Кен Фолет

Крахът на титаните

XX век  #1

В памет на родителите ми,

Мартин и Вийни Фолет

Главни действащи лица

Американци

Семейство Дюър:

Сенатор Камерън Дюър;

Урсула Дюър, съпругата му;

Гас Дюър, синът им.

Семейство Вялови:

Йосиф Вялов, бизнесмен;

Лена Вялова, съпругата му;

Олга Вялова, дъщеря им.

Други:

Роза Хелман, журналист;

Чък Диксън, приятел на Гас от училище;

Марга, певица в нощен клуб;

Ник Формън, крадец;

Иля, бандит;

Тео, бандит;

Нормън Найъл, подкупен счетоводител;

Брайън Хол, водач на профсъюз.

Реални исторически личности:

Удроу Уилсън, двадесет и осмият президент на САЩ;

Уилям Дженингс Брайън, държавен секретар;

Джоузеф Даниълс, министър на флота.

Англичани и шотландци

Семейство Фицхърбърт:

Граф Фицхърбърт, наричан Фиц;

Княгиня Елисавета, наричана Беа, съпругата му;

Лейди Мод Фицхърбърт, сестра му;

Лейди Хърмия, наричана леля Хърм, бедната им леля;

Херцогинята на Съсекс, богатата им леля;

Гелерт, пиренейска овчарка;

Граут, иконом на Фиц;

Сандерсън, прислужница на Мод.

Други:

Милдред Пъркинс, наемателката на Етел;

Бърни Лекуит, секретар на олдгейтския клон на Независимата лейбъристка партия;

Бинг Уестхамптън, приятел на Фиц;

Маркизът на Лаутър, Лаути, отхвърлен кандидат-жених на Мод;

Албърт Солмън, отговаря за деловите операции на Фиц;

Доктор Грийнуолд, доброволец в детската клиника;

Лорд „Джони“ Ремарк, заместник-министър във Военното министерство;

Полковник Хърви, адютант на сър Джон Френч;

Лейтенант Мъри, адютант на Фиц;

Мани Литов, фабрикант;

Джок Рийд, ковчежник на Независимата лейбъристка партия в Олдгейт;

Джейн МакКъли, войнишка съпруга.

Реални исторически личности:

Крал Джордж V;

Кралица Мери;

Мансфийлд Смит-Къминг, наричан Си, оглавяващ международния отдел на Тайните служби (по-късно МИ-6);

Сър Едуард Грей, депутат, министър на външните работи;

Сър Уилям Тирел, личен секретар на Грей;

Франсес Стивънсън, любовница на Лойд Джордж;

Уинстън Чърчил, депутат;

X. X. Аскуит, депутат, министър-председател;

Сър Джон Френч, командир на Британския експедиционен корпус по време на Първата световна война.

Французи

Жини, сервитьорка в бар;

Полковник Дюпюи, адютант на генерал Галиени;

Генерал Лурсьо, адютант на генерал Жофр.

Реални исторически личности:

Генерал Жофр, главнокомандващ на френските войски;

Генерал Галиени, комендант на парижкия гарнизон.

Германци и австрийци

Семейство фон Улрих:

Ото фон Улрих, дипломат;

Сузане фон Улрих, съпругата му;

Валтер фон Улрих, синът им, военен аташе в германското посолство в Лондон;

Грета фон Улрих, дъщеря им;

Граф Роберт фон Улрих, втори братовчед на Валтер, военен аташе в австрийското посолство в Лондон.

Други:

Готфрид фон Кесел, културен аташе в германското посолство в Лондон;

Моника фон дер Хелбард, най-добрата приятелка на Грета.

Реални исторически личности:

Княз Карл Лихновски, германски посланик в Лондон;

Фелдмаршал Паул фон Хинденбург;

Генерал от пехотата Ерих Лудендорф;

Теобалд фон Бетман-Холвег, канцлер;

Артур Цимерман, германски външен министър.

Руси

Семейство Пешкови:

Григорий Пешков, леяр;

Лев Пешков, коняр.

Машиностроителен завод на Путилов:

Константин, стругар, председател на болшевишката партийна организация;

Исак, капитан на футболния отбор;

Варя, работничка, майка на Константин;

Сергей Канин, началник на леярския цех;

Граф Маклаков, директор.

Други:

Михаил Пински, полицай;

Иля Козлов, негов партньор от патрула;

Нина, лична прислужница на княгиня Беа;

Княз Андрей, брат на Беа;

Катерина, наскоро пристигнало в града селско момиче;

Мишка, кръчмар;

Трофим, престъпник;

Фьодор, подкупен полицай;

Спиря, пътник на кораба Архангел Гавриил;

Яков, пътник на кораба Архангел Гавриил;

Антон, чиновник в руското посолство в Лондон, също така немски шпионин;

Давид, евреин, войник;

Старшина Гаврик;

Поручик Томчак.

Реални исторически личности:

Владимир Илич Ленин, ръководител на Болшевишката партия;

Лев Троцки.

Уелсци

Семейство Уилямс:

Дейвид Уилямс, профсъюзен деец;

Кара Уилямс, съпругата му;

Етел Уилямс, дъщеря им;

Били Уилямс, синът им;

Дядо, бащата на Кара.

Семейство Грифитс:

Лен Грифитс, атеист и марксист;

Госпожа Грифитс;

Томи Грифитс, син на Лен, най-добър приятел на Били Уилямс.

Семейство Понти:

Госпожа Мини Понти;

Джузепе „Джоуи“ Понти;

Джовани „Джони“ Понти, по-малкият му брат.

Миньори:

Дейвид Крамптън, Дай Ревльото;

Хари Мазния Хюит;

Джон Джоунс Магазинера;

Дай Сатъра, син на месаря;

Пат Папата, оператор в мината;

Мики Папата, син на Пат;

Дай Коняря;

Бърт Морган.

Ръководство на мината:

Пърсивал Джоунс, председател на Селтик Минералс;

Молдуин Морган, управител на мината;

Рис Прайс, заместник-управител на мината;

Артър Петното Луелин, чиновник в мината.

Персонал в Тай Гуин:

Пийл, иконом;

Госпожа Джевънс, домоуправителка;

Морисън, лакей.

Други:

Дай Лайньо, чистач в мината;

Госпожа Дай Коняря;

Госпожа Роли Хюз;

Госпожа Хайуел Джоунс;

Редник Джордж Бароу, отряд Б;

Редник Робин Мортимър, разжалван офицер от рота Б;

Редник Оуен Бевин, отряд Б;

Сержант Илайджа Пророка Джоунс, рота Б;

Младши лейтенант Джеймс Карлтън-Смит, рота Б;

Капитан Гуин Евънс, отряд А;

Младши лейтенант Роланд Морган, отряд А;

Реални исторически личности:

Дейвид Лойд Джордж, депутат от Либералната партия в парламента.

Пролог

Посвещаване

Първа глава

22 юни 1911 година

В деня на коронацията на крал Джордж в Уестминстърското абатство в Лондон, Били Уилямс слезе в мината в Абъроуен, Южен Уелс.

На двадесет и втори юни 1911 година имаше рожден ден. Събуди го баща му. Методът за събуждане на татко му беше по-скоро ефективен, отколкото внимателен. Той ритмично тупаше Били по бузата, твърдо и настоятелно. Били спеше дълбоко и за кратко опита да не обръща внимание, но тупкането не спря.

За миг момчето се ядоса, но после се сети, че трябва да стане. Изведнъж дори му се прищя да стане. Отвори очи и рязко се изправи в леглото.

— Четири часът е — каза баща му и излезе от стаята. Ботушите му забумтяха надолу по дървеното стълбище.

Днес Били започваше работа. Най-напред щеше да е чирак-въглищар, каквито на неговата възраст са били повечето мъже в града. Искаше му се да се усеща повече като миньор. Решен беше обаче да не изглежда като глупак. Дейвид Крамптън рева като бебе през първия си ден в шахтата и още му викаха Дай Ревльото, макар да бе на двадесет и пет, звездата на местния отбор по ръгби.

Вчера беше Еньовден и през прозорчето се лееше ярката светлина на ранното утро. Дядото на Били лежеше до него с отворени очи. Когато и да се събудеше момчето, намираше дядо си вече буден. Той му беше казал, че старците не спят много.

Били се измъкна от леглото само по долни гащи. При хладно време спеше по риза, но лятото в Британия бе горещо, а нощите бяха меки. Издърпа гърнето и вдигна похлупака.

Нямаше промяна в размерите на пениса му, който той наричаше своя малък Били. Продължаваше да си е все същото детско пънче. Надяваше се да е пораснал малко в нощта преди рождения му ден или поне да му е поникнало някое косъмче, но не би. Най-добрият му приятел, Томи Грифитс, роден на същия ден, беше различен — вече имаше по-дълбок глас и тъмен мъх на горната устна, а малкият му Томи си беше мъжки. Направо унизително.

Докато използваше гърнето по предназначение, Били зарея поглед през прозореца. Виждаше се само купчината отпадъци, тъмносива планина от изхвърлени от мината боклуци — най-вече шисти и варовик. Реши, че сигурно така е изглеждал светът на втория ден от Сътворението, преди Бог да каже: „да произведе земята злак, трева, що дава семе.[1]“ Лек ветрец носеше ситен черен прах от купчината към редиците къщи.

В стаята имаше още по-малко за гледане. Тя беше задната спалня, толкова тясна, че едва побираше единственото легло, шкафа и дядовия нар. На стената висеше избродирана кърпа с надпис:

ВЯРВАЙ В ГОСПОДА

ИИСУСА ХРИСТА

И ЩЕ БЪДЕШ СПАСЕН.

Огледало нямаше.

Едната врата водеше до горния край на стълбището, другата — до предната спалня, в която се влизаше само оттук. Тя беше по-обширна, в нея имаше място за две легла. Там спяха мама и тате, а преди години бяха спали и сестрите на Били. Най-голямата, Етел, вече живееше другаде, а останалите три бяха починали — морбили, пневмония и дифтерит. Някога Били имаше и по-голям брат, с когото споделяше леглото си преди да дойде дядо. Казваше се Уесли; уби го излязла от релсите количка за пренасяне на въглища.

Били облече ризата си. Нея носеше вчера на училище. Днес бе четвъртък, а ризите се сменяха само в неделя. За сметка на това получи нов чифт панталони — първите, които му стигаха до глезените. Направени бяха от молескин, плътен непромокаем памук. Бяха знакът на влизането му в света на мъжете и той с наслада усети допира на тежкия плат. Сложи си дебелия кожен колан и наследените от Уесли ботуши и слезе.

Всекидневната — петнадесет квадратни фута, маса в средата и огнище в единия ъгъл — заемаше по-голямата част от приземния етаж. Домашно изтъкана черга застилаше каменния под. Баща му седеше на масата и четеше стар брой на Дейли мейл, а в основата на дългия му остър нос се крепяха чифт очила за четене. Майка му правеше чай. Остави чайника, целуна момчето по челото и рече:

— Как е малкият ми мъж на рождения си ден?

Били не отвърна. „Малкият“ го нарани, защото наистина беше малък, а мъжът — защото знаеше, че не е такъв. Отиде в килера на гърба на къщата. Потопи тенекиената купа в бъчвата с вода, изми лицето и ръцете си и изля излишната вода в плитка каменна мивка. В помещението имаше и бакърена вана със скара отдолу, но нея използваха само в събота, когато се къпеше цялото семейство.

Бяха им обещали течаща вода в близко бъдеще. В някои от миньорските домове вече имаше. Семейството на Томи Грифитс беше сред късметлиите. Били още се дивеше как може да отиде на гости, да завърти кранчето и да получи чаша студена вода, без да му се налага да разнася кофа до помпата на улицата. Чешмяната вода все още не бе стигнала до улица „Уелингтън“, където живееше и семейство Уилямс.

Върна се в дневната и седна на масата. Майка му постави пред него голяма чаша подсладен чай с мляко. Отряза две дебели порязаници от един самун домашен хляб и извади от долапа под стълбището буца мас. Били събра длани, затвори очи и рече:

— Благодаря ти, Боже, за храната. Амин.

После отпи малко чай и намаза хляба с мас.

Бледосините очи на татко му го погледнаха иззад вестника.

— Посоли си хляба. Под земята ще се потиш.

Бащата на Били работеше като представител на Федерацията на миньорите в Южен Уелс, най-силния профсъюз във Великобритания, както споменаваше при всяка възможност. Наричаха го Дай Профсъюза. Много мъже се казваха Дай, съкратено от Дейвид или Дафид, както се произнасяше на уелски. Били научи в училище, че името Дейвид е популярно, защото така се казвал светецът-покровител на страната, както Патрик в Ирландия. Всичките Дайовци се различаваха не по фамилиите си — почти всички в града бяха Джоунс, Уилямс, Евънс или Морган, — а по прякорите си. Рядко се използваха истинските имена, ако вместо тях хората можеха да си измислят смешни прякори. Били се казваше Уилям Уилямс, затова му викаха Били Двойния. Жените понякога получаваха прозвищата на съпрузите си, затова майка му се казваше госпожа Дай Профсъюза.

Дядо му слезе, докато Били ядеше втората си филия. Въпреки топлото време, носеше сако и жилетка. Когато изми ръцете си, седна срещу момчето.

— Недей се притеснява — посъветва го той. — Аз слязох в шахтите на десет. Моят баща пък бил още на пет, когато неговият баща го свалил там на гърба си. Работел от шест сутринта до седем вечерта. От октомври до март не зървал дневна светлина.

— Не се притеснявам.

Това не беше вярно. Страх го беше дори да стане от масата.

Дядо му обаче беше добър и не продължи темата. Били го харесваше. Майка му се държеше с Били като с бебе, баща му пък бе строг и язвителен, но дядото беше търпелив и му говореше като на възрастен.

— Слушайте — повиши глас бащата. Никога не си купуваше десния парцал Дейли мейл, но от време на време го взимаше от някой друг и го четеше вкъщи с презрителен тон, подигравайки се на глупостта и нечестността на висшите класи:

„Лейди Даяна Манърс е била критикувана, че носи една и съща рокля на втори пореден бал. По-младата дъщеря на херцога на Рътланд е спечелила наградата за най-хубав дамски костюм на бала в Савой за изящния си корсаж, комбиниран с дълга пола с обръчи. Наградата е двеста и петдесет гвинеи.“ — Той свали вестника и поясни — Това ти е заплатата поне за пет години, Били, моето момче. Ето и още: „Тя обаче си спечели неодобрението на познавачите, като се облече по същия начин на увеселението на лорд Уинтъртън и Ф. Е. Смит в хотел Кларидж. Твърде много хубаво не е на хубаво, коментираха те.“

Отново вдигна глава.

— По-добре да смениш престилката, мамче — подкачи той жена си. — Не би искала да си спечелиш неодобрението на познавачите.

На мама не й беше забавно. Носеше стара кафява вълнена рокля с кръпки на лактите и петна под мишниците.

— Ако имах двеста и петдесет гвинеи, щях да изглеждам по-добре от лейди Даяна Пос…на — не без огорчение отбеляза тя.

— Тъй си е — рече дядо. — Кара винаги си е била хубавица като майка си. — Името на мама беше Кара. Дядо се обърна към Били.

— Баба ти беше италианка. Мария Фероне. — Били знаеше, но дядо обичаше да суче все едни и същи истории. — Оттам майка ти има тая разкошна черна коса и очи. Сестра ти и тя. Баба ти, най-хубавото момиче в Кардиф — и аз я взех! — Внезапно помръкна и продума тихо: — Ех, хубави дни…

Тате се понамръщи — подобни приказки приближаваха разговора до плътските страсти — но мама се разведри от комплиментите.

— О, да. Мен и сестрите ми ни смятаха за красавици. Бихме показали на онова херцогче какво е хубаво момиче, ако имахме пари за коприна и дантели.

Били с изненада осъзна, че никога не беше възприемал майка си нито като красавица, нито като обратното, макар че в неделите, когато се обличаше за седенките в параклиса, тя изглеждаше впечатляващо, особено с шапка. Може би е била красива някога, но му беше трудно да си го представи.

— И туй да знаеш — продължи дядо — в семейството на баба ти бяха все умници. Шуреят ми беше миньор, но се измъкна от тая работа и отвори кафене в Тенби. Това е животът — морски ветрец, а ти по цял ден правиш кафе и си броиш парите.

Тате зачете друга новина.

— Като част от подготовката за коронацията, от Бъкингамския дворец са издали наръчник с инструкции за събитието, дълъг двеста и дванайсет страници. — Пак подаде очи над вестника.

— Това да им го кажеш днес в шахтата, Били. Хората ще си отдъхнат, като чуят, че всичко е организирано добре.

Били не се вълнуваше особено от аристокрацията. Харесваха му приключенските истории, които вестникът често печаташе и в които се разказваше за яки, образовани в частни училища мъжаги, които залавяха немски шпиони. Според тези истории шпионите бяха навсякъде, въпреки че за нещастие явно бяха пропуснали Абъроуен.

Момчето се изправи.

— Ще се поразходя по улицата — обяви той и излезе през предния вход. „Ще се поразходя по улицата“ бе кодът, с който някой от семейството казваше, че ще ходи до тоалетните, които се намираха през половината улица. Около дълбоката дупка беше вдигната ниска тухлена къщурка с ламаринен покрив. Имаше две отделения, за мъже и за жени. Седалките бяха двойни, така че човек винаги влизаше с някого другиго. Никой не знаеше защо строителите са избрали такова решение, но всички се опитваха да се възползват максимално от него. Мъжете зяпаха втренчено напред и не продумваха, но както Били дочуваше, жените често обменяха клюки. Миризмата бе задушаваща дори за онези, които я търпяха всеки ден. Той винаги се мъчеше да диша колкото е възможно по-малко вътре и често излизаше почти в несвяст. Мъж на име Дай Лайньо периодично изгребваше дупката.

Когато Били се върна, с радост видя, че сестра му Етел седи на масата.

— Честит рожден ден, Били! — извика тя. — Трябваше да дойда да те целуна преди да слезеш в мината.

Етел беше на осемнадесет и Били ясно виждаше, че е красива. Имаше непокорни махагонови къдрици и дяволит блясък в тъмните очи. Може би мама е изглеждала така някога. Черната й рокля и бялото боне на домашна прислужница само ласкаеха външността й.

Били обожаваше Етел. Освен хубава, тя беше забавна, умна и смела, а понякога спореше дори и с тате. Обясняваше на Били неща, които другите отказваха да му споделят, например тая месечна случка, наричана от жените „проклятието“, или какво точно беше непристойното поведение, заради което англиканският викарий трябваше бързо да напусне града. Сестра му беше най-добрата ученичка от първия до последния си клас и есето й „Моят град или село“ спечели първата награда в конкурса на вестника Саут Уелс Ехо. Наградата беше екземпляр от Атлас на света на Касел.

Тя целуна Били по бузата.

— Казах на домоуправителката — госпожа Джевънс, че ни свършва ваксата и че трябва да взема още от града. — Етел живееше и работеше в Тай Гуин, огромния дом на граф Фицхърбърт, една миля нагоре по планината. Подаде на Били нещо, увито в чист парцал. — Откраднах парченце кейк за теб.

— О, благодаря ти, Ет! — Били обичаше кейк.

— Да ти го сложа ли в кутийката? — попита майка му.

— Да, благодаря.

Мама извади от долапа тенекиена кутия и прибра кейка вътре. Отряза още две филии хляб, намаза ги със сланина и ги поръси със сол. Всички миньори си имаха такива кутийки. Ако носеха храната си в платнени кърпи, мишките щяха да я изгризат преди сутрешната почивка.

Мама рече:

— Когато ми донесеш първата надница, ще ти сложа и парче варен бекон.

В началото заплатата на Били нямаше да е голяма, но и тя щеше да е в помощ на семейството. Той се чудеше колко джобни пари ще му позволява мама и дали ще стигат, за да спести за колело — искаше колело повече от всичко на света.

Тате попита Етел:

— Как вървят нещата при големците?

— Добре, спокойно. Графът и княгинята са в Лондон за коронацията. — Етел хвърли око на часовника върху камината. — Скоро ще станат от сън — трябва рано да стигнат до Абатството. На нея няма да й се хареса — не е свикнала да се събужда рано, — но няма как да закъснее за краля.

Съпругата на графа, Беа, беше велика руска княгиня.

— Ще искат да заемат местата най-отпред, за да гледат спектакъла — отвърна баща й.

— О, не, човек не може да сяда където си ще — поправи го Етел. — Специално са измайсторили шест хиляди махагонови стола, с името на всеки гост, изписано със златни букви на облегалката.

Дядо се намеси:

— На това му се вика прахосничество! Какво ще правят с тях после?

— Не зная. Може да си ги приберат за спомен.

— Кажи им, че и ние искаме — сухо отбеляза тате. — Само петима сме, а майка ти няма къде да седне. Трябват ни столове.

Почнеше ли да се шегува така, тате всъщност беше ядосан. Етел подскочи.

— О, съжалявам, мамо, не помислих.

— Стой си, твърде съм заета, за да сядам — успокои я мама.

Удари пет часът.

— По-добре да си там рано, Били, мойто момче. Почни както би искал да продължиш — каза тате.

Били с неохота се изправи и взе кутийката си.

Етел го целуна още веднъж, а дядо стисна ръката му. Тате му връчи два шестинчови пирона, ръждясали и малко криви.

— Сложи си ги в джоба на панталоните.

— Защо?

— Ще видиш — усмихна се тате.

Мама подаде на Били бутилка с винтова капачка с четвъртинка студен чай с мляко и захар.

— И помни, Били, Иисус е винаги с теб, дори в шахтата.

— Да, мамо.

Видя насълзените й очи и се извърна, за да не заплаче и той. Взе шапката си от закачалката.

— Ами, довиждане — рече той, сякаш просто отиваше на училище. Излезе.

Досега лятото беше горещо и слънчево, но този ден небето се мръщеше и май се канеше да вали. Томи чакаше, подпрян на стената на къщата.

— А, ей те, Били.

— Ей те, Томи.

Поеха по улицата рамо до рамо.

От училище Били знаеше, че Абъроуен някога е бил малък пазарен градец, където фермерите от околните хълмове са продавали стоката си. От горния край на улица „Уелингтън“ се виждаше старото тържище, с отворените кошари за говеда, сградата, където се продаваше вълна, и англиканската църква — всички от едната страна на река Оуен, която всъщност не беше много по-голяма от ручей. Сега железопътната линия, която свършваше при шахтите, прорязваше града като рана. По склоновете се редяха миньорските къщи, построени от сив камък и покрити с тъмен уелски аспид. Улиците се виеха по очертанието на планината. По-къси улички ги пресичаха и се спускаха стремглаво към дъното на долината.

— С кого мислиш, че ще те сложат да работиш? — попита Томи.

Били сви рамене. Обикновено придаваха новите момчета към някой от заместник-управителите на мината.

— Няма как да знам.

— Дано ме сложат в конюшните. — Томи обичаше конете. В мината живееха петдесетина понита. Теглеха напълнените от въглекопачите колички по релсите. — Ти какво искаш да работиш?

Били се надяваше да не го натоварят с повече, отколкото детското му тяло можеше да понесе, но не искаше да си го признае.

— Да смазвам количките — отвърна той.

— Защо?

— Изглежда лесно.

Подминаха училището, където до вчера бяха учили — викторианска сграда със заострени като на църква прозорци. Построено беше от рода Фицхърбърт, както главният учител никога не се уморяваше да напомня. Графът все още назначаваше лично преподавателите и решаваше каква да е учебната програма. На стените висяха картини с героични военни сюжети, а величието на Британия беше една от основните теми. В уроците по вероучение, с които започваше всеки ден, се преподаваха суровите англикански доктрини, макар почти всички деца да не бяха от англикански семейства. Училището си имаше настоятелство, където членуваше и тате, но то нямаше никаква реална власт и можеше само да съветва. Тате казваше, че графът се държи все едно училището е негово.

През последната година преподаваха на Били и Томи основите на миньорството, а на момичетата — шиене и готварство. Били с изненада беше открил, че земята под нозете му се състои от много различни пластове, като сандвич. „Въглищен слой“ беше един такъв пласт — момчето цял живот слушаше словосъчетанието, без да го разбира. Узна още, че въглищата са всъщност мъртви листа и друга растителна материя, напластявана хиляди и хиляди години под тежестта на земята отгоре. Томи, чийто баща беше атеист, казваше, че това доказва неистинността на Библията, но таткото на Били отвръщаше, че това е само едно възможно тълкувание.

В този ранен час училището и игрището пустееха. Били се гордееше, че го е оставил зад гърба си, макар част от него да копнееше да се върне там, вместо да се спуска в шахтата.

С приближаването към мината улиците почнаха да се пълнят с миньори, всеки с тенекиената си кутия и с бутилка чай. Всичките се обличаха еднакво, в стари костюми, които сваляха на работното място. На някои им беше студено, ала Абъроуен беше гореща мина и всички работеха по долни гащи и ботуши или по груби ленени гащета. Също така не сваляха дебело подплатените си шапки заради ниските тавани на тунелите, където човек лесно можеше да халоса главата си.

Били съгледа извисяващата се над къщите подемна машина — кула, увенчана с две огромни колела. Те се въртяха в противоположни посоки и дърпаха кабелите, които спускаха и вдигаха клетката. Такива съоръжения се издигаха над повечето долини в Южен Уелс подобно на църковни кули над земеделски селца.

Други сгради, сякаш случайно разпилени наоколо, обграждаха входа на мината — стаята със светилниците, кантората, ковачницата, складовете. Между тях се виеше железопътната линия. На площта за отпадъци се валяха строшени колички, пукнати греди, чували за зоб и камари непотребна машинария. Слой въглищен прах покриваше всичко. Тате все натякваше колко по-малко произшествия би имало, ако миньорите държаха всичко подредено.

Били и Томи влязоха в кантората. В предното помещение стоеше Артър Петното Луелин, чиновник, не много по-голям от тях. Носеше позацапана около яката и ръкавелите бяла риза. Очакваше ги — бащите им бяха заявили, че момчетата започват работа днес. Петното написа имената им в един тефтер и ги въведе в офиса на управителя.

— Младия Томи Грифитс и младия Били Уилямс, господин Морган — обяви Артър.

Молдуин Морган беше висок мъж, облечен в тъмен костюм. Розовите му бузи лъщяха — сигурно се бръснеше всеки ден. Дипломата му за инженер висеше в рамка на стената, а бомбето — другият символ на статута му — се кипреше на показ на закачалката до вратата.

За изненада на Били, той не беше сам. До него стоеше един още по-впечатляващ господин: Пърсивал Джоунс, председател на Селтик Минералс, компанията-собственик на въгледобивната мина Абъроуен и още няколко като нея. Човекът беше дребен и настъпателен, заради което миньорите го бяха нарекли Наполеон. Носеше всекидневен черен фрак и раирани сиви панталони, а черният му цилиндър още се мъдреше на главата му.

Джоунс огледа с неприязън момчетата.

— Грифитс — започна той. — Баща ти е социалист-революционер.

— Да, господин Джоунс — отвърна чинно Томи.

— И атеист.

— Да, господин Джоунс.

— А твоят баща е служител на Федерацията на миньорите в Южен Уелс.

— Да, господин Джоунс — отговори Били.

— Не обичам социалисти. Атеистите са прокълнати вовеки. А профсъюзните водачи са най-лоши от всички.

Той ги гледаше свирепо, но не им беше задал въпрос, затова Били мълчеше.

— Не искам смутители тук — продължи Джоунс. — В долината Ронда стачкуват вече четиридесет и три седмици, понеже такива като баща ти ги подстрекават.

Били знаеше, че стачката не беше заради смутителите там, а заради извършения от собствениците на мините Илай в Пенигрейг локаут. Но продължи да мълчи.

— Вие смутители ли сте? — Джоунс насочи костеливия си показалец към Били и момчето потрепери. — Баща ти каза ли ти да отстояваш правата си, когато работиш за мен?

Били опита да помисли, макар да му беше трудно заради заплашителния вид на Джоунс. Тате не му беше казал нищо тази сутрин, но снощи му беше дал един съвет.

— Моля ви, господине, само това ми каза: „Недей да се репчиш на шефовете, това е моя работа.“

Петното Луелин взе да се подхилква зад гърба му.

Пърсивал Джоунс явно не оценяваше шегата.

— Нагъл дивак. Обаче ако те разкарам оттук, цялата долина ще се вдигне на стачка…

Били не беше мислил върху това. Толкова ли беше важен? Не, обаче миньорите биха стачкували заради принципа — децата на техните представители не биваше да страдат. По-малко от пет минути на работа и профсъюзът вече го защитаваше.

— Разкарайте ги оттук — рече Джоунс.

— Изведи ги навън, Луелин — кимна Морган. — Рис Прайс може да ги наглежда.

Били изстена наум. Рис Прайс се славеше като един от по-проклетите заместник-управители. Миналата година опита да ухажва Етел и тя го отряза безцеремонно. Постъпваше така с половината ергени в Абъроуен, обаче Рис го прие тежко.

Петното им посочи изхода с глава.

— Вън — рече и ги последва. — Ето там чакайте господин Прайс.

Били и Томи излязоха и се облегнаха на стената край вратата.

— Да можех само да го бухна в търбуха тоя Наполеон — каза Томи. — Капиталистическо копеле.

— Мда — съгласи се Били, макар да нямаше желание да буха когото и да било.

Рис Прайс се появи след минута. Като всички заместници носеше филцова шапка с тясна периферия, по-скъпа от капата на обикновен миньор, но по-евтина от бомбе. От джоба на жилетката му се подаваха тетрадка и молив, в ръка държеше дървен метър. Тъмна четина покриваше бузите му, а между предните му зъби имаше разстояние. Били знаеше, че е умен, но и лукав.

— Добро утро, господин Прайс — поздрави го момчето.

Прайс го изгледа подозрително.

— Че откъде-накъде ще ми пожелаваш добро утро, Били Двойния?

— Господин Морган каза да слезем с Вас в мината.

— Тъй ли е казал? — Прайс имаше навика да стрелка с очи всичко наоколо, че и зад себе си, сякаш очакваше нападение от засада.

— Ще я видим тая работа. — Премести поглед към колелото, което вдигаше въжето, все едно очакваше обяснение от него. — Нямам време за момченца — заяви той и си влезе в кантората.

— Дано намерим някой друг да ни свали — въздъхна Били. — Мрази семейството ми, защото сестра ми не иска да излезе с него.

— Сестра ти си мисли, че е твърде добра за мъжете от Абъроуен — отвърна Томи, явно повтаряйки нечии чужди думи.

— Ами тя е — настоя Били.

Прайс излезе.

— Добре, хайде насам — каза той и бързо се отдалечи.

Момчетата го последваха в стаята с фенерите. Отговорникът връчи на Били една лъскава месингова лампа и той я закачи за колана си, както правеха мъжете.

В училище ги бяха учили за миньорските лампи. Една от опасностите във въгледобива беше метанът, запалим газ, който се процеждаше от въглищните слоеве. Наричаха го газ гризу. Той предизвикваше всички експлозии под земята. Мините в Уелс бяха печално известни с изобилието на газ гризу. Лампата беше хитро замислена да не го възпламенява. Всъщност пламъкът й се удължаваше при наличието на газ и така служеше за предупреждение, понеже метанът няма мирис.

Ако лампата угаснеше, миньорът нямаше как да я запали сам. Кибритът беше забранен под земята, а лампата се заключваше, така че никой да не нарушава правилото. Угасналата лампа трябваше да се занесе до пункт за презареждане, обикновено в дъното на шахтата, близо до входа. Предотвратяването на експлозиите си заслужаваше тази разходка от една-две мили.

В училище казваха на момчетата, че тези лампи са един от начините собствениците на мините да проявят загриженост за работниците си.

— Ще речеш, че шефовете нямат изгода от това да предотвратяват авариите, при които работата прекъсва и тунелите се срутват — казваше тате.

Щом взеха лампите, миньорите се наредиха на опашка за клетката. Таблото за съобщения беше умно разположено отстрани на опашката. Имаше ръкописни или нескопосно отпечатани обяви за тренировка по крикет, състезание по хвърляне на стрелички, загубено джобно ножче, рецитал на мъжкия хор на Абъроуен и лекция в Обществената библиотека на тема „Карл Маркс и историческият материализъм.“ Заместник-управителите обаче не трябваше да чакат, затова Прайс си проправи път към предната част на опашката, а момчетата го следваха по петите.

Като повечето мини, Абъроуен имаше две шахти с вентилатори — по едната въздухът влизаше в мината, през другата излизаше. Собствениците често наричаха такива шахти със странни имена — тези се казваха Пирам и Тисба. Пирам бе отводната шахта и Били усещаше потока топъл въздух отдолу.

Миналата година двете момчета решиха да погледнат надолу в Пирам. В Светли понеделник, когато никой не работеше, те се промъкнаха покрай пазача и се прокраднаха през бунището в мината, прескачайки оградата. Клетката почти покриваше отвора, но не съвсем. Томи и Били лежаха по корем и се взираха в глъбините, омагьосани и ужасени. Стомахът на Били се обърна. Чернотата изглеждаше бездънна. Изпита тръпка — отчасти радост, че нямаше да слезе там, отчасти страх, че някой ден ще трябва. Хвърли камък и двамата слушаха как отеква по тухлената облицовка на шахтата. Почти непоносимо дълго след това го чуха да плясва в локвата на дъното.

Сега, година по-късно, му предстоеше да последва пътя на този камък.

Напомни си да не се държи като страхливец, а като мъж, ако и да не се чувстваше такъв. Най-лошо би било, ако се изложи. По-лошо дори от смъртта.

Виждаше решетката, която сега запечатваше отвора на шахтата. Под нея имаше празнота, тъй като клетката тепърва се изкачваше. От другата страна на шахтата парният механизъм движеше огромното колело над тях, което навиваше кабела. Машината изпускаше струйки пара. Кабелите скърцаха. Носеше се миризма на гореща смазка.

Празната клетка издрънча зад решетката и операторът я отмести. Рис Прайс пристъпи вътре заедно с момчетата. Последваха ги още тринадесет други миньори — клетката побираше шестнадесет човека. Операторът отново затвори решетката.

Стояха на място. Били се чувстваше уязвим. Подът беше сигурен, но той можеше без усилия да се провре през прътите на клетката. Тя висеше на стоманено въже, но и то не беше съвършено безопасно. Всички знаеха за инцидента в Търпентуис през 1902 г., когато въжето се скъсало и осмина мъже полетели надолу към смъртта си.

Били кимна на този до него — Хари Мазния Хюит, пъпчив момък, само три години по-голям от него, но с цял фут по-висок. Били помнеше Хари от училище — три поредни години го късаха на изпита за десетгодишни, докато накрая не порасна достатъчно, за да започне работа.

Звънна камбана — операторът на дъното на шахтата беше затворил решетката от своята страна. Колегата му натисна ръчка и се чу друг сигнал. Парният двигател изсъска и нещо избумтя.

Клетката пропадна в нищото.

Били знаеше, че ще пада така известно време и след това ще забави до безопасна скорост. Никаква подготовка обаче не беше достатъчна, за да го предпази от кошмарното усещане, че пропада в недрата на земята. Краката му се отлепиха от пода. Той изпищя. Не можеше да се сдържи.

Всички се изсмяха. Знаеха, че му е за пръв път и чакаха тази реакция. Със закъснение момчето видя, че се държат за металните пръти, за да не полетят. Нищо от това не го успокои. Спря писъците си, като стисна здраво зъби.

Най-сетне спирачката се включи. Краката на Били отново докоснаха пода. Той се хвана здраво за един от прътите и се помъчи да овладее треперенето си. След минута се почувства наранен почти до сълзи и забрави за страха си. Погледна към хилещия се Хари Хюит и надвика шума:

— Да си затваряш устата, тъпанар дрислив.

Мазния в миг се разяри, но другите мъже само се разсмяха още по-силно. На Били щеше да му се наложи да се извини на Иисус за грубите думи, обаче след тях не се чувстваше вече толкова глупав.

Забеляза колко блед е Томи. И той ли пищя? Боеше се да не получи отрицателен отговор и затова не попита.

Клетката спря, решетката пред нея се отмести и Били и Томи влязоха в мината с разтреперани колене.

Беше сумрачно. Лампите на миньорите светеха по-бледо от парафиновите на стените у дома. Дъното на шахтата тъмнееше като безлунна нощ. „Може би нямаха нужда да виждат добре, за да копаят въглища“, помисли си Били. Прецапа някаква локва — водата и калта бяха навред, слабо лъщяха на лампите. В устата си усещаше странен вкус — въглищен прах насищаше въздуха. Наистина ли дишаха това по цял ден? Сигурно затова миньорите кашляха и плюеха постоянно.

Четирима мъже чакаха да се качат горе с клетката. Всеки носеше кожена торба — бяха пожарникари. Всяка сутрин преди началото на работния ден пожарникарите проверяваха за газ. Ако концентрацията му се окажеше неприемливо висока, миньорите трябваше да чакат, докато вентилаторите разсеят газа.

Наблизо се виждаше ред кошари за понитата, а отворена врата водеше до яркоосветена стая с бюро, вероятно на заместниците. Мъжете се пръснаха по четирите тунела, които се разклоняваха от дъното на шахтата. Тези тунели се наричаха забои и водеха към местата, където се добиваха въглищата.

Прайс ги заведе до една барака и я отключи. Вътре държаха инструментите. Избра две лопати, даде ги на момчетата и заключи катинара.

Упътиха се към конюшните. Един мъж само по къси гащи и ботуши ринеше мръсна слама от една от кошарите и я хвърляше в количка. По мускулестия му гръб се стичаше под. Прайс му рече:

— Искаш ли едно от момчетата да ти помогне?

Мъжът се обърна и Били позна Дай Коняря, старейшина в параклиса „Витезда“. Дай се направи, че не познава Били.

— Не ща малкия — отсече той.

— Добре — каза Прайс. — Другият е Томи Грифитс. Взимай го.

Томи изглеждаше доволен. Получи каквото искаше. Въпреки че щеше просто да рине тор, работеше в конюшните.

— Хайде, Били Двойния — подкани го Прайс и влезе в един от четирите тунела.

Били нарами лопатата и го последва. Сега, когато Томи не беше с него, той се тревожеше повече. Искаше му се да рине тор редом с приятеля си.

— А аз какво ще правя, господин Прайс?

— Можеш и сам да се досетиш. Защо ти дадох шибаната лопата?

Момчето се стъписа от нехайната употреба на тази забранена дума. Не можеше да се досети какво ще върши, но не зададе повече въпроси.

Тунелът беше кръгъл, извити стоманени подпори подсилваха тавана. По дължината му имаше тръба, вероятно водопроводна. Всяка нощ коридорите се пръскаха, за да слегне въглищният прах. Той не просто увреждаше дробовете на работниците — ако беше само това, собствениците от „Селтик Минерълс“ вероятно нямаше да ги е грижа, — но носеше и риск от пожар. Пръскачната система обаче не вършеше добра работа. Тате смяташе, че е нужна тръба с диаметър шест инча, но не бе успял да убеди Пърсивал Джоунс да даде нужните пари.

След около четвърт миля завиха в перпендикулярен тунел, който постепенно се изкачваше — по-стар и по-малък от предишния. Вместо стоманени пръстени таванът се подпираше от дървени греди. Прайс навеждаше глава на местата, където покривът беше твърде нисък. На всеки трийсетина ярда подминаваха работни места, където миньорите вече копаеха въглища.

Били дочу тътен и Прайс рече:

— В дупката.

— Какво? — Били погледна надолу. Дупки имаше по улиците на града, но на пода не се виждаше нищо друго освен релсите, по които се движеха количките. Вдигна очи и съзря пони, което топуркаше бързо надолу по наклонения коридор. Дърпаше цяла композиция въглищни колички.

— В дупката! — извика Прайс.

Били все така не разбираше какво се иска от него, но виждаше, че тунелът едва побира количките — щяха да го смачкат. Прайс сякаш пристъпи в стената и изчезна.

Били хвърли лопатата, обърна се и се затича обратно, откъдето беше дошъл. Опита се да изпревари понито, но то се движеше изненадващо бързо. Видя ниша в стената, която продължаваше до тавана. По пътя насам бе видял такива ниши на всеки двадесет и пет ярда, но не им беше обърнал внимание. Явно това имаше предвид Прайс. Хвърли се в нишата и количките го подминаха с грохот.

Когато изчезнаха, Били излезе от нишата, дишайки тежко.

Прайс се престори на ядосан, но се усмихваше.

— Ще трябва да си по-нащрек отсега нататък. Иначе ще си умреш тук — като брат си.

Били установи, че повечето мъже обичат да се заяждат с невежеството на момчетата. Реши да е различен, когато порасне.

Вдигна лопатата си, която беше невредима.

— Късметлия — отбеляза Прайс. — Ако се беше счупила, трябваше да плащаш за нова.

Те продължиха и скоро навлязоха там, където въглищата бяха свършили и нямаше хора. Беше по-сухо и дебел слой въглищен прах покриваше земята. Завиха няколко пъти и Били загуби ориентация.

Стигнаха до мръсна стара количка, която блокираше тунела.

— Тук трябва да се почисти — каза Прайс. За пръв път си правеше труда да обясни нещо и Били имаше усещането, че той лъже. — Задачата ти е да натрупаш мръсотията в количката.

Били се огледа. Докъдето стигаше мъждивата светлина на лампата му, прахът беше дълбок цяла стъпка и момчето предположи, че има още много. Цяла седмица можеше да копае, без да си проличи. И какъв беше смисълът? Залежите тук бяха свършили. Момчето обаче не зададе нито един въпрос. Сигурно беше някакво изпитание.

— Ще се върна скоро да те нагледам. — Прайс пое обратно по стъпките си и остави Били сам.

Не очакваше това. Предполагаше, че ще работи с по-старите миньори и ще се учи от тях. Но пък трябваше да прави каквото му се казва.

Откачи лампата от колана си и се огледа за място, където да я постави. Не намери такова. Остави я на пода, но там не му вършеше почти никаква работа. Спомни си пироните, които тате му беше дал. Ето за какво се използваха. С опакото на лопатата си заби един в дървената греда до себе си и овеси лампата на нея. По-добре.

Ръбът на количката стигаше до гърдите на възрастен мъж, но на Били му беше над раменете и половината прах изпадаше от лопатата, докато я вдигне достатъчно високо. Успя обаче да приспособи движенията си така, че това да не се случва. След няколко минути го обля пот и той се сети за какво е вторият пирон. Заби го в друга греда и окачи ризата и панталоните си.

След известно време усети, че някой го наблюдава. С крайчеца на окото си мярна смътно очертана, неподвижна фигура, която се взираше в него.

— О, Боже! — изписка той и се обърна с лице към силуета.

Оказа се Прайс.

— Забравих да ти проверя лампата. — Взе я от пирона и направи нещо с нея. — Не ми харесва. Ще ти оставя моята. — Окачи другата и изчезна.

Противен беше, но поне изглеждаше загрижен за безопасността на Били.

Били заработи отново. Не след дълго го заболяха ръцете и краката. Рече си, че е свикнал да работи с лопата. Тате държеше прасе в малкото бунище зад къщата и Били чистеше кочината му веднъж седмично. Това обаче не му отнемаше повече от петнайсет минути. Щеше ли да издържи цял ден?

Под праха имаше скали и глина. Скоро успя да разчисти четири квадратни фута, колкото беше широк тунелът. Мръсотията едва покриваше дъното на количката, но момчето беше изтощено.

Опита се да приближи количката до себе си, за да не се разхожда всеки път с пълната лопата, но колелетата й бяха клеясали и не помръдваха.

Без часовник не можеше да каже колко време е изминало. Заработи по-бавно, за да пести сили.

Тогава лампата угасна.

Първо премигна и той угрижено погледна към лампата на стената. Знаеше, че пламъкът ще се удължи, ако има газ гризу. Не видя такова нещо и се поуспокои. И тогава пламъкът угасна.

Не беше виждал подобен мрак. Нищо не виждаше — нито просветляване, нито потъмняване. Вдигна лопатата пред лицето си и я задържа току под носа си, без да я види. Сигурно това е да си сляп.

Той застина. Какво да прави сега? Трябваше да отнесе лампата до станцията — но и на светло не би се оправил из тунелите. Щеше да се лута часове из тъмнината. Нямаше представа колко мили са дълги изоставените части на мината, а не искаше и мъжете да пращат спасителни екипи за него.

Просто трябваше да чака Прайс. Заместникът рече, че ще се върне „след малко“. Това можеше да значи няколко минути или час, или повече. Били подозираше, че по-скоро ще почака доста. Не можеше да не го е планирал. Лампата нямаше как да угасне, а и тук почти нямаше течение. Прайс беше сменил лампата на Били и беше оставил такава, в която маслото е било на свършване.

Обзе го самосъжаление, очите му се насълзиха. Какво бе сторил, за да заслужи това? После се стегна. Пак го изпитваха, като в клетката. Щеше да им покаже, че е достатъчно корав.

Реши, че ще продължи да работи и на тъмно. Той се раздвижи, свали лопатата и загреба. Когато я вдигна, усети, че е пълна. Обърна се, направи две крачки и я вдигна, само че не прецени височината на количката. Лопатата издрънча в стената й и тутакси олекна, когато съдържанието й се изсипа на земята.

Щеше да свикне. Опита отново, вдигайки лопатата по-високо. Когато я изпразни, я отпусна и чу как дървената дръжка почуква в ръба на отвора. Така беше по-добре.

Докато работеше, взе да се отдалечава от количката и на няколко пъти отново пропусна, докато не започна да брои на глас крачките си. Влезе в ритъм и успя да продължи, макар мускулите да го боляха.

Щом движенията му станаха автоматични, умът му се зарея, а това не беше добре. Взе да се чуди колко нататък продължава тунелът и кога е изоставен. Замисли се за земята над главата си, дебела половин миля, чиято тежест тези стари дървени подпори носеха. Спомни си брат си Уесли и другите мъже, загинали тук. Духовете им, разбира се, не бяха тук. Уесли беше с Иисус. Другите също. Ако не с Иисус, то другаде, но не и тук.

Започна да се страхува и реши, че е направил грешка с тия мисли за призраци. Огладня. Време ли беше за закуска? Не знаеше, ала така или иначе щеше да хапне сега. Добра се до мястото, където беше окачил дрехите си, и затършува по земята отдолу. Намери бутилката и тенекиената кутия.

Опря гръб на стената и отпи дълга глътка от сладкия студен чай. Докато ядеше хляба си, чу слаб шум. Надяваше се да е проскърцването на ботушите на Рис Прайс, но това беше неоправдан оптимизъм. Познаваше този звук: плъхове.

Били не се боеше. Канавките край всяка улица в Абъроуен гъмжаха от плъхове. Ала в мрака те бяха по-нахални и след миг един претича по голите му нозе. Били взе хляба в лявата ръка, грабна лопатата и замахна. Не успя даже да ги сплаши. Отново усети ситните им крачка върху кожата си. Сега един опита да се покатери по ръката му. Явно надушваха храната. Цвърченето се усили и момчето се зачуди дали са много.

Изправи се и натъпка остатъка от хляба в устата си. Пийна още чай и изяде и кейка. Беше вкусен, пълен със сушени плодове и бадеми, ала по крака му притича плъх и го принуди да изгълта сладкиша набързо.

Плъховете сякаш разбраха, че храната я няма, понеже цвърченето утихна и след това спря съвсем.

Храната повъзстанови силите на Били и той се върна към работата, но усещаше пареща болка в гърба. Продължи по-бавно и често си почиваше.

За да поддържа настроение, си повтаряше, че сигурно е по-късно, отколкото му се струва. Може би вече беше обед. Някой щеше да го прибере в края на смяната. Отговорникът по лампите проверяваше бройката, така че винаги знаеха, ако някой не се е върнал. Но Прайс беше взел лампата на Били и я беше заменил с друга. Да не би намерението му да беше да остави момчето долу цяла нощ?

Нямаше как. Тате щеше да вдигне скандал до небето. Шефовете ги беше страх от него — Пърсивал Джоунс кажи-речи си беше признал. Рано или късно някой със сигурност щеше да го потърси.

Но когато пак огладня, нямаше съмнение, че бяха минали още много часове. Сериозно започна да се плаши и този път не можа да се отърси от чувството. Мракът го плашеше. Ако виждаше, щеше да понесе чакането. А сега имаше чувството, че полудява. Загубил беше ориентация и колчем се отдалечеше от количката, очакваше да се забие в стената. По-рано се притесняваше да не заплаче. Сега едва се удържаше да не запищи.

После си спомни казаното от мама: „Иисус е винаги с теб, дори в шахтата.“ Тогава си беше помислил, че просто му казва да се държи добре. Сега осъзна, че думите й са били по-мъдри. Разбира се, че Иисус беше с него. Той беше навсякъде. Мракът нямаше значение, изминалото време — също. Някой се грижеше за Били.

За да си припомни това, той запя един химн. Не харесваше все още разтреперания си глас, но нямаше кой да го чуе. Затова пееше, колкото му глас държи. Когато приключи и ужасът започна да се връща, той си представи как Иисус стои от другата страна на количката и как обрамченият му с брада лик го гледа състрадателно.

Били изпя още един химн. Загребваше и крачеше в такт с музиката. Повечето химни бяха енергични. От време на време отново го обземаше страхът, че е забравен, че смяната е свършила и е сам. Тогава си припомняше облечената в роба фигура, застанала до него в тъмното.

Знаеше много химни. Ходеше в параклиса „Витезда“ по три пъти всяка неделя, още откак беше достатъчно голям, за да седи мирен. Книгите с химни бяха скъпи, а и не всички от паството можеха да четат, затова песните се учеха наизуст.

След дванайсет химна той прецени, че е минал час. Беше ли дошъл краят на смяната? Изпя още дванайсет. След това трудно следеше времето. Пееше любимите си по два пъти. Работеше все по-бавно.

Тъкмо пееше И от гроба той се вдигна с пълно гърло, когато видя светлинка. Движенията вече бяха толкова несъзнателни, че той не спря, а пренесе още една пълна лопата, докато светлината се засилваше. Когато песента свърши, Били се подпря на лопатата си. Рис Прайс стоеше пред него и го наблюдаваше, с висяща от колана лампа и странно изражение на затъмненото от сянка лице.

Момчето не си позволи да почувства облекчение. Нямаше да покаже пред Прайс какво изпитва. Обу си панталоните, облече ризата, взе угасналата лампа от пирона и я овеси на колана си.

Прайс го попита:

— Какво се е случило с лампата ти?

— Знаеш какво — отвърна Били, а гласът му прозвуча странно пораснал.

Прайс се обърна и тръгна обратно по тунела.

Били се поколеба. От другата страна на количката се мярна брадато лице и бледа роба, но фигурата изчезна като някакъв помисъл.

— Благодаря — рече момчето на празния тунел.

Докато следваше Прайс, краката го боляха тъй, сякаш щеше да падне, но и от това му бе все едно. Отново виждаше, а смяната беше свършила. Скоро щеше да се прибере у дома и да полегне.

Стигнаха до клетката и се качиха заедно с тълпа чернолики миньори. Томи Грифитс го нямаше, но Мазния Хюит беше там. Докато чакаха сигнала отгоре, Били забеляза, че го гледат лукаво ухилени.

Хюит попита:

— Как мина, викаш, първият ти ден, Били Двойния?

— Добре, благодаря — каза Били.

Изражението на Хюит беше злорадо — несъмнено си спомняше „тъпанар дрислив“. Продължи:

— Без проблеми?

Били се запъна. Явно знаеха нещо. Искаше да разберат, че не се е поддал на страха.

— Лампата ми угасна. — С усилие владееше гласа си и с усилие се удържаше да не гледа към Прайс. По-мъжествено щеше да е да не го обвинява. — Беше ми малко трудно да копая на тъмно цял ден.

И това бе меко казано. Можеха да си помислят, че не му е било кой знае колко мъчително, но по-добре това, отколкото да си признае страха.

Един от по-възрастните се обади. Беше Джон Джоунс Магазинера, наречен така, защото съпругата му въртеше смесен магазин в една от стаите на дома им.

— Цял ден? — почуди се той.

— Да — отвърна Били.

Джон Джоунс се обърна към Прайс:

— Мръснико, трябваше да е само за час.

Значи така. Всички знаеха какво се е случило и като че правеха същото с всички новаци. Прайс обаче беше влошил нещата.

Мазния Хюит се хилеше.

— Не те ли беше страх, Били, сам-самичък в тъмното?

Били помисли какво да отговори. Всички го гледаха и чакаха. Шеговитите им усмивки ги нямаше, наместо това всички изглеждаха позасрамени. Реши да е прям.

— Страх ме беше, да, но не бях сам.

— Как така? — обърка се Хюит.

— Разбира се, че не бях — каза Били. — Иисус беше с мен.

Хюит рязко се изсмя, но никой не се присъедини към него.

Кикотенето му отекна в тишината и внезапно спря.

Мълчанието продължи няколко секунди. Последва звън на метал, разтърсване и клетката спря. Хари се обърна на другата страна.

След това го наричаха Били-с-Иисус.

Първа част

Притъмняващото небе

Втора глава

Януари 1914 година

I

Граф Фицхърбърт, двадесет и осем годишен, познат на семейство и приятели като Фиц, беше деветият по богатство човек във Великобритания.

С нищо не беше заработил огромните си приходи. Просто беше наследил хиляди акри земя в Уелс и Йоркшир. Стопанствата не носеха големи печалби, но под тях имаше въглища. От лиценза на правата за добив дядото на Фиц беше станал изключително богат.

Очевидно Бог бе избрал именно семейство Фицхърбърт да повеляват над себеподобните си и да живеят по подобаващия начин. Фиц обаче нямаше усещането, че е сторил достатъчно, за да оправдае вярата на Бог в него.

Баща му, предишният граф, беше различен. От офицер във военноморските сили беше станал адмирал след обстрела на Александрия през 1882 г., след това — британски посланик в Санкт Петербург, а накрая — министър в кабинета на лорд Солсбъри. Консерваторите загубиха парламентарните избори през 1906 г., а бащата на Фиц се помина няколко седмици по-късно. Смъртта му бе ускорена — Фиц нямаше колебания — когато графът видя как безотговорни либерали като Дейвид Лойд Джордж и Уинстън Чърчил вземат в свои ръце правителството на Негово Величество.

Фиц беше заел наследственото си място в Камарата на лордовете — горната камара на британския парламент — като консервативен пер. Говореше добър френски и се оправяше с руския — щеше му се някой ден да бъде външен министър на страната си. За съжаление либералите продължаваха да печелят изборите, тъй че засега нямаше възможност да стане министър в кабинета.

Военната му кариера беше също толкова незабележителна. Беше завършил военната академия в Сандхърст и изкара три години при Уелските стрелци. Достигна капитански чин. След брака се отказа от войниклъка, но го произведоха почетен полковник от териториалната армия на Южен Уелс. За съжаление, почетните полковници не печелеха медали.

С едно нещо обаче можеше да се гордее, рече си той, докато влакът пуфтеше из долините на Южен Уелс. След две седмици кралят щеше да отседне в имението му. На младини крал Джордж V и бащата на Фиц бяха служили заедно на един кораб. Неотдавна кралят бе поискал да се осведоми за възгледите на младежите, и Фиц беше организирал дискретно събиране, където Негово Величество да се срещне с неколцина от тях. Сега Фиц и съпругата му Беа пътуваха към мястото, за да довършат приготовленията.

Фиц ценеше традициите. Човешкият род не познаваше нищо по-добро от удобния порядък, в който бяха разположени монархията, аристокрацията, търговците и селяните. Но докато гледаше през прозореца, виждаше заплаха за британския начин на живот, по-сериозна от всичко, пред което страната се беше изправяла през последните сто години. Като главня по рододендронов храст, по някои от зелените хълмове бяха плъзнали миньорските къщи. В покритите със сажди къщурки се говореше за република, атеизъм и въстания. Само преди век френската аристокрация беше откарана с каруци до гилотината и същото би се случило и тук, ако някои от тези едри чернолики миньори получеха каквото искат.

Фиц си казваше, че с радост би се лишил от приходите си от въглища, ако Великобритания можеше да се върне към времената, когато нещата са били по-прости. Кралското семейство беше здрава преграда пред метежа. Фиц беше едновременно горд, но и притеснен заради предстоящото посещение. Толкова неща можеха да се объркат. Монарсите можеха да изтълкуват всеки пропуск като небрежност, а оттам — като неуважение. Всяка подробност от посещението щеше да бъде докладвана от прислугата на гостите на други прислужници, а оттам — на техните господари, тъй че всяка жена от столичното общество скоро щеше да узнае дали кралят не е получил прекалено твърда възглавница, лош картоф или неподходящото шампанско.

Ролс-Ройсът модел Силвър Гоуст чакаше Фиц на абъроуенската гара. Заедно с Беа изминаха една миля до имението Тай Гуин. Ръмеше слабо, но постоянно — обичайно за Уелс.

На уелски Тай Гуин значеше „Бял дом“, но името беше станало иронично. Както всичко друго в тази част на света, сградата бе покрита от пласт въглищен прах, а някога белите каменни блокове бяха тъмносиви и мацаха полите на дамите, които невнимателно забърсваха стените.

При все това сградата беше великолепна и изпълни Фиц с гордост, докато колата пърпореше по алеята. Най-голямата частна постройка в Уелс, Тай Гуин имаше двеста стаи. Като деца двамата със сестра му Мод изброиха прозорците и стигнаха до петстотин двадесет и три. Зданието беше построено от дядо му. Трите етажа бяха разположени в хармоничен порядък. Прозорците на първия етаж бяха високи и пропускаха много светлина в големите приемни. Над тях се намираха десетките стаи за гости, а на мансардата — безбройните спалнички на прислугата, които се виждаха през дългите редове капандури на стръмните покриви.

Петдесетте акра градини бяха радостта на Фиц. Лично надзираваше градинарите и решаваше какво да се засади, да се подреже или сложи в саксии.

— Къща, достойна за кралско посещение — заяви той, когато колата спря пред колонадата. Беа не отвърна. Пътуването не се отрази добре на настроението й.

Когато излезе от колата, Фиц беше посрещнат от Гелерт, пиренейската си овчарка, създание с размери на мечка. Кучето облиза ръката му и се затича радостно в кръг из двора.

В гардеробната си Фиц свали дрехите от пътуването и облече костюм от мек кафяв туид. След това влезе през преходната врата в покоите на Беа.

Руската прислужница Нина махаше иглите от богато украсената шапка на съпругата му. Фиц зърна отражението на лицето на Беа в огледалото на тоалетката и сърцето му прескочи. Припомни си как я видя преди четири години за пръв път в една бална зала в Санкт Петербург — невъзможно красивото й лице, обрамчено от непокорни руси къдрици. И преди, и сега, тя гледаше леко нацупено — черта, която му се струваше изключително съблазнителна. Щом я съзря, разбра, че иска да се ожени само за нея.

Нина беше на средна възраст и ръката й леко трепереше — Беа често смущаваше слугите си. Докато Фиц наблюдаваше, една от иглите убоде Беа по главата и тя извика.

Нина пребледня.

— Ужасно съжалявам, Ваше Височество — каза тя на руски.

Беа грабна игла от тоалетката.

— Да видим ще ти хареса ли на теб! — извика тя отново и прободе ръката на прислужницата си.

Нина избухна в сълзи и избяга от стаята.

— Нека ти помогна — рече Фиц кротко.

Нищо не можеше да я умилостиви.

— Сама ще го направя.

Фиц доближи прозореца. Десетина градинаря подрязваха храстите и тревата по ръба на поляната, преобръщаха чакъла по алеите. Няколко от растенията цъфтяха — розова калина, жълт зимен жасмин, леска и ароматен зимен орлов нокът. От другата страна на градината започваше плавната извивка на планинския склон.

Трябваше да е търпелив с Беа и да си напомня, че тя е чужденка, сама в друга страна, далеч от семейството си и от всичко познато. В първите месеци на брака им му беше по-лесно, още упоен от вида и аромата й, от допира на кожата й. Сега вече беше по-трудно.

— Защо не си починеш? — предложи й Фиц. — Ще се срещна с Пийл и госпожа Джевънс, за да видя докъде са стигнали с плановете си.

Пийл беше икономът, а госпожа Джевънс — домоуправителката. Организацията на прислугата беше работа на Беа, но Фиц бе притеснен от посещението на краля и си търсеше всяко оправдание да се намеси.

— Ще ти разкажа по-късно, след като се освежиш — додаде той.

Извади кутията си за пури.

— Не пуши тук — рече съпругата му.

Той прие, че е съгласна с предложението му, затова излезе.

Поспря за миг:

— Виж, нали няма да се държиш така пред краля и кралицата? Да удряш слугите, имам предвид.

— Не я ударих, а я убодох — да й е за урок.

Руснаците правеха такива неща. Когато бащата на Фиц се беше оплакал от леността на прислужниците в британското посолство в Санкт Петербург, руските му приятели му бяха отговорили, че не ги бие достатъчно.

— Монархът би се смутил, ако види нещо подобно. Както ти казах преди, в Англия така не се прави.

— Когато бях момиче, ме накараха да гледам как бесят трима селяни — поде тя. — На майка ми не й се понрави, но дядо ми настоя. Каза: „Това е, за да знаеш, че трябва да наказваш слугите си. Ако не ги шамаросваш или налагаш с пръчка за дребни грешки от небрежност или мързел, ще започнат да съгрешават по-сериозно и ще свършат на ешафода.“ Научи ме, че снизхождението към по-долните класи в крайна сметка е жестоко към тях.

Търпението на Фиц започна да се изчерпва. Детските спомени на Беа бяха изпълнени с неограничени богатства, угаждане на собствените капризи и орди от послушни слуги и хиляди щастливи селяни. Ако нейният безмилостен и способен дядо бе жив, този живот би продължил. Семейното състояние обаче беше пропиляно от баща й — пияница и от слабохарактерния й брат Андрей. Той все продаваше дървения материал, без да залесява наново земите си.

— Времената се менят — изтъкна Фиц. — Моля те… Нареждам ти да не ме излагаш пред моя крал. Надявам се думите ми да не оставят у теб никакво съмнение. — Той излезе и затвори вратата.

Докато крачеше по широкия коридор, се чувстваше раздразнен и малко натъжен. Когато се ожениха, подобни разправии го озадачаваха и го караха да съжалява, но вече свикваше. Всички бракове ли бяха такива? Не знаеше.

Един висок лакей, който полираше дръжка на врата, се поизпъна, опря гръб в стената и свали поглед, както бяха обучени да правят всички слуги в имението при минаването на господаря. В някои големи домове прислугата трябваше да стои с лице към стената, но Фиц смяташе подобни мерки за твърде феодални. Разпозна мъжа, беше го виждал да играе крикет за отбора на прислугата на Тай Гуин срещу миньорите от Абъроуен. Човекът бе добър батсман, левичар.

— Морисън — обърна се Фиц, припомняйки си името му. — Кажи на Пийл и госпожа Джевънс да дойдат в библиотеката.

— Веднага, милорд.

Фиц заслиза по главното стълбище. Той се беше оженил за Беа, омагьосан от нея, но имаше и рационален мотив. Мечтаеше да основе велика англо-руска династия, която да управлява огромни части от света, както Хабсбургите бяха управлявали части от Европа векове наред.

За това обаче му трябваше наследник. Настроението на Беа значеше, че тя няма да го пусне в леглото довечера. Можеше да бъде настоятелен, но това никога не му носеше удоволствие. Минали бяха вече две седмици от последния път. Не би желал съпругата му да се впуска в подобни актове с вулгарно нетърпение, но пък две седмици бяха дълго време.

Сестра му Мод още беше неомъжена на двадесет и три. А и всяко нейно отроче сигурно щеше да бъде възпитано като яростен социалист, който да пропилее семейното състояние, печатайки революционни памфлети.

Фиц беше женен от три години и започваше да се тревожи. Беа беше забременяла само веднъж, миналата година, но пометна в третия месец. Случи се точно след поредната разпра. Фиц отмени пътуване до Санкт Петербург, а Беа се разстрои много и проплака, че иска да си отиде у дома. Фиц тропна с крак — все пак един мъж не можеше да позволи жена му да го командва, — но тогава, след като тя пометна, той се чувстваше виновен, че грешката е негова. Само да забременееше отново, щеше да направи така, че нищо да не я притеснява до раждането на бебето.

Прокуди тези тревоги и влезе в библиотеката. Седна на облицованото с кожа писалище и започна да съставя списък.

Минута-две по-късно Пийл се появи с една камериерка. Икономът беше по-малкият син на фермер и имаше вид на полски работник, с луничавото си лице и прошарената коса, макар цял живот да работеше в Тай Гуин.

— Госпожа Джевънс й е лошо, милорд — започна той. Фиц отдавна се беше отказал да поправя граматиката на уелските си слуги. — Стомахът — добави унило.

— Спести ми подробностите. — Фиц обърна поглед към камериерката, хубавелка на около двайсет, със смътно познато лице. — Коя е тя?

Момичето само му отвърна.

— Етел Уилямс, милорд, аз съм помощничка на госпожа Джевънс.

Имаше напевния говор на южноуелските долини.

— Е, Уилямс, виждаш ми се твърде млада да вършиш работата на домоуправителка.

— Ако на милорд му е угодно, госпожа Джевънс каза, че вероятно ще доведете домоуправителката от Мейфеър, но се надява, че междувременно може да сте доволни от мен.

Проблесна ли нещо в очите й, когато спомена доволството? Макар да говореше с подобаващо уважение, във вида й имаше нещо дръзко.

— Много добре — отвърна Фиц.

Уилямс носеше дебела тетрадка в едната ръка и два молива в другата.

— Посетих госпожа Джевънс в стаята й. Беше достатъчно добре, за да планираме всичко заедно.

— Защо носиш два молива?

— В случай, че единият се счупи — рече момичето и се подсмихна.

Камериерките не биваше да се усмихват на графа, но Фиц не устоя и отговори на усмивката.

— Добре. Кажи ми какво си записала.

— Три основни неща. Гости, прислуга и запаси.

— Много добре.

— От писмото Ви разбрахме, че гостите ще са двадесет. Повечето ще си водят един или двама души персонал. Да кажем, че ще са средно двама, така че — четиридесет прислужници допълнително. Всички пристигат в събота и си тръгват в понеделник.

— Правилно. — Смесица от удоволствие и опасения завладя Фиц, много подобна на това, което изпитваше, преди да произнесе първата си реч в Камарата на лордовете. Вълнуваше се и същевременно се тревожеше дали ще се справи добре.

Уилямс продължи:

— Техни Величества, разбира се, ще са в Египетските покои.

Фиц кимна. Това беше най-големият апартамент, с декоративни египетски мотиви по тапетите.

— Госпожа Джевънс предложи кои други стаи да отворим, записала съм ги тукинка.

Фиц се подсмихна наум на „тукинка“, фраза от местния диалект, която означаваше просто „тук,“ и рече:

— Покажи ми.

Момичето заобиколи писалището и постави отворената тетрадка пред него. Работещите в имението бяха задължени да се къпят веднъж седмично, така че тя не вонеше подобно на другите от работническата класа. Всъщност, топлото й тяло излъчваше аромат на цветя. Може би крадеше от сапуните на Беа. Той прочете списъка.

— Добре — каза накрая. — Княгинята ще разпредели гостите по стаи — мнението й по тези въпроси не бива да се пренебрегва.

Уилямс обърна страницата.

— Това е списък на необходимия допълнителен персонал: шест момичета в кухнята, да белят зеленчуци и да мият съдове; двама мъже с чисти ръце, да помагат при сервирането; три допълнителни камериерки и три момчета за обувки и свещи.

— Знаеш ли откъде да ги намерим?

— О, да, милорд. Имам списък с местни, които са работили тук и преди. Ако това не е достатъчно, ще ги помолим да препоръчат други.

— Помнете, никакви социалисти — нервно добави Фиц. — Може да се опитат да заговорят краля за злините на капитализма.

Човек никога не беше сигурен с тия уелсци.

— Разбира се, милорд.

— А запасите?

Тя обърна на нова страница.

— Ето това ще ни е нужно, предвид предишните празненства тук.

Фиц разгледа написаното — сто хляба, двайсет дузини яйца, десет галона сметана, сто фунта бекон, петдесет фунта картофи… Доскуча му.

— Не трябва ли първо княгинята да определи менюто?

— Всичко трябва да дойде от Кардиф — отвърна Уилямс. — Магазините в Абъроуен не могат да се справят с толкова големи поръчки. А трябва да предупредим дори тези в Кардиф, за да сме сигурни, че имат необходимите количества в точния ден.

Беше права. Фиц се радваше, че това момиче се грижи за нещата. Имаше способността да прави планове — рядко умение.

— Може да използвам някой като теб в полка си — подкачи я той.

— Не мога да нося цвят каки, не ми отива на кожата — дръзко му отвърна тя.

Икономът доби възмутен вид.

— Стига, Уилямс, достатъчно наглост.

— Моля да ме извините, господин Пийл.

Фиц осъзна, че сам е виновен за това, че започна закачката. Така или иначе, нямаше нищо против нейната непочтителност. Всъщност доста я харесваше.

Пийл рече:

— Готвачът е измислил някои неща за менюто, милорд. — Той подаде на Фиц поомачкан лист хартия, покрит с по детски внимателния почерк на готвача. — За съжаление е твърде рано за пролетно агне, но можем да вземем доста прясна риба от Кардиф и да я докараме в лед.

— Това ми прилича много на менюто за ловното парти през ноември — каза Фиц. — От друга страна, не искаме да експериментираме точно сега. По-добре да се придържаме към изпитаните блюда.

— Именно, милорд.

— Сега, вината. — Графът се изправи. — Да слезем в избата.

Пийл изглеждаше изненадан. Графът не слизаше често в подземието.

В ума на Фиц се появи мисъл, която не му се щеше да си признава. Той се поколеба, след това каза:

— Уилямс, слез и ти, да записваш.

Икономът държеше вратата, докато Фиц излезе от библиотеката и се спусна по задното стълбище. Кухнята и помещението за слугите се намираха в сутерена. Тук етикетът беше различен. Слугинчетата и момчетата, които лъскаха обувки, му правеха бързи реверанси или докосваха алабросите си, докато графът ги подминаваше.

Избата се намираше в мазето.

Пийл отвори вратата и рече:

— С Ваше позволение, аз ще водя.

Фиц кимна. Икономът драсна клечка кибрит, запали една от лампите на стената и заслиза по стълбището. Долу запали още една лампа.

Избата на Фиц беше скромна, около дванадесет хиляди бутилки, повечето оставени от баща му и дядо му. Най-вече шампанско, портвайн и бяло рейнско вино, с по-малко бордо и бяло бургундско. Графът не беше голям ценител на виното, но обичаше избата, защото му напомняше на баща му. „Винената изба иска ред, далновидност и добър вкус“, казваше старецът. „Това са добродетелите, на които Британия дължи величието си.“

Фиц щеше да предложи на краля най-доброто, разбира се, но беше необходима предварителна преценка. Шампанското щеше несъмнено да е Перие Жуе, най-скъпото, само че коя реколта? Зрялото шампанско, двадесет-тридесетгодишно, беше по-малко газирано и по-ароматно, но пък младите имаха по-жизнерадостен вкус. Измъкна една бутилка напосоки, цялата покрита с прах и паяжини. От джобчето на сакото си извади бяла ленена кърпичка и обърса етикета. На слабата светлина още не се виждаше датата. Показа бутилката на Пийл, който беше сложил чифт очила.

— Хиляда осемстотин петдесет и седма — каза икономът.

— Боже мой, това го помня — възкликна Фиц. — Първото вино, което опитах, и най-доброто като че ли.

Долови присъствието на прислужничката, която се наведе към него, за да зърне бутилката, много по-стара от нея самата. С удивление установи, че близостта й го оставя без дъх.

— Боя се, че тази реколта може да е преминала най-доброто си време — каза Пийл. — Може ли да предложа осемстотин деветдесет и втора?

Фиц погледна още една бутилка, поколеба се и взе решение.

— Не мога да чета на тази светлина. Донеси ми лупата, ако обичаш.

Пийл се заизкачва по стълбите.

Фиц погледна към Уилямс. Щеше да направи нещо глупаво, но не можеше да се спре.

— Колко си хубава — започна той.

— Благодаря Ви, милорд.

Изпод шапчицата й се подаваха тъмни къдрици. Той докосна косата й. Знаеше, че ще съжалява.

— Чувала ли си някога за „droit de seigneur“[2]? — Гласът му звучеше гърлено в ушите му.

— Аз съм от Уелс, не от Франция — отвърна момичето с предизвикателно вирната брадичка.

Той премести ръка от косата й към врата й и я погледна в очите. Тя отвърна на погледа му дръзко и самоуверено. Ала какво означаваше това — дали момичето искаше той да стигне по-далеч или беше готово да направи унизителна сцена?

Фиц чу тежки стъпки по стълбището. Пийл се върна. Графът се поотдръпна от прислужничката.

За негова изненада, тя се усмихна.

— Толкова виновен изглеждате! Като учениче сте.

Пийл се появи в бледата светлина, понесъл сребърен поднос, на който лежеше лупа с дръжка от слонова кост.

Фиц се опита да успокои дишането си. Взе лупата и продължи да разглежда винените бутилки. Внимаваше да не срещне очите на Уилямс.

„Боже мой, какво изключително момиче“, помисли си той.

II

Етел Уилямс се чувстваше пълна с енергия. Нищо не я тревожеше — можеше да се справи с всеки проблем и да преодолее всяка пречка. В огледалото виждаше как кожата й сияе, а очите й блестят. След църквата в неделя баща й прокоментира с обичайния си саркастичен хумор:

— Весела си. Да не си се опаричила?

Усещаше се как тича, а не върви по безкрайните коридори на Тай Гуин. Всеки ден запълваше нови и нови страници от тетрадката си с пазарски списъци, графици за персонала, за слагане и раздигане на масите, и сметки — брой калъфки за възглавници, вази, салфетки, свещи, лъжици…

Това беше голямата й възможност. Въпреки младостта си, практически беше домоуправителка по време на кралско посещение. Госпожа Джевънс не даваше признаци да става от леглото, тъй че Етел носеше пълната отговорност за подготовката на Тай Гуин. Винаги беше чувствала, че може да преуспее, ако й се даде възможност, но в строгата йерархия на слугите нямаше много сгодни случаи човек да покаже, че е по-добър от останалите. Внезапно се беше появил такъв шанс и тя бе решена да се възползва. След това болната госпожа Джевънс може би щеше да получи по-щадяща работа, а Етел щеше да стане домоуправителка с двойна заплата, собствена спалня и дневна в жилищата на прислугата.

Но още не беше стигнала дотам. Графът явно бе доволен от работата й, щом не беше привикал домоуправителката от Лондон. Етел прие това като голям комплимент. Ала с тревога мислеше, че никога не е късно за онази дребна, но фатална грешка, която би развалила всичко — мръсната чиния, запушеният канал, мъртвата мишка във ваната. И графът щеше да се разгневи.

В съботната утрин, малко преди пристигането на краля и кралицата, Етел мина през всички стаи за гости, за да се увери, че камините са запалени и че възглавниците са бухнати. Във всяка стая стоеше поне една ваза с цветя, току-що донесени от оранжерията. На всяко писалище имаше хартия с герба на Тай Гуин. Оставени бяха хавлии, сапун и вода. Старият граф не харесваше съвременните водопроводи, а Фиц още не беше смогнал да прокара навсякъде течаща вода. В къщата със сто спални имаше само три ватерклозета, така че за повечето стаи бяха потребни цукала. Сушени цветове и билки по рецепта на госпожа Джевънс висяха във всяка стая, за да тушират миризмите.

Кралската свита пристигаше по чаено време. Графът щеше да ги посрещне на гарата в Абъроуен. Несъмнено там щяха да се насъберат хора, надяващи се да зърнат владетелите, но височайшите особи нямаше да се срещат с никого. Фиц трябваше да ги докара в имението със своя покрит Ролс-Ройс. Адютантът на краля, сър Алън Тайт, и останалите от свитата щяха да ги последват с багажа в разни каляски. Пред Тай Гуин батальон от Уелските стрелци вече се строяваше за почетен шпалир от двете страни на алеята.

Кралската двойка щеше да се яви пред поданиците си в понеделник сутрин. Запланувано беше минаване през околните селища в отворена карета и посещение в абъроуенското кметство, където щяха да се срещнат с кмета и съветниците му, преди да се върнат на гарата.

Другите гости запристигаха около обяд. Пийл стоеше в преддверието и назначаваше камериерки, които да водят новодошлите по стаите, и лакеи, които да носят багажа. Първи бяха чичото и лелята на Фиц, херцогът и херцогинята на Съсекс. Херцогът, братовчед на краля, беше поканен, за да накара Джордж V да се чувства по-комфортно. Херцогинята, като почти всички от семейството, силно се интересуваше от политика. В лондонската си къща тя домакинстваше на сбирки, посещавани от много министри от кабинета.

Именно тя съобщи на Етел, че кралят е леко обсебен от часовниците и мрази различни часовници в една и съща къща да показват различно време. Етел изрече проклятие наум — Тай Гуин имаше повече от сто часовника. Зае джобния часовник на госпожа Девънс и тръгна из къщата да ги курдиса.

В малката гостна се засече с графа. Фиц стоеше до прозореца със силно смутен вид. Етел го разгледа набързо. Бе най-хубавият мъж, когото беше виждала някога. Бледото му лице, осветено от меката зимна светлина, приличаше на мраморно. Имаше волева брадичка, високи скули и прав нос. Косите му бяха тъмни, а очите — зелени, което беше необичайна комбинация. Нямаше нито, брада, нито мустаци, нито дори бакенбарди. „И защо му е да крие такова лице“, рече си Етел.

Той улови погледа й.

— Току-що ми казаха, че кралят обича в стаята му да има купа портокали! — започна графът. — Няма нито един портокал в проклетата къща.

Етел се смръщи. Толкова рано през сезона никой зарзаватчия в Абъроуен нямаше портокали — клиентите им не можеха да си позволят подобен лукс. Същото важеше за всеки друг градец от южноуелските долини.

— Ако може да използвам телефона, бих говорила с един-двама бакали от Кардиф. Може да имат портокали по това време на годината.

— А как ще ги докараме?

— Ще помоля да пратят една кошница по влака. — Погледна часовника, който тъкмо навиваше. — С малко късмет, портокалите ще пристигнат едновременно с краля.

— Това е. Точно така ще направим — отговори Фиц и я погледна прямо. — Невероятна си. Не знам дали някога съм срещал момиче като теб.

Тя отвърна на погледа му. През последните две седмици Фиц няколко пъти й говореше така, неприкрито интимно и малко емоционално. Етел изпита странно чувство, някаква неспокойна възбуда, като че предстоеше нещо опасно и вълнуващо. Като мига в приказките, когато князът влиза в омагьосания замък.

Очарованието на момента беше развалено от звука на автомобил по алеята, последван от познат глас.

— Пийл! Какво удоволствие.

Фиц устреми очи към прозореца и изражението му стана комично.

— О, не. Сестра ми!

— Добре дошла у дома, лейди Мод — чу се гласът на Пийл. — Макар да не Ви очаквахме.

— Графът забрави да ме покани, но така или иначе дойдох.

Етел сподави усмивката си. Фиц обичаше енергичната си сестра, но не знаеше как да се оправя с нея. Политическите й позиции бяха плашещо либерални — тя беше войнстваща суфражетка и се бореше за правото на глас за жените. Етел смяташе Мод за прекрасна — тя самата би искала да се превърне в такава независима жена.

Фиц излезе от стаята и Етел го последва в преддверието, декорирано в любимия на викторианците като стария господар готически стил — тъмни ламперии, тапети със сложни шарки, резбовани дъбови столове, подобни на средновековни тронове.

Мод тъкмо влизаше.

— Фиц, скъпи, как я караш?

Мод беше висока като брат си и двамата си приличаха. Ала докато графът изглеждаше като статуя на божество, същите изсечени черти не подхождаха толкова на жена и сестра му беше по-скоро впечатляваща, отколкото красива. Въпреки че всички смятаха феминистките за размъкнати, Мод носеше модерни дрехи — тясна пола върху ботуши с копчета, морскосиньо палто с огромен колан и широки маншети и шапка с дълго перо, закачено отпред като полково знаме.

Придружаваше я леля Хърм. Лейди Хърмия беше другата леля на Фиц. За разлика от сестра си, която се беше омъжила за богат херцог, Хърм си бе взела за съпруг барон-прахосник, който беше умрял млад и разорен. Преди десет години, когато родителите на Фиц и Мод се споминаха в разстояние на няколко месеца, леля Хърм се премести при тях, за да се грижи за тринадесетгодишната Мод. Продължаваше да я придружава в обществото, макар и не твърде сполучливо.

— Какво правиш тук? — попита Фиц.

Леля Хърм измърмори:

— Казах ти, че няма да му хареса, скъпа.

— Не може да отсъствам, когато кралят ми е дошъл на гости — рече Мод. — Би било проява на неуважение.

Въпреки раздразнението тонът на Фиц издаваше привързаност.

— Не искам да приказваш на краля за правата на жените.

Етел не мислеше, че графът има основания да се тревожи. Въпреки радикалните си политически убеждения, Мод знаеше как да ласкае и да флиртува с влиятелни мъже и дори консервативните приятели на Фиц я харесваха.

— Морисън, вземи палтото ми, ако обичаш — продължи Мод. Разкопча се и се обърна, за да позволи на лакея да свали горната й дреха. — Здрасти, Уилямс, как си? — поздрави тя Етел.

— Добре дошли у дома, милейди — отвърна й тя. — Апартамента Гардения ли ще желаете?

— Благодаря ти, обожавам гледката оттам.

— Може би ще желаете обяд, докато приготвя стаята?

— Да, моля, умирам от глад.

— Днес сервираме като в клуб, защото гостите пристигат по различно време.

„Като в клуб“ означаваше, че сервираха на гостите в момента, когато влезеха в трапезарията, като в мъжки клуб или в ресторант, а не на всички заедно. Обедът днес беше скромен: гореща индийска чорба, студени меса и пушена риба, пълнена пъстърва, агнешки котлети и няколко вида десерт и сирена.

Етел задържа вратата и последва Мод и Хърм в обширната трапезария. Братовчедите фон Улрих вече обядваха. Валтер фон Улрих, по-младият, бе хубав и очарователен и изглежда изпитваше удоволствие, че е в Тай Гуин. Роберт беше по-суетен — бе поизправил висящата на стената на стаята му картина на замъка в Кардиф, поискал беше още възглавници, открил бе, че мастилницата на писалището му е празна — този пропуск накара Етел нервно да се запита какво още може да е пропуснала.

Двамата се изправиха при влизането на дамите. Мод тръгна право към Валтер и рече:

— Не си се променил откак беше на осемнайсет! Помниш ли ме?

Лицето му светна.

— Да, макар ти определено да си се променила от тринайсетгодишна!

Стиснаха си ръцете и тогава Мод го целуна по двете бузи, все едно й е брат.

— Тогава бях мъчително влюбена в теб, както става при момичетата — каза тя с изненадваща прямота.

Валтер се усмихна.

— И аз бях доста привлечен от теб.

— Но ти винаги си се държал с мен като с досадно хлапе!

— Трябваше да крия чувствата си от Фиц, който бдеше над теб като куче-пазач.

Леля Хърм се прокашля, демонстрирайки неодобрението си към тази внезапна интимност.

Мод каза:

— Лельо, това е господин Валтер фон Улрих, стар приятел на Фиц от училище. Идваше тук през ваканциите. Сега е дипломат в германското посолство в Лондон.

Валтер поде:

— Нека Ви представя братовчед си, граф Роберт фон Улрих. Той е военен аташе в австрийското посолство.

Всъщност бяха втори братовчеди, както Пийл важно обясни на Етел. Дядовците им били братя, по-младият се оженил за пруска наследница и се преместил от Виена в Берлин. Затова Валтер беше немец, а Роберт — австриец. Пийл обичаше да е наясно с подобни неща.

Всички седнаха. Етел дръпна един стол за леля Хърм.

— Малко индийска чорба, лейди Хърмия?

— Да, ако обичаш, Уилямс.

Етел кимна на един лакей, който отиде до бюфета. Там супата се съхраняваше гореща в специален съд. Когато се увери, че новодошлите са удобно настанени, тя тихо се оттегли, за да оправи стаите им. Докато вратата се затваряше зад нея, тя чу Валтер фон Улрих да казва:

— Спомням си колко обичахте музиката, лейди Мод. Тъкмо обсъждахме руския балет. Какво е мнението Ви за Дягилев?

Малцина мъже се интересуваха от мнението на някоя жена. На Мод щеше да й хареса. Докато Етел бързаше надолу по стълбите, за да намери две камериерки за стаите, тя си помисли: „този немец е чаровник“.

III

Залата със скулптурите в Тай Гуин представляваше преддверие към трапезарията. Там се събираха гостите преди вечеря. Фиц не се интересуваше много от изкуство — всичко беше събрано от дядо му, но статуите даваха на хората тема за разговор, докато чакаха вечерята.

Докато приказваше с леля си, херцогинята, Фиц оглеждаше нервно мъжете с бели вратовръзки и фракове и жените с дълбоко деколтирани рокли и диадеми. Според протокола всички гости трябваше да са в стаята преди влизането на краля и кралицата. Къде беше Мод? Със сигурност нямаше да предизвика някой инцидент! Не, ето я, в пурпурна копринена рокля, с диамантите на майка им. Разговаряше оживено с Валтер фон Улрих.

Фиц и Мод открай време бяха близки. Баща им беше някак далечен герой, майка им — неговата безрадостна помощница. Двете деца си даваха едно на друго нужната им обич. След смъртта на родителите си и двамата се държаха здраво един за друг и споделиха мъката си. Тогава Фиц беше на осемнадесет и опита да заслони малката си сестра от жестокия свят. Тя пък го обожаваше. Когато порасна, тя стана независима, докато той продължи да вярва, че като глава на семейството има власт над нея. Все пак, привързаността им се оказа достатъчно силна, за да превъзмогне различията им. Засега.

В момента тя насочваше вниманието на Валтер към един бронзов купидон. За разлика от Фиц, Мод разбираше от тези неща. Той се молеше тя да говори за изкуство цяла вечер и да не зачеква правата на жените. Всички знаеха, че Джордж V мрази либералите. Владетелите обикновено бяха консервативни, ала антипатията на този крал се обостри от събитията. Зае престола в разгара на политическа криза. Против волята си беше принуден от либералния министър-председател X. X. Аскуит — със силната подкрепа на общественото мнение — да ограничи властта на Камарата на лордовете. Не беше забравил унижението. Негово Величество знаеше, че Фиц, в качеството си на консервативен пер от Камарата на лордовете, се беше борил до последно срещу тъй наречената реформа. Въпреки това, ако Мод му натрапеше словоизлиянията си тази вечер, никога не би простил на Фиц.

Валтер беше начинаещ дипломат, но пък баща му бе един от най-старите приятели на Кайзера. И Роберт можеше да се похвали с добри връзки — близост с ерцхерцога Франц Фердинанд, наследника на Австро-Унгарската империя. Друг гост, който се движеше във висшите кръгове, беше високият млад американец, заприказвал се сега с херцогинята — Гас Дюър. Баща му, американски сенатор, беше близък съветник на президента Удроу Уилсън. Фиц вярваше, че се е справил добре, като е събрал такива млади хора — бъдещият управляващ елит. Надяваше се кралят да е доволен.

Дюър беше дружелюбен, ала несръчен. Вървеше попрегърбен, като че ли му се щеше да е по-нисък и незабележим. Изглеждаше неуверен в себе си, но се държеше вежливо с всички.

— Американският народ се вълнува повече от вътрешнополитически въпроси, отколкото от международни — обясняваше той на херцогинята. — Но президентът Уилсън е либерал и като такъв, е склонен повече да симпатизира на демокрации като Франция и Великобритания, отколкото на авторитарни монархии като Австрия или Германия.

В този миг двойните врати се отвориха, стаята притихна и влязоха кралят и кралицата. Княгиня Беа направи реверанс, Фиц се поклони, а всички останали ги последваха. Изминаха няколко мига смутено мълчание, понеже никой нямаше право да говори, преди някоя от кралските особи да каже нещо.

Накрая кралят се обърна към Беа:

— Бях отседнал тук преди двадесет години, знаете… — и хората започнаха да се отпускат.

Кралят беше спретнат мъж, прецени Фиц, докато четиримата си бъбреха. Брадата и мустаците му бяха старателно оформени. Оплешивяваше, но имаше достатъчно коса, за да я среше на идеален път. Плътно прилепналите официални дрехи прилягаха на стройната му фигура — за разлика от баща си, Едуард VII, кралят не беше чревоугодник. Отпочиваше си с хобита, изискващи точност. Обичаше да колекционира пощенски марки и ги редеше внимателно в албуми — занимание, заради което непочтителните лондонски интелектуалци го осмиваха.

Кралицата беше по-внушителна фигура със сивеещи къдрици и строго стисната уста. Притежаваше великолепен бюст, който разкриваше щедро с изключително ниско изрязаното деколте, както беше de rigueur[3] в момента. Беше дъщеря на немски княз. Първоначално бе сгодена за по-възрастния брат на Джордж, Албърт, ала той почина от пневмония преди сватбата. Когато Джордж стана престолонаследник, той получи и братовата си годеница. На някои хора това положение се стори донякъде средновековно.

Беа беше в стихията си. Беше изкусителна в розовата коприна, а светлите й къдрици бяха умело нагласени да изглеждат леко разбъркани, сякаш току-що се е откъснала от забранена целувка. Разговаряше оживено с краля. Усетила, че празните приказки няма да очароват Джордж V, тя му разказваше как Петър Велики създал руския флот. Монархът заинтересувано кимаше.

Пийл се появи на вратата на трапезарията, а на луничавото му лице беше изписано очакване. Срещна погледа на Фиц и кимна подчертано. Графът се обърна към кралицата:

— Бихте ли желали да започнем вечерята, Ваше Величество?

Тя му подаде ръка. Зад тях Беа и кралят се бяха хванали под ръка; останалите се наредиха според ранга си. Когато всички бяха готови, процесията влезе в трапезарията.

— Колко хубаво! — промълви кралицата, когато видя масата.

— Благодаря Ви — отвърна Фиц и тихо въздъхна от облекчение. Беа беше свършила чудесна работа. Над дългата маса висяха три полилея. Светлината им се отразяваше в кристалните чаши на всяко място. Всички прибори бяха златни — такива бяха и приборите за сол и пипер, дори и кутийките с клечки кибрит за пушачите. Бялата покривка бе застлана с рози от оранжерията, а Беа беше придала нотка на драматизъм, окачайки тънки папрати да висят от полилеите, над пирамидите от гроздови зърна върху златни подноси.

Всички седнаха, епископът благослови храната и Фиц се поотпусна. Започнеше ли добре, пиршеството почти винаги продължаваше успешно. Виното и храната предразполагаха хората да не търсят недостатъци.

Менюто започна с руски ордьоври като реверанс към родината на Беа — малки блини с хайвер и сметана, препечени триъгълни филийки с пушена риба, солени бисквити с маринована херинга, всичко поднесено с шампанско Перие Жуе от 1892 година, меко и вкусно, също както Пийл беше обещал. Фиц следеше с поглед иконома си, който пък наблюдаваше краля. Още щом Негово Величество остави приборите си, Пийл взе чинията му, което беше сигналът всички останали лакеи да съберат посудата на другите гости. Всеки гост, неприключил с яденето, трябваше да го остави от уважение.

Дойде ред на супата — телешко варено, поднесено с чудесно сухо шери Олоросо от Санлукар де Барамеда. Ядоха и писия със зряло Мьорсо Шарм, подобно на глътка злато. С агнешките медальони Фиц беше избрал Шато Лафит от 1870 година — реколтата от 1875-а все още не ставаше за пиене. Продължиха да поднасят червено вино заедно с парфето от гъши дроб и с последното месно ястие — печени в тесто пъдпъдъци с грозде.

Никой не изяде всичко. Мъжете избраха според вкуса си и не обърнаха внимание на останалото. Жените поровиха в едно-две от ястията. Много чинии се завърнаха в кухнята недокоснати.

Имаше салата, десерт, разядка, плодове и петифури. Накрая княгиня Беа дискретно повдигна вежди към кралицата, която отвърна с почти недоловимо кимване. Двете се изправиха, след тях станаха всички останали, и дамите излязоха от стаята.

Мъжете отново се настаниха по местата си, лакеите донесоха кутии с пури, а Пийл постави гарафа с портвайн Ферейра от 1847-а година до дясната ръка на краля. Фиц с благодарност дръпна от пурата си. Нещата се движеха добре. Кралят бе известен саможивец и се чувстваше уютно само със старите си другари от безметежните дни във флота. Тази вечер обаче се държеше очарователно и нищо неуместно не се беше случило. Дори и портокалите се появиха.

По-рано Фиц си поговори със сър Алън Тайт, адютанта на краля, пенсиониран офицер от армията със старомодни бакенбарди. Съгласиха се, че утре кралят ще прекара по един час с всеки от мъжете на масата, тъй като всеки от тях разполагаше с поверителна информация за дадено правителство. Тази вечер Фиц трябваше да поразчупи леда с по-общ разговор на политическа тема. Прокашля се и се обърна към Валтер фон Улрих.

— Валтер, приятели сме от петнадесет години — заедно учихме в Итън. — Обърна се към Роберт. — Познавам и братовчед ти, откак тримата споделяхме апартамент във Виена като студенти.

Роберт се усмихна и кимна. Фиц харесваше и двамата — Роберт беше традиционалист като него; Валтер, макар и не толкова консервативен, беше много умен.

— Днес целият свят говори за война между нашите две страни — продължи Фиц. — Възможна ли е наистина подобна трагедия?

Валтер отвърна:

— Ако приказките за война можеха да я предизвикат — да, ще воюваме, понеже всички се готвят за това. Обаче има ли истинска причина? Не виждам такава.

Гас Дюър вдигна плахо ръка. Фиц харесваше и него, въпреки либералните му възгледи. Смятаха американците за безцеремонни, но този имаше добри обноски и беше срамежлив. Беше и изненадващо добре осведомен.

— Великобритания и Германия имат много причини за спорове — намеси се той.

— Бихте ли ми дали пример? — попита го Валтер.

Гас издуха дим от пурата си.

— Военноморско съперничество.

Валтер кимна.

— Моят император не вярва, че има някаква Божия заповед флотът на Германия да остане завинаги по-малък от британския.

Фиц нервно хвърли поглед към краля. Той обичаше Кралския флот и лесно можеше да се обиди. От друга страна, император Вилхелм му беше братовчед. Бащата на Джордж и майката на Вили бяха брат и сестра, и двамата — деца на кралица Виктория. Фиц с облекчение видя, че Негово Величество се усмихва доволно.

Валтер продължи:

— Това е предизвиквало търкания в миналото, но вече две години имаме съглашение, макар и неформално, за относителните размери на флотите ни.

Дюър продължи:

— А икономическото съперничество?

— Вярно е, че Германия богатее с всеки изминал ден и скоро може да настигне Великобритания и САЩ по производителност. Но защо това да е проблем? Германия е един от най-големите клиенти на Великобритания. Колкото повече имаме за харчене, толкова повече ще харчим. Икономическата ни сила е в полза на британските производители!

Дюър отново опита.

— Говори се, че Германия иска още колонии.

Фиц пак погледна към краля и се запита дали той нямаше нещо против това двамата да водят разговора. Негово Величество обаче изглеждаше запленен.

Валтер отговори:

— Имало е войни заради колонии, особено във Вашата страна, господин Дюър. Но в наши дни като че ли сме способни да разрешаваме такива разправии без изстрели. Преди три години Германия, Великобритания и Франция се счепкаха заради Мароко, но въпросът се уреди без война. Напоследък Великобритания и Германия се споразумяха по наболелия проблем с багдадската железница. Ако продължаваме така, война няма да има.

— А ще ми простите ли, ако използвам понятието германски милитаризъм?

Това прозвуча малко крайно и Фиц трепна. Валтер се поизчерви, но заговори без емоция в гласа.

— Оценявам прямотата Ви. Германската империя е управлявана от прусаците, които са нещо като англичаните във Великобритания.

Сравняването на Великобритания с Германия и на Англия с Прусия беше дръзко. Валтер вървеше по ръба на учтивия разговор, обезпокои се Фиц.

Валтер продължи:

— Прусаците имат силна военна традиция, но не воюват без причина.

Дюър скептично отбеляза:

— Значи Германия не е агресивна.

— Напротив. Смея да твърдя, че Германия е единствената велика сила в континентална Европа, която не е агресивна.

Около масата се понесе изненадано мърморене, а Фиц видя как кралят повдига вежди. Дюър се облегна постреснат и промълви:

— И как така?

Съвършените обноски и любезният тон на Валтер отнеха остротата от провокативните му думи.

— Първо, вижте Австрия — продължи. — Виенският ми братовчед Роберт няма да отрече, че Австро-Унгарската империя би искала да разшири границите си на югоизток.

— Не е без причина — веднага се обади Роберт. — Тази част от света, която британците наричат Балканите, стотици години е била част от владенията на Османската империя. Османската власт обаче рухна и Балканите са нестабилни. Австрийският император вярва, че е негов свещен дълг да поддържа реда и християнската религия там.

— Съвсем вярно — съгласи се Валтер. — Но и Русия иска територия на Балканите.

Фиц реши, че на него се пада да защити руското правителство, може би заради Беа.

— И те имат основателни причини — включи се той. — Половината им търговия прекосява Черно море и оттам минава през проливите към Средиземно море. Русия не може да позволи на друга велика сила да контролира проливите, като завладее територии в източните Балкани. Това би било като примка на шията на руската икономика.

— Точно така — съгласи се Валтер. — Като се обърнем към западния край на Европа, Франция е амбицирана да отнеме на Германия Елзас и Лотарингия.

В този момент френският гост, Жан-Пиер Шарлоа, се наежи.

— Откраднати от Франция преди четиридесет и три години!

— Няма да водя спор за това — спокойно продължи Валтер. — Да кажем, че Елзас-Лотарингия са били присъединени към Германия след поражението на Франция във Френско-Пруската война. Откраднати или не, господин графе, съгласен сте, че Франция си иска тези земи обратно.

— Разбира се — французинът се облегна и отпи от портвайна си.

— Дори Италия иска да отнеме Трентино от Австрия…

— Където повечето хора говорят италиански! — извика господин Фали.

— … и голяма част от далматинския бряг…

— Пълна с венециански лъвове, католически църкви и римски колони!

— … и Тирол, област със стара традиция на самоуправление, където повечето хора говорят немски.

— Стратегическа необходимост.

— Разбира се.

Фиц разбра колко умен беше Валтер. Без да бъде груб, но дискретно, той бе предизвикал представителите на всяка държава да потвърдят, с повече или по-малко войнствен тон, териториалните си амбиции.

Валтер продължи:

— А за какви нови територии ламти Германия? — Огледа хората около масата, но никой не продума. — Никакви — победоносно обяви той. — И единствената друга голяма страна в Европа, която може да каже същото, е Великобритания!

Гас Дюър подаде портвайна на човека до себе си и проточи с американския си акцент:

— Май-май е така.

— Фиц, стари ми приятелю, защо тогава да водим война? — завърши Валтер.

IV

В неделя сутринта лейди Мод изпрати да й доведат Етел.

На нея й се наложи да сподави ядната си въздишка. Беше ужасно заета. Бе рано, но прислугата вече шеташе усилено. Преди гостите да се събудят, камините трябваше да бъдат почистени, огньовете да бъдат отново запалени, а кофите за въглища да бъдат заредени. Главните стаи — трапезарията, салонът, библиотеката, пушалнята и другите по-малки общи помещения — също трябваше да бъдат почистени и подредени. Етел сменяше увехналите цветя в билярдната зала, когато я повикаха. Колкото и да харесваше радикалната сестра на Фиц, надяваше се тя да няма някоя сложна поръчка за нея.

Когато Етел постъпи на работа в Тай Гуин на тринадесет, семейство Фицхърбърт и гостите им й изглеждаха почти нереални — приличаха й на излезли от някоя приказка или на някое от странните племена в Библията, например хетите. Ужасяваха я. Изпитваше неистов страх, че ще сбърка нещо в работата и ще я уволнят, но беше и изключително любопитна да види тези странни създания отблизо.

Преди години една от кухненските прислужници — вече не помнеше коя — й каза да се качи в билярдната зала и да свали „изкушението“. От притеснение забрави да пита за какво „изкушение“ иде реч. Качи се и се заоглежда с надеждата, че ще е нещо очевидно като поднос с мръсни чинии, но не виждаше нищо, на което мястото му да е при прислугата. Вече плачеше, когато Мод влезе.

Тогава сестрата на Фиц все още беше длъгнеста девойка на петнадесет, жена в момичешки дрехи, недоволна и бунтовна. Едва по-късно откри някакъв смисъл в живота си и превърна недоволството в кръстоносен поход. Но дори петнадесетгодишна притежаваше състраданието, което я правеше чувствителна към несправедливостта и угнетяването.

Попита Етел какво има. „Изкушението“ се оказа сребърна поставка за гарафите с бренди и уиски. Обясни й, че изкушавало, понеже имало заключващ механизъм, който да не позволява на прислугата да отпива. Етел й благодари емоционално. Това беше първата от много добрини на Мод към Етел и с годините тя започна да обожава по-голямото момиче.

Етел се качи до покоите на Мод, почука на вратата и влезе. Тапетите в апартамента Гардения бяха с претрупан флорален мотив, излязъл от мода в началото на века. Но еркерният прозорец предлагаше изглед към най-очарователната част от градината на Фиц — дългата и права Западна алея, която водеше през цветните лехи към беседката.

Етел с неудоволствие забеляза, че Мод обува ботуши.

— Излизам да се разходя и ти трябва да ме придружиш — рече тя. — Помогни ми с шапката и ми разкажи клюките.

Етел надали можеше да отдели време за клюки, но макар и притеснена, беше заинтригувана. С кого щеше да се разхожда Мод, къде беше обичайната й придружителка леля Хърм и защо слагаше толкова хубава шапка за една разходка в градината? Възможно ли беше в картината да присъства някой мъж?

Докато закрепяше с игли шапката върху тъмната коса на Мод, момичето започна:

— Тази сутрин имаше скандал сред прислугата — Мод събираше клюки така, както кралят събираше марки. — Морисън си легна чак в четири. Един от лакеите — висок, с рус мустак.

— Знам го. И знам къде е прекарал нощта.

Мод замълча.

Етел изчака малко и накрая попита:

— Е, няма ли да ми кажете?

— Ще бъдеш шокирана.

— Още по-добре — подсмихна се Етел.

— Прекара нощта с Роберт фон Улрих. — Мод хвърли кос поглед на прислужницата в огледалото на тоалетката. — Ужасена ли си?

Етел беше изумена.

— Никога не бих го помислила! Знаех, че Морисън не е голям женкар, но не знаех, че е от онези, ако ме разбирате.

— Е, Роберт със сигурност е един от онези. Освен това го видях как улавя погледа на Морисън няколко пъти снощи.

— Пред краля! Откъде знаете за Роберт?

— Валтер ми довери.

— Какво нещо, джентълмен да говори такива неща на една дама! Всичко си казват пред Вас. А какви са клюките в Лондон?

— Там всички говорят за господин Лойд Джордж.

Дейвид Лойд Джордж беше министър на финансите. Той беше уелсец, пламенен оратор с леви убеждения. Таткото на Етел казваше, че Лойд Джордж трябва да стане член на Лейбъристката партия. По време на стачката във въгледобива през дванадесета година дори говореше за национализиране на мините.

— Какво приказват за него? — попита Етел.

— Има си любовница.

— Не! — Това наистина шокира момичето. — Но той е възпитан като баптист!

Мод се засмя.

— По-малко възмутително ли би било, ако беше англиканец?

— Да! — Етел се сдържа да добави „разбира се“. — Коя е тя?

— Франсес Стивънсън. Започнала е като гувернантка на дъщеря му, но е умна жена — има диплома по класически езици — и сега е личната му секретарка.

— Ужасно.

— Нарича я „Котенце“.

Етел почти се изчерви. Не знаеше как да отвърне. Мод се изправи и Етел й помогна да облече палтото си, като я попита:

— Ами Маргарет, съпругата му.

— Стои си в Уелс с четирите им деца.

— Били са пет, но едното е умряло. Горката жена.

Мод беше готова. Двете тръгнаха по коридора и после слязоха по главното стълбище. Валтер фон Улрих чакаше във фоайето, облечен в дълго тъмно палто. Имаше мустачки и меки лешникови очи. Беше елегантен, макар и малко по немски стегнат. „Типът човек, който ще ти се поклони, ще тракне с токове и после ще ти смигне скришом“, рече си Етел. Затова значи Мод не искаше лейди Хърмия за придружителка.

— Уилямс постъпи на работа тук още като дете и оттогава сме приятелки — представи я господарката й на Валтер.

Етел харесваше Мод, но да се каже, че са приятелки беше прекалено. Мод беше добра и Етел й се възхищаваше, ала те си оставаха господарка и прислужница. Всъщност Мод искаше да каже, че Етел заслужава доверие.

Валтер се обърна към Етел с претенциозната вежливост, с която хора с неговото положение разговаряха с по-нископоставените.

— Радвам се да се запознаем, Уилямс.

— Благодаря, добре, господине. Само да си взема палтото…

Изтича надолу по стълбите. Всъщност нямаше желание да се разхожда, докато кралят още беше тук. Щеше да е по-добре да бъде подръка, за да наблюдава работата на камериерките, но не можеше да откаже.

В кухнята личната прислужница на княгиня Беа, Нина, правеше руски чай за господарката си. Етел каза на една от камериерките:

— Господин Валтер е станал. Може да разтребиш Сивата стая.

След събуждането на гостите, камериерките трябваше да влязат в стаите им, да почистят, да оправят леглата, да изпразнят нощните гърнета и да донесат прясна вода за миене. Етел видя Пийл, който броеше чиниите.

— Някакво движение горе? — попита го тя.

— … деветнайсет, двайсет — завърши той. — Господин Дюър е позвънил за гореща вода, да се избръсне, а господин Фали е поискал кафе.

— Лейди Мод иска да я придружа навън.

— Това не е удобно — навъси се Пийл. — Нужна си тук.

— И какво да й кажа, господин Пийл? Да си гледа работата ли?

— Престани с нахалството. Връщай се веднага, щом можеш.

Когато се качи обратно, Гелерт чакаше до предната врата, оплезил език. Като че ли предусещаше разходката. И четиримата излязоха и прекосиха Източната ливада в посока към горичката.

Валтер заговори Етел:

— Предполагам, че лейди Мод те е научила да подкрепяш женските избирателни права.

— Всъщност беше обратното — намеси се Мод. — Уилямс беше първият човек, който ме запозна с либералните идеи.

— Научих всичко от баща си.

Етел знаеше, че всъщност не искат да говорят с нея. Етикетът не позволяваше да са сами, но искаха най-доброто предвид обстоятелствата. Тя повика Гелерт, изтича напред и се заигра с кучето. Така те получиха желаното уединение. Погледна назад и ги видя да се държат за ръце.

„Мод действа бързо“, помисли Етел. От думите на господарката й предния ден стана ясно, че не е виждала Валтер от десет години. Дори тогава не било същинска връзка, а недоизречено привличане. Нещо се беше случило миналата нощ. Може да са говорили до късно. Мод флиртуваше с всички — така извличаше сведения от тях, но явно тук беше станало нещо по-сериозно.

Миг по-късно Етел чу Валтер да подхваща песен. Мод се включи, двамата млъкнаха рязко и се разсмяха. Мод обичаше музиката и свиреше доста добре на пиано, за разлика от лишения от музикален слух Фиц. Валтер като че ли също беше доста музикален, с приятния си лек баритон. Етел си каза, че гласът му би бил оценен по достойнство в параклиса „Витезда“.

Мислите й се отклониха към работата. Не беше видяла лъснати обувки пред нито една от вратите на спалните. Трябваше да подгони ваксаджийчетата да си свършат работата. Притеснено се запита колко ли е часът. Ако това продължеше по-дълго, би трябвало да започне да настоява да се върне в къщата.

Пак обърна глава, но не видя нито Валтер, нито Мод. Спрели ли бяха, или бяха сменили посоката? Постоя неподвижно минута-две, но не можеше да ги чака цяла сутрин, затова се върна по стъпките си между дърветата.

След миг ги видя. Бяха прегърнати и се целуваха страстно. Ръцете на Валтер бяха върху дупето на Мод. Пристискаше я силно към себе си. Мод изстена.

Етел зяпна. Питаше се дали някой някога ще я целуне така. Луелин Петното я беше целунал веднъж на плажа по време на един църковен излет, но не и така, с отворена уста и притиснат до нея. Със сигурност не беше я накарал да стене. Малкият Дай Сатъра, синът на месаря, веднъж бръкна под полата й, когато бяха на кино в Палас в Кардиф, но тя го беше избутала след няколко секунди. Наистина бе харесала Луелин Дейвис, даскалски син, който я учеше за либералното правителство и й беше казал, че гърдите й са като топли птичета в гнездото си. Той обаче отиде да учи в колеж и не й писа повече. С него преживя някаква тръпка, имаше го и желанието за нещо повече, но никога така страстно. Прислужницата завидя на Мод.

Тогава Мод отвори очи, забеляза я и двамата с Валтер се разделиха.

Гелерт внезапно изскимтя и взе да обикаля в кръг с опашка между задните си крака. Какво му ставаше?

Миг по-късно Етел усети трус като от минаващ бърз влак, въпреки че железницата се намираше на повече от миля.

Мод се намръщи и отвори уста да каже нещо, но последва гръмотевичен тътен.

— Какво, за Бога, беше това? — продума тя.

Етел знаеше.

Изпищя и се затича.

V

Били Уилямс и Томи Грифитс си почиваха.

Копаеха един въглищен пласт, наречен „Четирифутовия“, който се намираше едва на около шестстотин ярда дълбочина — далеч по-плитко от основното находище. Пластът се разделяше на пет области, наречени на имената на различни британски хиподруми. Момчетата се намираха в Аскот, разположен най-близо до вентилационната шахта. И двамата работеха като помагачи на по-опитните миньори. Мъжете използваха кирките си, за да отсичат парчета въглища от тунела, а помагачите им загребваха с лопати парчетата и ги изсипваха в количките. Както винаги бяха започнали работа в шест сутринта, и сега, няколко часа по-късно, бяха поспрели за малко, седнали на влажната земя с гърбове към стената. Оставяха на леките повеи на вентилационната система да ги охлаждат и пиеха студен сладък чай от манерките си.

Родени бяха в един и същи ден през деветдесет и осма и им оставаха шест месеца до шестнадесетия рожден ден. Разликата във физическото им развитие, която така притесняваше Били преди три години, вече не съществуваше. И двамата бяха млади мъже, широкоплещести, със силни ръце. Бръснеха се веднъж седмично, макар да нямаха нужда. Носеха само къси гащи и ботуши, телата им бяха почернели от въглищен прах и пот. В мъждивата светлина приличаха на абаносови статуи на някакви езически божества. Впечатлението се разваляше само от шапките им.

Работата беше тежка, но момчетата бяха свикнали. Не се оплакваха като по-възрастните от болки в гърба и схванати стави. Имаха енергия в излишък и през свободните си дни си намираха също толкова тежки занимания, като играеха ръгби, прекопаваха цветни лехи или пък дори се боксираха с голи ръце в плевнята зад кръчмата Двете корони.

Били не беше забравил посвещението си преди три години — всъщност, още пламваше от негодувание, колчем се сетеше за това. Тогава си обеща никога да не се отнася зле с новите момчета. Днес предупреди Бърт Морган:

— Не се изненадвай, ако мъжете ти скроят номер. Може да те оставят на тъмно за час или пък да ти скроят някаква друга подобна глупост. Дребните неща носят удоволствие на дребните душици.

По-старите миньори в клетката го изгледаха кръвнишки, но той устоя на погледите им. Знаеше, че е прав, знаеха го и те.

В онзи ден преди три години, мама се беше ядосала дори повече от Били.

— Я ми кажи — попитала бе тате, застанала насред дневната с ръце на кръста, а тъмните й очи блестяха от праведен гняв, — как точно изпълнявате заръките на Бог, като измъчвате малки момчета?

— Не можеш да разбереш, понеже си жена — отговорил й беше тате нетипично усукано.

Били вярваше, че светът като цяло и мините в Абъроуен конкретно биха били по-добри места, ако всички мъже водеха богобоязлив живот. Томи, чийто баща беше атеист и последовател на Карл Маркс, вярваше, че капиталистическата система скоро ще се унищожи сама, с малко помощ от революция, организирана от работническата класа. Двете момчета спореха яростно, но си оставаха най-добри приятели.

— Не е обичайно за теб да работиш в неделя — каза Томи.

Така беше. Мината бе назначила допълнителни смени, за да се справя с увеличаващото се потребление на въглища, но от уважение към религията, в „Селтик Минерълс“ неделните смени не бяха задължителни. Макар да тачеше неделята, Били бе на работа.

— Мисля, че Бог иска да имам колело — каза той.

Томи се засмя, но Били не се шегуваше. Църквата „Витезда“ беше отворила малка мисия в селце на десет мили от Абъроуен и Били бе част от паството, която се беше нагърбила със задачата да прекосява планината всяка втора неделя, за да подкрепя новия параклис. С велосипед можеше да ходи дотам и в делничните вечери, и да помогне да започнат четения на Библията и часове по вероучение. Беше обсъдил плана си с по-старшите членове на паството и те го увериха, че Бог ще го благослови, задето работи в неделя.

Били тъкмо щеше да обясни това, когато земята под него се разтресе, чу се апокалиптичен тътен и манерката излетя от ръката му, подхваната от мощен вятър.

Сякаш сърцето му спря. Внезапно си спомни, че е на половин миля под земята, а над главата му тегнат милиони тонове пръст и скала, подпрени от няколко дървени греди.

— Какво беше това, по дяволите? — сепна се Томи.

Били скочи на крака, разтреперан от страх. Вдигна лампата си и огледа тунела в двете посоки. Не видя пламъци, никакви паднали скали, не повече прах от нормалното. Когато тътенът отмря, настана тишина.

— Взрив — рече той с треперещ глас. От това всеки ден се страхуваше всеки миньор. Внезапно освобождаване на газ гризу след свлачище или просто след злочест удар с кирката. Ако никой не забележеше предупредителните знаци или пък ако концентрацията нараснеше твърде бързо, газът можеше да се запали след искра, пусната от копитото на някое пони, от електрическия звънец на асансьора или пък от глупав миньор, който си пали лулата напук на правилата.

— Но къде? — попита Томи.

— Трябва да е било някъде долу, в основното находище, затова не ни е достигнало.

— Господ да ни е на помощ!

— Ще ни помогне — рече Били и ужасът му почна да намалява. — Особено ако си помогнем сами.

Нямаше и следа от двамата миньори, за които работеха момчетата — бяха отишли да си почиват в съседната област, Гудууд. Били и Томи трябваше сами да решават какво да правят.

— По-добре да отидем до шахтата — предложи Били.

Облякоха се, закачиха лампите за коланите си и изтичаха до вентилационната шахта Пирам. Отговорник за асансьора беше Дай Сатъра.

— Клетката не идва! — викна той панически. — Все звъня и звъня! Страхът му бе заразителен и Били с мъка потисна нов порив на паника. След малко попита:

— А телефонът? — Отговорникът общуваше с колегата си в горната част на шахтата посредством звънец, но наскоро бяха монтирали и телефони, свързани с кабинета на управителя Молдуин Морган.

— Не отговарят — отвърна Дай.

— Ще опитам пак. — Телефонът се крепеше на стената до клетката на асансьора. Били откачи слушалката и завъртя ръчката — Хайде, хайде!

Отговори треперлив гласец:

— Да? — Оказа се Артър Луелин, секретарят на управителя.

— Петно, Били Уилямс е — извика Били в слушалката. — Къде е господин Морган?

— Не е тук. Какъв беше тоя трясък?

— Експлозия под земята, глупако! Къде е шефът?

— Отиде до Мертир — извинително поде Петното.

— Че защо ще… няма значение, забрави. Ето какво трябва да направиш. Петно, слушаш ли ме?

— Слушам. — Гласът звучеше по-укрепнал.

— Първо, изпрати някой в Методисткия параклис и кажи на Дай Ревльото да събере спасителния си отряд.

— Ясно.

— После позвъни в болницата и им кажи да пратят линейката към входа на мината.

— Някой ранен ли е?

— Няма начин, след тоя взрив. Трето, събери всички мъже от бараката на чистачите и им кажи да разгънат пожарогасителните маркучи.

— Пожар?

— Прахът ще се подпали. Четвърто, обади се в полицейския участък и кажи на Герайнт, че е станала експлозия. Той ще се обади в Кардиф. — Били не се сещаше за друго. — Запомни ли?

— Няма проблем, Били.

Били окачи слушалката на стойката. Не знаеше доколко ще помогнат указанията му, но разговорът с Петното му помогна да се съсредоточи.

— Най-долу, на първото ниво, ще има ранени. Трябва да слезем там — рече той на Дай и Томи.

— Не можем, клетката не е тук.

— Има стълба на стената на шахтата, нали?

— Ама това са двеста ярда!

— Е, ако бях женчо, нямаше да съм въглищар, нали така? — Въпреки смелите думи, Били се страхуваше. Стълбата рядко се използваше, може би не беше добре поддържана. Едно подхлъзване, една счупена стъпенка и падаше към смъртта си.

Дай отвори клетката с трясък. Шахтата беше облицована с тухли, влажни и плесенясали. Железен ръб опасваше стената, малко по-навътре се виждаше стълбата, фиксирана с циментирани в тухлите скоби. Тънките й парапети и тесните стъпалца въобще не вдъхваха доверие. Били се поколеба и съжали за необмислената си проява на мъжество. Но да се откаже би било твърде унизително. Пое дълбоко въздух, тихо се помоли и стъпи на ръба.

С малки стъпки стигна до стълбата. Обърса ръце в гащетата си, стисна перилата и сложи крака на стъпенките.

Заслиза. Желязото беше грубо, под пръстите на Били се ронеше ръжда. На места скобите се бяха охлабили и стълбата се люшкаше под краката му. Лампата на колана му светеше достатъчно ярко, за да вижда стъпенките под краката си, но не стигаше до дъното на шахтата. Не знаеше дали така е по-добре или по-зле.

За нещастие, слизането му даде време да помисли. Спомни си всички начини, по които един миньор можеше да умре. Да го убие експлозията беше милосърдно бързият край за най-щастливите. Горенето на метана произвеждаше и задушаващ въглероден двуокис, който миньорите наричаха задушлив газ. Мнозина оставаха приклещени под скалите и можеха да загинат от кръвозагуба, преди да пристигне помощ. Някои умираха от жажда, докато колегите им само на няколко ярда от тях отчаяно се мъчеха да проправят път през отломките.

Изведнъж му се прииска да се върне и да се качи горе на сигурно място, вместо да слиза към унищожението и хаоса, но не можеше. Томи беше точно над него и също слизаше.

— С мен ли си, Томи? — повика го той.

Гласът на Томи се чу над главата му:

— Да!

Това поуспокои Били. Самоувереността му се завърна и той заслиза по-бързо. Скоро видя светлина, миг по-късно чу гласове. С приближаването на основното находище долови мирис на дим.

След това чу зловеща глъч, крясъци и трещене, които се мъчеше да отдели един от друг. Шумът можеше да отслаби смелостта му. Стегна се — трябваше да има рационално обяснение на тези звуци. Осъзна, че чува ужасеното цвилене на понитата и шума от ритниците им по дървените стени на кошарите им. Отчаяно се мъчеха да избягат. Дори осмислен, звукът не ставаше по-малко зловещ. Били се чувстваше също като животните.

Стигна до основното ниво, плъзна се покрай ръба на тухлената обшивка, отвори решетката отвътре и с благодарност пристъпи на калната земя. Димът помрачаваше и бездруго слабото мъждене на подземната светлина, но по-големите тунели се виждаха.

Отговорникът за дъното на шахтата беше Патрик О’Конър, мъж на средна възраст, загубил ръка при едно срутване. Беше католик и съвсем естествено прякорът му беше Пат Папата. Щом ги видя, зяпна изумен.

— Били-с-Иисус! Откъде, да те вземат дяволите, се взе пък ти?

— От „Четирифутовия“. Чухме трясъка.

Томи последва Били от шахтата.

— Какво стана, Пат?

— Доколкото мога да проумея, експлозията ще да е станала в другия край, до Тисба — отвърна Пат. — Заместникът и всички останали отидоха да видят.

Говореше спокойно, но в очите му се четеше отчаяние.

Били отиде до телефона и завъртя ръчката. След миг чу гласа на баща си:

— Уилямс на телефона, кой е?

Били не се почуди защо представителят на профсъюза отговаря от телефона на управителя на мината — всичко можеше да се случи при спешност.

— Тате, аз съм, Били.

— Да благодарим на всемилостивия Господ, добре си — попресипнало прошепна баща му. След това се върна към обичайния си рязък маниер. — Кажи ми какво знаеш, момче.

— Двамата с Томи бяхме при Четирифутовия. Слязохме по Пирам до основното ниво. Експлозията май е станала при Тисба. Има малко дим, но не много. Клетката не работи.

— Лебедката се е повредила при тягата нагоре — спокойно обясни тате. — Обаче работим по нея, след няколко минути ще е наред. Събери колкото можеш повече мъже до дъното на шахтата, за да почнем да ги качваме, веднага щом поправим клетката.

— Ще им кажа.

— Тисба въобще не работи, така че гледай никой да не опитва да се спаси в тази посока — огънят може да ги хване в капан.

— Добре.

— Има дихателен апарат до кантората на заместника.

Били знаеше. Беше нововъведение, изискано от профсъюза. Законът за въгледобивните мини от 1911 година го беше направил задължително.

— Засега въздухът не се е развалил.

— Може би където стоиш ти, но по-навътре може да е по-зле.

— Ясно — Били окачи слушалката.

Повтори на Томи и Пат думите на баща си. Пат посочи редица нови шкафчета.

— Ключът трябва да е в кантората.

Били изтича дотам, но не видя ключове. Вероятно висяха на нечий колан. Отново огледа шкафчетата, всяко с надпис „Дихателни апарати.“ Бяха тенекиени.

— Да имаш лост, Пат?

Мъжът извади комплект инструменти за дребни поправки и му подаде здрава отвертка. Били веднага се справи с първото шкафче.

Празно.

Били зяпна невярващо.

— Изиграли са ни! — викна Пат.

— Капиталистически копелдаци — процеди Томи.

Били отвори още едно шкафче. Също празно. Разярено изтърбуши и останалите, сякаш искаше да извади наяве двуличието на „Селтик Минералс“ и Пърсивал Джоунс.

— Ще се оправим и без тях — рече Томи.

Томи нямаше търпение да тръгнат, но Били се помъчи да разсъждава трезво. Погледът му се спря върху пожарникарската количка. Представляваше жалкото подобие на пожарна, предоставено им от управлението — пълна с вода въглищна количка и закачена за нея ръчна помпа. Не беше напълно безполезна: виждал я беше в действие след така наречената от миньорите „искра“ — когато малко количество газ гризу близо до тавана на тунела припламваше за кратко и всички миньори се просваха на земята. Искрата понякога запалваше праха по стените на тунела и тогава те трябваше да се полеят.

— Ще вземем пожарникарската количка — извика той на Томи.

Тя вече беше на релси, тъй че двамата можеха без особени усилия да бутат напред. Били обмисли дали да не впрегне някое пони, но реши, че това ще отнеме твърде дълго време, още повече, че животните бяха още в паника.

Пат Папата рече:

— Моето момче Мики работи в района Мариголд, но не мога да отида да го търся, трябва да стоя тук. — На лицето му се четеше отчаяние, ала съществуваше твърдото правило при спешни случаи отговорникът за клетката да стои на поста си.

— Ще се оглеждам за него — обеща Били.

— Благодаря ти, момче!

Двамата младежи забутаха количката по главните релси. Количките нямаха спирачки — водачите им ги спираха с парче здраво дърво в спиците. Изтърваните колички предизвикваха множество смъртни случаи и безчет наранявания.

— Гледай да не върви прекалено бързо — рече Били.

Вече бяха на четвърт миля навътре в тунела, когато температурата се повиши, а димът се сгъсти. Скоро чуха гласове. Последваха звука и завиха в един от прилежащите по-малки тунели. Тук още се работеше по въглищния пласт. От двете страни се виждаха издълбаните на равни разстояния входове за работните места на миньорите. Обикновено ги наричаха „врати“, ала понякога си бяха просто дупки. Шумът се усили и двамата спряха и се взряха напред.

Тунелът гореше. От пода и стените нагоре се плъзгаха пламъци. Шепа мъже стояха на ръба на пожара и се открояваха на фона му като осъдени души в Ада. Един от тях напразно пердашеше с одеяло купчина горящо дърво. Други викаха — никой не слушаше другия. В далечината танцуваха смътните очертания на ред колички. Димът странно намирисваше на печено месо и на Били му призля, когато осъзна, че миризмата ще да иде от понито, което е теглело количките.

Били се обърна към единия от мъжете.

— Какво става тук?

— Има хора, затворени по работните си места, обаче не можем да стигнем до тях.

Разпозна гласа на Рис Прайс. Нищо чудно, че никой нищо не вършеше.

— Докарахме пожарникарската количка — каза той.

Друг мъж обърна лице и Били с облекчение видя Джон Джоунс Магазинера, по-разумен от Прайс.

— Браво на теб! — рече той. — Да му покажем маркуча на тоя проклет пожар.

Момчето размота маркуча, а приятелят му го свърза с помпата. Били насочи струята към тавана, за да потече водата по стените. Скоро осъзна, че вентилационната система на мината, която тласкаше въздуха нагоре по Тисба и надолу по Пирам, избутваше пламъците и дима към него. При първа възможност щеше да каже на тези отгоре да обърнат посоката на въздуха. Вентилаторите със сменяща се посока вече бяха задължителни — още едно изискване на закона от 1911 година.

Въпреки трудностите огънят почна да утихва и Били успя бавно да се придвижи напред. След няколко минути най-близката ниша вече не гореше. От нея незабавно изскочиха двама миньори и вдъхнаха от по-поносимия въздух в тунела. Били позна братята Понти — Джузепе и Джовани, които всички знаеха като Джоуи и Джони.

Неколцина мъже изтичаха навътре в работното им място. Джон Джоунс изнесе отпуснатото тяло на Дай Коняря. Били не можеше да прецени мъртъв ли е или само е изпаднал в несвяст.

— Отнесете го в Пирам, не в Тисба — каза той.

— А ти какъв си, та да заповядваш, Били-с-Иисус? — намеси се грубо Прайс.

Били нямаше да губи време в спорове с Прайс. Заговори на Джоунс:

— Приказвах по телефона с тези на повърхността. Тисба е повредена сериозно, но клетката в Пирам скоро ще е на линия. Казаха ми да упътя всички към Пирам.

— Ясно, ще предам на другите — отвърна Джоунс и тръгна.

Били и Томи продължиха да се борят с пожара, разчистваха ниша след ниша, освобождаваха приклещените там мъже. Някои кървяха, мнозина бяха обгорени, а няколко бяха ранени от паднали скали. Тези, които можеха да вървят, носеха мъртвите и сериозно пострадалите в мрачно шествие.

Твърде скоро водата им свърши.

— Ще избутаме количката обратно и ще я напълним от езерцето на дъното на шахтата — предложи Били.

Двамата забързаха в обратна посока. Клетката още не работеше, а пред нея чакаха около дузина миньори с няколко тела на земята. Някои стенеха в агония, други бяха зловещо безмълвни. Докато Томи пълнеше количката с кална вода, Били вдигна телефона. Отново отговори баща му.

— Лебедката ще работи след пет минути. Как е там долу?

— Измъкнахме от забоите няколко мъртви и ранени. Изпратете колички с вода, веднага щом можете.

— Ами ти?

— Добре съм. Слушай, тате, трябва да обърнете вентилацията. Нека духа надолу по Пирам и нагоре по Тисба. Така димът и газът ще са далеч от спасителните групи.

— Не може — отвърна баща му.

— Но нали законът е такъв — вентилацията трябва да може да се обръща!

— Пърсивал Джоунс разказал някаква сълзлива история на инспекторите и му дали още една година отсрочка, преди да осъвремени вентилаторите.

Ако разговаряше не с баща си, а с друг, Били би изругал.

— Ами да включите пръскачките — това може ли?

— Да, това може. Защо не се сетих сам? — Той каза няколко думи на някого другиго и затвори.

Били също затвори. Помогна на Томи да напълни количката, като двамата се редуваха на помпата. Напълването на количката отнемаше толкова време, колкото и изпразването. Притокът на хора от засегнатите зони намаля, а огънят се разбушува безпрепятствено. Най-сетне момчетата напълниха количката и поеха по обратния път.

Пръскачките заработиха, ала щом стигнаха до пожара, Били и Томи видяха, че налягането на водата от тясната тръба на тавана е твърде слабо, за да потуши пламъците. Джоунс Магазинера обаче вече организираше мъжете. Задържаше здравите за спасителните работи, а ранените, които можеха да ходят, отпращаше към шахтата. Когато Били и Томи приготвиха маркуча, той го грабна и нареди на друг да изпомпва.

— Вие двамата се върнете за още една количка! Така няма да прекъсваме!

— Ясно — каза Били, но преди да се обърне, улови нещо с крайчеца на окото си. Някаква фигура тичаше през пламъците с подпалени дрехи.

— Боже милостиви! — промълви Били, ужасен. Бягащият се спъна и падна.

Били изкрещя на Джоунс:

— Поливай ме!

Без да чака потвърждение, момчето изтича в тунела. Усети мощната водна струя на гърба си. Жегата беше кошмарна. Лицето го болеше, дрехите му тлееха. Грабна падналия миньор под мишниците и го задърпа заднешком. Не виждаше лицето, обаче прецени, че е негов връстник.

Джоунс продължаваше да облива Били. Косата, гърбът и краката му бяха мокри, но отпред беше сух и долавяше мириса на обгорената си кожа. Момчето крещеше от болка, но успя да удържи отпуснатото тяло. След секунда вече беше излязъл от огъня. Обърна се и остави маркуча да го намокри и отпред. Водата върху лицето му беше като благословено облекчение — болеше го, но болката вече беше поносима.

Джоунс обля и лежащия на пода младеж. Били го обърна по гръб и видя, че е Майкъл О’Конър — Мики Папата, синът на Пат. Пат беше помолил Били да се оглежда за него.

— Мили Боже, смили се над Пат — продума Били.

Наведе се и пак подхвана Мики. Тялото беше отпуснато и безжизнено.

— Ще го занеса до шахтата.

— Да — съгласи се Джоунс. Гледаше Били със странно изражение. — Направи го, момчето ми.

Томи придружи Били, който се чувстваше позамаян, но все пак можеше да носи тялото. В основния тунел се натъкнаха на спасителен отряд, зад който пристъпваше пони, впрегнато в малка композиция пълни с вода колички. „Сигурно са дошли отгоре. Значи клетката работи и спасителната операция е под контрол“, уморено си мислеше Били.

Оказа се прав. Тъкмо стигна до шахтата и клетката слезе. Излязоха още спасители в защитни облекла. Бутаха още колички. Когато новодошлите се пръснаха по посока на пожара, ранените започнаха да влизат, понесли мъртвите и изпадналите в несвяст.

Щом Пат Папата изпрати клетката нагоре, Били го доближи с Мики в ръце.

Пат се взираше с ужас в момчето и клатеше невярващо глава, като че можеше да отхвърли страшната вест.

— Съжалявам, Пат.

Пат не искаше да гледа трупа.

— Не — рече той. — Не и моят Мики.

— Извадих го от огъня, Пат. Само дето закъснях, по дяволите. Това е всичко.

Сетне заплака.

VI

Вечерята пожъна голям успех във всяко отношение. Беа сияеше — не би имала нищо против кралски посещения всяка седмица. Фиц посети леглото й и както очакваше, тя го прие с радост. Остана чак до сутринта и се измъкна току преди Нина да дойде с чая.

Беше се опасявал, че дебатът сред мъжете може да е бил твърде противоречив като за кралска вечеря, но тревогите му се оказаха напразни. Кралят му благодари на закуска с думите:

— Очарователна дискусия, изключително полезна. Точно на каквото се надявах. Тогава и Фиц грейна от гордост.

Докато пушеше пурата си след закуска и обмисляше разменените предния ден реплики, Фиц осъзна, че мисълта за война не го плаши. По навик я беше описал като трагедия, но всъщност нямаше да е нещо толкова лошо. Щеше да обедини нацията срещу общ враг и да потуши пламъците на недоволството. Стачките щяха да секнат, а и всякакви приказки за република щяха да се приемат като липса на патриотизъм. Може би дори жените щяха да мирясат с това тяхно право на глас. А и в лично отношение се чувстваше странно привлечен от подобни изгледи. Войната щеше да му даде възможност да е полезен, да докаже смелостта си, да служи на страната си, да се отплати някак за богатството и привилегиите, с които бе затрупван цял живот.

Новините от мините, които пристигнаха късно сутринта, приглушиха блясъка на празненството. Всъщност само един от гостите отиде в Абъроуен — Гас Дюър, американецът. При все това всички изпитваха непривичното чувство да са встрани от центъра на внимание. Обядът премина предимно в мълчание, а следобедните забавления не се състояха. Фиц се побоя, че кралят ще е недоволен от него, макар че младият граф нямаше нищо общо с работата на мината. Не беше нито управител, нито акционер в Селтик Минералс. Просто беше прехвърлил на компанията правата си за експлоатация на мините, а тя му плащаше възнаграждения под формата на фиксирана сума на тон въглища. Ето защо беше сигурен, че никой с всичкия си не би тръгнал да го обвинява. Все пак аристокрацията не биваше да се занимава с разгул, докато миньорите бяха хванати в капан под земята, а кралят и кралицата бяха на посещение. Следователно четенето и пушенето оставаха почти единствените приемливи занимания. Техни величества несъмнено щяха да скучаят.

Фиц се гневеше. Непрестанно загиваха хора: войници умираха в бой, моряци потъваха с корабите си, катастрофираха влакове, а хотели, пълни със спящи гости, изгаряха до основи. Защо трябваше да се случи инцидент в мините, точно докато кралят му беше на гости?

Малко преди вечеря Пърсивал Джоунс, кмет на Абъроуен и председател на Селтик Минералс, посети дома на графа, за да го извести за настоящото положение. Фиц попита сър Алън Тайт дали кралят не би желал да чуе доклада и получи утвърдителен отговор. Почувства облекчение — поне кралят щеше да има нещо за вършене.

Мъжете се събраха в малък салон, място за неофициални срещи и разговори, обзаведено с тапицирани столове, палми в саксии и пиано. Джоунс беше в черния фрак, несъмнено облечен за сутрешната литургия. Нисък, но претенциозен човечец, той приличаше на някаква наперена птица в двуредната си сива жилетка.

Кралят беше във вечерно облекло.

— Колко мило да ни посетите — отривисто рече той.

— Имах честта да стисна ръката на Ваше Величество през единадесета година, когато дойдохте в Кардиф за инвеститурата на Уелския княз.

— Радвам се да подновя запознанството ни, макар да съжалявам, че се наложи това да стане при подобни тъжни обстоятелства. Кажете ми с прости думи какво се е случило, все едно обяснявате на някой от Вашите колеги директори на по чашка в клуба.

„Умно“, каза си Фиц. Думите на краля зададоха правилния тон, въпреки че никой не предложи питие на Джоунс, нито пък го покани да седне.

— Толкова любезно от страна на Ваше Величество — Джоунс имаше кардифско произношение, по-остро от напевния говор в долините. — В мината имаше двеста и двадесет души по време на експлозията, по-малко от обичайното, понеже става въпрос за специална неделна смяна.

— Знаете точната бройка? — попита кралят.

— О, да, сър, записваме всеки, който слиза там.

— Извинете, че Ви прекъснах. Продължете, моля.

— И двете шахти са били увредени, но пожарникарските бригади са овладели пламъците с помощта на нашата система от пръскачки и са евакуирали хората — той погледна часовника си. — По информацията отпреди два часа са извадени двеста и петнадесет работници.

— Изглежда сте се справили с положението много ефикасно, Джоунс.

— Много Ви благодаря, Ваше Величество.

— Всички двеста и петнадесет човека ли са живи?

— Не, сър. Осмина са мъртви. Още петдесетима са ранени достатъчно сериозно, за да се нуждаят от лекар.

— Боже мой. Колко трагично.

Докато Джоунс обясняваше за издирването на петимата липсващи, Пийл влезе безшумно и доближи Фиц. Икономът беше официално облечен, готов за поднасянето на вечерята.

— Просто в случай, че представлява интерес, милорд… — подзе той много тихо.

— Кое? — прошепна Фиц.

— Камериерката Уилямс току-що се върна от мината. Брат й, изглежда, е станал нещо като герой. Може би кралят би искал да чуе и нейната история…

Фиц се позамисли. Уилямс навярно бе разстроена и можеше да каже нещо неуместно. От друга страна кралят сигурно би искал да говори и с някой, който е пряко засегнат. Реши да рискува.

— Ваше Величество, една от моите прислужници се е върнала от мината и може би носи по-скорошни вести. Нейният брат е бил под земята при експлозията. Дали бихте желали да я изслушате?

— Да, определено. Доведете я, моля.

След малко влезе Етел Уилямс. Униформата й беше покрита с въглищен прах, но лицето й беше чисто. Направи реверанс.

— Какви са последните новини? — попита я кралят.

— Простете, Ваше Величество. Петима души са приклещени в район Карнейшън от паднали скали. Спасителният отряд копае през отломките, но огънят още бушува.

Фиц забеляза как поведението на краля претърпява лека промяна при разговора с момичето. Докато Пърсивал Джоунс разказваше, кралят едва го поглеждаше и нетърпеливо потропваше с пръст по облегалката на стола си; Етел обаче той огледа открито и явно по-заинтересувано. Попита я внимателно:

— Какво казва брат ти?

— Експлозията на газа е подпалила въглищния прах и той гори в момента. Много мъже са се оказали пленени на работните си места, някои са се задушили. Брат ми и другите не са успели да ги спасят, защото не са разполагали с дихателни апарати.

— Не е така — рече Джоунс.

— Мисля, че е — възрази му Гас Дюър. Както винаги, американецът се държеше малко плахо, но се постара да говори настоятелно. — Разговарях с някои от мъжете, които излязоха от мината. Казаха, че шкафчетата с надпис „Апарати за дишане“, са били празни.

Той видимо потискаше гнева си.

Етел Уилямс добави:

— А не са успели да потушат пламъците, защото под земята не е имало достатъчно вода.

Очите й проблеснаха яростно, което се видя доста съблазнително на Фиц, и сърцето му прескочи.

— Има пожарна! — запротестира Джоунс.

Дюър пак се обади.

— Количка за въглища, пълна с вода, и ръчна помпа.

Етел Уилямс продължи:

— Искали са да променят посоката на вентилацията, но господин Джоунс не е осъвременил машините, както законът повелява.

Джоунс доби възмутен вид.

— Не беше възможно…

Фиц го прекъсна.

— Добре, Джоунс, това не е публичен разпит и Негово Величество просто иска да научи впечатленията на хората.

— Именно — потвърди монархът. — Но има нещо, за което се нуждая от Вашия съвет, Джоунс.

— Ще е чест…

— Планирах да посетя Абъроуен и някои от околните селца утре сутрин, както и собствената Ви особа в сградата на кметството. Но предвид обстоятелствата парадът ми се струва неуместен.

Седналият зад лявото рамо на краля сър Алън поклати глава и промърмори:

— Абсолютно невъзможно.

— От друга страна — продължи кралят, — би било погрешно да си тръгнем, без да покажа, че съм разбрал за катастрофата. Хората биха ни помислили за безразлични.

Фиц се досети, че съществува неразбирателство между краля и свитата му. Сигурно искаха от него да отмени визитата си с идеята, че това е най-малко рискованото решение; докато кралят чувстваше, че е необходимо да направи някакъв жест.

Настъпи мълчание, докато Пърсивал обмисляше предложението. Когато продума, рече само:

— Труден избор.

— Може ли да направя предложение? — намеси се Етел Уилямс.

Пийл се ужаси.

— Уилямс! — изсъска той. — Говори, само когато се обърнат към теб!

Фиц също се стресна от непочтителното й държание в присъствието на краля. Опита се да овладее гласа си и каза:

— Може би по-късно, Уилямс.

Кралят обаче се усмихна. За голямо облекчение на младия граф, той изглеждаше дори очарован от Етел.

— Защо да не чуем какво има да каже девойката?

На Етел само това й трябваше. Без да се бави, тя занарежда:

— Двамата с кралицата трябва да посетите вдовиците. Без паради, само една карета с черни коне. Много ще значи за тях. И всички ще си помислят колко сте благороден.

Тя прехапа устни и млъкна. Последното изречение беше нарушение на етикета. Кралят нямаше нужда да създава у хората впечатлението, че е благороден.

Сър Алън беше ужасен.

— Никога не се е правило — тревожно рече той.

Кралят обаче като че ли се заинтригува.

— Да посетим пострадалите — умислено повтори той. Обърна се към адютанта си. — Да му се не види, Алън, това е блестящо.

Да проявя съчувствие към страданието на поданиците. Без кавалкади, само една каляска. — Обърна се към камериерката. — Отлично, Уилямс. Благодаря ти, че се реши да го предложиш.

Фиц си отдъхна.

VII

В крайна сметка каляските бяха повече от една, разбира се. Кралят и кралицата се настаниха в първата заедно със сър Алън и една придворна дама; Фиц и Беа ги последваха във втора, заедно е епископа; най-отзад беше двуколката с прислугата. Пърсивал Джоунс беше опитал да се присламчи, но Фиц го отряза. Както Етел отбеляза, вдовиците можеха да опитат да го удушат.

Духаше силно и студен дъжд шибаше конете, които вървяха в тръс по дългата алея в Тай Гуин. Етел беше в двуколката. Заради работата на баща си, Етел познаваше всяко миньорско семейство в Абъроуен. Само тя от цялото имение знаеше имената на загиналите и ранените. Беше дала указания на кочияшите и щеше да напомня на Алън Тайт кой кой е. Кръстоса пръсти. Идеята беше нейна и ако нещо се объркаше, нямаше да обвинят някого другиго.

Докато преминаваха през огромните железни порти на имението, отново я порази внезапният преход. В имението царяха ред, очарование, красота; навън дебнеше грозотата на истинския свят. Край пътя се редяха домовете на селските стопани — къщурки с по две стаи с натрупани пред входовете вехтории и боклуци и играещи в канавките мърляви дечурлига. Скоро след това започваха терасираните квартали на миньорите, по-добри от селските колиби, ала и те — тромави и скучни в очите на Етел, която беше поразглезена от съвършените пропорции на прозорците, портиците и покривите на Тай Гуин. Тукашните хора носеха евтини дрехи, които бързо се развличаха и овехтяваха, цветовете бързо избледняваха, така че не след дълго всички мъже се разхождаха в сивкави костюми, а всички жени — в кафеникави рокли. Униформата на Етел предизвикваше завист заради топлата вълнена пола и чистичката памучна блуза, въпреки че някои момичета обичаха да разправят, че никога не биха се принизили да слугуват. Най-голямата разлика обаче беше у хората. Извън имението навсякъде се набиваха на очи петнистата кожа, мръсната коса и почернелите нокти. Мъжете кашляха, жените подсмърчаха и всички деца бяха сополиви. Бедните се влачеха и куцаха по улиците, докато богатите крачеха наперено.

Каляските се спуснаха по склона до квартал Мейфкинг. Повечето жители се трупаха по тротоарите и чакаха, но флагове нямаше, нито пък радостни възклицания — само леки поклони и реверанси, когато кавалкадата спря пред къщата на номер деветнадесет.

Етел скочи от двуколката и бързо заприказва на сър Алън.

— Сайън Евънс, пет деца, съпругът й беше Дейвид Евънс, коняр в мината.

Дейвид Евънс, наречен Дай Коняря, беше старейшина в параклиса „Витезда“ и Етел го знаеше оттам.

Сър Алън кимна и Етел пъргаво отстъпи, докато той шепнеше в ухото на краля. Етел улови погледа на Фиц, който й кимна одобрително. Тя усети, че се изчервява. Помагаше на краля и графът беше доволен от нея.

Кралят и кралицата застанаха пред входната врата. Боята се белеше, но стъпалата блестяха от чистота. „Никога не съм си представяла, че ще видя кралят да чука на вратата на миньор“, рече си Етел. Кралят беше облечен във фрак, а на главата си носеше висок черен цилиндър — Етел твърдо осведоми сър Алън, че на абъроуенци няма да се понрави да видят своя монарх в костюм от туид, какъвто те самите можеха да облекат.

Отвори им вдовицата, в неделната си рокля и с шапка. Фиц беше предложил посещението да е изненада, но Етел не смяташе, че това е добра идея, а сър Алън се беше съгласил с нея. Една изненадваща визита у опечалените би показала на краля и кралицата пияни мъже, полуголи жени и боричкащи се хлапета.

— Добро утро, аз съм кралят. — И кралят учтиво повдигна шапка. — Вие ли сте госпожа Дейвид Евънс?

Жената първо го погледна неразбиращо. Свикнала беше да й викат госпожа Дай Коняря.

— Дойдох да ви кажа колко много съжалявам за съпруга ви, Дейвид — продължи кралят.

Госпожа Дай Коняря беше твърде нервна, за да си позволи емоция.

— Много Ви благодаря — сковано отвърна тя.

Етел виждаше, че всичко е прекалено официално. Кралят се чувстваше също толкова неловко, колкото и вдовицата. Нито един от двамата не можеше да изрази това, което изпитва наистина.

Тогава кралицата докосна ръката на госпожа Дай.

— Сигурно ти е много трудно, мила — рече тя.

— Да, госпожо, много — прошепна вдовицата и избухна в сълзи.

Етел също избърса сълза.

Кралят се посмути, но успя подобаващо да каже:

— Много, много тъжно.

Госпожа Евънс плачеше неудържимо, но не помръдна от мястото си и не извърна лице. „Скръбта е грозна“, рече си Етел: червени петна бяха избили по лицето на госпожа Дай, в отворената й уста липсваха половината зъби. Отчаяните й ридания звучаха дрезгаво.

— Хайде, хайде — каза кралицата и притисна кърпичката си в ръката на госпожа Дай. — Вземи.

Госпожа Дай още нямаше тридесет години, ала грубите й длани бяха като на старица — възлести и подути от артрит. Избърса лице с кърпичката на кралицата. Риданията поутихнаха.

— Добър човек беше, госпожо. Никога не ми е посягал.

Кралицата не знаеше какво да каже за мъж, чиято добродетел е това, че не бие жена си.

— Сигурна съм, че е бил такъв.

— Даже и понитата си обичаше — добави госпожа Дай.

— Сигурна съм — бързо отвърна кралицата, вече на малко по-позната територия.

Едно невръстно дете се появи от къщата и се вкопчи в полите на майка си. Кралят опита да поднови разговора.

— Вярвам, че имате пет деца — каза той.

— О, сър, какво ще правят без татко си?

— Много е тъжно — повтори кралят.

Сър Алън се прокашля.

— Сега ще се срещнем с други жени във Вашето тъжно положение — рече кралят.

— О, сър, толкова мило, че дойдохте. Не мога да Ви опиша колко много значи за мен. Благодаря Ви, благодаря Ви!

Кралят се обърна.

— Ще се моля за вас довечера, госпожо Евънс — рече кралицата и последва краля.

Докато се качваха в каляската, Фиц подаде на госпожа Дай един плик. Вътре имаше пет златни суверена и бележка, написана на ръка на хартия с герба на Тай Гуин, която гласеше: „Граф Фицхърбърт би желал да приемете този символ на неговите искрени съболезнования.“

Това също беше идея на Етел.

VIII

Седмица след експлозията Били отиде на църква с майка си, баща си и дядо си.

Параклисът „Витезда“ представляваше квадратна варосана стая с голи стени. Столовете бяха подредени в спретнати редове около четирите страни на обикновена дървена маса. Върху нея бяха положени самун бял хляб на евтина порцеланова чиния и дамаджана шери — символичните хляб и вино. Службата не се наричаше причастие или литургия, а просто „разчупване на хляба“.

До единадесет часа паството, общо стотина вярващи, се беше настанило по местата си — мъжете в най-добрите си костюми, жените с рокли и шапки, а добре умитите хлапета шаваха на задните редове. Нямаше специален ритуал — мъжете правеха нещата така, както ги вдъхновеше Светия Дух. Или импровизираха някоя молитва, или започваха химн, четяха откъси от Библията, или пък изнасяха кратка проповед. Жените, разбира се, мълчаха.

На практика обаче се спазваше някакъв ред. Първата молитва винаги се казваше от някой старейшина, който след това разчупваше хляба и подаваше чинията на този до себе си. Всеки от паството, без децата, взимаше по едно парченце. След това си подаваха виното и всеки отпиваше, жените на мънички глътки, а някои мъже — юнашки гълтоци. След това седяха притихнали, докато някой не решеше да заговори.

Когато Били попита баща си кога ще може и той да говори, баща му отвърна:

— Няма правило. Следваме водачеството на Светия Дух. — Били взе думите му присърце. Ако в ума му изскочеше първата строфа на химн, той приемаше, че Светия Дух го е окуражил. Тогава ставаше и започваше. Никой на неговата възраст не го правеше, но паството нямаше против. Историята как Иисус му се явил по време на посвещението в професията вече беше обходила половината черквици в миньорските райони в Южен Уелс и всички вярваха, че Били е по-специален.

Тази сутрин всяка молитва търсеше от Бог утеха за опечалените, особено за госпожа Дай Коняря, която седеше, скрила лице зад воал, а най-голямото й момче се притискаше до нея с уплашен вид. Тате поиска от Бог нужното благородство, за да получат собствениците на мината прошка за своята порочност, задето не спазват законите за дихателните апарати и вентилацията. На Били нещо му липсваше. Беше прекалено просто да се молят за изцеляване на болката. Той искаше помощ, за да разберат какво е мястото на експлозията в Божия план.

Досега не беше импровизирал молитва. Много от мъжете си служеха с величави фрази и цитати от Светото писание, почти като в проповед. Били подозираше, че Бог не се впечатлява толкова лесно. Самият той винаги се вълнуваше най-силно от простите молитви, които му се струваха искрени.

Към края на службата в ума му почнаха да се оформят думи и изречения и той усети силен подтик да ги изрази. Прие това за напътствие от Светия Дух и в крайна сметка се изправи.

Със стиснати очи той започна:

— О, Боже, вече цяла сутрин Те молим да утешиш тези от нас, загубили съпруг, баща и син. Особено се молим за нашата сестра, госпожа Евънс. Молим се опечалените да разтворят сърцата си и да получат Твоята благословия.

Това вече го бяха казали други. Били се поспря и после продължи:

— И сега, Боже, молим те за още един дар: благослови ни с разбиране. Искаме да знаем, Боже, защо се случи тази експлозия в мината. Всичко Ти е подвластно, защо тогава позволи газът да изпълни главното ниво, защо му позволи да се запали? Как става така, Боже, че над нас стоят някакви мъже, управителите на „Селтик Минерълс“, които, алчни за пари, небрежат за живота на Твоите хора? Как смъртта на добрите хора, осакатяването на телата им, създадени от Теб самия, служи на свещената Ти цел?

Той отново се поспря. Знаеше, че не е редно да предявява изисквания към Бог, сякаш разговаряше с работодател, затова додаде:

— Знаем, че страданията на хората в Абъроуен сигурно си имат място във вечния Ти план. — Може би трябваше да приключи с това, но не се стърпя: — Но, Боже, не виждаме как, затова моля те, обясни ни. В името на Господа Бога, Иисуса Христа.

Паството рече:

— Амин.

IX

Същия следобед абъроуенци бяха поканени да разгледат градините на Тай Гуин. Това значеше много работа за Етел.

Известието се беше разнесло в кръчмите в събота вечерта. Прочетоха го след неделната служба в църквите и параклисите. Градините бяха приведени в особено представителен вид заради краля, въпреки зимния сезон, и сега граф Фицхърбърт желаеше да сподели красотата им със съседите си. Така пишеше в поканата. Графът щеше да носи черна вратовръзка и би бил признателен, ако посетителите изразят почитта си към мъртвите с подобен жест. Очевидно увеселенията щяха да са неуместни, но щяха да се предлагат храна и напитки.

По нареждане на Етел три големи навеса бяха опънати на Източната поляна. Под единия имаше половин дузина бъчви от по сто и осем галона ейл, докарани с влак от Кралската пивоварна в Понтиклун. За въздържателите, които в Абъроуен бяха много, под другия навес бяха сглобени маси с огромни чайници и стотици порцеланови чашки и чинийки. Под третия, по-малък навес се предлагаше шери за малобройните представители на средната класа в града, тоест англиканския викарий, двамата лекари и управителя на мината Молдуин Морган, на когото вече викаха Отиде-до-Мертир Морган.

За късмет денят беше слънчев и студен, но сух. Високо в небето плуваха само няколко безобидни бели облачета. Дойдоха четири хиляди души — почти цялото население на градеца — и почти всички носеха черни вратовръзки, панделки или ленти за ръка. Разхождаха се из обградените с храсти алеи, надзъртаха през прозорците в къщата и разораваха поляните с обущата си.

Княгиня Беа остана в стаята си — подобни събирания не бяха по вкуса й. Опитът на Етел показваше, че всички хора от висшата класа бяха себелюбиви, ала Беа превръщаше тази тенденция в изкуство. Тя съсредоточаваше всичките си сили в това да си угажда и да постига своето. Дори когато организираше празненства — а с това се справяше добре — целеше с тях да подчертае красотата и чара си.

Фиц прие посетителите си сред неоготическото великолепие на Главната зала, а изтегналото се в краката му грамадно куче приличаше на мъхнат килим. Графът носеше кафяв костюм от туид, в който изглеждаше по-достъпен, макар да беше и с твърда яка и черна вратовръзка. „По-хубав е от всякога“, помисли си Етел. Тя му водеше роднините на загиналите на групи от по трима-четирима, за да може той да изкаже съболезнования на всички пострадали. Говореше им с обичайното си очарование и всеки от тях си тръгна с чувството, че е специален.

Етел вече беше домоуправителка. След посещението на краля, госпожа Джевънс се оттегли за постоянно по настояване на Беа, която нямаше време за уморени стари прислужници. Етел й се стори човек, който би работил здраво, за да задоволява желанията й, затова я повиши въпреки младостта й. Така момичето постигна амбицията си. Вече се разполагаше в стаичката на домоуправителката, до помещението за прислугата. Окачи на стената снимка на родителите си в най-хубавите им неделни дрехи, правена пред параклиса „Витезда“ в деня на откриването му.

След като Фиц се срещна с всички опечалени, Етел го помоли да й разреши да прекара няколко минути със семейството си.

— Разбира се — рече той. — Не бързай. Работиш чудесно. Не зная как бих се оправил без теб. И кралят беше признателен за помощта ти. Как запомняш всички тези имена?

Тя се усмихна. Не разбираше защо толкова се вълнува от похвалите му.

— Повечето от тези хора са идвали у дома, за да видят баща ми заради компенсации за злополуки, за някакви спорове с отговорник или за да му споделят някакво притеснение за безопасността в мината.

— Е, мисля, че си забележителна — повтори той и се усмихна по онзи неустоим начин, който завладяваше цялото му излъчване и го караше да изглежда като съседското момче. — Предай моите почитания на баща си.

Тя излезе и изтича по поляната. Чувстваше се на седмото небе. Откри мама, тате и дядо под навеса с чая. Тате изглеждаше важен в черния си костюм, бялата риза и колосаната якичка. Били имаше неприятно изгаряне на едната буза. Тя го попита:

— Как си, Били?

— Не е зле. Изглежда ужасно, но лекарят каза, че е по-добре без превръзка.

— Всички повтарят колко смел си бил.

— Обаче не можах да спася Мики Папата.

Етел нямаше какво да му отговори, но докосна ръката му. Мама гордо рече:

— Били ни поведе в молитвата тази сутрин.

— Браво, Били! Съжалявам, че съм го пропуснала. — Етел не отиде в параклиса, понеже имаше много работа в къщата. — За какво се молихте?

— Помолих Бог да ни помогне да разберем защо е позволил експлозията в мината.

Били нервно хвърли поглед към баща си, който не се усмихваше.

— По-хубаво щеше да е Били да помоли Бог да укрепи вярата му, та да вярва без да разбира — строго рече татко.

Явно вече бяха спорили за това. Етел нямаше търпение за богословски дебати, които в крайна сметка не водеха доникъде. Опита да разведри атмосферата:

— Граф Фицхърбърт ме помоли да ти предам почитанията му, тате. Не е ли много мило?

Татко не омекна.

— Съжалих, че те видях да участваш в онзи фарс в понеделник.

— В понеделник? — Етел не разбираше. — Когато кралят посети вдовиците ли?

— Видях да шепнеш имена на оня лакей.

— Това беше сър Алън Тайт.

— Не ме интересува как се казва. Познавам блюдолизец, когато го видя.

Етел се стъписа. Как смееше да се подиграва на големия й миг? Доплака й се.

— Мислех, че ще се гордееш с мен, че помагам на краля!

— Как смее кралят да изказва съболезнования на наши хора? Какво знае един крал за трудностите и опасностите?

Етел с мъка преглътна сълзите си.

— Но, тате, толкова много значеше за тези хора, че ги е посетил!

— Отклони вниманието на всички от опасните и незаконни действия на Селтик Минералс.

— Но те имат нужда от утеха.

Защо татко не разбираше това?

— Кралят ги поусмири. Миналата неделя следобед този град беше готов за бунт. До понеделник вечерта всички можеха да говорят само за това как кралицата си била дала кърпичката на госпожа Дай Коняря.

Етел бързо премина от отчаяние към гняв.

— Жалко, че така мислиш — студено отбеляза тя.

— Няма за какво да съжаляваш…

— Жалко, защото грешиш — прекъсна го тя твърдо.

Тате се слиса. Рядко някой му казваше, че греши, още по-малко пък момиче.

Мама опита да се включи:

— Чакай, Ет…

— Хората имат чувства, тате — премина в безразсъдно настъпление тя. — Все го забравяш.

Тате не можа да отговори.

— Стига вече! — рече мама.

Етел погледна Били и през сълзи видя на лицето му изумление и възторг. Това я окуражи. Тя подсмръкна, обърса сълзите си и продължи:

— Ти и твоя профсъюз, и твоите правила за безопасност и Светите ти писания — зная, че са важни, тате, но не можеш да се отървеш от чувствата на хората. Дано някой ден социализмът направи света по-добър за работещите, но дотогава имат нужда от утеха.

Тате най-сетне се вреди:

— Мисля, че чухме достатъчно от теб. Общуването с краля ти е завъртяло главата. Ти си момиче и не е твоя работа да поучаваш по-възрастните.

Етел плачеше прекалено много и не можеше да продължи този спор.

— Съжалявам, тате. — След няколко секунди тежко мълчание добави: — По-добре да се връщам на работа.

Графът й беше казал, че разполага с толкова време, колкото й се ще, но тя искаше да остане сама. Обърна гръб на гневния си баща и се върна в имението с наведена глава. Надяваше се хората да не видят сълзите й.

Не искаше да се срещне с никого, затова се вмъкна в апартамента Гардения. Лейди Мод се беше върнала в Лондон, тъй че стаята беше празна и завивките от леглото бяха вдигнати. Етел се хвърли на оголения матрак и заплака.

Толкова се гордееше. Как можа тате така да обезсмисли всичко, сторено от нея? Какво, искаше от нея да не си върши работата ли? Тя работеше за аристокрацията, както и всеки миньор в Абъроуен. Макар да бяха наети на работа от „Селтик минерълс“, те копаеха въглищата на графа и той получаваше за тон въглища същите пари, които вземаше и миньорът, който ги е изкопал — тате никога не се уморяваше да изтъква този факт. Ако беше правилно да си добър миньор, ефикасен и продуктивен, какво лошо имаше в това да си добра домоуправителка?

Чу как се отваря вратата и скокна моментално. Беше графът.

— Какво, за Бога, става тук? — поде с внимателен тон. — Чух те от коридора.

— Много съжалявам, милорд, не трябваше да влизам тук.

— Няма нищо. — На невъзможно красивото му лице се четеше искрена загриженост. — Защо плачеш?

— Толкова се гордеех, че съм помогнала на краля — обясни тя тъжно. — Но баща ми каза, че било фарс, та хората да не се ядосват на „Селтик минерълс“.

Етел отново избухна в сълзи.

— Ама че глупости. Всеки виждаше, че кралят наистина е притеснен за хората. Както и кралицата.

Той извади от горния джоб на сакото си бяла ленена кърпичка. Тя очакваше да й я даде, но вместо това графът сам избърса нежно сълзите й.

— Баща ти може да не е бил горд заради теб в понеделник, но аз бях.

— Толкова сте мил.

— Хайде, хайде. — Той се наведе и целуна устните й.

Етел се стъписа. Най-малко това очакваше. Когато Фиц се изправи, тя го гледаше с недоумение.

Фиц отвърна на погледа й невъзмутимо.

— Пленителна си — промълви тихо. И я целуна пак.

Този път тя го отблъсна и прошепна потресена:

— Милорд, какво правите?

— Не зная.

— А какво си мислите?

— Не мисля въобще.

Тя се взираше в изсеченото му лице. Зелените очи на графа я гледаха настойчиво, като че той се мъчеше да прочете мислите й. Етел осъзна, че го обожава. Внезапно я връхлетяха вълнение и желание.

— Не мога да се спра — рече той.

Тя въздъхна щастливо.

— Целунете ме пак тогава.

Трета глава

Февруари 1914 година

I

В десет и половина сутринта огледалото в антрето на мейфеърската къща на граф Фицхърбърт отрази висок мъж, безупречно облечен в дрехите на англичанин от висшата класа. Носеше колосана яка, понеже не му се нравеше модата на меките якички, а вратовръзката му с цвят на сребро беше закрепена с перла. Някои негови приятели мислеха, че е недостолепно да се обличаш добре.

— Казвам ти, Фиц, приличаш на някакъв шивач, който е тръгнал да отваря ателието рано сутрин — рече му веднъж младият маркиз на Лаутър. Но Лаути беше опърпан, с трохи по жилетката и пепел от пури по ръкавелите, и искаше всички други да изглеждат зле като него. Фиц мразеше немарливостта; отиваше му да е спретнат.

Сложи си сив цилиндър. С бастунче в едната ръка и нов чифт сиви велурени ръкавици в другата, той излезе от къщата и сви в южна посока. На площад „Бъркли“ едно русо девойче на около четиринайсет му смигна и каза:

— Свирка за шилинг?

Прекоси „Пикадили“ и влезе в Грийн парк. Самотни кокичета се гушеха до корените на дърветата. Мина покрай Бъкингамския дворец и навлезе в някакъв непривлекателен квартал до гара „Виктория“. Трябваше да пита полицая за пътя към улица „Ашли Гардънс“. Тя се оказа зад римокатолическата катедрала. Фиц си помисли, че ако ще каниш на посещение аристократи, кантората ти трябва да е в някой приличен квартал.

Повикал го беше стар приятел на баща му — Мансфийлд Смит-Къминг. Пенсиониран флотски офицер, Смит-Къминг вършеше нещо неясно във военното министерство. Той бе изпратил на Фиц доста кратка бележка: „Ще съм благодарен да поговорим по въпрос от национално значение. Може ли да ме посетите утре в единадесет?“ Думите бяха напечатани на машина и подписани с буквата „Си“ със зелено мастило.

Всъщност Фиц се зарадва, че някой от правителството иска да говори с него. Страхуваше се, че може би го смятат просто за орнамент, за богат аристократ с единствената функция да служи за украса на обществени прояви. Надяваше се, че ще го молят за съвет — може би за стария му полк, Уелските стрелци. Или пък ставаше дума за нещо във връзка с териториалната армия на Южен Уелс, където беше почетен полковник. Така или иначе, самата покана във Военното министерство го караше да не се чувства съвсем излишен.

Ако наистина ставаше дума за Военното министерство. Адресът се оказа съвременна постройка с апартаменти. Портиерът упъти Фиц към асансьора. Апартаментът на Смит-Къминг приличаше отчасти на дом, отчасти на работно място, но един оправен младеж с вид на военен му каза, че „Си“ ще го види веднага.

„Си“ пък нямаше военен вид. Оплешивяваше, имаше шкембе и нос като на господин Пънч и носеше монокъл. Кабинетът му беше задръстен от разнообразни предмети: макети на самолети, телескоп, компас, картина на селяни пред отряд за екзекуции. Бащата на Фиц наричаше Смит-Къминг „страдащ от морска болест морски капитан“, а и кариерата му не блестеше с нищо. Какво ли вършеше тук?

— Кой точно отдел е това? — попита Фиц, докато се разполагаше.

— Това е чуждестранният отдел на Тайните служби — отвърна му Си.

— Не знаех, че имаме такива.

— Ако хората знаеха, нямаше да са тайни.

— Разбирам. — Фиц изпита вълнение. Ласкаеше го, че му предоставяха поверителна информация.

— Вероятно ще бъдете така добър да не споменавате това никому.

Това беше заповед, макар и учтиво формулирана.

— Разбира се.

Харесваше му да се чувства член на някакъв таен вътрешен кръг. Означаваше ли това, че Си щеше да поиска от него да работи за Военното министерство?

— Поздравления за успеха на кралското гостуване при Вас. Мисля, че събрахте впечатляваща група важни млади господа, с които Негово Величество да побеседва.

— Благодаря. Беше скромно събитие, но се страхувам, че такива неща бързо се разчуват.

— А сега ще водите съпругата си в Русия.

— Княгинята е рускиня. Иска да посети брат си. Дълго отлагахме пътуването.

— И Гас Дюър ще ви придружи.

Си явно познаваше всички.

— Той е на околосветско пътешествие — отвърна Фиц. — Плановете ни съвпаднаха.

Си се облегна назад в стола си и подхвърли:

— Знаете ли защо адмирал Алексеев е получил командването на руската армия във войната срещу Япония, въпреки че си няма понятие от пехотни битки?

Понеже беше прекарал време в Русия като момче, Фиц имаше представа от войната между Русия и Япония през 1904–1905 година, но не знаеше тази история.

— Кажете ми.

— Ами, изглежда, че великият княз Алексей се замесил в юмручно сбиване в един бордей в Марсилия и бил арестуван от полицията. Алексеев му се притекъл на помощ и убедил жандармите, че той е съгрешил, а не великият княз. Подобно звучащите им имена също помогнали и скоро освободили княза. Наградата на Алексеев било командването на армията.

— Нищо чудно, че загубиха.

— Въпреки това руснаците имат най-голямата армия в историята на света — според някои изчисления шест милиона души, при положение че мобилизират и запасняците. Няма значение колко са некомпетентни водачите им, това е огромна армия. Колко ефективни обаче биха били например в европейска война?

— Не съм се връщал там откак се ожених — каза Фиц. — Не съм сигурен.

— Ние също. Тук започва Вашата роля. Бих искал да направите някои запитвания, докато сте там.

— Но… не може ли посолството ни да го стори?

— Може, разбира се — Си сви рамене. — Но дипломатите по принцип се вълнуват повече от политика, отколкото от военно дело.

— И все пак, трябва да има военен аташе.

— Външен човек като Вас може да предложи свеж поглед — както групичката Ви в Тай Гуин даде на краля храна за размисъл, която не би получил от Външното министерство. Но ако смятате, че не можете…

— Не съм отказал — побърза да го увери Фиц. Напротив, беше доволен, че получава задача в служба на страната. — Просто ми е чудно, че нещата трябва да станат така.

— Ние сме нов отдел и нямаме много ресурси. Най-добрите ми информатори са интелигентни, пътуват много и имат достатъчно военен опит, за да разберат това, което виждат.

— Добре тогава.

— Би ми било любопитно да узная дали руското офицерство се е развило от 1905 година насам. Дали са осъвременили мисленето си, или още робуват на стари идеи. В Санкт Петербург ще се срещнете с всички хора по върховете на управлението — половината от тях навярно са роднини на съпругата Ви.

Фиц мислеше за последната война на Русия.

— Основната причина за загубата от Япония беше, че руските железници не вършеха добра работа със снабдяването на армията.

— Оттогава обаче се опитват да подобрят железопътната си мрежа — с пари от техните съюзници — французите.

— Питам се дали са напреднали?

— Това е основният въпрос. Ще пътувате с влак. Навреме ли ще пристигне? Дръжте си очите отворени. Еднолинейни ли са още маршрутите или не? Немските генерали са съставили план за война, базиран на изчисления колко време ще е нужно на руската армия да се мобилизира. Ако се стигне до война, много ще зависи от точността на сметките им.

Фиц се вълнуваше като ученик, но се постара да звучи сериозно.

— Ще открия каквото мога.

— Благодаря Ви — Си хвърли поглед към часовника си. Фиц се изправи и си стиснаха ръцете.

— Кога точно заминавате? — попита Си.

— Утре — отговори графът. — Довиждане.

II

Григорий Пешков гледаше как по-малкият му брат Лев взима парите на високия американец. Лев имаше хубаво лице и излъчваше момчешки ентусиазъм, като че единствената му цел беше да демонстрира умението си. Григорий усети познатия пристъп на безпокойство. Един ден, боеше се той, чарът на Лев нямаше да е достатъчен, за да го опази от беди.

— Това е проверка на паметта — каза Лев на английски. Беше научил думите наизуст. — Вземете коя да е карта.

Трябваше да надвиква шума от фабриката — трясъка на тежки машини, съскащата пара, хора, които си крещяха заповеди и въпроси.

Посетителят се казваше Гас Дюър. Носеше сако, жилетка и панталони от фин сив вълнен плат. Григорий особено се беше заинтересувал от него, защото американецът идваше от Бъфало.

Дюър беше дружелюбен младеж. Сви рамене, взе карта от тестето на Лев и я погледна.

— Сложете я на тезгяха, с лице надолу — каза Лев.

Дюър постави картата върху грубия дървен тезгях.

Лев извади от джоба си една рубла и я сложи върху картата.

— Сега сложете долар. — Номерът минаваше само с богати посетители.

Григорий знаеше, че Лев вече е подменил картата. В ръката му, скрита от рублата, се намираше различна карта. Трикът, който брат му беше усвоил с цената на много упражнения, се състоеше в това да вземеш първата карта и да я скриеш в дланта си веднага, след като оставиш рублата и другата карта.

— Сигурен ли сте, че можете да си позволите да загубите долар, господин Дюър?

Дюър се усмихна, както жертвите винаги правеха в този момент.

— Мисля, че да.

— Помните ли картата си? — Лев всъщност не знаеше английски. Можеше да повтаря всички тези фрази и на немски, френски и италиански.

— Петица пика — каза Дюър.

— Грешка.

— Съвсем сигурен съм.

— Обърнете я.

Дюър го стори. Дама спатия.

Лев грабна долара и рублата си.

Григорий затаи дъх. Идваше опасният момент. Щеше ли да се оплаче американецът, че е бил ограбен от Лев?

Дюър само се подсмихна тъжно и измърмори:

— Хвана ме.

— Знам и друга игра — каза Лев.

Стига толкова — момчето си насилваше късмета. Макар Лев да беше на двайсет, Григорий още трябваше да го защитава.

— Не играйте срещу брат ми — обърна се Григорий към Дюър на руски. — Винаги печели.

Дюър с усмивка отвърна колебливо на същия език:

— Добър съвет.

Дюър беше първият от малката групичка, която обхождаше Путиловския машиностроителен завод. Това беше най-голямата фабрика в Санкт Петербург и в нея работеха тридесет хиляди мъже, жени и деца. Григорий трябваше да ги разведе из своята малка, но важна част от фабриката, която произвеждаше локомотиви и други тежки машини. Самият той беше началник на цеха за влакови колела.

Нямаше търпение да разговаря с Дюър за Бъфало. Преди обаче да зададе първия си въпрос, се появи Канин, началникът на леярския цех. Квалифициран инженер, Канин беше висок, слаб и оплешивяващ.

С него вървеше втори посетител. По дрехите Григорий позна, че това е британският лорд. Облеклото му беше като на руски аристократ — фрак и цилиндър. Може би управляващите се обличаха еднакво по целия свят.

Бяха казали на Григорий, че това е граф Фицхърбърт. Младежът не беше виждал по-красив мъж. Графът имаше черна коса и проницателни зелени очи. Работничките го зяпаха като божество.

Канин се обърна към Фицхърбърт на руски.

— Тук произвеждаме по два нови локомотива на седмица — гордо рече той.

— Изключително — отвърна англичанинът.

Григорий разбираше защо тези чужденци са толкова любопитни. Четеше вестниците и посещаваше лекции и семинари на Болшевишкия комитет на Санкт Петербург. Произведените тук локомотиви имаха важно значение за отбранителните възможности на Русия. Посетителите може и да си даваха вид, че просто любопитстват, но всъщност събираха военна информация.

Канин представи Григорий.

— Нашият Пешков е шампионът по шах на фабриката.

Макар и началство, Канин беше свестен.

Фицхърбърт се държеше очарователно. Размени няколко думи с Варя, около петдесетгодишна жена с посивяла коса, прибрана под забрадка.

— Много любезно от Ваша страна да ни покажете работното си място — каза той жизнерадостно на правилен руски със силен акцент.

Варя, същинско женище, мускулеста и с тежка гръд, се изхихика като ученичка.

Всичко беше готово за демонстрацията. Григорий беше заредил вагрянката със стоманени слитъци, беше запалил пещта и сега металът беше разтопен. Но чакаха още един гост — съпругата на графа, за която се говореше, че е рускиня. Това обясняваше познанията му по руски, необичайни за чужденец.

Григорий искаше да разпита Дюър за Бъфало, ала преди да успее, влезе един от директорите на фабриката, граф Маклаков, млад мъж, облечен като Фицхърбърт. Маклаков очевидно беше пленен от гостенката си и се усмихваше, тихо й говореше и без нужда докосваше ръката й. Тя беше изключително красива, с руси къдри и кокетно приведена глава.

Григорий я позна начаса. Княгиня Беа.

Сърцето му прескочи и му прилоша. Бързо потисна грозния спомен, който се надигна от далечното минало. След това погледна към брат си, както правеше в опасни ситуации. Щеше ли Лев да си спомни? Той беше само на шест тогава. Младежът гледаше княгинята с любопитство, като че опитваше да си спомни къде я е виждал. Пред погледа на Григорий лицето на Лев се измени — той си припомни. Пребледня болезнено, а след това внезапно пламна от гняв.

Григорий вече стоеше до него.

— Стой спокойно — прошепна му. — Не говори. Помни, отиваме в Америка — нищо не бива да ни попречи!

Лев издаде звук на отвращение.

— Върни се в конюшнята — нареди му Григорий. Лев беше коняр — във фабриката ползваха много коне.

Лев задържа още миг изпепеляващия си поглед върху княгинята, която очевидно не ги помнеше. Накрая се обърна и се отдалечи. Опасността отмина.

Григорий започна демонстрацията. Кимна на Исак, мъж на неговата възраст и капитан на футболния отбор на фабриката. Исак отвори калъпа. После двамата с Варя вдигнаха полиран дървен шаблон на влаково колело. Самият шаблон беше твърде умело изработен, със спици с елипсовиден профил, скосени от главината към фланеца. Колелото беше за голям локомотив 4-6-4 и бе високо почти колкото двамата работници.

Притиснаха го в дълбоко корито, пълно с отливна смес от влажен пясък. Върху шаблона Исак сложи друга чугунена форма, която очерта шините и фланеца. Накрая затвориха голямата форма отгоре.

След малко я отвориха отново и Григорий огледа вдлъбнатината, направена от шаблона. Не се виждаха неравности и дефекти. Поля отливната смес с мазна черна течност и отново затвориха формата.

— Моля, отдръпнете се на безопасно разстояние — подкани той гостите. Исак премести улея, водещ от вагрянката, над фунията върху калъпа. Тогава Григорий дръпна ръчката и вагрянката се наклони.

Разтопената стомана се заизлива бавно във формата. От дупките в нея със съскане се измъкна пара от влажния пясък. Григорий знаеше от опит кога да вдигне вагрянката обратно и да прекрати изливането.

— Следващата стъпка е да се дооформи колелото — обясни той. — Понеже горещият метал изстива бавно, съм приготвил друго колело, което изляхме по-рано.

Вече го бяха поставили на един струг и Григорий кимна на Константин, стругаря, син на Варя. Той беше висок и мършав интелектуалец с рошава черна коса и председателстваше болшевишките семинари. Двамата с Григорий бяха най-добри приятели. Стартира електрическия мотор и завъртя колелото с голяма скорост. Започна да го оформя с пила.

— Моля, стойте настрани от струга — предупреди гостите Григорий, надвиквайки воя на машината. — Ако го докоснете, може да загубите пръст, както се случи с мен, когато бях на дванайсет. — Безименният пръст на лявата му ръка представляваше грозно чуканче. Забеляза как граф Маклаков го гледа с раздразнение. Графът не обичаше да му се напомня за човешката цена на печалбите му. Княгиня Беа пък изглеждаше поравно отвратена и заинтригувана, и Григорий се зачуди дали тя не таи някакъв нездрав интерес към нищетата и страданието. Необичайно беше за една дама да обикаля фабрики.

Даде знак на Константин и той спря струга.

— Следва да проверим размерите на колелото с шублер — вдигна инструмента той. — Колелата на влаковете трябва да имат еднакви размери до милиметър. Ако диаметрите на две от тях се разминават с повече от една шестнадесета от инча, което е горе-долу дебелината на върха на молив, колелото трябва да се претопи и да се направи отново.

Фицхърбърт попита на развален руски:

— Колко колела можете да направите на ден?

— Средно по шест-седем, без да броим дефектните.

Американецът също се намеси:

— Какво е работното ви време?

— От шест сутринта до седем вечерта. От понеделник до събота. В неделя ни е позволено да ходим на църква.

Едно малко момче влетя в работилницата, преследвано от викаща жена, вероятно майка му. Григорий посегна към малкия, за да го дръпне от пещта. Момчето му се изплъзна и се заби в княгиня Беа. Ниско остриганата му глава звучно я халоса в ребрата. Тя болезнено пое дъх. Момчето спря рязко, зашеметено. Княгинята яростно отметна ръка и го зашлеви така, че то се олюля и Григорий се побоя да не падне. Американецът каза нещо рязко на английски, а тонът му беше изненадан и възмутен. В следващия миг майката грабна детето в силните си ръце и се извърна.

Канин изглеждаше уплашен, вероятно подозираше, че ще обвинят него. Побърза да каже на княгинята:

— Ваше най-високо превъзходителство, ранена ли сте?

Княгиня Беа беше видимо ядосана, обаче пое дълбоко дъх и отвърна:

— Няма ми нищо.

Съпругът й и графът я доближиха притеснени. Само Дюър остана на място, а по лицето му бяха застинали отвращение и неодобрение. „Шокиран беше от шамара“, отгатна Григорий и се зачуди всички американци ли са толкова мекушави. Един шамар нищо не значеше — Григорий и Лев редовно получаваха бой с пръчки като деца във фабриката.

Гостите почнаха да се разотиват. Григорий се боеше да не изпусне възможността да разпита посетителя от Бъфало. Дръзко докосна ръкава на Дюър. Руски аристократ би реагирал с възмущение и би го изблъскал или ударил заради наглостта му, но американецът се обърна към него с учтива усмивка.

— Вие сте от Бъфало, Ню Йорк, господине?

— Точно така.

— Двамата с брат ми пестим, за да заминем за Америка. Ще живеем в Бъфало.

— Защо там?

— Тук, в Санкт Петербург, има едно семейство, което ще ни осигури документите — срещу заплащане, разбира се, и са ни обещали работа при техни роднини в Бъфало.

— Кои са те?

— Фамилията е Вялови. — Вялови бяха бандити, макар да имаха и законен бизнес. Не можеше да им се вярва напълно, затова Григорий искаше независим източник да потвърди това, което знаеше от тях. — Господине, семейство Вялови от Бъфало наистина ли са богати и важни?

— Да — отвърна Дюър. — В баровете и хотелите на Йосиф Вялов работят няколкостотин души.

— Благодаря Ви. — Григорий си отдъхна. — Добре е да знам това.

III

Първият спомен на Григорий беше от посещението на царя в Буловнир. Тогава момчето беше на шест години.

В продължение на дни селяните почти не говореха за друго. Всички станаха по изгрев слънце, макар да беше очевидно, че Царят ще закусва преди да излезе на обиколка, което нямаше да се случи преди късна сутрин. Бащата на Григорий извади масата от едностайното им обиталище и я постави до пътя. Върху нея подреди самун хляб, букет цветя и малка солница, като обясни на сина си, че това са традиционните знаци на гостоприемството. Повечето други селяни направиха същото. Бабата на Григорий се кипреше с нова жълта забрадка.

Беше ранна есен и денят бе сух. Оставаше доста време до началото на суровата зима. Селяните приседнаха и зачакаха. Старейшините се мотаеха в най-хубавите си дрехи и си придаваха важен вид, но и те като останалите просто чакаха. Скоро Григорий се отегчи и започна да си играе в прахоляка до къщата. Лев, само на годинка, беше още кърмаче.

Мина обед, но никой не искаше да се прибира и да приготвя вечерята от страх, че ще пропусне царя. Григорий посегна да хапне от хляба на масата, но получи шамар зад врата. Майка му все пак му донесе паница студена каша.

Григорий не беше сигурен кой или какво е царят. В църквата често говореха как обича всички селяни и ги пази в съня им, което го поставяше наравно със Свети Петър, Иисус и архангел Гаврил. Момчето се чудеше дали царят си има криле или трънен венец, или просто бродиран кафтан, подобно на старейшина на селото. Но едно беше ясно — хората получаваха благословия, дори само да го погледнат, като тълпите последователи на Иисус.

Късно следобед в далечината се появи облак прах. Григорий усещаше как земята трепери под плъстените му обуща и скоро чу чаткането на копита. Селяните паднаха на колене. Григорий коленичи до баба си. Старейшините удариха чела в земята, както когато дойдоха княз Андрей и княгиня Беа.

Първо се появиха няколко ездачи. Следваше затворена карета с четири коня. Те бяха огромни, най-големите, които Григорий беше виждал някога. Животните препускаха, хълбоците им лъщяха от пот и муцуните им бяха запенени около мундщуците. Старейшините разбраха, че няма да спрат и се пръснаха встрани от пътя на каретата, преди да ги прегази. Григорий изпищя ужасен, но гласът му не се чуваше от тропота. Докато каретата ги подминаваше, баща му извика:

— Да живее царят, баща на народа!

Докато приключи, каретата вече отминаваше селцето. Григорий не можа да зърне пътниците заради вдигнатия прах. Осъзна, че е пропуснал да види царя и не е благословен. Избухна в сълзи.

Майка му отчупи крайче от хляба на масата и му го даде. Стана му по-добре.

IV

След края на смяната в седем часа, Лев обикновено отивате да играе карти с приятелите си или да пие с леки момичета. Григорий често ходеше по разни събрания — лекция за атеизма, социалистически семинар, представление с магически фенер за далечни земи, четене на поезия. Тази вечер обаче нямаше какво да прави. Щеше да се прибере, да си направи яхния за вечеря, да остави малко за Лев и да си легне рано.

Заводът се намираше в южните покрайнини на Санкт Петербург; комините и сградите му се простираха нашироко по брега на Балтийско море. Мнозина от работниците живееха във фабриката — едни имаха бараки, а други спяха до машините си. Затова наоколо тичаха множество деца.

Григорий беше от малцината, които имаха дом извън завода. Той знаеше, че в социалистическото общество къщите за работниците щяха да се строят едновременно с фабриките, само че хаотичният руски капитализъм беше оставил хиляди хора без дом. Въпреки добрата си заплата, Григорий живееше в една стаичка на около половин час пеша от фабриката. Известно му беше, че в Бъфало работниците имат електричество и течаща вода в домовете си. Казвали му бяха, че даже имали собствени телефони, но това му звучеше абсурдно — все едно улиците да са застлани със злато.

Срещата с княгиня Беа го върна в детството му. Докато криволичеше из заледените улици, с усилие си наложи да не се оставя на непоносимия спомен. Все пак пред очите му изникна дървената къщурка, където беше живял тогава, ъгъла с иконите и срещу него кътчето за спане, където си лягаше всяка нощ, а до него лягаше я някоя козичка, я някое теле. Най-отчетливо си спомняше нещо, на което тогава почти не обръщаше внимание — миризмата. Тя идваше от печката, от животните, от черния дим, който се виеше над керосиновата лампа, от домашно приготвения тютюн, който баща му завиваше във вестникарска хартия и след това пушеше. Парцали уплътняваха прозорците, за да не влиза студ, което правеше мястото още по-душно. Въображението му възстановяваше миризмата и предизвикваше носталгия по дните преди кошмара — това бяха последните дни, в които се беше чувствал в безопасност.

Недалеч от фабриката се натъкна на гледка, която го накара да спре. В кръга светлина, очертан от една улична лампа, двама полицаи в черни униформи със зелени кантове разпитваха млада жена. Грубата й връхна дреха и вързаната зад врата забрадка подсказваха, че е селянка, наскоро пристигнала в града. На пръв поглед му се стори, че момичето е на около шестнадесет — на толкова беше и той, когато двамата с брат му останаха сираци.

По-ниският и набит от двамата полицаи каза нещо и потупа момичето по бузата. Тя трепна, а другият полицай се засмя. Григорий си спомни как всякакви овластени хора се държаха с него, когато беше шестнадесетгодишен сирак и изпита съчувствие към момичето. Пренебрегна гласа на разума и се приближи до тримата. Колкото да има какво да каже, той се обърна към момичето:

— Ако търсиш фабриката на Путилов, мога да ти покажа накъде е.

Набитият полицай се изхили и рече:

— Иля, разкарай го.

Партньорът му имаше малка глава и подло лице.

— Да изчезваш, боклук — подхвърли той.

Григорий не се уплаши. Беше висок и силен, мускулите му бяха заякнали от ежедневната тежка работа. От дете участваше в улични сбивания и от години не беше губил схватка. И Лев беше като него. Все пак по-добре беше да не дразни полицаите.

— Аз съм отговорник на цех в предприятието — каза той на момичето. — Ако търсиш работа, мога да ти помогна.

Момичето го погледна с благодарност.

— Отговорник нищо не значи — каза набитият полицай. За пръв път огледа Григорий. На жълтеникавата светлина от керосиновата лампа младежът разпозна кръглото лице и глупавото войнствено изражение. Това беше капитанът от местния участък, Михаил Пински. Сърцето му се сви. Лудост беше да се заяжда е този човек, но вече не можеше да се върне назад.

Момичето проговори и Григорий разбра, че е по-скоро на двадесет, отколкото на шестнадесет.

— Благодаря Ви, господине, ще дойда с вас — рече тя. Хубавка беше, с плътни устни и фини черти.

Григорий се огледа. За съжаление наоколо нямаше други хора — беше излязъл от фабриката няколко минути след навалицата в седем. Знаеше, че трябва да отстъпи, но не можеше да изостави момичето.

— Ще те придружа до канцеларията на фабриката.

Канцеларията всъщност вече беше затворена.

— Тя идва с мен. Нали, Катерина? — рече Пински, като опипа гърдите й през тънката тъкан на палтото й и сложи ръка на бедрото й.

Девойката отскочи назад.

— Разкарай си мръсните ръце!

С изненадваща бързина и точност Пински я удари с юмрук в устата.

Тя изплака и от устните й бликна кръв.

Григорий се разгневи. Изостави предпазливостта, пристъпи напред, сложи ръка на рамото на Пински и го избута силно. Пински се препъна настрани и падна на коляно. Григорий се обърна и извика на разплаканата Катерина:

— Бягай!

Тогава усети болезнен удар в тила. Вторият полицай, Иля, го беше халосал с палката по-бързо, отколкото Григорий очакваше. Заради мъчителната болка се свлече на колене, ала не загуби съзнание.

Катерина се обърна и побягна, но не стигна далеч. Пински посегна и я сграбчи за крака и тя падна по корем.

Григорий се извърна и видя отново палката пред лицето си. Избегна удара и се изправи. Иля замахна и отново пропусна. Григорий се прицели и го удари с всичка сила отстрани по главата. Иля се строполи.

След това се обърна към Пински, който се беше надвесил над Катерина и я риташе с тежките си ботуши.

Откъм фабриката се зададе автомобил. Шофьорът наби рязко спирачки и гумите изскърцаха под уличната лампа.

С две дълги крачки Григорий се озова точно зад Пински. Обхвана капитана с две ръце, стисна го в мечешка прегръдка и го вдигна. Пински зарита и заразмахва ръце безуспешно.

Вратата на колата се отвори и за изненада на Григорий оттам излезе американецът от Бъфало.

— Какво става тук? — попита той. В светлината на уличната лампа се виждаше изписаният на младежкото му лице гняв, когато се обърна към гърчещия се Пински. — Защо ритате беззащитна жена?

„Страхотен късмет“, помисли си Григорий. „Само чужденец би възразил срещу това полицай да рита селянин.“

Дългата и тънка фигура на Канин се разгъна от колата зад Дюър.

— Пусни полицая, Пешков — заповяда той на Григорий.

Григорий остави Пински на земята. Той се завъртя и Григорий се приготви да се защитава, но Пински се въздържа. С отровен глас полицаят процеди:

— Ще те запомня, Пешков. — Сега вече знаеше името му. Лошо.

Катерина, стенейки, се изправи на колене. Дюър галантно й помогна да стъпи на крака и я попита:

— Лошо ли сте ударена, мис?

Канин като че се смути. Никой руснак не се отнасяше толкова вежливо със селяните.

Иля се изправи. Изглеждаше замаян.

От колата долетя гласът на княгиня Беа, която каза нещо на английски с тон, изпълнен с досада и раздразнение.

Григорий се обърна към Дюър.

— Ако не възразявате, Ваше превъзходителство, ще заведа тази жена на лекар недалеч оттук.

— Вие искате ли? — попита я Дюър.

— Да, господине — смотолеви през разкървавени устни тя.

— Добре тогава.

Григорий я хвана под ръка и я отведе преди някой друг да си отвори устата.

На ъгъла хвърли поглед назад. Под лампата двете ченгета спореха с Канин и Дюър.

Той припряно я поведе отново, макар че Катя куцаше. Трябваше да се отдалечат от Пински.

След като завиха зад още един ъгъл, тя каза:

— Нямам пари за лекар.

— Ще ти заема — рече той и го прободе чувство на вина: парите бяха за пътуването до Америка, не за синините на хубави момичета.

Тя го изгледа преценяващо.

— Всъщност не ми е нужен лекар. Трябва ми работа. Ще ме заведеш ли до канцеларията на фабриката?

„Момиче с характер“, с уважение си рече Григорий. Току-що пребита от полицай, а мислеше как да намери работа.

— Канцеларията е затворена. Казах го, за да объркам полицаите. Обаче мога да те заведа на сутринта.

— Нямам къде да спя — отвърна тя предпазливо. Той нещо не разбираше. Предлагаше ли му се? Много момичета от село го правеха, когато пристигнеха в града. Но може би имаше предвид обратното, че иска легло, но не е готова да му се отплаща със секс.

— В къщата, където живея, има една стая, в която живеят няколко жени — каза той. — Спят по три на легло, но винаги ще се намери място за още една.

— Колко далеч е?

Той посочи надолу по улицата, успоредна на един железопътен насип.

— Ей там.

Катя се съгласи с кимване и скоро влязоха в къщата.

Той живееше в задната стаичка на първия етаж. Тясното легло, което споделяха с Лев, беше до стената. В стаята имаше още печка с място за приготвяне на храна, маса с два стола и прозорче, което гледаше към железницата. Обърнат сандък служеше за нощно шкафче, а на него стояха кана с вода и купа за миене.

Катерина обходи с внимателен поглед мястото и запомни всичко. Накрая каза:

— И всичко това е за теб?

— Не, не съм някакъв богаташ! Деля го с брат си. Той ще се върне по-късно.

Тя пак се замисли. Може би момичето се опасяваше, че ще трябва да прави секс и с двамата. За да я успокои, Григорий й рече:

— Да те запозная ли с жените?

— Има време. — Тя седна на стол. — Нека си почина малко.

— Разбира се.

В печката бяха подредени цепеници, готови за палене. Григорий винаги го стъкмяваше сутрин, преди да отиде на работа. Драсна клечка и я хвърли сред подпалките.

Нещо избумтя и Катерина се стресна.

— Просто влак — обясни той. — Точно до железницата сме.

Наля вода от каната в купата и я сложи на поставката над огъня, за да се затопли. Седна срещу Катерина и я погледна. Имаше права светла коса и бледа кожа. Отначало я беше взел за хубавка, но сега видя, че е направо красива, с някак ориенталски черти на лицето, вероятно от някой неин сибирски предтеча. Освен красиво, лицето й изглеждаше решително — плътните й устни бяха привлекателни, но и твърди. Синьо-зелените й очи говореха за железен характер.

Устните й се подуваха.

— Как се чувстваш? — попита я Григорий.

Жената се опипа по раменете, ребрата, ханша и бедрата.

— Навсякъде съм охлузена. Но ти издърпа онова животно от мен преди да ме набие хубаво.

Нямаше да се самосъжалява. Това му хареса.

— Когато водата се стопли, ще измия кръвта — рече той. Григорий държеше храна в една тенекия. Извади малко шунка и я сложи в тигана, добави и вода от каната. Изми една малка ряпа и взе да я реже. Забеляза, че Катерина е изненадана.

— Баща ти готвеше ли? — попита тя.

— Не. — В същия миг отново се върна към времето, когато беше на единадесет. Вече не можеше да се противи на ужасния спомен за княгиня Беа. Тежко остави тенджерата на масата, седна на ръба на леглото и сломен от мъка, зарови глава в дланите си.

— Не — повтори той. — Баща ми не готвеше.

V

Дойдоха в селото по изгрев — земският началник и шестима кавалеристи. Щом чу чаткането на копитата, мама веднага вдигна Лев. Малкият беше вече на шест и тежеше, но мама имаше широки рамене и силни ръце. Хвана Григорий за ръката и изтича от къщата. Пред ездачите вървяха селските старейшини, които сигурно ги бяха пресрещнали в покрайнините. Къщата имаше само една врата и семейството на Григорий нямаше как да се скрие. Ездачите пришпориха конете си, веднага щом ги видяха.

Мама побегна край къщата, разпръсна пилците и така подплаши козата, че добичето строши кошарата и хукна. Понесе се през бунището към дърветата. Може би щяха да избягат, но Григорий внезапно се сети, че баба му не е с тях. Спря и издърпа ръка.

— Забравихме баба!

— Тя не може да бяга! — извика майка му.

Григорий знаеше. Баба му едва вървеше. Но не можеха да я изоставят.

— Хайде, Гришка!

Мама продължаваше да тича, стиснала в прегръдките си Лев, който вече пищеше от страх. Григорий ги последва, но забавянето се оказа съдбоносно. Конниците се приближиха, по един от двете страни. Препречиха пътя към гората. Отчаяна, мама се насочи към езерцето, но краката й потънаха в калта и накрая тя се спъна и се пльосна във водата.

Войниците прихнаха.

Вързаха ръцете на мама и я поведоха обратно.

— Погрижете се и момчетата да дойдат — разпореди началникът. — Князът заповядва.

Бяха отвели бащата на Григорий преди седмица с още двама мъже. Предния ден дърводелците на княз Андрей бяха построили ешафод на северната поляна. На нея сега стояха трима мъже, вързани за ръцете и краката, с примки около вратовете. До ешафода стоеше свещеник. Мама изкрещя:

— Не!

Задърпа се, за да разхлаби въжето около китките си. Един кавалерист извади пушка от дисагите на седлото си и я удари с приклада в лицето. Тя спря да крещи и зарида.

Григорий знаеше какво значи това — баща му щеше да умре тук. Старейшините също бесеха престъпници, най-вече конекрадци, но това беше различно — онези бяха непознати. От ужас цялото му тяло изтръпна.

Може би щеше да се случи нещо, което да спре екзекуцията. Царят например, ако наистина бдеше над хората си. Или ангел. Григорий усети, че лицето му е влажно — момчето плачеше.

Двамата с майка му бяха принудени да застанат точно пред ешафода. Другите селяни се скупчиха наоколо. Подобно на мама, съпругите на другите двама също бяха довлечени с вързани ръце, с писъци и плач, заедно с вкопчилите се в полите им, разревани от страх деца.

На разкаляния път оттатък полето стоеше затворена карета. Двойката дорести коне хрупаха тревата до пътя. Когато доведоха всички, от каретата слезе чернобрад мъж с дълго тъмно палто — княз Андрей. Той се обърна и подаде ръка на малката си сестра Беа, наметната с кожи, които я пазеха от сутрешния студ. Григорий не можеше да не забележи, че княгинята е красива, с бледа кожа и светла коса, досущ както той си представяше ангелите — макар явно да беше дявол.

Князът се обърна към селяните.

— Тази ливада принадлежи на княгиня Беа. Никой не може да пасе добитък тук без нейното разрешение. Това значи да краде от тревата на княгинята.

Над тълпата се понесе ропот. Не вярваха в тази собственост, въпреки че това им се повтаряше всяка неделя на църква. Придържаха се към по-стария селски морал и според тях земята принадлежеше на който я обработва.

Князът посочи тримата на ешафода.

— Тези глупци са нарушили закона. Не веднъж. — Гласът му беше писклив от негодувание като на дете, чиято играчка е отнета. — Още по-зле, казали са и на други, че княгинята няма право да ги спира и че неизползваната земя трябва да се дава на бедните селяни. — Григорий често чуваше такива приказки от баща си. — И така мъже от други села са почнали да пасат добитък на земя, принадлежаща на аристокрацията. Вместо да се покаят, тези тримата са превърнали в грешници и ближните си! Затова са осъдени на смърт.

Той кимна на свещеника, който се качи на ешафода и каза по няколко тихи думи на всеки от осъдените. Първият кимна безизразно. Вторият заплака и занарежда молитви на висок глас. Третият, бащата на Григорий, заплю свещеника. Никой не се възмути — селяните не питаеха особено уважение към духовенството, а бащата на Григорий казваше, че донасят на полицията всичко, чуто по време на изповед.

Свещеникът слезе по стъпалата, а княз Андрей кимна на един слуга, който стоеше наблизо, нарамил чук. Григорий едва сега забеляза, че тримата се крепяха само на грубо скована дървена платформа, подпряна с греда. Чукът щеше да избие гредата.

„Сега трябва да се появи някой ангел“, рече си момчето.

Селяните простенаха. Жените запищяха, но този път войниците не ги накараха да млъкнат. Малкият Лев беше в истерия. Григорий не вярваше той да разбира какво ще се случи, но го бяха уплашили крясъците на майка му.

Татко не показа никакви чувства. Лицето му беше каменно. Гледаше в далечината и чакаше съдбата си. Григорий искаше да е също толкова силен. Опитваше се да се овладее, макар да имаше нужда да пищи като Лев. Не можеше да задържи сълзите, но прехапа устни и остана безмълвен като баща си.

Слугата претегли чука в ръце, докосна с него гредата, за да премери удара си, замахна и удари. Гредата излетя встрани. Платформата се сгромоляса, а мъжете увиснаха, после се загърчиха на въжетата.

Григорий не можеше да откъсне поглед. Гледаше баща си. Той не умря веднага. Отвори уста, опита се да вдиша или пък да извика, но не можеше. Лицето му почервеня, докато се бореше с въжетата. Продължи сякаш много дълго. Ставаше все по-червен. Сетне кожата му посиня. Движенията му отслабнаха. Накрая спря.

Мама престана да вика и захлипа.

Свещеникът се молеше на висок глас, но селяните не обръщаха внимание и един по един се извърнаха да не гледат тримата мъртъвци.

Князът и княгинята се качиха в каретата и след миг кочияшът изплющя с камшик и подкара.

VI

Григорий се беше поуспокоил, когато свърши с историята. Прокара ръкав по лицето си, за да изсуши сълзите и върна вниманието си върху Катерина. Тя го беше изслушала, съчувствено безмълвна, но не изглеждаше стъписана. „Сигурно беше виждала такива неща“, предположи той. Бесенето, бичуването и осакатяването бяха обичайни наказания в селата.

Григорий остави купата топла вода на масата и намери чиста кърпа. Катерина отметна глава, а той закачи керосиновата лампа на кука на стената, за да вижда по-добре.

Челото й беше порязано, бузата — охлузена, а устните — подути. Дори така, дъхът на Григорий спря, щом я погледна отблизо. Тя отвърна на погледа му открито и без страх и той беше очарован.

Той топна крайчето на кърпата в топла вода.

— Бъди внимателен — помоли момичето.

— Разбира се.

Григорий започна с челото. Когато избърса кръвта разбра, че е само леко ожулена.

— Така е по-добре — рече тя.

Гледаше го в лицето, докато той работеше. Изми страните и шията й и я предупреди:

— Оставих болезнените места последни.

— Няма нищо — отвърна Катерина. — Толкова си внимателен.

При все това трепна от болка, когато кърпата се допря до подутите й устни.

— Извинявай.

— Продължавай.

Докато почистваше ожулените места, Григорий забеляза, че вече заздравяват. Видя, че зъбите й са равни и бели като на малко момиче. Обърса ъгълчетата на устата й. Докато се привеждаше по-близо, долавяше топлия й дъх.

Когато приключи го обзе разочарование, сякаш беше очаквал нещо, което не се бе случило.

Облегна се назад и изплакна кърпата във водата, която вече беше потъмняла от кръвта.

— Благодаря — рече момичето. — Имаш много добри ръце.

Сърцето му препускаше. И преди беше почиствал рани, ала подобно замайване го обземаше за пръв път. Усети, че може да стори нещо необмислено.

Отвори прозореца и изпразни купата, чието съдържание обагри в розово снега на двора.

Прониза го налудничавата мисъл, че Катерина е видение. Обърна се, почти готов да види стола й празен. Но ето че беше там и го гледаше с тези синьо-зелени очи. Григорий искаше тя никога да не си тръгва.

Мина му през ум, че може да е влюбен.

Никога не му се беше случвало. Обикновено беше прекалено зает да наглежда Лев, та да търчи подир момичетата. Не беше девствен — беше спал с три различни жени. Нито веднъж това не му донесе наслада, навярно защото не ги харесваше особено.

Но с трепет помисли, че сега повече от всичко на света иска да легне с Катерина на тясното легло, да целуне нараненото й лице и да й каже…

Да й каже, че я обича.

„Не ставай глупав“, рече си той. „Срещнахте се преди час. Тя не ти иска любовта, иска заем, работа и място за спане.“

Затръшна прозореца.

Катерина му каза:

— Значи готвиш за брат си и имаш внимателни ръце, а с един удар поваляш полицай.

Григорий не знаеше как да отговори.

— Разказа ми как е загинал баща ти — продължи тя. — Но и майка ти е умряла, докато сте били още малки. Нали?

— Откъде знаеш?

Катерина сви рамене.

— Защото е трябвало да се превърнеш в майка.

VII

Умря на девети януари 1905 година по юлианския календар. Беше неделя — с отминаването на дните и годините щяха да я нарекат Кървавата неделя.

Григорий беше на шестнадесет години, а Лев — на единадесет. Също като майка си, и двете момчета работеха в завода на Путилов. Григорий беше чирак леяр, брат му пък — чистач. Този януари и тримата, заедно с още над сто хиляди фабрични работници от Санкт Петербург, стачкуваха за осемчасов работен ден и правото да се организират в профсъюзи. На девети януари сутринта облякоха най-хубавите си дрехи и излязоха, хванати за ръце. Поеха през свежия сняг към една църква близо до фабриката. След службата се присъединиха към хилядите работници, тръгнали от всички краища на града към Зимния дворец.

— Защо трябва да вървим? — мрънкаше малкият Лев. Щеше му се да рита топка на улицата.

— Заради баща ти — отвърна му мама. — Защото князете и княгините са зверове-убийци. Защото трябва да свалим царя и целия му род. Защото няма да имам покой, докато Русия не стане република.

Беше прекрасен петербургски ден, студен, ала сух. Слънцето грееше лицето на Григорий, досущ както сърцето му се стопляше от другарството в името на една справедлива кауза.

Предводителят им, отец Гапон, приличаше на старозаветен пророк. Имаше дълга брада, езикът му беше библейски, а очите му сияеха, озарени от благодат. Отец Гапон не беше революционер — клубовете за самопомощ, които организираше, бяха одобрени от правителството. Сбирките им започваха с „Отче наш“ и завършваха с националния химн.

— Сега разбирам за какво е бил назначен Гапон от царя — рече Григорий на Катерина девет години по-късно, в стаичката с изглед към железницата. — Предпазен клапан, който да отслаби натиска за реформи и да го превърне в безобидно чаепитие с танци. Но не проработи.

С дълга бяла роба и разпятие в ръка, Гапон водеше процесията по Нарвския път. Григорий, Лев и мама вървяха точно до него — той подканяше семействата да вървят най-отпред, като казваше, че войниците никога не биха стреляли по деца. Зад тях двама съседи носеха голям портрет на царя. Гапон ги беше убедил, че царят е баща на народа си, ще се вслуша в зова му, ще вземе връх над коравосърдечните си министри и ще удовлетвори справедливите искания на работниците.

— Господ Иисус рече: „Оставете децата да дойдат при мене“ и царят ще стори същото — викаше Гапон и Григорий му вярваше.

Стигнали бяха до Нарвската порта, огромна триумфална арка, и Григорий си спомни как вдигна поглед към статуята на колесница с шест гигантски коня пред нея. След това ги нападна кавалерийски ескадрон, сякаш медните коне от арката бяха оживели с трясък.

Някои демонстранти избягаха, други бяха стъпкани от копитата. Григорий замръзна ужасен, мама и Лев — също.

Войниците не вадеха оръжия и изглежда искаха просто да сплашат хората, но работниците бяха твърде много и след няколко минути кавалерията обърна конете и се отдалечи.

Походът продължи, но настроението беше различно. Григорий усещаше, че денят може и да не завърши мирно. Замисли се за силите срещу тях — аристокрацията, министрите, армията. Докъде биха стигнали, за да не може народът да говори с царя си?

Получи отговор почти на мига. Погледна над главите пред себе си и зърна верига от пехотинци. С тръпка на страх осъзна, че бяха заели позиция за стрелба.

Походът се забави, когато хората разбраха срещу какво са изправени. Отец Гапон, който беше на ръка разстояние от момчето, се обърна и извика на последователите си:

— Царят никога не би позволил на войските си да стрелят по възлюбения му народ!

Последва оглушителен гърмеж, като от градушка по ламаринен покрив. Лютият мирис на барут ощипа ноздрите на Григорий и страхът стисна сърцето му.

Свещеникът извика:

— Не се тревожете — стрелят във въздуха!

Прогърмя втори залп, но нито един куршум не удари. Въпреки това вътрешностите на Григорий се свиха от ужас.

Тогава дойде третият залп, и този път куршумите не се понесоха безопасно над тях. Григорий чу писъци и видя хората да падат. Той се озърна объркан за миг, и тогава мама го бутна силно и му изкрещя:

— Лягай!

Той се просна. В същото време мама събори Лев на земята и го покри с тялото си.

„Ще умрем“, помисли си Григорий. Сърцето му забумтя по-силно от оръжията.

Стрелбата продължи неумолимо — кошмарен шум, който не можеше да бъде спрян. Докато хората тичаха да се спасяват, някакви тежки ботуши настъпиха Григорий, но мама пазеше главата му и тази на Лев. Те лежаха и трепереха, докато над тях се носеха стрелбата и писъците.

Тогава огънят спря. Мама се раздвижи, а Григорий вдигна глава и се огледа. Хората търчаха във всички посоки, подвикваха си, но писъците утихваха.

— Хайде ставайте — рече мама, те се изправиха, и хукнаха по-далече от улицата. Прескачаха неподвижни тела и заобикаляха кървящите ранени. Стигнаха до една странична уличка и забавиха. Лев прошушна на Григорий:

— Напиках се! Не казвай на мама!

Мама се беше разгорещила.

— Ще говорим с царя! — викаше тя и останалите спираха и се взираха в широкото й селско лице и пламналия й поглед. Имаше мощен гръден кош и гласът й прогърмя по цялата улица.

— Не могат да ни спрат! Трябва да стигнем до Зимния дворец! — Някои хора нададоха окуражителни викове, други закимаха одобрително. Лев се разплака.

Катерина, която девет години по-късно слушаше тази история, попита:

— Защо го е направила? Трябвало е да отведе децата си в безопасност у дома!

— Казваше, че не иска синовете й да живеят като нея — отвърна Григорий. — Мисля, че е вярвала, че ще е по-добре да загинем всички, отколкото да се простим с надеждата за по-добър живот.

Катерина се замисли.

— Предполагам, че това е смелост.

— Повече от смелост — натърти Григорий. — Това е героизъм.

— Какво стана после?

Заедно с още хиляди други стигнаха до центъра на града. Докато слънцето се издигаше все по-високо над заснежения град, Григорий разкопча палтото и развърза шала си. Ходенето беше твърде много за късокракия Лев, но момчето беше твърде стъписано и уплашено, за да се оплаква.

Най-накрая стигнаха до Невския проспект, широкият булевард, който минаваше през сърцето на Санкт Петербург. Улицата вече гъмжеше от хора. Трамваите и омнибусите сновяха нагоре-надолу, а файтоните хвърчаха във всички посоки — в тези дни, спомняше си Григорий, още нямаше таксита-автомобили.

Натъкнаха се на Константин, стругар от завода на Путилов. Той съобщи на мама с тревожен глас, че в други части на града са били убити демонстранти. Тя обаче не забави ход, а и останалите от тълпата изглеждаха също толкова решителни. Подминаваха магазини, където продаваха немски пиана, парижки шапки и специални сребърни купи за парникови рози. Григорий беше чувал, че в бижутерските магазини някой благородник може да пръсне за дрънкулки на любовницата си повече пари, отколкото един работник да изкара за цял живот. Подминаха кино Солей, което момчето копнееше да посети. Уличните продавачи изкарваха добри пари от чай в самовари и шарени балони за децата.

В края на улицата стигнаха до три от големите петербургски забележителности, застанали една до друга на брега на замръзналата Нева — конната статуя на Петър Велики, винаги наричана Медният конник, сградата на Адмиралтейството с нейния шпил и Зимния дворец. Когато видя за пръв път двореца, дванадесетгодишният тогава Григорий отказа да повярва, че в такава огромна сграда наистина могат да живеят хора. Приличаше на нещо невъзможно, излязло от приказка, като вълшебен меч или шапка-невидимка.

Площадът пред двореца белееше от сняг. От другата му страна, наредени пред тъмночервената сграда, стояха кавалеристи, стрелци в дълги шинели и артилерия. Тълпите се трупаха по краищата на площада и стояха надалеч от войниците от страх. Новодошлите обаче продължаваха да се стичат от околните улици като водите на притоците на Нева. Избутваха момчето все по-напред. Григорий с изненада забеляза, че не всички са работници — мнозина бяха облечени в топли палта и приличаха на заможни хора на връщане от литургия; други приличаха на студенти, а имаше даже и неколцина в гимназиални униформи.

Мама благоразумно ги отдалечи от обсега на оръжията и ги настани в Александровската градина — паркът пред дългото жълто-бяло здание на Адмиралтейството. И други хора се бяха сетили същото и тълпата се раздвижи. Мъжът, който обикновено возеше с еленовия си впряг децата от заможните семейства, си беше тръгнал. Всички говореха за кланета — из целия град протестиращите били покосени от стрелбата и посечени от казашките саби. Григорий размени няколко думи с един свой връстник и му каза какво се е случило пред Нарвската порта. Гневът на демонстрантите нарасна, щом научиха какво е станало с другите.

Момчето се взираше в дългата фасада на Зимния дворец с неговите стотици прозорци. Къде беше царят?

— По-късно узнахме, че онази сутрин го нямало в Зимния дворец — разказа Григорий на Катерина. Той долови в гласа си горчивото съжаление на разочарован вярващ. — Нямало го дори в града. Бащата на народа бил отишъл в двореца си в Царско село, за да изкара почивните дни в разходки и игра на домино. Но тогава не го знаехме, викахме го, умолявахме го да се покаже пред верните си поданици.

Тълпата растеше. Призивите към царя станаха по-настоятелни. Някои от демонстрантите започнаха да освиркват войниците. Всички ставаха все по-напрегнати и гневни. Внезапно един гвардейски отряд нахлу в градината и тръгна да гони хората оттам. Григорий наблюдаваше, изпълнен със страх и почуда, докато войниците шибаха напосоки с камшиците си и удряха с плоското на сабите. Момчето погледна майка си за напътствие, а тя рече:

— Не можем да се откажем сега!

Григорий не знаеше точно какво очакваха от царя: просто беше сигурен, както всички останали, че монархът ще сложи край на несправедливостите, стига само да научи за тях.

Останалите демонстранти бяха решителни като мама и никой не си тръгна, макар че нападнатите от гвардейците се свиха подплашено.

Тогава войниците заеха позиция за стрелба.

По-напред няколко човека коленичиха, свалиха шапките си и се прекръстиха.

— На колене! — нареди мама и тримата го сториха, както и повечето от тези около тях. Накрая по-голямата част от тълпата беше на колене като за молитва.

Настъпи мълчание, което изплаши Григорий. Взираше се право в пушките. Стрелците отвръщаха на погледа му с безизразни като на статуи лица.

После Григорий чу тръбен призив.

Това беше сигнал. Войниците стреляха. Навсякъде около Григорий хора крещяха и падаха. Едно момче, покатерило се върху някаква статуя, за да вижда по-добре, изпищя и се търколи на земята. Друго падна от короната на дърво като простреляна птичка.

Григорий видя мама да пада по лице. Помисли, че се крие от огъня и направи същото. Когато я погледна обаче, видя около главата й кръв, яркочервена на фона на снега.

— Не! — извика той. — Не!

Лев също изкрещя.

Григорий сграбчи мама за раменете и я издърпа към себе си. Тялото й беше отпуснато. Обърна я с лице към себе си и се обърка от гледката. Какво виждаше? Където трябваше да са челото и очите й, имаше само някаква каша.

Лев пръв разбра истината.

— Мъртва е! — викна той. — Мама е мъртва, майка ми е мъртва!

Стрелбата спря. Навред хората тичаха, куцаха или лазеха. Григорий опита да мисли. Какво да прави? Трябва да измъкне мама оттук. Обхвана я с ръце и я вдигна. Не беше лека, но той бе силен.

Озърна се и затърси пътя към дома. Пред очите му всичко странно се размазваше. Усети, че плаче.

— Хайде — рече той на Лев. — Стига крещя. Трябва да вървим.

В края на площада ги спря старец със сбръчкано лице и воднисти очи. Носеше синя престилка като фабричен работник.

— Ти си млад — рече той на Григорий. В гласа му се таяха мъка и ярост. — Никога не забравяй това. Не забравяй убийствата, извършени от царя днес.

— Няма да забравя, господине — рече Григорий.

— Дано живееш дълго — додаде старецът. — Достатъчно дълго, за да отмъстиш на кървавия цар за стореното днес зло.

VIII

— Носих я около миля, после се изморих, затова се качих в трамвая, още с нея на ръце — каза Григорий на Катерина.

Тя го зяпаше. Красивото й наранено лице беше пребледняло от ужас.

— Отнесъл си мъртвата си майка до дома с трамвая?

Той сви рамене.

— Тогава въобще не се усещах, че върша нещо странно. Или по-скоро, всичко онзи ден беше толкова странно, че това ми се струваше в реда на нещата.

— Ами пътниците?

— Кондукторът не каза нищо. Сигурно е бил твърде стъписан, за да ме свали, и не ми поиска пари. А аз и бездруго нямах.

— Значи просто си седнал?

— Седях с тялото, а до мен Лев плачеше. Пътниците просто ни гледаха. Не ме интересуваше какво са си мислели. Бях се съсредоточил върху това, което трябваше да сторя — да я върна у дома.

— И стана глава на семейството на шестнадесет.

Григорий кимна утвърдително. Макар спомените да бяха болезнени, пълното внимание на момичето му носеше голямо удоволствие. Тя не откъсваше поглед от него, слушаше с отворена уста и по красивото й лице се виждаше, че е едновременно запленена и ужасена.

— Най-добре от всичко помня как никой не ни помогна.

Отново изпита паниката от откритието, че е останал сам във враждебния свят. Както винаги, споменът го разгневи. „Всичко свърши“, рече си Григорий, „имам дом и работа, а брат ми порасна силен и хубав. Лошите времена свършиха.“ Въпреки това му се прищя да спипа някого за врата — войник, полицай, министър или самия цар — и да стиска, докато животът му свърши. Затвори очи, потръпна и почака усещането да отмине.

— Веднага след погребението хазяинът ни изхвърли под предлог, че нямало да можем да му плащаме. Взе ни мебелите — за неплатени наеми от предните месеци, макар че мама никога не закъсняваше с плащанията. Отидох в църквата и рекох на свещеника, че нямаме къде да спим.

Катерина се изсмя остро.

— Мога да позная какво се е случило там.

— Можеш ли? — изненада се той.

— Свещеникът ви предложи легло — своето. Това се случи с мен.

— Нещо такова. Даде ми няколко копейки и ме прати да купя горещи картофи. Магазинът не беше там, където ми каза, но вместо да го търся, бързо се върнах в църквата, защото не ми хареса видът му. И още щом влязох в ризницата, го видях как сваля панталоните на Лев.

Тя кимна.

— Свещениците правят с мене такива работи, откакто навърших дванайсет.

Григорий беше потресен. Допускаше, че нечестивостта на онзи свещеник е била нещо изключително. Катерина явно смяташе, че е нормална.

— Всички ли са такива? — гневно попита той.

— Повечето. Поне според моя опит.

Той поклати глава отвратен.

— И знаеш ли какво ме изумява? Когато го спипах, дори не го беше срам. Само изглеждаше раздразнен, сякаш бях прекъснал богословските му размишления.

— Какво направи?

— Казах на Лев да си вдигне панталоните и излязохме. Свещеникът си поиска копейките обратно, но му казах, че ще ги използвам за бедните. Използвах ги, за да платя едно легло в приют за през нощта.

— А после?

— В крайна сметка си намерих достатъчно добра работа, като излъгах за възрастта си, намерих си стая и ден по ден се научих на независимост.

— И сега си щастлив?

— Определено не. Майка ми искаше да имаме по-добър живот и аз ще се погрижа за това. Напускаме Русия. Спестил съм почти колкото ми трябва. Заминавам за Америка и когато стигна, ще изпратя пари на Лев за билет. Там нямат цар, нямат император, нито крал. Армията не може да стреля по когото си поиска. Хората управляват страната!

Тя изглеждаше скептична.

— Наистина ли го вярваш?

— Вярно е!

Някой почука на прозореца. Катерина се стресна — бяха на втория етаж, но Григорий знаеше, че е Лев. Късно нощем, когато заключваха входа на къщата, Лев трябваше да прекосява железопътните релси, за да стигне до задния двор, да се покатери по покрива на пералното помещение и да влезе през прозореца.

Григорий отвори и Лев влезе. Облечен беше модерно — сако със седефени копчета и шапка с кадифена лента. От джобчето на жилетката му се подаваше пиринчена верижка на часовник. Подстриган беше по полски, с път от едната страна, вместо по средата като при селяните. Катерина изглеждаше изненадана. Григорий предположи, че не е очаквала брат му да е толкова елегантен.

Обикновено Григорий се радваше да види Лев и си отдъхваше, когато малкият му брат се завърнеше трезвен и невредим. Сега обаче му се щеше да може да прекара повече време насаме с Катерина.

Представи ги един на друг и очите на Лев блеснаха от интерес, когато се ръкуваха. Гостенката им избърса сълзите от лицето си.

— Григорий ми разказваше за смъртта на майка ви — обясни тя.

— Той ми е майка и баща вече девет години — рече Лев. Наклони глава и подуши въздуха. — И прави добра яхния.

Григорий извади купи и лъжици и остави самун черен хляб на масата. Катерина разказа на Лев за боя с полицая Пински. Както представи нещата, Григорий доби доста по-героичен вид, който не отговаряше съвсем на случилото се, но той се радваше, че изглежда толкова смел в очите на девойката.

Лев се беше захласнал по Катерина. Навеждаше се напред, слушаше сякаш не беше чувал нищо по-вълнуващо, усмихваше се и кимаше, придаваше си изумен и възмутен вид в подходящите моменти.

Брат му разпредели яхнията в купите и придърпа сандъка до масата, за да седне на него. Храната беше добра — беше добавил глава лук в тенджерата и кокалът от шунката беше прибавил аромат на месо към репите. Атмосферата се поразведри, докато Лев приказваше за това или онова, за случки от фабриката и кой какво казал. Катерина се смееше.

Когато приключиха, Лев попита гостенката как се е озовала в града.

— Баща ми умря, а майка ми се омъжи повторно — обясни тя. — За съжаление, доведеният ми баща харесваше мен повече от майка ми.

Тя тръсна глава и Григорий не можа да реши дали от срам или в знак на предизвикателство.

— Във всеки случай, това вярваше майка ми и затова ме изхвърли.

— Половината население на Санкт Петербург е от село. Скоро няма да има кой да работи земята — отбеляза Григорий.

— Как пътува? — запита я Лев.

Последва обичайната история за билети трета класа и измолени превози в каруци, но Григорий почти не слушаше, омагьосан от лицето й.

Лев пък слушаше в захлас, правеше забавни коментари и задаваше някой и друг въпрос.

Не след дълго Григорий забеляза, че Катерина се е извъртяла в стола си и говори само с Лев.

„Все едно ме няма“, помисли си Григорий.

Четвърта глава

Март 1914 година

I

И така — рече Били на баща си. — Всички книги от Библията първоначално са били написани на най-различни езици и после преведени на английски.

— Аха — съгласи се тате — а римокатолическата църква е опитала да забрани преводите. Не са искали хора като нас да четат Библията и да спорят със свещениците.

Тате не беше точно смирен християнин, станеше ли дума за католиците. Като че ли мразеше католицизма повече от атеизма. Но обичаше споровете.

Добре тогава — попита Били. — Къде са оригиналите?

— Какви оригинали?

— Оригиналните книги на Библията, написани на иврит и гръцки. Къде ги държат?

Седяха един срещу друг на квадратната маса в кухнята на къщата на улица „Уелингтън.“ Беше късен следобед. Били се беше върнал от мината, измил си бе ръцете и лицето, но още носеше работните си дрехи. Тате беше свалил сакото и седеше само по жилетка и риза, с якичка и вратовръзка — пак щеше да излиза след вечеря, на среща на профсъюза. Мама претопляше яхнията на огъня. Дядо седеше с тях и слушаше с лека усмивка дискусията все едно вече я беше чувал цялата.

— Е, нямаме истинските оригинали — каза тате. — Изчезнали са преди векове. Имаме копия.

— Къде са копията тогава?

— На различни места — манастири, музеи…

— Би трябвало да са на едно място.

— Но има повече от едно копие на всяка книга и някои са по-добри от други.

— Как може едно копие да е по-добро от друго? Не може да са различни, нали?

— Да. С годините са се променяли, поради човешки грешки.

Това смая Били.

— Ха… И откъде знаем кое копие е вярното?

— Това се нарича критика на текста — сравняват се различни версии и се излиза с уточнения текст.

Били беше стъписан.

— Искаш да кажеш, че няма една неоспорима книга, която е Словото Божие?! Че хората спорят за него и отсъждат сами?

— Да.

— Откъде знаем прави ли са?!

Тате се усмихна преднамерено — сигурен белег, че е притиснат до стената.

— Вярваме, че ако работят със смирение пред Бог, Той ще ги напътства.

— Ами ако не работят така?

Мама остави четири купи на масата.

— Не спори с баща си — отсече тя. Отряза четири дебели филии от самуна хляб.

Дядо рече:

— Остави го, Кара. Нека момчето си зададе въпросите.

Тате продължи.

— Имаме вяра в силата на Бог да направи така, че словото Му да достигне до нас във формата, в която Той иска.

— Нямаш никаква логика!

Мама пак прекъсна Били.

— Не приказвай така на баща си! Още си момче, нищо не знаеш.

Били не й обърна внимание.

— Защо Бог не е напътствал писарите и не им е помогнал да не правят грешки в копията, ако наистина е искал да познаваме словото Му?

— Някои неща не ни е дадено да разбираме — рече тате.

Този отговор беше най-неубедителният от всичките, и Били го пренебрегна.

— Ако преписвачите са правили грешки, значи и изследователите на текста могат да ги правят.

— Трябва да вярваме, Били.

— Да вярваме на Словото Божие, да, но не и да вярваме на професорите по гръцки!

Мама седна на масата и отметна посивяващата коса от очите си.

— Значи както обикновено ти си прав, а всички други грешат, нали?

Този често използван трик винаги го жегваше, защото изглеждаше справедлива забележка. Не беше възможно да е по-мъдър от всички останали.

— Не аз — запротестира той. — Логиката!

— Уф, ти и логиката ти — рече майка му. — Яж си вечерята.

Вратата се отвори и влезе госпожа Дай Коняря. На „Уелингтън“ това беше обичайно — само непознатите чукаха. Госпожа Дай бе по престилка и мъжки ботуши — каквото и да е имала да каже, било е толкова спешно, та не носеше даже шапка. Явно развълнувана, тя размаха парче хартия.

— Изхвърлят ме! Какво да правя?!

Тате се изправи и й предложи стола си.

— Седнете тук и си поемете дъх, госпожо Дай — спокойно каза той. — Дайте сега да хвърля едно око на това писмо.

Взе го от червената й възлеста ръка и го приглади върху масата.

Били видя, че е напечатано на бланка на Селтик Минерълс.

— Уважаема госпожо Евънс — зачете на глас тате. — Къщата на горепосочения адрес в момента е нужна на работещ миньор. — Селтик Минерълс беше построила повечето къщи в Абъроуен. През годините някои бяха продадени на обитателите си, включително домът на семейство Уилямс, но повечето бяха под наем. — Според условията на вашия наем, аз… — тате млъкна и Били забеляза, че е потресен. — Ви давам двуседмично предизвестие да напуснете!

— Да напусне! А погреба съпруга си преди по-малко от шест седмици! — възкликна мама.

Госпожа Дай проплака:

— Къде да отида с пет деца?

Били също беше потресен. Как може компанията да причини това на жена, чийто съпруг загина в нейната мина?

— Накрая е подписано „Пърсивал Джоунс, председател на борда“ — завърши тате.

— Какъв наем? Не знаех, че миньорите имат такива — попита Били.

Тате уточни:

— Няма нищо на хартия, но според закона има договор по подразбиране. Вече водихме тази битка и я загубихме. — Той се обърна към госпожа Дай. — Къщата върви с работата в мината, на теория, но обикновено на вдовиците се позволява да останат там. Понякога жените и без това си тръгват и отиват да живеят другаде, навярно у родителите си. Понякога се омъжват за друг миньор, който поема наема. Обикновено имат поне едно момче, което става миньор, когато порасте. В действителност не е в интерес на компанията да изхвърлят вдовици.

— Защо тогава искат да се отърват от мен и децата ми? — изстена госпожа Дай.

Намеси се дядо:

— Пърсивал Джоунс бърза. Явно мисли, че цената на въглищата ще скочи. Затова ще да е започнал с неделните смени.

Тате кимна.

— Искат повече продукция, спор няма, все едно по каква причина. Но няма да я получат, като изхвърлят вдовици от домовете им. — Той се изправи. — Не и ако зависи от мен.

II

Изпъждаха осем жени, всичките вдовици на жертви от експлозията. Бяха получили еднакви писма от Пърсивал Джоунс, както тате установи следобеда, минавайки заедно с Били през всяка от жените. Реакциите им варираха от истерията на госпожа Хайуел Джоунс, която не спираше да плаче, до мрачния фатализъм на госпожа Роули Хюз, която заяви, че за хора като Пърсивал Джоунс тази страна имала нужда от една гилотина като в Париж.

Били кипеше от възмущение. Не стигаше ли, че тези жени бяха загубили съпрузите си в мината? Трябваше ли да са и бездомни на всичкото отгоре?

— Може ли компанията да направи това, тате? — попита той, докато с баща му вървяха през грозните сиви тераси към мината.

— Само ако им позволим, момче. Работническата класа е по-многобройна от господстващата и е по-силна от нея. Зависят от нас за всичко. Произвеждаме храната им, строим къщите им и шием дрехите им. Без нас ще загинат. Нищо не могат да направят, освен ако не им позволим. Винаги го помни.

Влязоха в кантората на управителя и натъпкаха шапките си в джобовете.

— Добър ден, господин Уилямс — рече Петното Луелин нервно. — Изчакайте минутка, ако обичате, ще попитам господин Морган може ли да ви види.

— Не се прави на смахнат, момче, естествено, че може да ме види — и без да чака, тате влезе във вътрешното помещение. Били го последва.

Молдуин Морган се взираше в някаква счетоводна книга, но Били имаше чувството, че това е преструвка. Мъжът вдигна глава и гладко обръснатите му розови бузи лъснаха както винаги.

— Влез, Уилямс — произнесе той без нужда.

За разлика от мнозина, той не се боеше от тате. Морган беше местен, син на учител, а освен това беше учил инженерство. Били си даде сметка, че си приличаха с тате: умни, уверени в моралното си превъзходство и упорити.

— Знаете за какво съм дошъл, господин Морган — започна тате.

— Мога да се досетя, но Вие ми кажете все пак.

— Искам да оттеглите тези предизвестия за отстраняване.

— Компанията има нужда от къщи за миньори.

— Ще има неприятности.

— Заплашвате ли ме?

— Не се големейте — спокойно отвърна тате. — Тези жени загубиха съпрузите си във Вашата мина. Не се ли чувствате отговорни за тях?

Морган отбранително вирна брадичка.

— Разследването заключи, че експлозията не е била причинена от немарливостта на компанията.

На Били му се щеше да го попита как може интелигентен човек да изтърси нещо такова и да не го е срам от себе си.

— Разследването състави списък с нарушения, дълъг колкото влака до Падингтън — неизолирано електрическо оборудване, липса на дихателни апарати, пожарна под стандартите… — заизрежда тате.

— Но не нарушенията са предизвикали експлозията и смъртта да миньорите.

— Не можа да се докаже, че нарушенията са предизвикали експлозията или смъртните случаи.

Морган се разшава неловко в стола си.

— Не сте дошли да спорим за разследването.

— Дойдох, за да Ви вразумя. Докато си говорим, мълвата за тези писма се носи из града. — Тате посочи към прозореца и Били видя как зимното слънце залязва зад планината. — Мъжете репетират с хоровете си, пият в кръчмите, ходят на молитвени събрания, играят шах… И всички говорят как изхвърляте вдовиците. Можеш да си заложиш налъмите, че са гневни.

— Налага се отново да Ви попитам — опитвате ли се да сплашите компанията?

Били искаше да удуши онзи зад бюрото, но тате само въздъхна.

— Виж сега, Молдуин, познаваме се още от училище. Дръж се разумно. Знаеш, че в профсъюза има хора, които ще бъдат по-агресивни от мен. — Тате говореше за бащата на Томи Грифитс. Лен Грифитс вярваше в революцията и постоянно се надяваше, че следващият трудов спор ще е искрата, която да възпламени пожара. Също така искаше и работата на тате. На него можеше да се разчита да предложи драстични мерки.

— Казваш ми, че обявяваш стачка? — попита Морган.

— Казвам ти, че хората ще се ядосат. Какво ще сторят, не мога да предскажа. Но не искам неприятности, нито пък ти. Говорим за осем къщи от общо колко — осемстотин? Дойдох да те питам дали си струва.

— Компанията е взела решението — каза Морган и Били усети, че той не е много съгласен с компанията.

— Помоли управителния съвет да преразгледа. Какво толкова може да стане?

Били губеше търпение от внимателните думи на тате. Навярно трябваше да повиши глас, да размаха пръст и да обвини Морган за безскрупулната жестокост на компанията, която беше явна за всички? Това би направил Лен Грифитс.

Морган не се трогна.

— Тук съм, за да изпълнявам решенията на съвета, а не да ги оспорвам.

— Значи заповедите за напускане вече са били одобрени от съвета — уточни тате.

Морган доби объркан вид.

— Не съм казал това.

Но го беше намекнал, помисли си Били, благодарение на умните въпроси на тате. Може би спокойният тон не беше лоша идея.

Тате смени тактиката.

— Ами ако ти намеря осем къщи, където хората са готови да приемат новите миньори като наематели?

— Тези мъже имат семейства.

Тате отвърна бавно и отчетливо.

— Бихме могли да измислим някакъв компромис, ако имаш добрата воля.

— Компанията трябва да има властта да се оправя със собствените си задачи.

— Независимо от последствията за другите?

— Това е нашата въгледобивна мина. Компанията направи проучванията, проведе преговорите с графа, изкопа мината и купи оборудването. Тя построи къщите за миньорите. Платили сме за всичко това и го притежаваме, и никой друг няма да ни нарежда какво да правим.

Тате си сложи шапката.

— Не вие сложихте въглищата в земята, нали така, Молдуин? Бог го е сторил.

III

Тате се опита да запази залата за събрания в кметството за седем и половина на следващата вечер, но мястото вече беше заето от Клуба на театралите-любители на Абъроуен, който репетираше Хенри IV, част I, тъй че тате реши миньорите да се срещнат в параклиса „Витезда.“ Били и тате, заедно с Лен и Томи Грифитс и още няколко дейни членове на профсъюза, обходиха града, съобщиха на всички за срещата и закачиха ръкописни обяви из кръчмите и параклисите.

На следващата вечер в седем и петнайсет църквата вече беше претъпкана. Вдовиците седяха в редичка най-отпред, всички останали стояха прави. Били стоеше до стената, доста напред, и виждаше лицата на хората. Томи Грифитс беше до него.

Били се гордееше с баща си заради дързостта му, заради ума и задето си сложи шапката преди да излезе от кабинета на Морган. Въпреки това му се искаше баща му да е бил по-нападателен. Би трябвало да говори на Морган, както говореше на паството във „Витезда“, където предричаше огън и жупел за тези, които отказват да видят истината.

Точно в седем и половина тате призова за тишина. С повелителния си проповеднически тон прочете писмото от Пърсивал Джоунс до госпожа Дай Коняря.

— Същото това писмо е изпратено на осемте вдовици на загиналите при експлозията в мината преди шест седмици.

Неколцина извикаха:

— Срамота!

— Правилото ни е никой да не се обажда, освен ако не получи думата от председателя, за да може всеки да бъде чут по ред. Ще съм ви благодарен да го спазвате, дори в ситуация като тази, когато страстите се разгарят.

Някой се обади:

— Това е позорно, по дяволите!

— Хайде сега, Гриф Причърд, без ругатни, моля. Това е параклис, а присъстват и дами.

— Така, така! — обадиха се двама-трима.

Гриф Причърд, прекарал в Двете корони от края на смяната си, рече:

— Извинете, господин Уилямс.

— Вчера проведох разговор с управителя на мината и го помолих официално да оттегли заповедите, но той отказа. Намекна, че управителният съвет е взел решението и че не е във властта му да го промени, нито дори да го оспори. Притиснах го да помисли за друг вариант, но той отвърна, че компанията имала право да урежда делата си, без никой да й се меси. Само това мога да ви съобщя. — Преразказът не звучеше толкова впечатляващо, помисли си Били. Искаше тате да призове към революция. Но тате само посочи един мъж, вдигнал ръка.

— Джон Джоунс Магазинера.

— Цял живот съм живял на „Гордън“ номер двайсет и три. Там съм роден и там живея. Но баща ми умря, когато бях на единайсет. Много й беше трудно на майка ми, но й позволиха да остане. На тринайсет слязох долу и сега плащам наема. Винаги е било така. Никой никога не е казвал, че ще ни гонят.

— Благодаря ти, Джон Джоунс. Предлагаш ли нещо?

— Не, само си казвам.

— Аз предлагам нещо — прокънтя друг глас. — Стачка!

Понесе се дружен одобрителен възглас.

Бащата на Били рече:

— Дай Ревльото.

— Ето как ги виждам нещата — каза капитанът на градския отбор по ръгби. — Не можем да позволим на компанията да й се размине. Ако им позволим да гонят вдовици, никой от нас не може да е сигурен за семейството си. Някой ще работи цял живот за Селтик Минералс и ще умре на работа, а две седмици след това ще изхвърлят семейството му на улицата. Дай Профсъюза е ходил до офиса, опитал се е да вразуми Отиде-до-Мертир Морган, но напразно. Затова нямаме друг избор, освен да стачкуваме.

— Благодаря ти, Дай — каза тате. — Да приемам ли това като официално предложение за стачни действия?

— Да.

Били бе изненадан, че тате прие толкова бързо. Знаеше, че баща му иска да избегне стачката.

— Гласуване! — провикна се някой.

Тате обяви:

— Преди да организирам гласуване, трябва да решим кога ще бъде стачката.

А — помисли си Били — ето, че не я приема. Баща му продължи:

— Може да обмислим дали да не започне в понеделник. Дотогава, докато ние работим, заплахата от стачка може да накара директорите да се усетят — и може и да получим исканото, без да губим от заплащането си.

Били разбра, че тате поддържа отлагане, след като не може да предотврати стачката изцяло.

Лен Грифитс обаче беше стигнал до същия извод.

— Може ли думата, господин председател? — Бащата на Томи имаше голо теме и венец от тъмна коса около него; имаше и черен мустак. Пристъпи напред и застана до тате с лице към тълпата, сякаш двамата имаха еднакъв авторитет. Мъжете притихнаха. Лен, подобно на тате и Дай Ревльото, беше сред шепата хора, които миньорите винаги слушаха в почтително мълчание.

— Питам, мъдро ли е да даваме четири дни отсрочка на компанията? Ами ако не си променят решението, което изглежда много вероятно, предвид колко упорити са бивали досега? Тогава в понеделник ще се окажем без нищо, а вдовиците ще имат четири дни по-малко. — Той повиши малко тон, за по-голям ефект.

— Казвам, другари: не отстъпвайте!

Последва одобрителен възглас и Били се присъедини към него.

— Благодаря ти, Лен — каза тате. — Значи имаме две предложения: стачка утре или стачка в понеделник. Кой друг иска думата?

Били наблюдаваше как баща му ръководи събранието. Следващият мъж беше Джузепе „Джоуи“ Понти, главен солист в мъжкия хор на Абъроуен, по-голям брат на съученика на Били, Джони. Въпреки италианското си име, младият мъж беше роден в Абъроуен и говореше с акцента на останалите в помещението. И той се изказа за незабавна стачка.

Тогава тате рече:

— За да сме справедливи, може ли да чуем някого, който е за стачка в понеделник?

Били се почуди защо тате не използва личната си власт. Ако обосновеше предложението за понеделник, може би щеше да ги убеди. Но пък ако не успееше, щеше да се озове в неудобната позиция да води стачка, срещу която изрично се е изказал. Били разбра, че тате нямаше пълната свобода да приказва каквото си иска.

Дискусията покри много теми. Акциите на въглищата бяха високи, затова управата можеше да удържи на натиска, но и търсенето беше голямо и щяха да искат да продават, докато могат. Идеше пролет, семействата на миньорите можеха да се справят и без безплатните дажби въглища. Исканията на миньорите бяха подкрепени от дългогодишната практика, ала буквата на закона подкрепяше управата.

Тате остави дискусията да се развие и някои речи взеха да стават отегчителни. Били се чудеше на мотивацията на баща си и предположи, че се надява страстите да се поохладят. Но в края на краищата трябваше да подложи предложението на гласуване.

— Първо, всички „за“ това да няма стачка.

Няколко мъже вдигнаха ръце.

— Второ, тези „за“ стачка в понеделник.

Вотът бе силен, но Били не беше сигурен, че е достатъчно силен. Зависеше от това колко мъже щяха да се въздържат.

— Накрая, тези „за“ стачка утре.

Последваха одобрителни възгласи и се вдигна гора от ръце. Не можеше да има и съмнение за резултата.

— Предложението за утрешна стачка се приема — обяви тате.

Никой не предложи преброяване.

Събранието се разпусна. Докато излизаха, Томи заяви весело:

— Значи утре е почивен ден.

— Да — съгласи се Били. — Но без пари за харчене.

IV

Когато за пръв път легна с проститутка, Фиц опита да я целуне — не защото му се искаше, а защото предполагаше, че така се прави.

— Не целувам! — отсече тя с кокни-акцента си и той си научи урока. Бинг Уестхемптън казваше, че много проститутки отказват целувки, което беше странно при останалите позволени интимности. Може би тази дребна забрана запазваше част от достойнството им.

Момичетата от социалната класа на Фиц не можеха да целуват никого, преди да се омъжат. Правеха го, разбира се, но само в редки моменти на мимолетно уединение, във внезапно оказала се празна странична стаичка на някой бал или зад рододендроновия храст в градината. Никога не оставаше време да се разгори някаква страст.

Единствената жена, която Фиц беше целувал както трябва, бе съпругата му Беа. Тя му предлагаше тялото си както готвач предлага изискан десерт — уханно, захаросано и отлично украсено за негово удоволствие. Позволяваше му да прави всичко, но оставаше пасивна. Предлагаше му устните си, открехваше ги, за да пусне езика му вътре, но той така и не изпита чувството че тя копнее да я докосва.

Етел се целуваше така, сякаш й остава само минута живот.

Стояха в апартамента Гардения, до покритото легло, всеки обгърнат в ръцете на другия. Тя смучеше езика му, хапеше устните му и прокарваше език по шията му, и в същото време го галеше по косата, стискаше врата му, мушкаше длани под жилетката му и ги търкаше в гърдите му. Когато накрая се откъснаха един от друг задъхани, Етел улови лицето му, задържа главата му, взря се в него и каза:

— Толкова си прелестен.

Фиц седеше на ръба на леглото и държеше ръцете й, а тя стоеше пред него. Знаеше, че някои прелъстяват слугините си редовно, но той никога не беше го правил. На петнадесет се беше влюбил в една прислужница в къщата им в Лондон, но майка му незабавно отгатна какво се случва и след няколко дни уволни момичето. Баща му се усмихна и рече:

— Все пак, добър избор.

Оттогава не беше посягал на прислугата. Но не можеше да устои на Етел.

— Защо се върна? Трябваше да си в Лондон до края на май — попита тя.

— Исках да те видя. — Фиц разбираше, че й е трудно да му повярва. — Все си мислех за теб, по цял ден, всеки ден и просто трябваше да се върна.

Тя се приведе и пак го целуна. Без да отлепя устни от нейните, Фиц бавно се отпусна на леглото и я придърпа към себе си, докато тя не легна върху него. Толкова беше слабичка, че тежеше не повече от дете. Косата й се измъкна от иглите и той зарови пръсти в лъскавите къдрици.

След известно време тя се изтърколи и задъхана легна до него. Фиц се облегна на лакът и я погледна. Беше го нарекла прелестен, но в момента тя бе най-красивото създание, което той беше виждал някога — с пламнали страни, с разбъркана коса, с червени устни, влажни и леко разделени. Тъмните й очи го гледаха с обожание.

Постави длан на ханша й, погали бедрото й. Тя покри ръката му със своята и я задържа сякаш от страх да не би той да отиде твърде далеч.

— Защо ти викат Фиц? Името ти е Едуард, нали? — попита го.

Фиц беше сигурен, че тя говореше в опит да поохлади малко страстите им.

— Започна в училище — отговори й. — Всичките момчета си имаха прякори. Тогава по време на една ваканция Валтер фон Улрих дойде с мен у дома и Мод го прихвана от него.

— Преди това как те наричаха родителите ти?

— Теди.

— Теди. — Етел сякаш вкуси името. — Харесва ми повече от Фиц.

Отново започна да гали бедрото й и този път тя му позволи.

Целуваше я и бавно запретна дългите поли на черната й рокля. Етел носеше чорапи до средата на прасеца и той галеше голите й колене. Над коленете носеше дълги памучни кюлоти. Докосна краката й през материята, после премести ръка към слабините й.

Когато я пипна там, тя изстена и се притисна към ръката му.

— Свали ги — прошепна той.

— Не!

Намери връвта на кръста й и развърза възела.

Тя отново сложи ръка върху неговата.

— Спри.

— Просто искам да те докосна там.

— Аз го искам повече от теб — рече тя. — Но не.

Фиц коленичи на леглото.

— Няма да правим нищо, което не ти се иска — каза й той. — Обещавам.

Тогава хвана кюлотите за горната част с две ръце и ги скъса. Момичето се сепна, но не се възпротиви. Той отново легна и започна да я обхожда с ръка, а тя веднага разтвори крака. Стискаше очи и дишаше тежко, като че е бягала. Фиц съобрази, че никой не беше правил това с нея досега и слаб вътрешен гласец започна да го умолява да не се възползва от невинността й, но желанието му беше неудържимо.

Разкопча панталоните си и легна върху нея.

— Не — прошепна тя.

— Моля те.

— Ако забременея?

— Ще изляза преди да свърша.

— Обещаваш ли?

— Обещавам — каза той и се плъзна в нея.

Усети преграда — момичето беше девствено. Съвестта му отново се обади, този път по-настоятелно. Той спря. Ала сега тя беше стигнала твърде далеч. Етел стисна хълбоците му и го придърпа навътре, като същевременно се надигна. Нещо се скъса, тя нададе остър болезнен вик и преградата вече я нямаше. След това със страст се нагоди към ритъма му. Отвори очи и го погледна.

— О, Теди, Теди — каза тя и той разбра, че го обича. Тази мисъл почти го разплака и също така го възбуди неконтролируемо. Краят настъпи неочаквано бързо. Той отчаяно се отдръпна и пръсна семето си на бедрото й със стон, в който се смесваха страстта и разочарованието. Момичето сложи ръка на тила му, придърпа лицето му към своето, целуна го диво, след това затвори очи и нададе слаб вик, отчасти от изненада, отчасти от удоволствие. Тогава всичко свърши.

„Дано съм излязъл навреме“, помисли си той.

V

Етел работеше както обикновено, но през цялото време се чувстваше все едно държи в джоба си диамант, който от време на време може да докосва, да усеща гладките му стени и острите му ръбове, когато никой не я вижда.

В миговете, когато мислеше трезво, се тревожеше какво значи тази любов и накъде отива. Понякога се ужасяваше какво би си помислил богобоязливият й баща-социалист, ако научи. Но най-вече се чувстваше, сякаш пада във въздуха и нищо не може да я спре. Обичаше начина, по който той вървеше, обичаше мириса му, дрехите му, внимателните му изискани обноски, авторитетното му излъчване. Също така й харесваше как понякога се смущава. Когато излизаше от стаята на съпругата си с това наранено изражение, на Етел й се доплакваше. Беше влюбена и не можеше да се контролира.

Повечето дни можеха да разговарят поне по веднъж и обикновено успяваха да се усамотят за по една дълга, изпълнена с копнеж целувка. Само тази целувка я подмокряше и понякога трябваше да пере кюлотите си насред работния ден. Той си позволяваше и други неща, когато имаше възможността, докосваше я навсякъде, което още повече я възбуждаше. Още два пъти бяха успели да се срещнат в апартамента Гардения и да легнат заедно.

Едно нещо объркваше Етел — и двата пъти Фиц я беше ухапал доста силно, веднъж по вътрешната страна на бедрото и веднъж по гърдата. И двата пъти бързо беше сподавила вика на болка, но не и преди да изскимти. Това изскимтяване като че ли го възбуди още повече. И въпреки болката тя също се възбуди. А може би я възбуждаше мисълта, че някой може да я желае толкова силно, та да изрази страстта си по този начин. Нямаше представа нормално ли е и нямаше кого да попита.

Но най-вече се тревожеше, че някой ден Фиц просто няма да успее да излезе навреме. Напрежението беше толкова силно, че тя почти изпита облекчение, когато той и княгиня Беа се върнаха обратно в Лондон.

Преди да замине, тя го убеди да нахрани децата на стачкувалите миньори.

— Не родителите, защото не можеш да си позволиш да заемаш страна — обясни тя. — Само момчетата и момичетата. Стачката продължава вече втора седмица и ядат, колкото да не умрат от глад. Не би ти струвало много. Предполагам, че децата са около петстотин. Ще те обикнат заради това, Теди.

— Можем да разпънем тента на моравата — замисли се той, докато лежаха на леглото, а Етел държеше главата му в скута си.

— И можем да приготвим храната тук — продължи с ентусиазъм момичето. — Яхния с месо и картофи, и колкото хляб им се ще.

— И пудинг със стафиди, а?

Дали я обичаше? В този миг тя имаше усещането, че той ще стори каквото й се иска — би й дал бижута, би я завел до Париж, би купил на родителите й хубава къща. Не искаше нито едно от тези неща — какво искаше тогава? Не знаеше какво иска, но отказваше да помрачи щастието си с въпроси без отговори.

Няколко дни по-късно, в събота по обед, тя стоеше на Източната морава и наблюдаваше как хлапетата от Абъроуен са се нахвърлили на първата си безплатна вечеря. Фиц не знаеше, че тази храна е по-добра от това, което ядат, докато бащите им работят. Пудинг със стафиди! Родителите нямаха право да влизат, но повечето майки стояха пред портите и наглеждаха малките късметлии. Като погледна нататък, тя видя, че някой й маха, и слезе по алеята.

Групичката там беше основно от жени — мъжете не наглеждаха децата, дори и по време на стачка. Събраха се около Етел с разстроени изражения.

— Какво е станало? — попита ги тя.

Госпожа Дай Коняря й отвърна:

— Изхвърлят всички на улицата!

— Всички? Кои всички?

— Всички миньори, които плащат наем на Селтик Минералс.

— Боже милостиви! Бог да ни пази… — Объркване замени шока. — Но защо? Каква полза би имала компанията? Няма да им останат работници.

— Мъже — поклати глава госпожа Дай. — Веднъж влязат ли в битка, само победата ги интересува. Няма да се откажат, независимо от цената. Всичките са една стока. Не че не бих си върнала моя Дай, ако можех.

— Ужасна работа. — Откъде щеше да намери компанията достатъчно миньори-антиюнионисти? Ако затвореха мината, градът щеше да умре. Нямаше да останат клиенти за магазините, деца за училищата, пациенти за лекарите… И баща й щеше да остане без работа. Никой не беше очаквал Пърсивал Джоунс да е толкова твърдоглав.

— Чудя се какво ли би казал кралят, ако знаеше — въздъхна госпожа Дай.

Етел се питаше за същото. Кралят беше показал истинско състрадание преди шест седмици. Но вероятно не знаеше, че вдовиците са били изхвърлени.

И тогава й хрумна нещо.

— Може би трябва да му кажете — предложи тя.

Госпожа Дай се засмя:

— Ще му кажа при следващата ни среща.

— Може да му напишеш писмо.

— Ет, стига си говорила смахнато.

— Сериозна съм. Трябва да го направиш. — Тя огледа групичката. — Писмо, подписано от посетените от краля вдовици, в което му обяснявате как ви изхвърлят от домовете ви, а градът стачкува. Все ще трябва да обърне внимание, нали?

Госпожа Дай изглеждаше уплашена.

— Не ми се иска да се замесвам в неприятности.

Госпожа Мини Понти, слабовата руса жена със силно мнение по много въпроси, се обърна към нея:

— Нямаш съпруг, нямаш дом и нямаш къде да отидеш — какво по-лошо може да ти се случи?

— Така си е. Но не знам какво да кажа. Как се започва такова писмо? Със „Скъпи кралю“ или „Скъпи Джордж V“, или как?

Етел предложи:

— Пишете: „Сър, поднасяйки своите най-смирени почитания.“ Запомнила съм тия глупости от работата тук. Хайде да го направим сега. Влезте в помещението на прислугата.

— Може ли?

— Сега съм домоуправителката, госпожо Дай. Аз казвам какво може и какво — не.

Жените я последваха по алеята и покрай задната част на къщата до кухнята. Седнаха на масата на прислугата и готвачът направи чай. Етел имаше запас от обикновена хартия за писма, която използваше за кореспонденция с търговците.

— „Сър, поднасяйки най-смирените си почитания…“ — записа Етел. — Сега какво?

Госпожа Дай Коняря рече:

— Простете дързостта, дето пишем на Ваше Величество.

— Не — твърдо произнесе Ет. — Не се извинявай. Той ни е крал, имаме право да се обръщаме към него с молби. Да кажем: „Ние сме вдовиците, които Ваше Величество посети след експлозията в мината в Абъроуен.“

— Много хубаво — одобри госпожа Понти.

Етел продължи:

— Вашето посещение беше чест за нас, а вашите любезни съболезнования и благородното съчувствие на Нейно Величество кралицата ни донесоха утеха.

— Имаш дарба за това, като татко си — рече госпожа Дай.

Госпожа Понти отсече:

— Стига вече с учтивостите.

— Добре. Така. „Молим за помощта Ви като наш крал. Заради смъртта на нашите съпрузи нас ни изхвърлят от домовете ни.“

— От компанията Селтик Минералс — додаде госпожа Понти.

— От компанията Селтик Минералс. Всички миньори започнаха стачка заради нас, но сега изхвърлят и тях.

— Нека не е твърде дълго — притесни се госпожа Дай. — Може да е твърде зает да го чете цялото.

— Хубаво. Да приключим така: „Такива неща допустими ли са във Вашето кралство?“

— Това е малко кротичко — смръщи се госпожа Понти.

— Не, добре е — възрази госпожа Дай. — Призовава чувството му за справедливост.

— Имаме честта, сър, да бъдем Ваши най-покорни слуги.

— Трябва ли да го правим? — пак се обади госпожа Понти. — Не съм слуга. Не се обиждай, Етел.

— Така се прави. Графът пише същото, когато праща писмо на вестник Таймс.

— Добре тогава.

Етел подаде писмото на жените, за да го прегледат.

— Сложете адресите си до подписите.

— Пиша ужасно, подпиши ме ти — смънка госпожа Понти.

Етел тъкмо щеше да каже нещо, но навреме се досети, че госпожа Понти може да е неграмотна, така че вместо да спори, просто написа:

— Госпожа Мини Понти, улица „Уелингтън“, номер 19.

После адресира плика:

До Негово величество краля,

Бъкингамски дворец,

Лондон.

Запечата писмото и сложи марка.

— Готови сме — каза тя.

Жените й изръкопляскаха. Етел пусна писмото още същия ден.

То никога не получи отговор.

VI

Последната мартенска събота в Южен Уелс беше сива. Ниски облаци скриваха върховете на планините, а над Абъроуен неуморно ръмеше. Етел и повечето слуги от Тай Гуин си тръгнаха — графът и княгинята бяха в Лондон — и слязоха в града.

От столицата бяха изпратени полицаи, за да извършат отстраняването на миньорите. Стояха на всяка улица и от тежките им дъждобрани капеше вода. Стачката на вдовиците беше станала национална новина и с първия сутрешен влак дойдоха журналисти от Кардиф и Лондон — захапали цигари и дращещи в бележниците. Имаше дори голям фотоапарат на статив.

Етел и семейството й стояха пред дома си и гледаха. Тате работеше за профсъюза, не за Селтик Минералс, и притежаваше къщата, но повечето съседи бяха на улицата, без домове. Цяла сутрин те изнасяха вещите си на улицата: легла, маси и столове, кухненска посуда и нощни гърнета, картина в рамка, стенен часовник, оранжева кутия с прибори, малко дрехи, увити във вестник и вързани с връв. Малки купчинки вещи, почти без стойност, стояха струпани пред всяка врата като жертвоприношения.

Лицето на тате представляваше маска на потисната ярост. Били сякаш търсеше с кого да се сбие. Дядо клатеше глава и повтаряше:

— Не съм виждал такова нещо през седемдесетте си години.

Мама просто гледаше мрачно.

Етел плачеше и не можеше да спре.

Някои миньори си бяха намерили друга работа, но не безпрепятствено — един миньор не можеше лесно да се приспособи към задачите на един помощник в магазин или кондуктор в автобус. Работодателите знаеха това и веднага отказваха, видеха ли въглищен прах под ноктите на кандидата. Половин дузина бяха наети за огняри по параходите и преди да отплават, получиха аванс, който предадоха на съпругите си. Няколко щяха да се преместят в Кардиф или Суонси с надеждата да си намерят работа в стоманолеярните заводи. Много други също щяха да заминат при роднини в съседните градчета. Останалите се блъскаха в къщите на тези, които не работеха в мината, и чакаха стачката да свърши.

— Кралят така и не отговори на писмото на вдовиците — каза Етел на баща си.

— Погрешно сте постъпили — отвърна той направо. — Виж твоята госпожа Панкхърст. Не вярвам в правото на глас за жените, но тя знае как да привлече внимание.

— И какво трябваше да сторя? Да направя тъй, че да ме арестуват?

— Не е нужно да стигаш толкова далеч. Ако знаех какво си намислила, щях да ти кажа да пратиш копие от писмото до Уестърн мейл.

— Не се сетих за това. — Етел обезкуражена си помисли как е могла да стори нещо, за да предотврати случващото се и се е провалила.

— Вестникът щеше да попита двореца дали е получено писмото и на краля би му било по-трудно да каже, че просто не му е обърнал внимание.

— Дявол да го вземе, ще ми се да те бях попитала.

— Не ругай — скастри я майка й.

— Извинявай, мамо.

Лондонските полицаи се озъртаха удивено — и те недоумяваха как глупавата горделивост и упорство са довели до всичко това. Пърсивал Джоунс го нямаше никакъв. Репортер от Дейли мейл искаше да вземе интервю от тате, но той отказа, понеже вестникът беше враждебен към работниците.

В града нямаше достатъчно ръчни колички, затова хората се редуваха да извозват вещите си. Цялата работа отне часове, ала привечер и последната купчина вещи беше откарана и в ключалките на предните врати щръкнаха ключове. Полицаите се върнаха в Лондон.

Етел поостана на улицата. Прозорците на празните къщи я зяпаха сляпо и дъждовната вода безцелно се стичаше по улицата. Тя погледна над мокрите сиви плочки на покривите и надолу по пръснатите в далечината здания на мината в дъното на долината. Една котка крачеше по железопътните релси, но освен нея нищо не помръдваше. От машинното отделение не се вдигаше пушек, огромните колела на лебедката си стояха на върха на кулата, неподвижни и излишни в тихия непрестанен дъжд.

Пета глава

Април 1914 година

I

Немското посолство беше великолепно здание на „Карлтън хаус“, една от най-елегантните лондонски улици. Гледаше през разлистена градина към колонадата на Атенеума, клуба на джентълмените-интелектуалци.

В задната част конюшните на посолството водеха към „Мал“, широкия булевард от площад „Трафалгар“ до Бъкингамския дворец.

Валтер фон Улрих все още не живееше в „Карлтън хаус“. Само посланикът, княз Лихновски, имаше тази привилегия. Валтер, засега само военен аташе, живееше в ергенски апартамент на десет минути пеша от „Пикадили“. Надяваше се обаче някой ден да заеме огромния личен апартамент на посланика. Валтер не беше княз, но баща му беше близък приятел на кайзер Вилхелм II. Говореше английски като възпитаник на Итън, какъвто си и беше. След две години в армията и три години във Военната академия се беше присъединил към дипломатическия корпус. На двадесет и осем години Валтер беше изгряваща звезда.

В посланическия пост го привличаха не само престижът и славата. Горещо вярваше, че няма по-възвишено призвание от това да служиш на страната си. Баща му чувстваше същото.

За всичко друго спореха.

Стояха във фоайето на посолството и се гледаха. Двамата бяха еднакви на ръст, но Ото беше по-едър, плешив, със старомодни мустаци стил „попивателна гъба“, докато тези на Валтер бяха от по-модерния тип „четка за зъби“. Днес костюмите им бяха еднакви, от черно кадифе с бричове до коленете, копринени чорапи и обувки с катарами. И двамата носеха мечове и килнати настрани шапки. Колкото и абсурдни да бяха, това представляваха обичайните костюми за представяне в британския кралски двор.

— Изглеждаме като за театралната сцена — установи Валтер. — Смешни костюми.

— Въобще не съм съгласен — отвърна баща му. — Това е чудесен стар обичай.

По-голямата част от живота на Ото фон Улрих беше преминала в германската армия. Като млад офицер във Френско-пруската война, той беше повел отряда си през понтонен мост в битката при Седан. По-късно Ото се оказа един от приятелите на императора Вилхелм, към които младият монарх се обърна, след като се раздели с Железния канцлер Бисмарк. Сега службата на Ото беше неустановена — той прехвърчаше от столица на столица като пчела и събираше нектара на дипломатическото разузнаване. Накрая прибираше всичко обратно в кошера. Вярваше в монархията и пруската военна традиция.

Валтер беше също толкова голям патриот, но смяташе, че Германия трябва да стане модерна и елитарна страна. И той като баща си се гордееше с научно-техническите постижения на страната си и с трудолюбивия и ефикасен немски народ, но смяташе, че имат още много за учене — демокрация от либералните американци, дипломация от потайните британци и изкуството да се живее добре от стилните французи.

Бащата и синът излязоха от посолството и слязоха по широкото стълбище към улица „Мал“. Валтер щеше да бъде представен на крал Джордж V, ритуал, считан за привилегия, макар да не носеше някакви конкретни облаги. Младши дипломати като него обикновено не получаваха тази чест, но баща му нямаше угризения да дърпа конците в полза на кариерата на сина си.

— Автоматите правят всички останали лични оръжия остарели — обясняваше Валтер, подхващайки нишката на спор, започнат по-рано. Оръжията му бяха специалност и той вярваше, че немската армия трябва да разполага с последните постижения на военната технология.

Ото не беше съгласен.

— Засичат, прегряват, пропускат. Мъж с пушка се прицелва внимателно. Дай му обаче автомат и ще го заразмахва като градински маркуч.

— Когато къщата ти гори, не гасиш огъня с добре насочени шепи вода. Трябва ти маркуч.

Ото размаха пръст.

— Не си бил в бой — нямаш представа какво е. Слушай ме, знам.

Така свършваха споровете им обикновено.

Валтер смяташе поколението на баща си за арогантно. Разбираше как се беше получило така. Спечелили бяха война, бяха създали Германската империя от Прусия и още няколко малки независими монархии и бяха направили Германия една от най-проспериращите страни в света. Естествено, че щяха да се мислят за изключителни. Това обаче ги правеше непредпазливи.

Няколкостотин метра надолу по улицата Валтер и Ото свърнаха в двореца „Сейнт Джеймс“. Построеното през шестнадесети век здание беше тухлено, по-старо и не тъй внушително като своя съсед, Бъкингамския дворец. Представиха се на един портиер, облечен като тях.

Валтер чувстваше леко вълнение. Толкова лесно се правеха грешки в етикета, а никоя грешка не беше малка, ставаше ли въпрос за кралски особи.

Баща му попита портиера на английски:

— Сеньор Диас тук ли е?

— Да, господине, пристигна преди няколко минути.

Валтер се смръщи. Хуан Карлос Диего Диас представляваше мексиканското правителство.

— Защо те вълнува този човек? — запита баща си на немски, докато минаваха през няколко стаи, по чиито стени висяха пистолети и саби.

— Британският кралски флот преустройва корабите да се движат с нефт, а не с въглища.

Валтер кимна. Повечето развити страни правеха същото. Нефтът беше по-евтин, по-чист и по-лесен за употреба — просто го наливаш, вместо да използваш армии от чернолики въглищари.

— А британците се снабдяват с нефт от Мексико.

— Купили са мексикански нефтени кладенци, за да захранват нуждите на флота си.

— Но ако се намесим в Мексико, какво ще си помислят американците?

Ото чукна носа си с пръст.

— Слушай и се учи. И каквото и да става, не казвай нищо.

Мъжете, които щяха да бъдат представени, чакаха в преддверието. Повечето носеха кадифени дрехи като тези на Ото и Валтер, макар че един-двама бяха пременени в генералски униформи от миналия век като от някоя оперета, а един — вероятно шотландец — беше в парадна униформа с поличка. Валтер и Ото направиха дипломатическа обиколка на стаята, кимаха на познати лица и накрая стигнаха до Диас, дебелак със засукани мустаци.

След като размениха обичайните любезности, Ото попита:

— Сигурно се радвате, че президентът Уилсън е вдигнал забраната за продажба на оръжия на Мексико?

— Продажба на оръжия на бунтовници — натърти Диас, сякаш го поправяше.

Американският президент, винаги склонен да се ангажира морално, беше отказал да признае генерал Хуерта, който дойде на власт, след като уби предшественика си. Наричайки Хуерта „убиец“, Уилсън беше подкрепил групата бунтовници — Конституционалистите.

— Ако оръжия може да се продават на бунтовниците, може да бъдат продавани и на правителството, нали така? — зададе нов въпрос Ото.

Диас се изуми.

— Казвате ми, че Германия има готовност да направи това?

— Какво ви е нужно?

— Сигурно вече знаете, че отчаяно се нуждаем от пушки и муниции.

— Може да поговорим по въпроса.

Валтер беше също толкова изумен, колкото и Диас. Това можеше да предизвика беди.

— Но, татко, Съединените щати… — продума той.

— Един момент! — Баща му рязко вдигна ръка.

Диас отговори:

— Нека поговорим тогава. Но, кажете ми, какви други теми може да изникнат? — Допускаше, че Германия може да поиска нещо в замяна. Вратата към тронната зала се отвори и оттам излезе лакей със списък. Представянето щеше да започне. Ото обаче продължи невъзмутимо:

— По време на война, една суверенна държава има правото да не се разделя със стратегически ресурси.

Диас присви очи.

— Говорите за нефта. — Мексико разполагаше само с този стратегически ресурс.

Ото кимна.

— Значи, искате да ни дадете оръжия…

— Да ви продадем, не да ви дадем — натърти Ото.

— Бихте ни продали оръжия сега, а в замяна трябва да ви обещаем да не захранваме британците с нефт в случай на война. — Диас явно не беше свикнал със сложните стъпки на дипломатическите разговори.

— Може и да си струва обсъждането. — На езика на дипломацията това значеше да.

Лакеят занарежда на висок глас:

— Господин Оноре дьо Пикар дьо ла Фонтен!

И церемонията започна.

Ото погледна Диас право в очите.

— Бих желал да знам как подобно предложение ще бъде прието в Мексико.

— Вярвам, че президентът Хуерта ще е заинтересован.

— Значи, ако адмирал Паул фон Хинце, който отговаря за връзките с Мексико от наша страна, направи официално предложение на президента, няма да получи отказ.

Валтер не можеше да прецени дали баща му търси недвусмислен отговор. Като че ли не му се щеше немското правителство да рискува унижението от това подобно предложение да бъде хвърлено обратно в лицата им.

За разтревожения Валтер не унижението беше най-голямата опасност за Германия, а възможността страната му да си създаде враг в лицето на САЩ. Само че беше вбесяващо трудно да изтъкне това в присъствието на Диас.

Мексиканецът обаче отговори:

— Няма да получи отказ.

— Сигурен ли сте? — настоя Ото.

— Гарантирам го.

— Татко, може ли да ти кажа нещо? — обади се Валтер.

В този миг обаче лакеят извика:

— Господин Валтер фон Улрих!

Валтер се поколеба, но баща му го подкани:

— Твой ред е. Върви!

Младият мъж се обърна и пристъпи в тронната зала.

Британците обичаха да предизвикват страхопочитание у гостите си. Сводовете на високия таван имаха декоративни панели с ромбовидна шарка, огромни портрети красяха облицованите е червен плюш стени, а в далечния край от висок балдахин над трона се спущаха драперии от тъмно кадифе. Кралят носеше флотска униформа и стоеше пред трона. Валтер с успокоение мярна познатото лице на сър Алън Тайт — несъмнено шепнеше имената на новодошлите в ухото на краля.

Германецът се приближи и направи дълбок поклон.

— Радвам се да Ви видя отново, фон Улрих — поздрави го кралят.

Валтер отвърна както беше репетирал.

— Надявам се Ваше Величество да е останал доволен от дискусията в Тай Гуин.

— Много! Въпреки че върху събирането падна ужасна сянка.

— Експлозията в мината. Толкова трагично, наистина.

— Очаквам с нетърпение следващата ни среща.

Валтер разбра, че това беше знакът да си върви. Оттегли се заднешком, като се поклони няколко пъти, докато стигне до вратата, както изискваше етикетът.

Баща му го чакаше.

— Бързо приключи! — възкликна Валтер.

— Напротив, стори ми се по-дълго от обичайното — каза Ото. — Обикновено кралят казва „Радвам се да Ви видя в Лондон“ и това е краят на разговора.

Излязоха заедно от двореца.

— В много отношения британците са чудесен народ, но са малко меки — говореше Ото, докато вървяха по улица „Сейнт Джеймс“ към „Пикадили“. — Министрите управляват краля, парламентът — министрите, а хората избират членовете на парламента. Как се ръководи страна по този начин?

Валтер не отговори на провокацията. Той вярваше, че германската политическа система е остаряла, със слаб парламент, който не можеше да противостои на Кайзера или генералите; но по този въпрос беше спорил с баща си много пъти, а и още се тревожеше от разговора с мексиканския посланик.

— Това, което каза на Диас, беше рисковано — рече Валтер. — На президента Уилсън няма да му се понрави, че продаваме пушки на Хуерта.

— Какво значение има какво мисли Уилсън?

— Опасно ще е да се съюзим със слаба страна като Мексико и така да превърнем силна страна като Съединените щати в наш враг.

— В Америка няма да има война.

Валтер предположи, че е така, но това не го успокои. Не харесваше идеята, че страната му ще е във враждебни отношения с Щатите.

В апартамента му двамата свалиха старомодните костюми и се облякоха в сака и панталони от туид, ризи с меки якички и меки шапки. От „Пикадили“ се качиха на моторизиран омнибус, в източна посока.

Ото беше впечатлен от поканата, получена от Валтер за срещата с краля в Тай Гуин през януари.

— Граф Фицхърбърт е добро познанство — беше казал тогава. — Ако Консерваторите дойдат на власт, може да стане министър, дори да отговаря за външната политика на страната. Трябва да продължите приятелството си.

Валтер се въодушеви.

— Трябва да посетя благотворителната му клиника и да направя малко дарение.

— Отлична идея.

— Може би ще искаш да дойдеш с мен?

Баща му се хвана на въдицата.

— Още по-добре.

Валтер имаше друг мотив, но баща му нямаше откъде да знае.

Автобусът ги водеше край театрите на улица „Странд“, редакциите на вестниците на улица „Флийт“ и банките във финансовия район. След това улиците взеха да стават все по-тесни и по-мръсни. Цилиндрите и бомбетата отстъпиха място на каскети. Преобладаваха каретите, автомобилите бяха малко. Намираха се в Ийст Енд.

Слязоха при Олдгейт. Ото се огледа с гримаса.

— Не знаех, че ме водиш в бордеите.

— Отиваме в клиниката за бедните — отвърна му Валтер. — Къде очакваше да се намира?

— Граф Фицхърбърт идва ли тук?

Предполагам, че само плаща. — Валтер отлично знаеше, че Фиц никога не е стъпвал тук. — Но, разбира се, той ще научи за посещението ни.

Закриволичиха по задните улички към един неконформистки параклис. На дървена табела беше изписано на ръка Евангелска църква „Голгота“. На табелата имаше забоден лист хартия с думите:

Клиника за деца

Безплатно

Днес и всяка сряда

Валтер отвори вратата и влязоха.

Ото издаде звук на отвращение, извади кърпичка и я притисна към носа си. Синът му вече бе ходил и очакваше миризмата, но дори и така тя беше удивително неприятна. Помещението беше пълно с парцаливи жени и полуголи деца, всичките ужасно мръсни. Жените седяха на пейки, а децата играеха на пода. В далечния край на стаята имаше две врати с надписи „Лекар“ и „Отговорничка“.

До вратата седеше лелята на Фиц, Хърм, и отмяташе имена в един тефтер. Валтер представи баща си.

— Лейди Хърмия Фицхърбърт. Баща ми, господин Ото фон Улрих.

В другия край на помещението вратата с надпис „Лекар“ се отвори и от нея излезе дрипава жена, понесла малко бебе и шишенце с лекарство. Една сестра подаде глава и каза:

— Следващият, моля!

Лейди Хърмия направи справка със списъка си и обяви:

— Госпожа Блатски и Роузи!

Възрастна жена и момиче влязоха в манипулационната.

Валтер каза на баща си да почака малко, докато доведе управителя.

Запристъпва внимателно около мъниците на пода и се насочи към другата врата в края на коридора. Почука на вратата с надпис „Отговорничка“ и влезе.

Стаята не беше повече от килер и наистина в един от ъглите имаше парцал и кофа. Лейди Мод Фицхърбърт седеше на масичка и пишеше нещо в книгата за ведомостта. Носеше проста светлосива рокля и шапка с широка периферия. Погледна нагоре и при вида на Валтер, лицето й се озари в толкова ярка усмивка, която направо го просълзи. Тя скочи от стола и го прегърна.

Цял ден беше чакал това. Целуна устните й, а тя отвори уста веднага. Бе целувал няколко жени, но само тя притискаше тялото си към него така. Малко се смути, като си помисли, че Мод може да усети ерекцията му и леко се приведе в кръста, но тя само се притисна още по-плътно, сякаш наистина искаше да я усети. Той се предаде на мимолетното удоволствие.

Мод изпитваше страст към всичко, с което се занимаваше — бедността, правата на жените… и Валтер. Това го удивляваше. Истински късметлия бе, че се беше влюбила в него.

Любимата му откъсна устни от неговите, задъхана.

— Леля Хърм ще заподозре нещо — прошепна му.

Валтер кимна.

— Баща ми е отвън.

Мод пооправи косата си и си приглади роклята.

— Добре тогава.

Валтер отвори вратата и двамата излязоха в коридора. Ото си бъбреше с Хърмия — харесваше почтените възрастни дами.

— Лейди Мод Фицхърбърт, позволете да Ви представя баща си, Ото фон Улрих.

Ото се поклони над ръката й. Отучил се беше да трака с токове — на англичаните им се струваше комично.

Валтер наблюдаваше как двамата се преценяват взаимно. Мод се подсмихваше развеселено и младият мъж предположи, че тя мисли как ще изглежда самият той в следващите години. Ото отбеляза с одобрение скъпата кашмирена рокля на Мод и модерната й шапка. Дотук добре.

Не знаеше, че двамата са влюбени. Валтер планираше първо да даде възможност на баща си да опознае Мод. Ото намираше благотворителната дейност за достойно занимание за богатите жени и настояваше майката и сестрата на Валтер да посещават бедните семейства в Цумвалдт в Източна Прусия, където се намираше провинциалното им имение. Щеше да разбере колко прекрасна и изключителна жена е Мод и по времето, когато Валтер поискаше ръката й, Ото щеше да е обезоръжен.

Малко беше глупаво да се нервира толкова, знаеше Валтер. Беше на двадесет и осем, имаше правото да избере жена, която да обича. Но преди осем години се беше влюбил в друга. Тилде беше страстна и интелигентна като Мод, ала беше на седемнадесет и католичка. Фон Улрих бяха протестанти. Родителите и на двамата гневно се противяха на любовта им и Тилде не можеше да тръгне против думата на баща си. Сега Валтер за втори път се беше влюбил в неподходящата жена. Трудно щеше да е за баща му да приеме една феминистка и чужденка. Но сега Валтер беше по-възрастен и по-ловък, а Мод — по-силна и независима от Тилде.

При все това се боеше. Никога не бе изпитвал подобни чувства към жена, дори към Тилде. Искаше да се ожени за Мод и да прекарат живота си заедно; всъщност не можеше да си представи да живее без нея. Освен това не искаше баща му да създава затруднения за това.

Мод се държеше безупречно.

— Много мило, че ни посетихте, господин фон Улрих. Сигурно сте изключително зает. Предполагам, че за довереника на един монарх, какъвто сте Вие за Вашия кайзер, работата никога не свършва.

Ото беше поласкан, точно според намерението й.

— Боя се, че е така. Но пък брат Ви, графът, е приятел на Валтер толкова отдавна, че нямах търпение да дойда.

— Нека ви запозная с нашия лекар.

Мод ги поведе през помещението и почука на вратата на манипулационната. Валтер беше любопитен. Никога не беше срещал лекаря.

— Може ли да влезем? — подвикна Мод.

Пристъпиха в помещението, което обикновено служеше за кабинет на пастора, обзаведено с малко бюро и лавица с тефтери и книги с химни. Лекарят, млад хубавец с черни вежди и чувствена уста, преглеждаше ръката на Роузи Блатски. Валтер усети ревност — Мод прекарваше цял ден с този привлекателен мъж.

— Доктор Грийнуолд, имаме високопоставен гост. Може ли да Ви представя господин фон Улрих?

Ото сковано поздрави:

— Приятно ми е.

— Докторът работи тук безплатно — обясни Мод. — Изключително сме му благодарни.

Грийнуолд отсечено кимна. Валтер се питаше какво причинява явното напрежение между баща му и лекаря.

Последният върна вниманието си към пациентката. През дланта й минаваше възпалена на вид порезна рана. Цялата китка се беше подула. Той погледна към майката и попита:

— Как е станало?

Детето отвърна:

— Майка ми не говори английски. Порязах се на работа.

— А баща ти?

— Той е мъртъв.

Мод тихо обясни:

— Клиниката е за семейства без бащи, но всъщност не връщаме никого.

Грийнуолд попита Роузи:

— На колко си години?

— Единайсет.

Валтер се обърна към Мод:

— Мислех, че децата под тринайсет не бива да работят.

— Има вратички в закона — обясни тя.

— Какво работиш? — продължи Грийнуолд.

— Чистачка съм във фабриката за дрехи на Мани Литов. Имаше острие в сметта.

— Когато и да се порежеш, промивай раната и слагай чиста превръзка. След това я сменяй всеки ден, за да не се зацапва твърде много.

Грийнуолд говореше строго, но не грубо.

Майката излая нещо на дъщеря си на руски с тежък акцент. Валтер не я разбра, но схвана основната част от отговора на момичето, което представляваше превод на думите на лекаря.

Той нареди на сестрата да почисти ръката и да я превърже, а на Роузи рече:

— Ще ти дам един мехлем. Ако ръката ти още се подува, ела да ме видиш следващия понеделник. Разбираш ли?

— Да, господине.

— Ако позволиш на инфекцията да се влоши, може да загубиш ръката си.

Роузи се просълзи.

— Извинявай, че те плаша така, но разбери колко е важно да чистиш раната редовно.

Сестрата приготви купа с антисептична течност.

— Бих искал да изразя възхищението си от работата Ви тук, докторе — рече Валтер.

— Благодаря. С радост отделям от времето си, обаче трябва да купуваме и медицински материали. Всяка помощ, която можете да ни окажете, ще е много ценна за нас.

— Нека оставим доктора — има поне още двайсет пациента — предложи Мод.

Гостите излязоха от манипулационната. Валтер се пръскаше от гордост. Мод не само беше състрадателна. Когато чуеха за малки деца, работещи при тежки условия във фабриките, много благородни дами забърсваха по някоя сълза с копринените си кърпички, а Мод притежаваше решителността и самообладанието да помага наистина.

„И тази жена ме обича“, помисли си той.

— Да Ви предложа нещо за пиене, господин фон Улрих? Кабинетът ми е много тесен, но имам бутилка от най-доброто шери на брат ми.

— Много сте любезна, но трябва да тръгваме — каза Ото.

„Доста бързо“, помисли си Валтер. Чарът на Мод вече не действаше на Ото. Синът му имаше неприятното чувство, че нещо се е объркало.

Ото извади банкнота от портфейла си.

— Моля, приемете един скромен принос към Вашата чудесна работа тук, лейди Мод.

— Колко щедро! — възкликна тя.

Валтер даде също толкова пари.

— Може би ще позволите и аз да направя дарение.

— Оценявам всичко, което можете да ми предложите.

Валтер се надяваше, че само той е забелязал пакостливия й поглед при тези думи.

— Моля, предайте поздравите ми на граф Фицхърбърт — рече Ото.

Тръгнаха си. Валтер се тревожеше от реакцията на баща си.

— Не е ли чудесна лейди Мод? — небрежно подметна той, докато вървяха към Олдгейт. — Фиц плаща за всичко, разбира се, но Мод върши цялата работа.

— Позорно — отвърна Ото. — Пълен позор.

Валтер беше усетил, че баща му е в лошо настроение, но не очакваше такова нещо.

— Какво говориш, за Бога? Ти одобряваш, когато дами с положение помагат на бедните!

— Да посещаваш болни селяни с кошница храна е едно. Но ми е противно да гледам на подобно място сестрата на един граф, при това заедно с лекар евреин!

— О, Боже — простена Валтер. Разбира се, доктор Грийнуолд беше евреин. Родителите му вероятно се казваха Грунвалд и бяха немци. Валтер се срещна с лекаря за пръв път днес, пък и нито забелязваше, нито се интересуваше от расата му. Ото обаче, подобно на повечето хора от неговото поколение, смяташе тези неща за важни.

— Татко, човекът работи без пари! Лейди Мод не може да си позволи да откаже услугите на един отличен лекар, само защото е евреин.

Ото не слушаше.

— Семейства без бащи — откъде пък й е хрумнала тая фраза? — с отвращение нареждаше той. — Отрочетата на проститутките, това има предвид.

Сърцето на Валтер се сви. Планът му се беше объркал кошмарно.

— Не видя ли колко е смела? — отчаяно рече той.

— Определено не. Ако беше моя сестра, добре бих я натупал.

II

В Белия дом назряваше криза.

В малките часове сутринта на двадесет и първи април Гас Дюър се намираше в Западното крило. Тази нова сграда предоставяше нужното пространство за кабинети и така Белият дом можеше да се ползва като резиденция. Гас седеше в работния кабинет на президента, съседен на Овалния кабинет. Помещението беше малко и неугледно, осветено от мътна крушка. На бюрото стоеше очуканата преносима пишеща машина Ъндърууд, на която Удроу Уилсън пишеше речите и изявленията за пресата.

Гас имаше по-силен интерес към телефона. Ако иззвънеше, той трябваше да реши дали да събуди президента.

Една телефонистка не можеше да вземе подобно решение. От друга страна, старшите съветници на президента имаха нужда от сън. Гас беше най-нископоставеният съветник или пък най-високопоставеният чиновник, в зависимост от гледната точка. Така или иначе, на него се падна задачата да виси цяла нощ на телефона и да реши дали да прекъсва съня на президента, както и този на първата дама Елън Уилсън, която страдаше от мистериозна болест. Гас се тревожеше да не каже или направи нещо грешно. В този миг цялото му скъпо образование му се струваше безполезно — дори в Харвард нямаше курс по будене на президенти.

Надяваше се телефонът да не иззвъни.

Гас беше тук заради едно свое писмо. Описал беше на баща си кралското събиране в Тай Гуин и проведения след вечерята разговор за опасността от европейска война. Сенатор Дюър намери писмото за толкова интересно и любопитно, че го показа на приятеля си Удроу Уилсън, който отвърна:

— Ще ми се да взема това момче при мен.

Гас имаше една свободна година между края на образованието си в Харвард, където завърши международно право, и започването на работа във вашингтонска правна кантора. Беше стигнал до половината на световната си обиколка, но с готовност прекъсна пътуването си и се върна бързо у дома, за да служи на своя президент.

Нищо не вълнуваше Гас по-силно от отношенията между държавите — приятелствата и омразите, съюзите и войните. Като юноша присъстваше на сесиите на сенатската международна комисия — баща му беше неин член — и те му се струваха по-интересни от театрални пиеси.

— Така страните създават мир и благоденствие или пък войни, унищожение и глад — казваше сенаторът. — Ако искаш да промениш света, международните отношения са полето, където можеш да сториш най-много добро или зло.

И сега Гас беше в разгара на своята първа международна криза.

Един прекалено усърден служител на мексиканското правителство арестувал осем американски моряци в пристанището на Тампико. Мъжете вече били освободени, служителят се извинил и тривиалният инцидент би трябвало да приключи с това. Но тогава командирът на ескадрата, адмирал Майо, поискал да бъдат изпратени с военни почести. Президентът Хуерта отказал. В добавка Уилсън заплашил да окупира Веракрус, най-голямото пристанище на Мексико.

И така, Щатите бяха на ръба на война. Гас дълбоко се възхищаваше на принципите на Удроу Уилсън. Президентът приемаше циничното мнение, че един мексикански бандит не е много по-различен от друг. Хуерта беше реакционер, убил предшественика си и Уилсън търсеше повод да го свали от власт. Гас се вълнуваше от това, че за един световен лидер убийството не е приемлив начин за сдобиване с власт. Щеше ли да дойде ден, когато всички държави ще поддържат този принцип?

Кризата беше допълнително изострена от немците. Техен кораб, Ипиранга, наближаваше Веракрус с товар пушки и муниции За правителството на Хуерта.

Денят беше крайно напрегнат, ала сега Гас едва стоеше буден. На бюрото, осветен от лампа със зелен абажур, стоеше напечатан доклад от военното разузнаване за силата на бунтовниците в Мексико. Разузнаването беше сред по-малките военни ведомства, само с двама офицера и двама чиновника, затова докладът не ставаше за нищо. Мислите на Гас все се отклоняваха към Карълайн Уигмор.

Когато пристигна във Вашингтон, Гас бе поканен да се види с професор Уигмор, един от преподавателите му в Харвард, който се беше преместил в университета Джорджтаун. Уигмор го нямаше, но неговата млада втора съпруга посрещна Гас. Дотогава беше срещал Карълайн няколко пъти на разни събития в университета и беше силно привлечен от кроткото й сериозно държание и съобразителността й.

— Каза, че трябва да поръча нови ризи — обясни тя, обаче Гас забеляза напрегнатото й изражение. После жената добави: — Но знам, че е отишъл при любовницата си.

Гас избърса сълзите й, тя го целуна по устните и му каза:

— Щеше ми се да бях женена за някого, на когото мога да имам доверие.

Карълайн се оказа изненадващо страстна. Не позволяваше съешаване, но правеха всичко останало. Получаваше силни оргазми щом само я докоснеше.

Имаха връзка едва от месец, ала Гас вече беше сигурен, че иска тя да се разведе с Уигмор и да се омъжи за него. Но тя не щеше и да чуе, въпреки че нямаше деца. Каза, че това ще провали кариерата му и вероятно беше права. Не можеше да се случи дискретно, защото сочният скандал щеше да лъсне по всички вестници — привлекателната съпруга на известен професор го напуска, за да се омъжи за по-млад богат мъж. Гас знаеше точно какво би казала майка му за подобен брак:

— Разбираемо е, професорът й е изневерявал, но жената, разбира се, вече не става за обществото.

Президентът щеше да се озове в неловко положение, както и хората, на които един адвокат би разчитал за прехраната си. А и щеше да сложи край на всякакви надежди на Гас да последва баща си в Сената.

Гас си повтаряше, че не го интересува. Обичаше Карълайн и щеше да я спаси от съпруга й. Имаше достатъчно пари, а след смъртта на баща си щеше да стане милионер. Щеше да си намери друго поприще. Може би журналист, репортер в чужди столици.

Но в същото време изпитваше болезнено съжаление. Тъкмо беше постъпил на работа в Белия дом, длъжност-мечта за всеки млад мъж. Би било изключително трудно да се откаже от поста и свързаното с него бъдеще.

Телефонът иззвъня и Гас се стресна от острия звук сред тишината на Западното крило.

— О, Боже — каза си той, вперил поглед в него. — О, Боже. Това е то.

Поколеба се няколко секунди и накрая вдигна слушалката. Чу медения глас на държавния секретар Уилям Дженингс Брайън.

— С мен е Джоузеф Даниълс, Гас. — Това беше секретарят на флота. — Личният секретар на президента също слуша.

— Да, господин секретар, сър. — Гас говореше овладяно, но сърцето му препускаше.

— Събуди президента, ако обичаш — нареди Брайън.

— Да, сър.

Гас прекоси Овалния кабинет и излезе в Розовата градина в хладния нощен въздух. Притича към старата сграда, където морският пехотинец го пусна. Побърза нагоре по главното стълбище и стигна до вратата на спалнята. Вдиша дълбоко и почука толкова силно, че го заболяха кокалчетата.

След миг чу гласа на Уилсън.

— Кой е?

— Гас Дюър, господин президент. Секретар Брайън и секретар Даниълс са на телефона.

— Минута.

Президентът излезе от спалнята, слагайки очилата си без рамки. Изглеждаше уязвим само по пижама и халат. Беше висок, макар и не колкото Гас. Беше на петдесет и седем години и тъмната му коса сивееше. Президентът открай време се мислеше за грозен и не грешеше много. Носът му приличаше на клюн, ушите му стърчаха, но издадената напред брадичка му придаваше решителен вид, който отговаряше на силния характер. Когато говореше, се виждаха лошите му зъби.

— Добро утро, Гас — каза той приветливо. — За какво е вълнението?

— Не ми казаха.

— Е, по-добре да нададеш едно ухо от другия телефон тогава.

Гас се шмугна в съседната стая и вдигна слушалката.

Чу звучния глас на Брайън.

— Ипиранга ще хвърли котва в десет сутринта.

Гас потръпна в нервно очакване. Вече мексиканският президент не можеше да не отстъпи. В противен случай щяха да последват кръвопролития.

Брайън прочете телеграма от американския консул във Веракрус:

— Параходът Ипиранга, собственост на Хамбург-Америка, ще пристигне утре от Германия с двеста автомати и петнайсет милиона патрони; ще спре на кей номер четири и ще започне разтоварване в десет и тридесет.

— Съзнавате ли какво означава това, господин Брайън? — попита Уилсън и Гас долови раздразнението в гласа му. — Даниълс, там ли си? Какво мислиш?

— Мунициите не трябва да стигнат до Хуерта. — Гас се изненада от агресивното предложение на инак миролюбивия Даниълс. — Може да пратя телеграма на адмирал Флечър да спре парахода, като превземе митницата.

Настъпи дълго мълчание. Гас стискаше слушалката с такава сила, че ръката го заболя. Накрая президентът проговори.

— Даниълс, прати заповед до адмирал Флечър. Нека превземе Веракрус незабавно.

— Слушам, господин президент.

И Америка беше във война.

III

Гас не легна тази нощ, нито на следващия ден.

Малко след осем и половина сутринта секретар Даниълс донесе новините, че американски боен кораб е блокирал пътя на Ипиранга. Невъоръженият товарен кораб дал заден ход и се оттеглил. По думите на Даниълс, американските морски пехотинци щели да дебаркират във Веракрус по-късно същата сутрин.

Гас бе объркан от бързия развой на събитията, но и се вълнуваше, че е в центъра на събитията.

Удроу Уилсън не се измъкна от войната. Любимата му пиеса беше шекспировата Хенри V и той обичаше да цитира репликата „но ако жаждата за чест е грях, то няма втори грешник като мене.“

По радиото и телеграфа пристигаха вести и задачата на Гас беше да носи съобщенията на президента. По обед морските пехотинци превзеха митницата на Веракрус.

Малко след това казаха на Гас, че има посетител — някоя си госпожа Уигмор.

Гас помръкна и се притесни. Това беше недискретно. Нещо сигурно не беше наред.

Закрачи бързо към фоайето. Карълайн изглеждаше в паника. Въпреки че носеше спретнато палто и шапка, косата й беше разбъркана, а очите — зачервени от плач.

— Мила моя! — прошепна развълнувано Гас. — Какво се е случило, за Бога?

— Това е краят — рече тя. — Не мога повече да се срещам с теб. Толкова съжалявам.

После заплака.

Искаше му се да я прегърне, но не можеше да го направи тук. Нямаше си собствен кабинет. Огледа се — морският пехотинец на вратата ги зяпаше. Нямаше къде да се усамотят. Това беше влудяващо.

— Ела навън — каза той и я хвана за ръка. — Ще се поразходим.

Тя поклати глава.

— Не. Ще се оправя. Стой тук.

— Какво те е разстроило така?

Не искаше да срещне погледа му и гледаше към пода.

— Трябва да съм вярна на съпруга си. Имам задължения.

— Нека аз съм твой съпруг.

Карълайн вдигна лице и от копнежа в очите й сърцето на Гас се сви.

— О, колко ми се иска да можех.

— Можеш!

— Вече имам съпруг.

— Той не ти е верен. Защо ти да си му вярна?

Карълайн се престори, че не го чува.

— Приел е пост в Бъркли. Местим се в Калифорния.

— Не отивай.

— Решила съм вече.

— Ясно — безизразно отвърна той. Все едно го бяха нокаутирали. Гърдите го боляха и не можеше да си поеме дъх. — Калифорния. По дяволите.

Тя видя, че се е примирил с неизбежността и започна да се успокоява.

— Това е последната ни среща.

— Не!

— Моля те, чуй ме. Искам да ти кажа нещо и това е единствената ми възможност.

— Добре.

— Преди месец бях готова да се самоубия. Не ме гледай така, вярно е. Мислех, че съм толкова безполезна, че никому няма да липсвам. Тогава ти се показа на прага ми. Беше толкова нежен, толкова учтив, толкова грижлив, че ме убеди да остана жива. Ти ме ценеше. — По страните й се стичаха сълзи, но продължаваше. — И толкова се радваше на целувките ми. Щом така радвах някого, значи не бях напълно безполезна. Тази мисъл ме крепеше. Ти спаси живота ми, Гас. Бог да те благослови.

— А за мен какво остава?

— Спомени — отвърна тя. — Надявам се да са ти скъпи, както са на мен.

После му обърна гръб. Гас я изпроводи до вратата, но тя така и не го погледна отново. Излезе и той я остави.

Когато я изгуби от поглед, механично се запъти към Овалния кабинет, после смени посоката — мислите му бяха прекалено объркани, за да отиде при президента точно сега. Влезе в тоалетната, за да си даде няколко минути спокойствие. За щастие вътре нямаше никого. Изми лицето си и се погледна в огледалото. Слаб мъж с голяма глава — имаше формата на близалка. Светлокестенява коса и кафяви очи, не много хубав, но жените обикновено го харесваха, а Карълайн го обичаше.

Поне за малко.

Не трябваше да я пуска да си отиде. Как можеше да я остави и само да гледа след нея? Трябваше да я убеди да отложи решението си, да обмисли нещата, да поговорят още малко. Може би щяха да намерят друг изход. Но в сърцето си знаеше, че такъв няма. Сигурно вече всичко това й беше минало през ума. Лежала е будна цели нощи, съпругът й е спял до нея, проигравала е ситуацията. Беше го решила, преди да дойде тук.

Трябваше да се върне на работа. Америка беше във война. Ала как би могъл да не мисли за случилото се? Когато не можеше да види Карълайн, по цели дни очакваше следващата среща. Сега не можеше да спре да си представя какъв ще е животът му без нея. Вече му се струваше странно. Какво да направи?

Един чиновник влезе в тоалетната и Гас подсуши ръцете си, а после се върна на поста си до Овалния кабинет.

Не след дълго един куриер му донесе телеграма от американския консул във Веракрус. Гас я протече и възкликна:

— О, не.

Пишеше следното: ЧЕТИРИМА ОТ ХОРАТА НИ УБИТИ ТЧК ДВАДЕСЕТ РАНЕНИ ТЧК СТРЕЛБА НАВСЯКЪДЕ ОКОЛО КОНСУЛСТВОТО ТЧК

Четирима убити, ужаси се Гас; четирима добри американци с майки и бащи, съпруги или приятелки. Новината даде друга гледна точка на тъгата му. „Карълайн и аз поне сме живи“, помисли той.

Почука на вратата на Овалния кабинет и подаде телеграмата на Уилсън. Президентът пребледня, когато я прочете.

Гас го наблюдаваше внимателно. Как се чувстваше той, като знаеше, че хората са мъртви заради решение, взето от него посред нощ?

Това не трябваше да се случва. Мексиканците искаха свобода от тиранични правителства, нали? Трябваше да посрещнат американците като освободители. Какво се беше объркало?

Брайън и Даниеле се показаха след няколко минути, следвани от военния секретар Линдли Гарисън и съветника към Държавния департамент Робърт Дансинг. Събраха се в Овалния кабинет да чакат още новини.

Президентът беше напрегнат като струна. Блед и изнервен, той шареше насам-натам из стаята. „Жалко, че Уилсън не пуши — това би могло да го успокои“, помисли си Гас.

„Всички знаехме, че може да има насилие, но реалността някак се оказва по-страшна от очакваното“, каза си той.

Спорадично пристигаше нова информация, а Гас предаваше съобщенията на Уилсън. Все лоши новини. Мексиканските войници оказваха съпротива, стреляха по морските пехотинци от укреплението си. Бяха подкрепени от цивилни граждани, които се целеха в американските войници от прозорците на високите етажи. В отговор закотвеният откъм сушата американски боен кораб Преъри обърна триинчовите си оръдия към града и го подложи на обстрел.

Жертвите растяха — шестима американци, осмина, дванадесет — и още повече ранени. Но борбата беше напълно неравностойна и над сто мексиканци загинаха.

Президентът изглеждаше объркан.

— Не искаме да се бием с мексиканците — заяви той. — Искаме да им помогнем, ако можем. Да помогнем на човечеството.

За втори път в рамките на един ден Гас почувства, че губи почва под нозете си. Президентът и съветниците му имаха само добри намерения. Как нещата се бяха объркали така? Наистина ли беше толкова трудно да се стори добро в международната политика?

Получи се съобщение от Държавния департамент. Немският посланик, граф Йохан фон Бернсторф, получил инструкции от кайзера да посети държавния секретар и искаше да се осведоми дали ще е удобно утре в девет часа сутринта. Извън протокола, подчинените му загатнаха, че посланикът ще подаде официално оплакване срещу спирането на Ипиранга.

— Оплакване? — попита с почуда Уилсън. — Какво искат да кажат, по дяволите?

Гас веднага съобрази, че международният закон е на страната на немците.

— Сър, не е имало обявяване на война, нито пък блокада, тъй че, строго погледнато, немците са прави.

— Какво? — Уилсън се обърна към Лансинг. — Вярно ли е това?

— Ще проверим отново, разбира се, но съм доста уверен, че Гас е прав — потвърди съветникът в Държавния департамент. — Извършеното от нас противоречи на международното право.

— Какво значи това?

— Че ще трябва да се извиним.

— Никога! — избухна Уилсън.

Но го направиха.

IV

Мод Фицхърбърт бе изненадана, че е влюбена във Валтер фон Улрих. От друга страна, би се изненадала да се влюби в който и да е мъж. Рядко срещаше някого, когото би могла поне да хареса. Мнозина бяха привлечени от нея, особено в първия й сезон като дебютантка, но тя бързо отблъсна повечето с феминизма си. Други пък планираха да я опитомят — като оръфания Лаутър, който бе споменал на Фиц, как тя щяла да осъзнае грешките си, когато срещне някой наистина властен мъж. Горкият Лаути, показаха му неговите грешки.

Валтер смяташе, че тя е прекрасна такава, каквато е. Каквото и да стореше, той не спираше да й се диви. Ако демонстрираше крайните си възгледи, впечатляваше се от аргументите й; когато тя стъписваше обществото с грижата си за неомъжени майки и децата им, той се възхищаваше на куража й. Освен това му харесваше как й стоят по-дръзките тоалети.

Мод се отегчаваше от богатите англичани от висшата класа, които смятаха настоящата обществена уредба за напълно задоволителна. Валтер беше различен. Произхождаше от консервативно немско семейство, но бе изненадващо радикален. От своето място на задния ред в ложата на брат си в операта тя виждаше Валтер на партера заедно с малка групичка от немското посолство. По внимателно вчесаната коса, спретнатия мустак и съвършено прилягащия вечерен костюм човек не можеше да допусне, че е бунтар. Дори и седнал, беше изпъчен и с изопнати рамене. Наблюдаваше изключително съсредоточено как на сцената дон Жуан, обвинен в опит да насили една селска мома, нагло се преструва, че е заловил слугата си Лепорело на местопрестъплението.

Всъщност точната дума за Валтер не беше бунтар. Въпреки необичайната си непредубеденост понякога беше традиционалист. Гордееше се с голямата музикална традиция на германския народ и се дразнеше на преситената лондонска публика, която закъсняваше, разговаряше с приятели по време на представлението и си тръгваше преди края му. Сега например щеше да се подразни на Фиц, че коментира фигурата на сопраното заедно с приятеля си Бинг Уестхамптън, и на Беа, че разговаря с херцогинята на Съсекс за магазина на мадам Люсил на площад „Хановер“, откъдето и двете купуваха роклите си. Дори знаеше какво точно ще отсече Валтер: „Слушат музиката, само когато им свършат темите за клюки!“

Мод изпитваше същото, но двамата бяха малцинство. За по-голямата част от лондонското висше общество операта беше просто още една възможност да се кипрят с дрехи и бижута. Но дори те замлъкнаха в края на първото действие, когато дон Жуан заплаши да убие Лепорело, а оркестърът произведе буря от ударни инструменти и контрабаси. Тогава, с обичайното си нехайство, дон Жуан освободи Лепорело, излезе самодоволно и предизвика всички останали да го спрат. Завесата се спусна.

Валтер веднага се изправи, обърна се към ложата и махна. Фиц му върна жеста.

— Това е фон Улрих — обясни той на Бинг. — Всички немци са много доволни от себе си, понеже натриха носа на американците в Мексико.

Бинг беше дяволит на вид, къдрокос женкар, далечен роднина на кралското семейство. Слабо познаваше световната политическа сцена, понеже се вълнуваше главно от това да играе комар и да пие из европейските столици. Смръщи се и запита объркан:

— Какъв им е интересът в Мексико?

— Добър въпрос. Ако си мислят, че могат да спечелят колонии в Южна Америка, се заблуждават. Съединените щати никога не биха го позволили.

Мод излезе от ложата и слезе по главното стълбище, като кимаше и се усмихваше на познати. Познаваше кажи-речи половината посетители в операта — лондонското висше общество беше изненадващо малобройно. На постланата с червен килим стълбищна площадка се натъкна на група, обградила дребничкия издокаран Дейвид Лойд Джордж, финансовия министър на Великобритания.

— Добър вечер, лейди Мод — поздрави той и ясните му сини очи проблеснаха весело, както всеки път, когато разговаряше с привлекателна жена. — Чувам, че кралското тържество у Вас е минало добре. — Имаше носовия говор на човек от Северен Уелс, по-малко музикален от напевния южноуелски акцент. — Но каква трагедия само в мините на Абъроуен!

— Съболезнованията на Негово величество бяха голяма утеха за опечалените семейства — рече Мод. В групата беше и една двадесетинагодишна красавица — Добър вечер, госпожице Стивънсън, колко се радвам да Ви видя отново.

Госпожица Стивънсън, политическа секретарка и любовница на Лойд Джордж, беше бунтарка и Мод й симпатизираше. А и мъжете винаги се чувстваха признателни на онези, които се държаха добре с любовниците им.

Лойд Джордж се обърна към останалите:

— В края на краищата онзи германски кораб достави оръжието за мексиканците. Просто отишъл в друго пристанище и тихомълком разтоварил. И тъй, деветнадесет американски войници загинаха напразно. Това е страшно унижение за Удроу Уилсън.

Мод се усмихна и докосна ръката на Лойд Джордж.

— Бихте ли ми обяснили нещо, господин министър?

— Ако мога, скъпа моя — отговори той доволно. Мод беше установила, че на повечето мъже им е приятно някой да ги моли да обяснят нещо, особено ако този някой е хубава млада жена.

— Защо някой въобще го вълнува ставащото в Мексико?

— Нефт, скъпа госпожице — отговори Лойд Джордж. — Нефт.

Някой друг го заговори и той й обърна гръб.

Мод забеляза Валтер и двамата се срещнаха в основата на стълбището. Той се поклони над облечената й в ръкавица ръка, а тя трябваше да пребори изкушението да докосне светлата му коса. Любовта й към Валтер беше събудила у нея спящия звяр на сексуалността, а откраднатите им целувки и скритите им докосвания едновременно стимулираха и измъчваха този звяр.

— Как намирате операта, лейди Мод? — запита той учтиво, ала лешниковите му очи говореха: щеше ми се да сме сами.

— Много е добра — донът има чудесен глас.

— Диригентът като че ли малко бърза, струва ми се.

От всичките й познати само той взимаше музиката насериозно като нея.

— Не съм съгласна — отвърна тя. — Комедия е, затова мелодията трябва да припка.

— Но не е само комедия.

— Така е.

— Може би ще позабави във второ действие, когато нещата станат неприятни.

— Изглежда сте спечелили някаква дипломатическа победа в Мексико — каза тя, сменяйки темата.

— Баща ми… — Той потърси точните думи, нещо необичайно за него. — … тържествува.

— А вие не?

— Боя се, че американският президент ще поиска да си го върне някой ден — намръщи се той.

В този момент Фиц мина покрай тях, спря се и поздрави:

— Здрасти, фон Улрих, ела да се присъединиш към нас в ложата, имаме свободно място.

— С удоволствие! — възкликна Валтер.

Мод се зарадва. Фиц просто проявяваше любезност — не знаеше, че тя е влюбена във Валтер. Трябваше да го уведоми скоро. Не беше сигурна как ще приеме новината. Страните им не бяха в добри отношения и макар Фиц да смяташе Валтер за приятел, това далеч не означаваше, че би го приветствал като зет.

Мод и Валтер се качиха нагоре и закрачиха по коридора. Задният ред в ложата на Фиц имаше само две места, от които не се виждаше много. Двамата веднага ги заеха.

След няколко минути светлините угаснаха. В полумрака Мод почти можеше да си представи, че е сама с Валтер. Второто действие започна с дует на Дон Жуан и Лепорело. На Мод й харесваше, че у Моцарт господарите и слугите пеят заедно и така се показват сложните и дълбоки отношения между горните и долните съсловия. Много драми разказваха само за висшата класа и обрисуваха прислугата наравно с декора — както на мнозина им се искаше.

Беа и херцогинята се върнаха в ложата, докато траеше триото Ah! Taci, inguisto core. Явно на всички им бяха свършили темите за разговори, затова не се обаждаха много-много, а слушаха. Никой не обръщаше внимание на Мод и Валтер и тя с трепет се питаше дали не може да се възползва от ситуацията. Смело се пресегна и хвана ръката на любимия си. Той се усмихна и погали с палец пръстите й. Прищя й се да го целуне, но това щеше да е неразумно.

Когато Целина изпя арията си Vedrai, carino, непреодолим импулс обзе Мод и докато героинята притискаше ръката на Мазето към сърцето си, младата жена постави ръката на Валтер върху гърдите си. Той ахна неволно, но никой не забеляза, защото Мазето издаваше подобни звуци, тъй като дон Жуан току-що го беше набил.

Мод обърна ръката му така, че той да усети зърното й с дланта си. Валтер обичаше гърдите й и ги докосваше при всяка възможност, тоест рядко. Щеше й се да не е така, защото и тя обичаше да бъде докосвана там. За нея усещането беше ново. Други хора също ги бяха опипвали — лекар, англикански свещеник, по-голямо момиче по време на уроците по танци, мъж в тълпата, и мисълта, че разпалва нечия страст, едновременно я тревожеше и ласкаеше, но досега не беше изпитвала удоволствие от това. Забеляза, че Валтер гледа към сцената, ала челото му лъщи от пот. Мод се запита дали е правилно да го възбужда така, без да може да го удовлетвори напълно, обаче ръката му остана там и тя реши, че му харесва. На нея също й харесваше. Но както винаги й се искаше още.

Какво се беше променило в нея? По-различна беше от всякога. Причината беше Валтер, разбира се, и връзката й с него. Близостта им беше толкова силна, че тя чувстваше как може да каже и направи каквото и да е, без да прикрива нищо. Какво го отличаваше толкова от всички останали, които някога я бяха ухажвали? Такива като Лоути или дори Бинг очакваха жената да се държи като послушно дете — да слуша почтително, докато мъжът става досаден, да се смее на остроумията му, да бъде покорна, когато той е властен, да позволява целувки, когато мъжът ги поиска. Валтер общуваше с нея като с възрастен. Не флиртуваше, не се държеше снизходително, не се перчеше и слушаше поне толкова, колкото говореше.

Музиката стана зловеща, когато статуята оживя и Командорът влезе в дневната на Дон Жуан под акомпанимента на дисонанс, който Мод разпозна като умалена септима. Това беше драматичният връх на операта и Мод беше почти сигурна, че сега никой няма да се озърта. Може би ще успее да задоволи Валтер. Идеята я остави без дъх.

Докато тромбоните гърмяха над дълбокия бас на Командора, тя постави ръка на бедрото на Валтер. Усещаше топлата му кожа през фината вълна на панталоните му. Той не я гледаше, но беше отворил уста и дишаше тежко. Плъзна длан по бедрото му и когато донът смело сграбчи ръката на Командора, тя намери твърдия член на Валтер и го хвана.

Мод също беше възбудена, но и любопитна. Беше й за пръв път. Опипа го през панталоните — по-голям, отколкото очакваше, и по-твърд, повече като парче дърво, отколкото като телесна част. Мислеше си колко е странно такава забележителна физиологична промяна да се случи само от едно женско докосване. Когато тя се възбудеше, знаците не се виждаха — това почти недоловимо усещане за подутост и влагата вътре. А мъжете все едно вдигаха знаме.

Знаеше какво правят момчетата, беше наблюдавала петнадесетгодишния Фиц. Сега повтори движението, което беше видяла тогава, нагоре и надолу, докато Командорът призоваваше дона към разкаяние, а той все отказваше. Валтер дишаше тежко, но никой не го чуваше заради оркестъра. Мод беше изключително щастлива, че може да му достави такова удоволствие. Наблюдаваше вратовете на зрителите пред тях, ужасена, че някой може да се обърне, но беше твърде увлечена в заниманието си. Валтер покри дланта й със своята, показвайки й как да го прави по-добре — да стиска по-силно надолу, да отпуска нагоре. Докато влачеха Дон Жуан към пламъците, Валтер се размърда на седалката. Тя усети нещо като спазъм в ръката си — веднъж, два пъти, три, и когато донът умря от страх, Валтер се отпусна изтощен назад.

Мод внезапно осъзна лудостта на стореното. Бързо отдръпна ръка и се изчерви от срам, опита се да овладее дишането си.

Започна последният ансамбъл и тя се поуспокои. Не знаеше какво я беше прихванало, но се бе отървала. Почти се разсмя от облекчение.

Улови погледа на Валтер. Той я гледаше с обожание. Удоволствието я сгря. Валтер се наведе към нея и леко докосна ухото й с устни.

— Благодаря ти.

Тя въздъхна и отвърна:

— Беше удоволствие за мен.

Шеста глава

Юни 1914 година

I

В началото на юни Григорий Пешков най-сетне успя да събере достатъчно пари за билет до Ню Йорк. Семейство Вялови в Санкт Петербург му продаде билета заедно с необходимите за имиграция документи, включително писмо от господин Йосиф Вялов от Бъфало, подсигуряващо работа на Григорий.

Григорий целуна билета. Нямаше търпение да тръгне. Всичко беше като сън и той се страхуваше да не се събуди, преди корабът да е отплавал. Сега, когато заминаването беше толкова близо, още повече копнееше за мига, в който ще стои на палубата и ще съзерцава как Русия изчезва завинаги от хоризонта и от живота му.

Вечерта преди заминаването приятелите му организираха увеселение.

Беше в заведението на Мишка, кръчма близо до Машиностроителния завод на Путилов. Събраха се към десетина колеги, повечето — членове на болшевишката дискусионна група по въпросите на социализма и атеизма, както и момичетата от дома на Григорий и Лев. Всички стачкуваха заедно с половината фабрики в града, тъй че никой нямаше достатъчно пари, но събраха и купиха буренце пиво и малко сельодка. Бе топла лятна вечер и те бяха насядали на пейки в празния парцел до кръчмата.

Григорий не беше по забавите. Предпочиташе вечер да играе шах. От алкохола хората оглупяваха, а флиртовете със съпругите и приятелките на други мъже му се струваха безсмислени. Рошавият му приятел Константин, председател на дискусионната група, се скара за стачката с агресивния Исак, футболиста, и двамата взеха да си крещят. Голямата Варя, майката на Константин, изпи почти бутилка водка, наби юмрук на мъжа си и припадна. Лев доведе тълпа приятели — все мъже, които Григорий никога не беше срещал, и жени, които не би искал да среща, и те изпиха почти цялата бира, без да плащат за нищо.

Григорий прекара вечерта в тъжно съзерцание на Катерина. Тя беше в добро настроение — обичаше събиранията. Въртеше дългата си пола при всяко движение, а синьо-зелените й очи искряха: закачаше мъжете и очароваше жените, а плътните й устни все се усмихваха. Дрехите й бяха вехти и закърпени, но тялото й беше чудесно — с едър бюст и щедър ханш, досущ по вкуса на руския мъж. Григорий се беше влюбил в нея в деня на срещата им и четири месеца по-късно продължаваше да е влюбен. Но тя предпочиташе брат му.

Защо? Нямаше нищо общо с външния вид. Двамата братя толкова си приличаха, че хората ги бъркаха. Бяха еднакви на ръст и тегло и можеха да си носят дрехите един на друг. Лев обаче беше неустоим чаровник. Не можеше да му се вярва, беше егоист и живееше на ръба на закона, но жените го обожаваха. Честният и сигурен Григорий, който обичаше да работи и да мисли, беше сам.

В Щатите щеше да е различно. Всичко. Американските земевладелци не можеха да бесят своите селяни. Американските власти първо съдеха хората, а след това ги наказваха. Правителството не можеше дори да хвърля в затвора социалистите. Нямаше аристокрация — всички бяха равни, дори евреите.

Истина ли беше? Понякога Америка звучеше като приказка, като историите за островите в Южните морета, където красиви девици предлагаха телата си на всекиго, който пожелаеше. Но трябваше да е вярно — хиляди имигранти пращаха писма до дома. В предприятието група социалисти-революционери бяха започвали серия от лекции за американската демокрация, но полицията ги спря.

Чувстваше вина, че оставя брат си, но така беше най-добре.

— Грижи се за себе си — каза на Лев в края на вечерта. — Няма да съм тук да те измъквам от беди.

— Ще се оправя — безгрижно му отвърна той. — Ти се грижи за себе си.

— Ще ти изпратя пари за билета. При американските заплати няма да отнеме много време.

— Ще чакам.

— Не се мести, за да не загубим връзка.

— Никъде няма да ходя, бате.

Не бяха разговаряли дали и Катерина ще дойде в Америка. Григорий остави на Лев да повдигне въпроса, но това така и не се случи. Не знаеше дали да се надява, или да се страхува, че брат му ще поиска да я доведе.

Лев хвана Катерина за ръката и каза:

— Вече трябва да тръгваме.

— Къде ще ходите по това време? — изненада се Григорий.

— Имам среща с Трофим.

Трофим беше един от по-маловажните членове на фамилията Вялови.

— Защо трябва да се виждате тази вечер?

Лев намигна.

— Няма значение. Ще се върнем до сутринта — ще имаме време да те закарам до остров Гутуевски. — Там акостираха презатлантическите параходи.

— Добре — каза Григорий и добави, макар да знаеше, че няма смисъл: — Не прави нищо опасно.

Лев весело махна с ръка и тръгна.

Беше почти полунощ. Григорий се сбогува с хората. Няколко негови приятели плакаха, но той не знаеше дали наистина скърбят или са просто пияни. Прибра се в къщата с някои от момичетата и всички го целунаха в антрето. След това влезе в стаята си.

На масата лежеше картоненият му куфар, купен от вехтошаря. Макар и малък, беше полупразен. Взимаше ризите, бельото и шаха. Имаше само един чифт обувки. Не беше събрал много вещи, откакто майка му загина преди девет години.

Преди да си легне погледна в шкафа, където Лев държеше револвера си — белгийски Наган М1895. Сърцето му се сви, когато видя, че оръжието не е на обичайното си място.

Вдигна резето на прозореца, за да не му се налага да става да отваря на брат си.

Легна, заслуша се в познатия тътен на минаващите влакове и се зачуди какъв ли е животът на четири хиляди мили оттук. Играеше ролята на майка и баща за Лев цял живот. От утре нямаше да знае дали Лев не се скита въоръжен нощем. Това облекчение ли щеше да му донесе, или повече тревоги?

Както винаги, Григорий се събуди в пет. Корабът му отплаваше в осем, а пристанището беше на час път пеша. Имаше много време.

Лев не се беше прибирал.

Изми ръцете и лицето си. Оглеждайки се в парче счупено огледало, оформи мустака и брадата си с ножица. Сложи най-хубавия си костюм. Другият щеше да завещае на Лев.

Тъкмо претопляше малко каша на огъня, когато се чу силно чукане на вратата на къщата.

Нямаше начин да не са лоши новини. Приятелите стояха отвън и викаха, само властите чукаха по вратите. Нахлупи шапката си, пристъпи в антрето и хвърли поглед към входа. Хазяйката пускаше двама мъже в черно-зелените униформи на полицията. Григорий разпозна кръглоликия Михаил Пински и малката глава на партньора му Иля Козлов.

Разсъди бързо. Очевидно някой в къщата беше заподозрян в престъпление. Най-вероятно Лев. Така или иначе, всички щяха да бъдат разпитани. Двамата полицаи щяха да си припомнят инцидента през февруари, когато Григорий беше спасил Катерина от тях и щяха да се възползват от възможността, за да го арестуват.

А той щеше да пропусне кораба си.

Ужасяващата мисъл го вцепени. Да изпусне кораба! След цялото пестене, очакване и копнеж за този ден. „Не, няма да го позволя“, помисли си той.

Шмугна се обратно в стаята, докато двамата полицаи изкачаха стълбите. Нямаше смисъл да ги увещава. Напротив — ако Пински разбереше, че Григорий заминава, щеше с още по-голямо удоволствие да го задържи. Нямаше да получи дори възможността да си върне парите от билета. Дългогодишните му спестявания щяха да се пропилеят.

Трябваше да избяга.

Трескаво огледа стаята. Една врата и един прозорец. Щеше да излезе както Лев влизаше през нощта. Задният двор беше празен. Санктпетербургските полицаи, бяха жестоки, ала никой не можеше да ги определи като умни — на Пински и Козлов не им беше хрумнало да покрият задната част на къщата. Може би знаеха, че от двора се излиза само на железопътната линия. Тя обаче не представляваше препятствие за един отчаян човек.

От стаята на момичетата долетяха викове и писъци — първо там бяха влезли полицаите.

Потупа предницата на сакото си. Билетът, документите и парите бяха в джоба. Останалите му земни притежания вече бяха прибрани в картонения куфар.

Григорий го взе и се надвеси възможно най-много през прозореца. Извади куфара и го хвърли. Той падна на широката си страна, видимо невредим.

Вратата на стаята се отвори с трясък.

Григорий прехвърли крака през прозореца, за секунда се задържа на перваза и после скочи върху покрива на пералното помещение. Подхлъзна се на керемидите и падна. Плъзна се по наклонения покрив към улука. Зад него някой извика, но той не се обърна. Скочи от покрива и се приземи невредим.

Грабна куфара си и се втурна да бяга.

Изтрещя изстрел и страхът ускори крачките му. Повечето полицаи не можеха да уцелят Зимния дворец от три метра, но се случваха и злополуки. Изкатери насипа около релсите, като съзнаваше, че така стига до нивото на прозореца и става по-лесна мишена. Дочу отличителното пуфтене на парен локомотив — вдясно от него бързо наближаваше товарен влак. Последва нов изстрел, Григорий усети глух удар някъде, но не го заболя — вероятно куршумът беше заседнал в куфара му. На върха на насипа ясно съзнаваше, че фигурата му се откроява на фона на чистото сутрешно небе. Влакът беше само на няколко метра. Машинистът наду свирката силно и продължително. Трети изстрел. Григорий се хвърли през релсите точно преди влака.

Локомотивът изрева зад него, стоманените колела пищяха по стоманените релси, пушекът от локомотива се проточи и свирката заглъхна. Григорий скочи на крака. Сега вагоните с въглища го пазеха от стрелбата. Запрескача останалите коловози. По времето, когато преминаваше последният вагон, той вече се плъзгаше надолу по отсрещния насип. Прекоси двора на малка фабрика и излезе на улицата.

Огледа куфара. В единия ъгъл имаше дупка от куршум. Разминал се беше на косъм.

Вървеше бързо, докато си поемаше дъх. Запита се какво ще прави сега. Сега, вече в безопасност — поне за момента, той се притесни за брат си. Трябваше да разбере дали Лев е в беда и каква е тя.

Реши да започне на последното място, където се бяха видели — в кръчмата на Мишка.

По пътя натам се тревожеше да не го забележат. Щеше да е лош късмет. Не беше невъзможно — Пински може би вече обикаляше улиците. Нахлупи шапката си ниско над челото, макар и да не вярваше, че точно по този начин ще скрие самоличността си. Срещна няколко работници, крачещи към пристанището, присъедини се към групата, но куфарът му го издаваше.

Все пак стигна до кръчмата без произшествия. Мебелировката се състоеше от самоцелни пейки и маси. Миришеше на снощна бира и тютюнев дим. Всяка сутрин Мишка предлагаше хляб и чай на тези, които нямаха как да закусват у дома, но заради стачката работата не вървеше много-много и заведението беше почти празно.

Григорий възнамеряваше да пита Мишка дали знае накъде е тръгнал Лев снощи, но преди да намери съдържателя, попадна на Катерина. Тя изглеждаше като да е будувала цяла нощ. Синьо-зелените й очи бяха налети с кръв, косата й беше невчесана, а полата — смачкана и лекьосана. Беше видимо притеснена, ръцете й трепереха, а по мръсните й страни личаха засъхнали сълзи. Ала така за Григорий тя беше още по-красива. Той копнееше да я прегърне и да я утеши. Понеже не можеше, най-доброто щеше да е да й се притече на помощ.

— Какво е станало? Какво има?

— Слава Богу, че си тук. Полицията гони Лев.

Григорий изохка. Значи брат му наистина беше в беда — и то точно днес.

— В какво се е забъркал?

Григорий не си направи труда да обмисли възможността Лев да е невинен.

— Снощи нещата се объркаха. Трябваше да разтоварим цигари от един шлеп.

Григорий предположи, че цигарите са крадени. Катерина продължи:

— Лев плати за тях, но капитанът каза, че парите не стигат, скараха се, някой започна да стреля, Лев отвърна на огъня и после избягахме.

— Слава Богу, че не сте ранени!

— Сега нямаме нито цигарите, нито парите.

— Каква каша. — Григорий погледна часовника над тезгяха. Шест и петнадесет. Още имаше много време. — Да поседнем. Искаш ли чай? — Той направи знак на Мишка и помоли за две чаши чай.

— Благодаря — отвърна Катерина. — Лев мисли, че един от ранените сигурно се е оплакал в полицията и сега го гонят.

— А ти?

— Добре съм, никой не знае как се казвам.

Григорий кимна.

— Значи трябва да опазим Лев от полицията. Трябва да се покрие за около седмица и после да се измъкне от града.

— Но той няма пари.

— Разбира се, че няма. — Лев никога нямаше пари за важните неща, макар че винаги му се намираха за пиене, залагане, или за забавление на момичета. — Мога да му дам нещо. — Щеше да задели от парите, които самият той беше спестявал. — Къде е той?

— Каза, че ще те срещне на кораба.

Мишка им донесе чая. Григорий беше гладен — беше си оставил кашата на огъня. Помоли за малко супа.

Катерина попита:

— Колко можеш да дадеш на Лев?

Тя го гледаше сериозно и, както винаги, го накара да почувства, че би направил всичко за нея. Извърна поглед.

— Колкото му трябва.

— Толкова си добър.

Григорий сви рамене.

— Той ми е брат.

— Благодаря ти.

Нейната признателност беше едновременно приятна и смущаваща. Супата пристигна и той се зае с нея, благодарен за разсейването. На пълен стомах се почувства по-оптимистично настроен. Лев винаги беше в беда. Щеше да се измъкне от тази трудност както от всяка друга. Григорий не биваше да изпуска парахода си заради това.

Катерина го наблюдаваше и пиеше чая си на малки глътки. Вече не гледаше така трескаво. „Лев те излага на риск, аз те спасявам и ти все пак предпочиташ него“, помисли си Григорий.

Лев сигурно вече чакаше на пристанището, прикрит в сянката на някой кран, и нервно се оглеждаше за полицаи. Григорий трябваше да тръгва. Но пък можеше никога повече да не види Катерина. Не понасяше мисълта, че ще трябва да се сбогува с нея завинаги.

Дояде супата си и погледна часовника. Почти седем. Твърде много рискуваше.

— Трябва да вървя — каза с неохота.

Катерина го изпрати до вратата.

— Не се сърди на Лев.

— Кога съм се сърдил?

Тя сложи ръце на раменете му, изправи се на пръсти и го целуна леко по устните.

— Успех.

Григорий тръгна.

Бързо мина през югозападната част на града, индустриална зона със складове, фабрики и претъпкани бордеи. Срамното желание да заплаче изчезна скоро. Вървеше в сенките с нахлупена шапка и наведена глава. Избягваше открити пространства. Ако Пински беше разпространил описанието на Лев, някой бдителен полицай като нищо щеше да залови Григорий.

Все пак стигна незабелязан до пристанището. Корабът му, Архангел Гавриил, беше малък и ръждив. Превозваше не само пътници, а и товари. Сега го зареждаха с добре заковани дървени сандъци с името на най-големия производител на палта в града. Григорий видя как и последният сандък потъна в трюма и екипажът затвори люка.

Семейство евреи показваха билетите си в началото на подвижното мостче. Опитът показваше на Григорий, че всички евреи искат да идат в Америка. Имаха още повече причини дори от него. В Русия съществуваха закони, които им забраняваха да притежават земя, да постъпват на държавна служба, да бъдат офицери в армията и какво ли още не. Не можеха да живеят където поискат, а за следването на евреите в университета имаше ограничителна квота. Цяло чудо беше, че въобще смогват да си изкарват прехраната. А ако някой въпреки всичко успееше да се замогне, не след дълго ставаше жертва на тълпата — подстрекавана от полицаи Като Пински — биеха ги, подплашваха семействата им, трошаха прозорците им, подпалваха собствеността им. Изненадващо беше, че въобще има евреи, които остават тук.

Корабната сирена даде сигнал всички да се качват.

Григорий не виждаше брат си. Какво се беше объркало? Сменил ли беше Лев плановете си отново? Или вече го караха към ареста?

Някакво момченце дръпна Григорий за ръкава.

— Един мъж иска да говори с теб.

— Какъв мъж?

— Прилича на теб.

Слава Богу, рече си Григорий.

— Къде е?

— Зад ония дъски.

На пристана имаше камара дървен материал. Григорий бързо заобиколи и видя Лев да се крие отзад, пушейки нервно. Не го свърташе от притеснение, беше пребледнял — рядка гледка, понеже Лев оставаше весел дори в беда.

— Имам неприятности — каза той.

— Отново.

— Тези от шлепа са лъжци!

— И крадци, вероятно.

— Не ставай саркастичен. Няма време.

— Така е, прав си. Трябва да те измъкнем от града, докато нещата утихнат.

Лев поклати отрицателно глава и издуха облаче дим.

— Един от онези на шлепа е умрял. Търсят ме за убийство.

— Ох, по дяволите. — Григорий седна на дъските и зарови глава в дланите си. — Убийство.

— Раниха Трофим лошо и полицията го спипа. Разпитали са го и той ме е посочил.

— Откъде знаеш?

— Видях Фьодор преди половин час. — Фьодор беше подкупен полицай, познат на Лев.

— Лоши новини.

— Има и по-лоши. Пински се е заклел да ме хване — за да си отмъсти на теб.

Григорий кимна.

— Тъкмо от това се страхувах.

— Какво ще правя?

— Трябва да отидеш в Москва. Санкт Петербург няма да е безопасен за теб още дълго, може би завинаги.

— Не знам дали Москва е достатъчно далеч сега, когато полицията има телеграф.

„Прав е“, осъзна Григорий.

Сирената на кораба пак прозвуча. Скоро подвижните мостчета щяха да се приберат.

— Имаме само минута — каза Григорий. — Какво ще правиш.

— Бих могъл да замина за Америка.

Григорий го зяпна.

— Може да ми дадеш билета си.

Григорий не искаше дори да си го помисля.

Но Лев продължи с безпощадна логика.

— Мога да използвам паспорта ти и документите за влизане в Америка — никой няма да забележи разликата.

Мечтата на Григорий се стопи като образа на екрана в кино Солей на Невски проспект. Светлините се включиха и разкриха сивите шарки и мръсните подове на истинския свят.

— Да ти дам билета си — повтори той, отчаяно отлагайки мига на решението.

— Ще ми спасиш живота — отвърна брат му.

Григорий знаеше, че трябва да го стори. От тази мисъл сърцето го заболя.

Извади документите от джоба на най-хубавия си костюм и ги даде на Лев. Даде му и всички пари, които беше спестил за пътуването, и накрая — куфара с дупката от куршум.

— Ще ти изпратя пари за билет — обеща пламенно Лев. Григорий не каза нищо, ала недоверието му беше видно, понеже брат му възрази:

— Наистина ще ти изпратя, кълна се. Ще спестявам.

— Добре — отвърна Григорий.

Прегърнаха се. Лев каза:

— Винаги си се грижил за мен.

— Да, така е.

Лев се обърна и хукна към кораба.

Моряците развързваха въжетата. Тъкмо щяха да приберат мостчето, когато Лев извика и го изчакаха.

Скочи на палубата.

Обърна се, облегна се на перилата и махна на брат си.

Григорий не можа да се насили да му отвърне. Обърна се и си тръгна.

Корабът изсвири, но той не се обърна.

Усещаше дясната си ръка странно олекнала без куфара. Вървете през пристанището, гледаше дълбоките тъмни води на кея и му хрумна странната мисъл да се хвърли. Отърси се — нямаше да се остави на такава глупава идея. Въпреки това беше потиснат и огорчен. Никога не получаваше от живота печеливша ръка.

Докато се връщаше през индустриалния квартал, Григорий не смогна да се ободри. Крачеше със сведен поглед и не си правеше труда дори да провери дали полицията не го следи. И да го арестуваха, почти нямаше значение.

Какво да прави? Не можеше да събере сили за нищо. След края на стачката щяха да му върнат работата. Беше добър работник и началниците му го знаеха. Може би трябваше да отиде там сега и да разбере дали не са стигнали до споразумение, но не искаше.

След около час установи, че е близо до кръчмата на Мишка. Възнамеряваше да подмине, ала надзърна вътре и видя, че Катерина седи на същото място, където я беше оставил преди два часа, със студена чаша чай пред себе си. Трябваше да й каже какво се е случило.

Влезе. Кръчмата беше празна, ако не броим Мишка, който метеше.

Катерина стана, уплашена.

— Защо си тук? Да не си изпусна кораба?

— Не точно. — Нямаше представа как да й го каже.

— Какво тогава? Мъртъв ли е Лев?

— Не, добре е. Но го търсят за убийство.

Тя зяпна.

— Къде е?

— Трябваше да замине.

— Къде?

Нямаше как да й поднесе новината леко.

— Помоли ме да му дам моя билет.

— Билет?

— И паспорта. Замина за Америка.

— Не! — изпищя момичето.

Григорий само кимна.

— Не! Не би ме оставил! Да не си го казал, не го казвай!

— Опитай да се успокоиш.

Тя го зашлеви. Беше слабо момиче и Григорий почти не трепна.

— Свиня! — кресна тя. — Ти си го пропъдил!

— Постъпих така, за да спася живота му.

— Копеле! Псе! Мразя те! Мразя тъпата ти физиономия!

— Каквото и да кажеш, по-зле от сега няма как да се чувствам — рече Григорий, но тя не слушаше. Той не обърна внимание на клетвите й и си тръгна. Щом прекрачи прага, гласът й постихна.

Крясъците престанаха и Григорий чу стъпките й — тя тичаше по улицата след него.

— Спри! Моля те спри, Григорий, не ми обръщай гръб, толкова съжалявам.

Той се обърна.

— Григорий, трябва да се грижиш за мен, сега когато Лев го няма.

Той поклати глава.

— Не ти трябвам. Всеки мъж в града ще се реди на опашка да се грижи за теб.

— Не, няма — рече тя. — Има нещо, което не знаеш.

„Сега пък какво?“ — помисли си Григорий.

Тя продължи:

— Лев не искаше да ти казвам.

— Кажи ми.

— Чакам дете — каза тя и зарида.

Григорий безмълвно пое информацията. Бебето на Лев, разбира се. Който знаеше. И беше заминал за Америка.

— Бебе.

Тя кимна през сълзи.

Детето на брат му. Племенник или племенничка. Семейството му.

Прегърна я и я придърпа към себе си. Тя цялата се тресеше и зарови лице в сакото му. Григорий поглади косата й.

— Добре. Не се тревожи. Ще бъдеш добре. И детето ти също. — Въздъхна. — Ще се грижа и за двама ви.

II

Пътуването на борда на Архангел Гавриил беше тежко дори за момче от лошите квартали на Санкт Петербург. Имаше само една класа — трета, а към пътниците се отнасяха просто като към допълнителен товар. Корабът бе мръсен и гъмжеше от зарази, особено когато се вдигаха огромни вълни и хората страдаха от морска болест. Човек не можеше да се оплаче, понеже никой от екипажа не говореше руски. Лев не знаеше откъде са, но не успя да се оправи с тях нито с малкото си английски, нито с още по-оскъдния си немски. Някой каза, че са холандци. Лев не бе чувал за такъв народ.

При все това настроението сред пътниците беше много оптимистично. На Лев му се струваше, че е разрушил стената на царския затвор, избягал е и вече е свободен. Пътуваше към Америка, земя без аристократи. При спокойно море пътниците седяха на палубата и си разказваха каквото бяха чули за Америка — топлата вода тече направо от чешмите, дори работниците носят хубави кожени обуща, но най-вече — свобода да изповядваш коя да е религия, да се присъединиш към коя да е политическа група, да изразиш мнението си публично и да не те е страх от полицията.

Вечерта на десетия ден Лев играеше карти. Той раздаваше, но губеше. Губеха всички с изключение на Спиря, невинно наглед момче на неговата възраст, което също пътуваше само.

— Спиря печели всяка вечер — каза Яков, друг картоиграч. Истината бе, че Спиря печелеше, когато Лев раздаваше.

Плаваха бавно през мъглата. Морето беше спокойно и не се чуваше нищо, освен боботенето на двигателите. Лев не успя да разбере кога ще пристигнат. Хората отговаряха различно. Най-осведомените казваха, че зависи от времето. Екипажът, както винаги, беше непроницаем.

Нощта падаше. Лев спря да играе.

— Нямам нищо — рече той. Всъщност имаше още много пари в ризата си, но виждаше, че всички останали са почти на червено — с изключение на Спиря. — Приключих. Когато стигнем до Америка, явно ще трябва да си потърся богата старица и да живея като домашно кученце в мраморния й палат.

Другите се засмяха.

— Защо някой ще те иска за домашен любимец? — попита Яков.

— На възрастните дами им става студено нощем — беше отговорът. — Ще им е нужен реотанът ми.

Играта приключи в добро настроение и играчите се разотидоха.

Спиря отиде отзад, облегна се на парапета и загледа как дирята на кораба изчезва в мъглата. Лев се присъедини.

— Моят дял е точно седем рубли.

Спиря извади банкноти от джоба си и ги подаде на Лев, като прикриваше движението с тялото си, та никой да не може да види как парите минават от ръка в ръка.

Лев прибра парите в джоба си и напълни лулата си.

Спиря рече:

— Кажи ми нещо, Григорий.

Лев използваше книжата на брат си и му се налагаше да казва на хората, че името му е Григорий.

— Какво би направил, ако откажа да ти дам твоята част?

Това бяха опасни приказки. Лев бавно прибра тютюна си и върна незапалената лула в джоба на сакото. Хвана Спиря за реверите и го притисна към парапета, така че оня се наклони назад и се надвеси над морето. Спиря бе по-висок от Лев, но не и толкова здрав. Макар и по-нисък, Лев беше много по-силен от Спиря.

— Ще ти счупя проклетия врат — обясни той. — После ще взема всички пари, които изкара с моя помощ. — Бутна го още малко. — А сетне ще те хвърля в морето.

Спиря се ужаси.

— Добре! Пусни ме.

Лев го пусна.

Спиря си пое дълбоко дъх.

— Божке! Само попитах.

Лев запали лулата си.

— А аз само ти отговорих. Не забравяй какво.

Спиря се отдалечи.

Когато мъглата се вдигна, видяха суша. Беше нощ, ала Лев зърна светлините на някакъв град. Къде бяха? Едни казваха в Канада, други — в Ирландия, обаче никой не знаеше.

Светлините се приближиха и корабът забави ход. Щяха да акостират. Лев чу от някого, че вече са в Америка! Десет дни му се струваше твърде бързо. Но пък какво ли разбираше той? Стоеше на перилата с картонения куфар на брат си. Сърцето му заби по-бързо.

Куфарът му припомни, че всъщност сега в Америка трябваше да пристига Григорий. Не беше забравил как се закле да му прати пари за билет. Длъжен беше да спази това обещание. Григорий вероятно му беше спасил живота — за пореден път. „Късметлия съм с такъв брат“, помисли си младежът.

Печелеше пари на кораба, но не достатъчно бързо. Седем рубли нищо не бяха. Трябваше му голям удар. Но Америка беше страната на възможностите. Там щеше да забогатее.

С любопитство установи, че куфарът има дупка от куршум, който се оказа заседнал в кутия с фигури за шах. Продаде я на един евреин за пет копейки. Питаше се как се е стигнало дотам да стрелят по брат му в деня на отплаването.

Липсваше му Катерина. Обичаше да се разхожда с момиче като нея под ръка и да знае, че всеки мъж му завижда. Но в Америка щеше да има предостатъчно момичета.

Чудеше се дали Григорий вече знае за бебето на Катерина. Изпита съжаление при тази мисъл — дали някога щеше да види сина си или дъщеря си? Каза си да не се тревожи за това, че Катерина ще отглежда детето сама. Тя щеше да намери кой да се грижи за нея. Умееше да оцелява.

Минаваше полунощ, когато корабът най-сетне пристигна. Кеят беше мъждиво осветен и не се виждаше никой. Пасажерите слязоха с торбите, сандъците и куфарите си. Един офицер от Архангел Гавриил ги упъти към някакъв навес с няколко пейки.

— Трябва да чакате от имиграционните да дойдат на сутринта — обясни той, като даде да се разбере, че все пак говори малко руски.

Малко разочароващо беше за всички, които бяха спестявали с години, за да дойдат. Жените седнаха на пейките, а децата заспаха. Мъжете запалиха цигари и зачакаха утрото. След известно време чуха двигателя на кораба и Лев излезе, за да види как бавно се отдалечава от пристана. Може би сандъците с палта трябваше да се разтоварят другаде.

Помъчи се да си припомни разказаното от Григорий в небрежен разговор относно първите стъпки в новата страна. Имигрантите трябваше да преминат медицински преглед — нервен миг, понеже физически негодните хора се връщаха обратно с пропилени пари и смазани надежди. Понякога имиграционните служители сменяха имената на хората, за да са по-лесни за произнасяне за американците. Пред пристанището представител на фамилия Вялови щеше да чака, за да ги отведе с влак в Бъфало. Щяха да си намерят работа в хотели и фабрики на Йосиф Вялов. Лев се чудеше колко е далеч Бъфало от Ню Йорк. На час, на седмица? Щеше му се да беше слушал по-внимателно брат си.

Слънцето изгря над дългите и претъпкани докове и вълнението на Лев се завърна. Старомодни мачти и такелажи деляха място с параходни комини. Край пристанището имаше големи сгради и схлупени бараки, високи кранове и набити кабестани, стълби, въжета, коли. По-навътре в сушата се виждаха гъстите редици на вагони, пълни с въглища. Стотици. Не, хиляди. Очертанията им се размиваха в далечината. Разочарова се, че не вижда прочутата Статуя на свободата, но сигурно беше оттатък носа.

Пристигнаха докери, първо един по един, после на групички и накрая на тълпи. Едни кораби пристигаха, други отплаваха. Десетина жени почнаха да разтоварват чували с картофи от малко корабче пред бараката. Лев се зачуди кога ще пристигне имиграционната полиция.

Спиря дойде при него. Явно му беше простил заплахата.

— Забравиха ни — каза той.

— Така изглежда — объркано се съгласи Лев.

— Защо не се поразходим да проверим дали някой тук говори руски?

— Добра идея.

Спиря заговори един от по-възрастните мъже.

— Ще отидем да видим какво става.

Другият изглеждаше притеснен.

— Може би трябва да стоим тук, както ни казаха.

Те не го послушаха и се насочиха към жените с картофите. Лев ги дари с най-широката си усмивка и ги попита:

— Някоя от вас говори ли руски?

Една от по-младите му се усмихна в отговор, но никоя не каза нищо. Лев се обезсърчи — чарът му не работеше върху хора, които не го разбираха.

Лев и Спиря тръгнаха натам, откъдето бяха дошли повечето работници. Никой не им обърна внимание. Стигнаха до голяма порта, преминаха през нея и се озоваха на оживена улица с магазини и кантори. Гъмжеше от автомобили, електрически трамваи, коне и ръчни колички. На всеки няколко метра Лев заговаряше някого, но безуспешно.

Това го обърка напълно. Що за място е това, където ти позволяват да слезеш от кораба и да влезеш в града без разрешение?

Тогава забеляза една любопитна сграда. Приличаше малко на хотел, само че двама опърпани мъже с моряшки шапки седяха на стъпалата и пушеха.

— Виж — посочи той мястото на Спиря.

— Какво?

— Мисля, че е моряшка мисия, като тази в Санкт Петербург.

— Не сме моряци.

— Но сигурно има хора, които знаят чужди езици.

Влязоха. Сивокоса жена зад едно гише им каза нещо.

Лев й отговори на руски:

— Не говорим американски.

Тя отвърна с една-единствена дума на своя език:

— Руснак?

Лев кимна.

Жената даде знак да я последват и надеждите на Лев се върнаха.

Тръгнаха след нея по един коридор към малък кабинет с изглед към морето. Зад бюрото в средата на кабинета седеше мъж, който по необясними причини заприлича на Лев на руски евреин.

— Говорите ли руски?

— Аз съм руснак — отвърна непознатият. — Мога ли да ви помогна?

На Лев му идеше да го прегърне. Вместо това погледна мъжа в очите и му се усмихна топло.

— Някой трябваше да ни посрещне и да ни заведе до Бъфало, но не се появи — каза той с дружелюбен, но загрижен тон. — Около триста човека сме…

И за да спечели симпатии, додаде:

— Заедно с жените и децата. Мислите ли, че можете да ни помогнете да намерим нашия човек?

— Бъфало ли? Къде мислите, че се намирате?

— В Ню Йорк, разбира се.

— Това е Кардиф.

Лев не беше чувал за Кардиф, но сега поне разбираше какъв е проблемът.

— Този глупав капитан ни е оставил на грешното пристанище. Как да стигнем до Бъфало оттук?

Мъжът посочи през прозореца към морето и на Лев му призля, защото знаеше какво следва.

— Натам. След около три хиляди мили.

III

Лев попита за цената на билета от Кардиф за Ню Йорк. Превърнато в рубли, всичко излизаше десет пъти повече от парите, които къташе в пазвата си.

Сподави яростта си. Бяха ги излъгали — или семейство Вялови, или капитанът на кораба. Или и едните, и другият, най-вероятно, понеже с работа в комбина можеха да мамят по-лесно. Всичките спечелени с тежък труд спестявания на Григорий бяха замъкнати от тези лъжливи свине. Ако капитанът на Архангел Гавриил му беше пред очите, с радост щеше да го удуши.

Но нямаше смисъл да мечтае за отмъщение. Важното беше да не се предава. Щеше да си намери работа, да научи английски и да влезе в някоя игра на карти с висок залог. Щеше да отнеме време. Трябваше да е търпелив. Да се научи да е малко повече като Григорий.

Първата нощ всички спаха на пода на синагогата. Лев отиде с останалите. Кардифските евреи не знаеха или не ги интересувате, че някои пасажери са християни.

За първи път през живота си Лев видя предимството да си евреин. В Русия бяха така преследвани, че той се чудеше защо не изоставят религията си, не сменят дрехите си и не заживеят като останалите. Това би спасило живота на много хора. Сега обаче разбра, че евреите могат да отидат навсякъде и винаги да очакват, че някой ще се отнася към тях като към роднини.

Оказа се, че те не са първите преселници от Русия, които са си купили билети за Ню Йорк и са се озовали някъде другаде. Случвало се и преди — в Кардиф и разни други британски пристанища. И понеже много руски емигранти били евреи, старейшините на синагогата имаха опит. В деня след пристигането даваха на заблудените пътници топла закуска и обменяха парите им в паундове, шилинги и пенсове, след което ги водеха в приюти с евтини стаи.

Като във всеки град по света, в Кардиф имаше хиляди конюшни. Лев научи достатъчно думи, за да може да каже, че е опитен в работата с коне. Тръгна да обикаля града и да си търси работа. На хората не им трябваше много време да видят, че го бива с животните, но дори добре разположените работодатели искаха да му зададат някои въпроси, които той не разбираше и не можеше да отговори.

В отчаянието си почна да учи по-бързо и след няколко дни можеше да разбира цените и да си купува хляб или бира. Работодателите обаче задаваха сложни въпроси, навярно за това къде е работил досега и дали е имал проблеми с полицията.

Върна се в моряшката мисия и обясни проблема си на руснака в малкия кабинет. Получи адрес в Бюттаун, най-близкия до доковете квартал. Трябваше да пита за Филип Ковал — произнасяха го „Коул“ — познат като Коул Поляка. Коул се оказа бригадир, който наемаше евтино чужденци работници и говореше по малко от повечето европейски езици. Каза на Лев да го чака следващия понеделник в десет сутринта в предния двор на главната гара заедно с куфара му.

Лев остана толкова доволен, че дори не попита за каква работа става въпрос.

Появи се с още няколкостотин мъже, основно руснаци, но също и немци, поляци и други славяни, както и един чернокож африканец. С удоволствие отбеляза и присъствието на Спиря и Яков.

Наблъскаха ги в един влак с билети, купени от Коул, и се упътиха на север през живописна планинска местност. Между зелените склонове на хълмовете, промишлените градчета се разполагаха като излята в долините тъмна вода. Във всеки град имаше поне една кула с чифт огромни колела на върха. Лев научи, че основното препитание на населението в региона е въгледобивът. Няколко от мъжете с него бяха миньори. Други владееха подобни занаяти като например металообработване. Но мнозина нямаха никаква квалификация.

След час слязоха от влака. Докато се изнизваха от гарата, Лев разбра, че това не е обикновена работа. Тълпа от няколкостотин мъже, всички в шапки и груби работнически дрехи, ги чакаха на площада. В началото мълчаха заплашително, след това един от тях извика нещо, а останалите бързо се включиха. Лев нямаше представа какво викаха, но не можеше да сбърка враждебния тон. Двадесет-тридесет полицаи удържаха тълпата.

— Кои са тези? — уплашено попита Спиря.

— Ниски, мускулести, със сурови лица и чисти ръце — бих казал, че са стачкуващи миньори — каза Лев.

— Сякаш искат да ни убият. Какво става, по дяволите?

— Ние сме стачкоизменници — мрачно отвърна Лев.

— Бог да ни е на помощ.

Коул Поляка извика „След мен!“ на няколко различни езика и всички тръгнаха по главната улица. Тълпата продължи да вика, мъжете размахваха юмруци, но никой не прекрачи въображаемата линия. Лев никога досега не беше изпитвал благодарност към полицията.

— Ужасно е — рече той.

— Сега знаеш какво е да си евреин — отвърна Яков.

Подминаха викащите миньори и тръгнаха нагоре по улиците между редиците къщи. Лев забеляза, че много от къщите изглеждат празни. Хората още ги зяпаха, но обидите спряха. Коул започна да разпределя мъжете из къщите. Лев и Спиря с изумление получиха цяла къща само за двамата. Преди да си тръгне, Коул им посочи мината — кулата с двете колела — и им каза да са там утре сутрин в шест. Миньорите щяха да копаят въглища, другите — да поддържат тунелите и оборудването. Лев щеше да се грижи за понитата.

Лев огледа новия си дом. Не беше дворец, но пък за сметка на това беше чисто и сухо. Имаше една голяма стая на долния етаж и две на горния — спалня за всеки един от двамата! Никога не беше имал собствена стая. Мебели липсваха, но те бяха свикнали да спят на пода, а през юни не им трябваха дори одеяла.

На Лев не му се щеше да излиза от къщата, но в крайна сметка огладня. Тук нямаше храна, така че двамата неохотно тръгнаха да вечерят. Изпълнени с неприятни предчувствия, влязоха в първата кръчма, която намериха, а десетината клиенти ги изгледаха ядно. Когато Лев каза на английски „Две пинти смесено, ако обичате“, кръчмарят не му обърна внимание.

Слязоха в центъра на града и намериха кафене. Поне там клиентите не изглеждаха като да искат да се бият. Поседяха половин час на масата. През това време келнерката обслужи всички, дошли след тях, така че двамата си тръгнаха.

„Трудно ще се живее тук“, предположи Лев. „Но няма да е задълго.“ Събереше ли достатъчно пари, веднага щеше да замине за Америка. Но докато беше тук, трябваше да яде.

Влязоха в една пекарна. Този път Лев беше решен да получи каквото иска. Посочи рафта с хляба и си поиска един на английски. Продавачът се направи, че не е разбрал. Тогава Лев посегна през тезгяха и хвана самуна, който искаше. „Сега да опита да ми го вземе“, рече си той.

— Хей! — викна пекарят, но остана от другата страна на тезгяха.

Лев попита с усмивка:

— Колко струва, моля?

— Едно пени и четвърт — начумерено отвърна пекарят.

Лев остави монетите на тезгяха.

— Много благодаря — рече той.

Разчупи хляба и даде половината на Спиря, след което се запътиха надолу по улицата, дъвчейки. Стигнаха до гарата, но тълпата се беше пръснала. Отпред едно вестникарче гръмогласно предлагаше стоката си. Вестниците се продаваха бързо и Лев се чудеше дали не се е случило нещо важно.

По улицата се зададе голям автомобил и двамата трябваше да отскочат встрани. Лев с изумление разпозна княгиня Беа на задната седалка.

— Мили Боже! — промълви той. В миг се пренесе обратно в Буловнир и кошмарната гледка как баща му умира на бесилката, докато тази жена наблюдава. Преживеният тогава ужас беше несравним. Оттогава нищо не можеше да го уплаши толкова, нито уличните сбивания, нито полицейските палки, нито насочените към него пистолети.

Колата спря на входа на гарата. Омраза, отвращение и погнуса се сблъскаха у Лев, когато излезе княгиня Беа. Хлябът в устата му доби вкус на чакъл и той го изплю.

— Какво има? — попита го Спиря.

Лев се поовладя.

— Тази жена е руска княгиня. Преди четиринадесет години заповяда да обесят баща ми.

— Гад. Какво прави тук тогава?

— Омъжи се за един английски лорд. Трябва да живеят наблизо. Може би мината е негова.

Шофьорът и камериерката се заеха да разтоварват багажа. Лев чу как Беа казва нещо на камериерката си на руски, а жената отвърна на същия език. Влязоха в гарата и след малко слугинята се върна и купи вестник.

Лев се приближи до нея, свали шапката си и дълбоко се поклони, като каза на руски:

— Вие трябва да сте княгиня Беа.

Тя се разсмя весело.

— Не приказвай глупости. Аз съм прислужницата й, Нина. А ти кой си?

Лев представи себе си и Спиря и обясни как са стигнали дотук и защо не могат да си купят храна.

— Ще се върна довечера — каза Нина. — Отиваме до Кардиф. Ела на вратата на кухните в Тай Гуин и ще ти дам малко месо. Просто следвай пътя на север от града, докато стигнеш до двореца.

— Благодаря Ви, красива госпожо.

— Достатъчно съм възрастна, за да ти бъда майка — каза тя, но все пак се подсмихна. — По-добре да занеса вестника на княгинята.

— Какво толкова е станало?

— О, новини от чужбина — отвърна тя нехайно. — Станало е убийство. Княгинята е много разстроена. Австрийският ерцхерцог Франц-Фердинанд бил убит някъде си, в Сараево.

— За една княгиня това ще да е страшно.

— Да. Но не вярвам да има значение за такива като теб и мен.

— Не — каза Лев. — Предполагам, че няма.

Седма глава

Началото на юли, 1914 година

I

Църквата „Сейнт Джеймс“ в „Пикадили“ събираше най-скъпо облеченото паство на света — любимото място за богослужения на лондонския елит. На теория показността не се одобряваше, но жените трябваше да носят шапки и тези дни беше почти невъзможно човек да си купи някоя без щраусови пера, панделки и копринени цветя. От мястото си в задната част на църквата Валтер фон Улрих виждаше една джунгла от причудливи форми и цветове. За разлика от съпругите си, мъжете изглеждаха еднакви, с черни палта, колосани якички и с цилиндри в скута.

„Повечето от тези хора въобще не бяха разбрали какво се е случило в Сараево преди седем дни“, с горчивина мислеше той. Някои дори не знаеха къде е Босна. Потресени бяха от убийството на ерцхерцога, но не можеха да преценят какво значи това за останалата част от света. Просто бяха смътно озадачени.

Валтер нямаше съмнения. Знаеше точно какво предвещава това убийство. Създаваше сериозна заплаха за сигурността на Германия, а работата на хора като него беше да защитават страната си в този опасен час.

Днес първата му задача бе да разбере какво мисли руският цар. Всички искаха да знаят — немският посланик, бащата на Валтер, външният министър в Берлин и самият кайзер. Валтер, като всеки добър офицер от разузнаването, си имаше източник.

Огледа паството, в опит да открие своя човек сред гората от глави. Боеше се, че може да не е там. Антон беше чиновник в руското посолство. Двамата се срещаха в англикански църкви, защото Антон не очакваше негови колеги да го видят там. Повечето руснаци бяха православни християни, а изключенията никога не работеха в дипломацията.

Антон ръководеше телеграфния отдел на руското посолство, така че виждаше всяка получена и изпратена телеграма. Неговите сведения бяха безценни. Ала не беше лесен за работа и причиняваше много тревоги на Валтер. Шпионажът плашеше Антон, а когато се уплашеше, той не се появяваше на срещи — често в напрегнати моменти на международни кризи. Като например сега, когато Валтер се нуждаеше от него повече от всякога.

Валтер се разсея, когато зърна Мод. Разпозна дългата изящна шия над модерната висока колосана яка с подвити ъгълчета, като на мъжките ризи. Сърцето му прескочи. Целуваше тази шия при всеки сгоден случай.

Когато се сещаше за опасностите на войната, първо помисляше за Мод, след това за страната си. Срамуваше се от подобна себичност, но не можеше нищо да стори. Най-много се страхуваше, че Мод ще му бъде отнета. Опасността за отечеството идваше на второ място. За Германия беше готов да умре, но не знаеше как ще живее без любимата си.

Една глава на третия ред, броено отзад напред, се обърна и Валтер срещна погледа на Антон. Антон имаше рядка кестенява коса и рехава брада. Облекчен, Валтер закрачи към южната пътека, сякаш си търсеше място, и след миг колебание седна.

Душата на Антон беше пълна с горчилка. Преди пет години един негов обичан племенник бил обвинен от тайната полиция на царя в революционна дейност и бил затворен в Петропавловската крепост срещу Зимния дворец, в сърцето на Петербург. Момчето учело богословие и било напълно невинно. Преди да го освободят обаче, той се разболял от пневмония и умрял. Оттогава започнало и тайното и смъртоносно отмъщение на Антон на царското правителство.

Жалко, че църквата се осветяваше толкова добре. Архитектът Кристофър Рен беше сложил дълги редове огромни прозорци със заоблени сводове. На работата на Валтер и Антон повече би подхождала някоя сумрачна готическа катедрала. Но Антон добре беше подбрал мястото си в края на реда. До него седеше дете, а зад него имаше масивна дървена колона.

— Добро място за сядане — промълви Валтер.

— От галерията може да ни гледат — притесни се Антон.

Валтер поклати глава.

— Всички ще гледат напред.

Антон беше на средна възраст, ерген. Беше дребен и спретнат до суетност — стегната вратовръзка, всички копчета на сакото закопчани, лъснати до блясък обувки. Износеният му костюм лъщеше от годините четкане и гладене. Валтер мислеше, че това е реакцията на Антон срещу мръсната работа на шпионажа. Човекът все пак предаваше страната си. „И аз го насърчавам“, мрачно си помисли Валтер.

Валтер не продума, докато траеше мълчанието преди службата, но още щом започна първият химн, заприказва тихо:

— Какво е настроението в Петербург?

— Русия не иска война — отвърна Антон.

— Добре.

— Царят се бои, че войната ще доведе до революция. — При всяко споменаване на царя, Антон все едно се изплюваше. — Половин Петербург вече стачкува. Естествено не му хрумва, че собствената му глупава жестокост кара хората да искат революция.

— Така е. — Валтер винаги трябваше да има предвид, че мнението на Антон е изкривено от омраза, но в случая той не грешеше изцяло. Валтер не мразеше царя, но се страхуваше от него. Монархът разполагаше с най-голямата армия в света. Всеки разговор за сигурността на Германия трябваше да държи сметка за тази армия. Германия беше като някой, чийто съсед държи огромна мечка на верига в предния си двор.

— Какво ще направи царят?

— Зависи от Австрия.

Валтер потисна нетърпеливия си отговор. Всеки чакаше реакцията на австрийския император. Австрийският император трябваше да стори нещо, защото убитият ерцхерцог беше наследник на трона му. Валтер се надяваше да научи австрийските намерения от братовчед си Роберт. Този клон на фамилията бяха католици, като целия австрийски елит, и Роберт сега беше на литургия в уестминстърската катедрала. Двамата обаче щяха да се видят за обяд. Междувременно Валтер трябваше да научи повече за русите.

Наложи се да изчака да започне още един химн. Опита се да прояви търпение. Взря се нагоре към пищната позлата на цилиндричните сводове.

Паството запя Камък на вековете.[4]

— Да предположим, че на Балканите има военни действия — каза Валтер. — Русия ще се намеси ли?

— Да. Царят не може да не се намеси, ако нападнат Сърбия.

Хлад полази Валтер. Точно от подобна ескалация се боеше.

— Лудост ще е да се започне война заради това!

— Така е. Но русите няма да позволят на Австрия да контролира Балканите — трябва да защитават черноморския път.

Срещу това нямаше какво да каже. Повечето руски стоки за износ — зърно от южните житници и нефт от кладенците край Баку — се извозваха през черноморски пристанища.

Антон продължи:

— От друга страна, царят също така предупреждава всички да действат внимателно.

— Накратко, двоуми се.

— Ако наричаш неговото ум, да.

Валтер кимна. Царят не беше умен човек. Мечтаеше да върне Русия в Златната ера от седемнадесети век и беше достатъчно глупав, за да вярва, че това е възможно. Все едно крал Джордж V да се опита да върне добрата стара Англия от епохата на Робин Худ. И понеже царят далеч не беше рационален, предугаждането на ходовете му бе влудяващо трудно.

По време на последния химн, Валтер отново зарея поглед към Мод, седнала от другата страна, два реда пред него. Наблюдаваше профила й с любов, а тя пееше страстно.

Двусмисленият доклад на Антон обаче го нервираше. Валтер се тревожеше повече сега, отколкото преди час.

— Отсега нататък, трябва да се виждаме ежедневно — заяви той.

Антон доби подплашен вид.

— Невъзможно! Твърде рисковано.

— Но картината се сменя през час.

— Следващата неделя сутрин, площад „Смит“.

Това беше проблемът с шпионите по убеждение, помисли си с безсилие Валтер — нямаш с какво да ги принудиш. От друга страна, на шпионите за пари никога не можеш да вярваш. Ще ти кажат каквото искаш да чуеш с надеждата за печалба. Поне с Антон знаеше, че ако му казва как царят още не може да реши, то царят наистина още не можеше да реши.

— Добре, веднъж в средата на седмицата, тогава — примоли му се Валтер към края на химна.

Антон не отвърна. Вместо да седне, се измъкна тихомълком от църквата.

— По дяволите — измърмори под нос Валтер и детето на съседната седалка го изгледа с неодобрение.

Когато службата свърши, той остана в павирания двор, поздравявайки познати, докато Мод се появи заедно с Фиц и Беа. Мод изглеждаше почти свръхестествено стройна в стилната сива кадифена рокля с щампа и връхната дреха от креп в по-тъмно сиво. Не беше много женствен цвят навярно, но подчертаваше изваяната й красота и в контраст с убития цвят кожата й сякаш сияеше. Валтер се здрависа и с тримата и отчаяно пожела наум да прекара няколко минути насаме с нея. Размени няколко учтиви думи с Беа, прилична на сладкиш в бонбоненорозово и с кремави дантели, и се съгласи с мрачния Фиц, че това убийство е „лоша работа“. Тогава семейство Фицхърбърт си заминаха и Валтер се уплаши, че е пропуснал възможността си, но в последния момент Мод промълви:

— Ще бъда в къщата на херцогинята за чай.

Валтер се усмихна на елегантния й гръб. Беше видял Мод вчера и щеше да я види утре, ала се боеше, че няма да може да я види още веднъж днес. Наистина ли не можеше да прекара цяло денонощие без нея? Не се мислеше за слаб човек, но тя го беше омагьосала. Не му се искаше магията да отслабва.

Независимият й дух го привличаше толкова. Повечето жени от поколението му нямаха нищо против отредената им от обществото пасивна роля, обличаха се красиво, организираха увеселения и слушаха съпрузите си. Подобно покорство отегчаваше Валтер. Мод приличаше повече на американките, които беше срещнал по време на краткия си престой в немското посолство във Вашингтон. Елегантни, очарователни, но не и покорни. Да го обича такава жена беше непоносимо вълнуващо.

Тръгна напето по „Пикадили“ и спря пред щанд за вестници. Четенето на британската преса не беше никак приятно — повечето вестници бяха злостно антигермански настроени, особено крайният Дейли мейл. Караха британците да вярват, че живеят обградени от немски шпиони. Колко му се щеше на Валтер да е вярно! Имаше около дузина агенти по крайбрежните градове. Те постоянно записваха какво идва и заминава от пристанищата, както британците правеха по немските пристанища, но не бяха хиляди, както съобщаваха истеричните редактори.

Купи си брой на Пийпъл. Тук неволите на Балканите не бяха особена новина — британците се тревожеха повече за Ирландия. Столетия наред малка група протестанти господстваше в страната, без да зачита католическото мнозинство. Ако Ирландия спечелеше независимост, щеше да стане обратното. И двете страни бяха сериозно въоръжени; имаше опасност от гражданска война.

Един-единствен абзац в дъното на първата страница беше посветен на „Австро-сръбската криза“. Както обикновено, вестниците нямаха представа какво се случва всъщност.

Докато Валтер влизаше в хотел Риц, Роберт изскочи от едно такси. Носеше черна жилетка и черна вратовръзка в знак на траур за ерцхерцога. Някога Роберт беше част от кръга на Франц-Фердинанд — прогресивно мислещи хора по стандартите на виенския двор, макар и консервативни във всяко друго отношение. Валтер знаеше, че той харесва и уважава убития и семейството му.

Оставиха цилиндрите си в гардеробната и влязоха заедно в трапезарията. Валтер изпитваше покровителствено отношение към Роберт. Още от момче знаеше, че братовчед му е различен. Хората наричаха подобни мъже женствени, но това беше твърде грубо — Роберт не беше жена в мъжко тяло. Все пак имаше много женски черти и това караше Валтер да се отнася към него с известно сдържано кавалерство.

Приличаше на Валтер — същите правилни черти и светлокафяви очи, но носеше косата си по-дълга, а мустаците — намазани с восък и засукани.

— Как вървят нещата с лейди М.? — попита той, щом седнаха. Валтер му се беше доверил — Роберт знаеше всичко за забранената любов.

— Прекрасна е, но баща ми не може да се примири, че тя работи в клиника в беден квартал заедно с лекар-евреин.

— О, Боже — това е прекалено сурово — рече Роберт. — Възражението му би било разбираемо, ако самата тя беше еврейка.

— Надявах се, че постепенно ще омекне към нея, като я среща от време на време и на светски събития и разбере, че е в приятелски отношения с най-влиятелните мъже в страната. Но не става.

— За съжаление балканската криза само ще засили напрежението в… — Роберт се усмихна — прости ми, международните отношения.

Валтер се засмя насила.

— Ще се оправим, каквото и да стане.

Роберт не отвърна, но не изглеждаше много убеден в това.

Над агнешкото по уелски и картофите със сос от магданоз Валтер даде на Роберт неопределените сведения, получени от Антон.

Братовчед му също имаше новини.

— Установихме, че атентаторите са взели пистолетите и бомбите си от Сърбия.

— О, по дяволите.

Роберт вече не криеше гнева си.

— Оръжията са били доставени от началника на сръбското военно разузнаване. Убийците са били обучавани на точна стрелба в един парк в Белград.

— Офицерите от разузнаването понякога действат на своя глава — рече Валтер.

— Често. И потайността на работата им значи, че може да им се размине.

— Следователно това не доказва, че сръбското правителство е организирало убийството. А и като се замислиш логично, малка страна като Сърбия, която отчаяно се мъчи да запази независимостта си, трябва да не е с всичкия си, за да провокира своя могъщ съсед.

— Възможно е дори сръбското разузнаване да е действало противно на желанията на правителството — съгласи се Роберт, но после добави твърдо: — Това няма никакво значение. Австрия трябва да предприеме нещо против Сърбия.

От това се опасяваше Валтер. Аферата вече не можеше да се води престъпление, работа за полицията и съда. Беше ескалирала, и сега една империя трябваше да накаже една малка държавица. Императорът Франц Йозеф е бил голяма фигура за своята епоха — консервативен и много набожен, ала силен държавник. Сега обаче беше на осемдесет и четири и с възрастта не беше станал по-малко авторитарен и тесногръд. Такива хора си мислеха, че знаят всичко, просто защото са стари. Бащата на Валтер беше съшият.

„Съдбата ми е в ръцете на двама монарси“, помисли си Валтер — „царя и императора. Единият е глупак, а другият — старец. При все това и двамата контролират съдбата на Мод, а също и на милиони европейци. Какъв аргумент против монархията!“

Замисли се дълбоко, докато ядяха десерта си. Когато пристигна кафето, додаде с оптимизъм:

— Предполагам, целта ви ще е да дадете на сърбите тежък урок, без да намесвате други страни.

Роберт бързо разби надеждите му.

— Напротив. Императорът ми е написал лично писмо до твоя кайзер.

Валтер бе смаян. Не беше чул нищо за това.

— Кога?

— Пристигнало е вчера.

Подобно на всички дипломати, Валтер не обичаше монарсите да контактуват пряко помежду си, а не с посредничеството на министрите си. Можеше да се случи какво ли не.

— Какво е казал?

— Че Сърбия трябва да бъде елиминирана като политическа сила.

— Не! — беше по-зле от опасенията му. — Наистина ли го желае?

— Всичко зависи от отговора.

Валтер се намръщи. Император Франц Йозеф искаше подкрепа от кайзер Вилхелм — това беше същинската цел на писмото. Двете страни бяха съюзници, така че кайзерът бе длъжен да обяви подкрепата си, но тонът му можеше да бъде ентусиазиран или резервиран, насърчителен или предпазлив.

— Вярвам, че Германия ще подкрепи Австрия, каквото и да реши да стори моят император — сурово произнесе Роберт.

— Не можете да искате Германия да атакува Сърбия!

Роберт беше засегнат.

— Искаме уверение, че Германия ще изпълни задълженията си като съюзник.

Валтер контролираше нетърпението си.

— Проблемът с този начин на мислене е, че повишава залога. Както с жестовете на Русия в подкрепа на Сърбия, това насърчава агресията. Това, което трябва да извършим, е да укротим всички.

— Не бих се съгласил — твърдо отвърна Роберт. — Австрия понесе ужасен удар. Императорът не бива да допусне някой да остане с впечатлението, че той се отнася към това лекомислено. Който се противопостави на гиганта, ще бъде смазан.

— Нека не пресилваме нещата.

Роберт повиши глас:

— Престолонаследникът е убит! — Клиентът на съседната маса вдигна глава и се намръщи, щом дочу ядосан немски говор. Роберт смекчи тона, но не и изражението си — Не ми говори за пресилване.

Валтер се опита да потисне собствените си чувства. Би било глупаво и опасно Германия да се намесва в тази разправия, но нямаше смисъл да го казва на Роберт. Задачата на Роберт беше да извлече информация, а не да води спорове.

— Разбирам — каза той. — Гледната ти точка споделяна ли е от всички във Виена?

— Във Виена, да — отвърна Роберт. — Тиса е против.

Ищван Тиса беше премиерът на Унгария, но подчинен на австрийския император.

— Той предлага дипломатически бойкот на Сърбия.

— По-малко драматично може би, но и по-безопасно — предпазливо заключи Валтер.

— Твърде слабо.

Валтер поиска сметката. Беше дълбоко обезпокоен. Не искаше обаче между него и Роберт да остане лошо чувство. Имаха си доверие и си помагаха и той не искаше това да се променя. На тротоара отвън стисна ръката на Роберт и го хвана за лакътя в знак на твърдо приятелство:

— Каквото и да стане, трябва да сме заедно, братовчеде — каза той. — Ние сме съюзници и ще си останем такива завинаги.

Остави на Роберт задачата да се чуди дали говори за тях двамата, или за страните им. Разделиха се като приятели.

Закрачи бързо през Грийн парк. Лондончани се радваха на слънцето, ала над главата на Валтер беше надвиснал тягостен облак. Беше се надявал Германия и Русия да не се замесват в балканската криза, но всичко, което научи днес, мрачно вещаеше обратното. Стигна до Бъкингамския дворец, зави наляво и се отправи по улица „Мал“ към задния вход на немското посолство.

Баща му имаше кабинет в сградата — прекарваше в него една от всеки три седмици. На стената висеше портрет на кайзер Вилхелм, а на бюрото стоеше снимка в рамка на Валтер в лейтенантска униформа. Ото държеше в ръка керамичен съд. Събираше английски порцелан и обичаше да търси уникални предмети. Като се вгледа по-отблизо, Валтер видя, че съдът представлява кремава на цвят фруктиера с внимателно пробити и оформени ръбове, които имитираха кошничарска работа. Познаваше вкуса на баща си и предположи, че е от осемнадесети век.

С Ото беше Готфрид фон Кесел, културен аташе, когото Валтер не харесваше. Гъстата тъмна коса на Готфрид беше сресана на път отстрани и носеше очила с дебели стъкла. Връстник беше на Валтер и баща му също работеше като дипломат, но въпреки че ги свързваше това, не бяха приятели. Валтер намираше Готфрид за подлизурко.

Валтер му кимна и седна.

— Австрийският император е писал на кайзера ни.

— Това го знаем — бързо се намеси Готфрид.

Валтер не му обърна внимание. Готфрид все се мъчеше да го засенчи.

— Няма съмнение, че отговорът на кайзера ще е любезен — продължи той към баща си. — Но много неща могат да зависят от нюанса.

— Негово Величество още не ми е доверил нищо.

— Но ще го стори.

Ото кимна.

— Понякога ме моли за такива неща.

— Ако предложи сдържаност, може да убеди австрийците да бъдат по-малко войнствени.

— И защо да го прави? — попита Готфрид.

— За да не допусне Германия да бъде въвлечена във война заради нищожно парче земя като Сърбия!

— От какво се страхуваш? — презрително подметна Готфрид. — От сръбската армия?

— Страхувам се от руската армия, от която би трябвало да се страхуваш и ти — отговори му Валтер. — Най-голямата армия в историята…

— Знам — каза Готфрид.

Валтер не обърна внимание на прекъсването.

— На теория царят може да прати на бойното поле шест милиона души за няколко седмици…

— Знам…

— … а това е повече от цялото население на Сърбия.

— Знам.

Валтер въздъхна.

— Изглежда знаеш всичко, фон Кесел. А да знаеш откъде атентаторите са се снабдили е оръжията си?

— От славянски националисти, предполагам.

— Да предполагаш някакви конкретни славянски националисти?

— Кой знае?

— Доколкото разбирам, австрийците знаят. Вярват, че оръжията са дошли от началника на сръбското разузнаване.

Ото изсумтя от изненада.

— Това би изпълнило австрийците е желание за мъст.

— Австрия все още е управлявана от императора си. В края на краищата, само той може да вземе решението за война — обади се пак Готфрид.

Валтер кимна.

— Не че на някой Хабсбургски император са трябвали особени оправдания, за да бъде безмилостен и жесток.

— Че как иначе се управлява империя?

Валтер не се хвана на въдицата.

— Явно никой не настоява за предпазливост освен унгарския министър-председател, който няма особена тежест. Ние трябва да изпълним тази роля.

Валтер се изправи. Съобщи какво е узнал и не искаше повече да остава в една стая с дразнещия Готфрид.

— Извинете ме, татко, но трябва да отида на чай в дома на херцогинята на Съсекс, за да разбера какво още се носи из града.

— Англичаните нямат обичай да си ходят на гости в неделя — отбеляза Готфрид.

— Имам покана — отвърна Валтер и излезе, преди да е загубил самообладание.

Мина през Мейфеър на път за Парк лейн, към двореца на херцога на Съсекс. Той нямаше роля в управлението на Великобритания, но херцогинята редовно организираше политически салони. Когато Валтер пристигна в Лондон през декември, Фиц го представи на херцогинята, която се постара да го канят навсякъде.

Той влезе в салона й, поклони се, пое пухкавата й ръка и каза:

— Всички в Лондон искат да разберат какво ще се случи в Сърбия и въпреки че е неделя, дойдох да попитам Вас, Ваша Светлост.

— Няма да има война — отвърна тя, без да даде знак, че е усетила шеговития му тон. — Седнете и пийнете чай. Разбира се, цяла трагедия за горкия ерцхерцог и съпругата му и несъмнено виновниците ще бъдат наказани, но колко е глупава само мисълта, че велики нации като Германия и Великобритания ще воюват една с друга заради Сърбия.

На Валтер му се щеше и той да е така уверен. Седна до Мод, която се усмихна радостно, и лейди Хърмия, която кимна. В стаята имаше десетина човека, включително първия лорд на адмиралтейството Уинстън Чърчил. Декорът беше пищен и старомоден — твърде много тежки резбовани мебели, пищни драперии в десетина различни шарки, всяка повърхност — покрита с дребни украшения, снимки в рамки, вази със сухи цветя. Един лакей подаде чаша чай на Валтер и му предложи захар и мляко.

Валтер се радваше, че е близо до Мод, но както винаги искаше още и веднага се зачуди дали не могат да измислят начин да се усамотят, дори само за минута-две.

Херцогинята каза:

— Проблемът, разбира се, е слабостта на Турчина.

„Надутата лелка имаше право“, реши Валтер. Османската империя западаше, а консервативното мюсюлманско духовенство й пречеше да се модернизира. В продължение на векове турският султан бе поддържал реда на Балканския полуостров, от средиземноморския бряг на Гърция чак на север до Унгария, но сега с всяко десетилетие империята се отдръпваше. Най-близките Велики сили, Австрия и Русия, се опитваха да запълнят вакуума. Босна, Сърбия и България стояха между Австрия и Черно море. Преди пет години Австрия пое контрола над Босна. Сега Австрия беше в конфликт със Сърбия, средната от трите държави. Русите гледаха картата и виждаха, че България е следващото парче от доминото, и че австрийците можеха да овладеят западния бряг на Черно море и да заплашват външната търговия на Русия.

Междувременно подчинените на Австрийската империя народи започваха да смятат, че могат да се самоуправляват — затова босненският националист Гаврило Принцип застреля ерцхерцога Франц-Фердинанд в Сараево.

— Да, истинска трагедия за Сърбия. Мисля, че премиерът им е готов да се хвърли в Дунава — заяви Валтер.

— Имате предвид във Волга — подметна Мод.

Валтер я погледна, доволен от възможността да се наслади на присъствието й. Беше се преоблякла — носеше тъмносиня следобедна рокля върху бледорозова дантелена блуза и розова филцова шапка със син помпон.

— Не, определено нямам това предвид, лейди Мод — каза той.

Тя продължи:

— Волга минава през Белград, който е столицата на Сърбия.

Валтер пак щеше да възрази, но се поколеба. Тя чудесно знаеше, че Волга беше на поне хиляда мили от Белград. Какво си беше наумила?

— Не ми се ще да противореча на някой толкова добре осведомен като Вас, лейди Мод — каза той. — Но все пак…

— Ще проверим — каза тя. — Чичо ми, херцогът, има една от най-големите библиотеки в Лондон.

Тя стана.

— Елате с мен и ще Ви докажа, че грешите.

Това бе дръзко поведение за добре възпитана млада дама и херцогинята присви устни.

Валтер се престори, че безпомощно свива рамене, и последва Мод към вратата.

За момент лейди Хърмия сякаш щеше да тръгне с тях, но бе удобно отпусната върху кадифения плат, с чаша и чинийка в ръка и чиния в скута. Движението беше твърде голямо усилие.

— Не се бавете — рече тихо тя и си отхапа още малко кейк. След това двамата излязоха.

Мод вървеше пред Валтер по коридора, където двама лакеи стояха като часови. Тя спря пред една врата и изчака Валтер да я отвори. Двамата влязоха вътре.

Голямата стая бе тиха. Бяха сами. Мод се хвърли в ръцете му. Той я прегърна силно и я притисна до себе си, а тя вдигна лице към него.

— Обичам те — каза тя и го целуна жадно.

След минута се отдели от него, останала без дъх. Валтер я погледна с обожание.

— Нямаш срам! Волга минавала през Белград!

— Но сработи, нали?

Той възхитено поклати глава.

— Аз никога не бих се сетил. Толкова си умна.

— Трябва ни атлас, в случай че някой влезе.

Валтер огледа рафтовете. Библиотеката принадлежеше по-скоро на колекционер, отколкото на читател. Всички книги бяха с хубави подвързии и повечето сякаш никога не бяха отваряни. Няколко справочника се спотайваха в един от ъглите и Валтер намери там атлас, прелисти го и откри карта на Балканите.

— Тази криза — притеснено започна Мод. — В дългосрочен план… няма да ни раздели, нали?

— Не и ако мога да направя нещо.

Той я дръпна зад един библиотечен шкаф, за да може, ако някой влезе, да не ги види веднага, и я целуна отново. Днес тя го желаеше силно и прокарваше ръце по раменете, ръцете и гърба му, докато го целуваше. Прекъсна целувката и му прошепна:

— Вдигни ми полата.

Той преглътна. Бленувал беше този миг. Стисна плата и го издърпа нагоре.

— И фустата — каза тя. Той стисна плата с двете си ръце. — Не я мачкай.

Валтер се опита да я повдигне, без да мачка коприната, но тя се изплъзваше през ръцете му. Нетърпелива, Мод се наведе, хвана полата и фустата за ръбовете и запретна всичко на кръста си.

— Докосни ме — каза тя и го погледна право в очите.

Той бе притеснен, че някой ще влезе, но любовта и желанието го бяха обзели твърде много, за да се сдържа. Сложи дясната си ръка между бедрата й и дъхът му секна от изненада — там беше гола. Осъзнаването, че е планирала да му достави това удоволствие, още повече възпламени желанието му. Нежно я погали, но тя притисна ханш към дланта му и той отвърна с по-настойчиво движение.

— Точно така — каза тя. Той затвори очи, но тя му каза: — Гледай ме, скъпи мой, гледай ме, докато го правиш — и той ги отвори отново.

Лицето й бе зачервено и тя дишаше тежко през разтворените си устни. Тя сграбчи ръката му и го поведе, както той го беше сторил в ложата на операта. Мод прошепна:

— Вкарай пръста си.

Тя се облегна на рамото му. Той усещаше горещия й дъх през дрехите си. Притискаше се към него на тласъци. След няколко мига простена гърлено, подобно на сподавения вик на сънуващ човек, и се отпусна върху него.

Валтер чу как вратата се отваря, а след това — гласа на лейди Хърмия.

— Хайде, Мод, скъпа, трябва да си ходим.

Той дръпна ръката си и Мод бързо приглади полата. С разтреперан глас тя каза:

— Боя се, че грешах, лельо Хърм, а господин фон Улрих е бил прав — Дунав, а не Волга, минава през Белград. Сега го видяхме в атласа.

Те се приведоха над книгата и лейди Хърмия се подаде иззад лавицата.

— Не съм се и съмнявала — рече възрастната жена. — Мъжете обикновено са прави за тия неща, а хер фон Улрих е и дипломат и му се налага да знае много факти, с които жените не бива да се занимават. Не трябва да спориш, Мод.

— Предполагам, че си права — отвърна Мод със смайваща неискреност.

Те напуснаха библиотеката и прекосиха коридора. Валтер отвори вратата към салона, където бяха всички останали. Лейди Хърмия влезе първа. Мод я последва и го погледна. Валтер вдигна дясната си ръка, сложи върха на пръста в устата си и го облиза.

II

„Това не може да продължава“, мислеше си Валтер на път към посолството. Все едно беше някой ученик. Мод беше на двадесет и три, той — на двадесет и осем, а още им се налагаше да прибягват до всякакви хитрини, за да прекарат пет минути насаме. Време беше да се оженят.

Трябваше да иска разрешението на Фиц. Бащата на Мод бе починал и Фиц се явяваше главата на семейството. Със сигурност би предпочел тя да се омъжи за някой англичанин. Но в крайна сметка щеше да склони — сигурно се тревожеше, че никога няма да успее да ожени сестричката си.

Не, основният проблем беше Ото. Той искаше Валтер да се ожени за някоя добропорядъчна пруска девойка, която с радост ще прекара остатъка от живота си в раждане и отглеждане на наследници. А когато Ото искаше нещо, той правеше всичко по силите си, за да го постигне, и преодоляваше съпротивата безжалостно — това го правеше добър армейски офицер. Никога не би му минало през ума, че синът му има право да избере съпругата си без вмешателство или натиск. Валтер би предпочел насърчението и подкрепата на баща си — въобще не гледаше с ентусиазъм на неизбежния сблъсък между тях. Неговата любов обаче беше по-силна от синовната почит.

Беше неделя вечер, но Лондон не бе спокоен. Въпреки че Парламентът не беше в сесия и уайтхолските величия се бяха оттеглили в домовете си в предградията, политиката продължаваше в дворците на Мейфеър, в мъжките клубове по „Сейнт Джеймс“ и в посолствата. На улицата Валтер разпозна няколко членове на Парламента, двама заместник-министри от външното министерство на Великобритания и неколцина европейски дипломати. Чудеше се дали британският външен министър и любител на птиците сър Едуард Грей е останал в града за почивните дни, вместо да посети любимата си провинциална виличка в Хемпшър.

Валтер намери баща си да чете дешифрирани телеграми на бюрото.

— Това може би не е най-подходящият момент да ти съобщя новините си — започна Валтер.

Ото изсумтя и продължи да чете.

Валтер тръгна направо:

— Влюбен съм в лейди Мод.

Ото вдигна поглед.

— Сестрата на Фицхърбърт? Предполагах го. Имаш дълбоките ми съболезнования.

— Моля, дръжте се сериозно, тате.

— Не, ти се дръж сериозно. — Ото остави книжата. — Мод Фицхърбърт е феминистка, суфражетка и бунтарка. Не става за жена на никого, да не говорим за немски дипломат от добро семейство. Повече да не съм чул за нея.

На върха на езика на Валтер застанаха остри думи, но той стисна зъби и се удържа.

— Тя е прекрасна жена и я обичам, тъй че по-добре да говориш учтиво за нея, без значение какво е мнението ти.

— Ще говоря, каквото мисля — небрежно подхвърли Ото. — Тя е ужасна.

Той закова поглед в телеграмите си.

Валтер погледна купената от баща му кремава фруктиера.

— Не — каза той и вдигна купата. — Няма да говориш, каквото мислиш.

— Внимавай с това.

Валтер вече се радваше на пълното внимание на Ото.

— Чувствам се покровителствено настроен към лейди Мод, както ти — към тази джунджурия.

— Джунджурия? Та това струва…

— С тази разлика, че любовта, разбира се, е по-силна от колекционерската алчност.

Валтер подхвърли крехкия предмет във въздуха и го хвана с една ръка. Баща му нададе яростен вик на нечленоразделно несъгласие. Валтер продължи нехайно:

— Така че, когато я обиждаш, се чувствам точно както, когато ти мислиш, че ще изтърва това — дори повече.

— Нагло пале…

Валтер надигна глас над този на баща си.

— А ако продължаваш да погазваш чувствата ми, ще стъпча това глупаво парче порцелан.

— Добре, каза, каквото имаше; остави го, за Бога!

Валтер прие това за съгласие и върна украшението на масичката.

Ото изрече злобно:

— Но трябва да вземеш нещо друго предвид… ако мога да го спомена, без да потъпквам чувствата ти.

— Добре.

— Тя е англичанка.

— За Бога! — извика Валтер. — Знатните немци се женят за английски аристократки от много време. Княз Алберт Сакскобурготски се е оженил за кралица Виктория — внукът му сега е крал на Англия! А английската кралица е родена като вюртембергска княгиня!

Ото повиши глас.

— Нещата се промениха! Англичаните са решени да ни държат като второкласна сила. Сприятеляват се с враговете ни Русия и Франция. Ще се ожениш за враг на отечеството си.

Валтер знаеше, че така мислят хората от старата школа, но това беше ирационално.

— Не би трябвало да сме врагове — раздразнено каза той. — Няма причина за това!

— Никога няма да ни позволят да си съперничим на равни начала.

— Това просто не е вярно! — Валтер се усети, че вика, и опита да се успокои. — Англичаните вярват в свободната търговия — позволяват ни да продаваме стоките си из цялата Британска империя.

— Тогава прочети това. — Ото му подхвърли през бюрото телеграмата, която четеше. — Негово Величество кайзерът иска моето становище.

Валтер вдигна листчето. Представляваше чернова на отговора на личното писмо на австрийския император. Валтер я четеше с нарастващо безпокойство. Писмото свършваше така: „Император Франц Йозеф обаче може да е спокоен, че Негово Величество ще застане вярно до Австро-Унгария, както го изискват задълженията на неговия съюз и на старото му приятелство.“

Валтер се ужаси.

— Но това дава на Австрия карт бланш! Могат да правят каквото си поискат, а ние ще ги подкрепим!

— Има някои уговорки.

— Не много. Изпратено ли е вече?

— Не, но е съгласувано. Ще бъде изпратено утре.

— Можем ли да го спрем?

— Не, а и не бих искал.

— Но това значи да подкрепим Австрия в една война със Сърбия.

— Няма лошо.

— Ние не искаме война! — избухна Валтер. — Искаме наука, промишленост и търговия. Германия трябва да се модернизира, да се либерализира, да расте. Искаме мир и просперитет. — И, добави наум, искаме свят, в който един мъж може да се ожени за жената, която обича, без да го обвиняват в държавна измяна.

— Слушай ме — каза Ото. — Имаме мощни врагове и от двете страни — Франция на запад и Русия на изток. И двете са съюзени. Не можем да воюваме на два фронта.

Валтер бе наясно с това.

— Затова имаме плана „Шлифен“ — каза той. — Ако сме принудени да водим война, първо нахлуваме във Франция с превъзхождащи сили, побеждаваме за няколко седмици и тогава, със сигурен западен фронт, се обръщаме на изток срещу Русия.

— Единствената ни надежда — съгласи се Ото. — Само че при приемането на този план от армията преди девет години разузнаването ни съобщи, че мобилизацията на руската армия би отнела четиридесет дни. Това ни даваше почти шест седмици, в които да владеем Франция. Оттогава руснаците непрестанно подобряват железопътната си мрежа — с пари, заети от Франция!

Ото удари по бюрото, сякаш можеше да размаже самата Франция с юмрук.

— Колкото повече се скъсява срокът за мобилизация на русите, толкова по-рискован става планът „Шлифен“. Което значи… — той драматично посочи Валтер с пръст. — … че колкото по-скоро водим тази война, толкова по-добре за Германия.

— Не! — Не виждаше ли старецът колко опасна е тази мисъл? — Това значи, че трябва да търсим мирни решения на дребните спорове.

— Мирни решения? — Ото усърдно закима. — Ти си млад идеалист. Мислиш си, че на всеки въпрос има отговор.

— Ти всъщност искаш война — невярващо промълви Валтер. — Наистина искаш война.

— Никой не иска война — рече Ото. — Но понякога е по-добра от алтернативата.

III

Мод беше наследила минимална издръжка от баща си — триста паунда годишно, които едва стигаха да си купува рокли за сезона. Фиц получи титлата, земите, къщите и почти всичките пари. Така работеше английската система. Но не това гневеше Мод. Парите не значеха много за нея. Дори от своите триста нямаше нужда. Фиц плащаше за всичките й прищевки без въпроси. Той смяташе, че да пестиш пари е неджентълменско.

Най-много я огорчаваше, че няма образование. На седемнайсет беше обявила, че ще ходи в университет — и всички й се изсмяха. Оказа се, че трябва да идваш от добро училище и да положиш изпити, преди да те приемат. Мод не беше ходила на училище и макар че можеше да обсъжда политиката с водещите държавници, никой от множеството гувернантки и учители не я бяха подготвили за явяване на какъвто и да е изпит. Тя плака и фуча дни наред, и дори днес мисълта можеше да й развали настроението. Това я направи суфражетка — разбираше, че момичетата никога няма да получат добро образование, докато жените не получат право на глас.

Често се чудеше защо се омъжват жените. Обричаха се на доживотно робство и тя често се питаше какво получават в отплата. Сега вече знаеше отговора. Никога не бе чувствала нищо толкова силно, колкото любовта си към Валтер. А нещата, които вършеха, за да я изразят, й носеха най-изящна наслада. Да могат да се докосват един друг по всяко време би било рай. Би се поробила трижди, ако това бе цената.

Но заробването не беше нужно, поне не и с Валтер. Тя го беше питала дали смята, че жената трябва да се подчинява на съпруга си във всичко, и той отговори:

— Определено не. Не виждам къде е подчинението в подобни отношения. Двама възрастни, които се обичат, трябва да могат да взимат решения заедно, без единият да се подчинява на другия.

Тя мислеше много за живота им заедно. Няколко години подред вероятно щяха да го пращат из разни посолства и щяха да обиколят света — Париж, Рим, Будапеща, може би още по-далеч — Адис Абеба, Токио, Буенос Айрес. Сети се за историята на Рут от Библията: „Където идеш ти, там ще дойда и аз.“[5] Синовете им щяха да бъдат научени да се държат с жените като с равни, а дъщерите им щяха да пораснат независими и със силна воля. Може би щяха да се настанят в къща в Берлин, тъй че децата да могат да отидат в добри немски училища. В някакъв момент Валтер несъмнено щеше да наследи Цумвалд, имението на баща си в Източна Прусия. Когато остарееха и децата им пораснеха, щяха да прекарват повече време в провинцията, да обикалят из имота, да четат един до друг вечерно време и да размишляват как се е променил светът от младостта им.

Мод трудно можеше да мисли за нещо друго. Стоеше в кабинета си в Евангелска църква Голгота, съзерцаваше списъка с цените на медицинските материали и си спомняше как Валтер облиза върха на пръста си на вратата на дневната на херцогинята. Хората започваха да забелязват колко е отнесена — доктор Грийнуолд я беше попитал дали е добре, а леля Хърм й каза да се събуди.

Опита да се съсредоточи във формуляра за поръчки, но този път я прекъсна леко почукване. Леля Хърм надникна и рече:

— Имаш посетител. — Със страхопочитание й подаде визитната картичка.

Генерал Ото фон Улрих

Аташе

Посолство на Германската империя

Карлтън хаус. Лондон

— Бащата на Валтер! Какво, за Бога…?

— Какво да му кажа? — прошепна леля Хърм.

— Предложи му чай или шери и го покани.

Фон Улрих беше официално облечен в редингот със сатенени ревери, бяла жилетка от пике и раирани панталони. Червендалестото му лице се потеше в летните жеги. Беше по-закръглен от Валтер и не толкова хубав, но и двамата имаха военна стойка — изправен гръб и вирната брадичка.

Мод си придаде обичайния безгрижен вид.

— Уважаеми господин фон Улрих, това официално посещение ли е?

— Искам да си поговорим за сина ми — каза той. Английският му беше почти толкова добър, колкото на Валтер, макар да имаше акцент, за разлика от сина си.

— Колко любезно от Ваша страна да заговорите веднага по същество — отвърна Мод с лек сарказъм, който той не усети. — Моля, заповядайте. Лейди Хърмия ще поръча нещо освежително.

— Валтер е от старо аристократично семейство.

— Като мен — отговори Мод.

— Ние сме традиционалисти, консервативни и набожни… може би малко старомодни.

— Точно като моето семейство — каза Мод.

Нещата не се развиваха според очакванията на Ото.

— Ние сме прусаци — рече той с нотка на раздразнение.

— А — отвърна Мод и се престори на победена. — А ние, разбира се, сме англо-саксонци.

Тя се дуелираше с него, сякаш просто се състезаваха по остроумие, но вътре в себе си се боеше. Защо беше дошъл? Какво целеше? Усещаше, че няма как да е с добри намерения. Той беше против нея. Изпитваше мрачната увереност, че той ще се опита да застане между нея и Валтер.

Той обаче не можеше да бъде подведен от шеговития й тон.

— Германия и Великобритания не се разбират добре. Британците се сближават с нашите врагове Русия и Франция. Това ги прави наши противници.

— Мъчно ми е, че смятате така. Много други не са съгласни.

— До истината не се достига с мнозинство. — Отново чу рязка нотка в гласа му. Беше свикнал да го изслушват без възражения, особено жените.

Медицинската сестра на доктор Грийнуолд донесе чай на табличка и наля. Ото мълчеше, докато тя не излезе. Тогава продължи:

— Войната може да започне до няколко седмици. Ако не се бием заради Сърбия, ще се появи друг casus belli. Рано или късно Великобритания и Германия трябва да воюват за европейско господство.

— Съжалявам, че сте толкова песимистично настроен.

— Много други са съгласни с мен.

— Но до истината не се достига с мнозинство.

Ото се подразни. Несъмнено беше очаквал тя да слуша мълчаливо високопарните му приказки. Не обичаше да се подиграват с него. Гневно рече:

— Трябва да ме слушате. Казвам Ви нещо, което Ви засяга. Повечето немци смятат Великобритания за враг. Помислете за последствията, ако Валтер се ожени за англичанка.

— Помислила съм, разбира се. Валтер и аз сме го обсъждали надълго и нашироко.

— Първо, ще получи неодобрението ми. Не бих посрещнал добре английска снаха в семейството си.

— Валтер чувства, че в крайна сметка любовта Ви към него ще Ви помогне да преодолеете отвращението си от мен. Нима това наистина е невъзможно?

— Второ — рече той, без да отговори на въпроса й — постъпката му ще се приеме за нелоялност към кайзера. Хората от неговата класа няма вече да са му приятели. Той и съпругата му няма да бъдат приемани в най-добрите домове.

Мод започваше да се ядосва.

— Трудно ми е да повярвам. Не всички немци са толкова тесногръди, нали?

Посетителят й сякаш не забеляза грубостта й.

— Трето, и последно, кариерата на Валтер е във Външното министерство. Той ще се отличи. Записвал съм го да учи в училища и университети в различни страни. Говори английски съвършено и руски добре. Въпреки незрелите си идеалистични възгледи, началниците му имат добро мнение за него, а кайзерът е бил любезен с него в повече от един случай. Някой ден може да стане външен министър.

— Той е блестящ — съгласи се Мод.

— Но ако се ожени за Вас, с кариерата му е свършено.

— Това е смешно — потресено рече тя.

— Скъпа моя млада госпожице, не е ли очевидно? Не може да се вярва на мъж, женен за врага.

— Вече говорихме за това. Той ще бъде верен на Германия. Достатъчно го обичам, за да приема това.

— Може би ще е твърде загрижен за семейството на съпругата си, за да се отдаде напълно на Германия. Дори и безмилостно да пренебрегне роднинската си връзка, хората няма да спрат да се питат.

— Преувеличавате — каза Мод, но започваше да губи увереност.

— Със сигурност няма да може да работи в коя да е сфера, където се изисква секретност. Другите мъже няма да говорят по поверителни въпроси в негово присъствие. С него ще е свършено.

— Не е нужно да работи във военното разузнаване. Може да се прехвърли в друго поле на дипломацията.

— Всичко в дипломацията изисква поверителност. А ще го има и проблемът с моето положение.

Мод се изненада. С Валтер не се бяха замисляли за кариерата на Ото.

— Аз съм доверен човек на кайзера. Ще продължава ли да ми има пълно доверие, ако синът ми е женен за жена от чужда и неприятелска държава?

— Би трябвало.

— И сигурно би го сторил, ако взема твърди недвусмислени мерки и се отрека от сина си.

Мод си пое рязко въздух.

— Не бихте го сторили.

Ото повиши глас.

— Ще ми се наложи!

Тя поклати глава.

— Ще имате избор — отчаяно изрече тя. — Човек винаги има избор.

— Няма да жертвам всичко, което съм постигнал — положението си, кариерата си, уважението на сънародниците си, за едно момиче — презрително каза той.

Мод се почувства, сякаш са я зашлевили.

Ото продължи:

— Но Валтер ще го стори, разбира се.

— Какво говорите?

— Ако Валтер се ожени за Вас, ще загуби семейството си, държавата си и кариерата си. Но ще го стори. Той ми призна любовта си към Вас, без да е обмислил последствията, и рано или късно ще разбере каква катастрофална грешка е сторил. Но в момента несъмнено се счита за неофициално сгоден за Вас и няма да се откаже от това обвързване. Твърде голям джентълмен е. „Добре, отречи се от мен“ — ще ми каже той. В противен случай ще се има за страхливец.

— Така е — каза Мод. Тя се чувстваше напълно объркана. Този ужасен възрастен мъж виждаше истината по-ясно от самата нея. Ото продължи:

— Следователно Вие трябва да се откажете от годежа.

Сякаш я намушка с тези думи.

— Не!

— Само така можете да го спасите. Да се откажете от него.

Мод отвори уста за ново възражение, но Ото беше прав и тя не можеше да му отговори нищо.

Ото се приведе напред и настойчиво запита:

— Ще скъсате ли с него?

Мод се разплака. Знаеше какво трябва да стори. Не можеше да провали живота на Валтер, дори и заради любовта си.

— Да — проплака тя. Не я интересуваше, че достойнството й е накърнено; болката беше твърде силна. — Да, ще скъсам с него.

— Обещавате ли?

— Да, обещавам.

Ото се изправи.

— Благодаря Ви, задето ме изслушахте тъй любезно. — Той се поклони. — Пожелавам Ви приятен следобед.

И излезе. Мод скри лице в шепи.

Осма глава

Средата на юли, 1914 година

I

В новата спалня на Етел в Тай Гуин имаше огледало в цял ръст. Беше старо, с напукана дървена рамка и помътняло стъкло, но момичето можеше да се вижда от глава до пети. Струваше й се изключителен разкош.

Тя се огледа, само по бельо. Откакто се влюби, сякаш беше станала по-пищна. Беше наддала малко в кръста и ханша, а гърдите й изглеждаха по-налети — може би защото Фиц ги галеше и стискаше толкова много. Сетеше ли се за него, я заболяваха зърната.

Фиц беше пристигнал тази сутрин заедно е княгиня Беа и лейди Мод. Още с влизането в имението й прошепна, че ще се видят в апартамента Гардения след обяд. Етел настани Мод в Розовата стая, като се оправда с поправка на дюшемето в обичайния апартамент на сестрата на Фиц.

Сега Етел беше в стаята си, за да се измие и да си сложи чисто бельо. Обичаше да се приготвя за него така, да предвкусва как той ще докосва тялото й и ще я целува, да чува предварително как той ще стене от страст и удоволствие, да мисли за уханието на кожата му и за чувствения допир на дрехите му.

Отвори едно чекмедже, за да вземе нови чорапи и погледът й попадна на купчина чисти ивици бял памук — парцалите, които използваше по време на менструацията си. През ума й мина, че не ги е прала, откакто се беше нанесла в тази стая. Внезапно в ума й покълна зрънце неподправен страх. Отпусна се тежко на тясното легло. Вече наближаваше краят на юли. Госпожа Джевънс напусна в началото на май. Преди десет седмици. За това време Етел трябваше да е използвала парцалите не веднъж, а два пъти.

— О, не — каза тя на глас. — Не, не!

Насили се да мисли спокойно и отново прекара през ума си всичко. Кралят посети имението през януари. Етел стана домоуправителка веднага след това, но госпожа Джевънс беше твърде болна, за да напусне тогава. Фиц отиде в Русия през февруари и се върна през март, когато за пръв път правиха любов наистина. През април госпожа Джевънс се беше пооправила и Албърт Солмън, който водеше деловите операции на Фиц, дойде от Лондон да обясни на старата домоуправителка каква пенсия ще получава. Тя напусна в началото на май, а Етел тогава се премести в тази стая и постави стряскащата малка купчинка бели памучни ивици в чекмеджето. Преди десет седмици. Нямаше как да получи друг резултат.

Колко пъти се бяха срещнали в апартамента Гардения? Поне осем. Всеки път Фиц излизаше преди да свърши, но понякога не успяваше навреме и тя усещаше първият му спазъм в себе си. Толкова много я радваше да споделя това с него, че си затваряше очите за риска. Сега се оказа натясно.

— О, Боже, прости ми — промълви тя на глас.

Нейната приятелка Дилис Пю също беше надула корема. Тя й беше връстничка. Работеше като прислужница на съпругата на Пърсивал Джоунс и излизаше с Джони Бевън. Етел си спомни как наедряха гърдите на Дилис по времето, когато осъзна, че всъщност е възможно да забременееш, ако го правиш изправен. Сега вече бяха женени.

Какво щеше да се случи с Етел? Не можеше да се омъжи за бащата на детето си. Освен всичко друго, той вече бе женен.

Трябваше да се срещне с него. Нямаше да се въргалят в леглото днес. Щяха да говорят за бъдещето. Сложи си черната копринена рокля на домоуправителката.

Какво щеше да каже той? Той нямаше деца — щеше ли да се зарадва, или да се ужаси? Щеше ли да обича незаконното си дете, или да се срамува от него? Щеше ли да обикне Етел повече след зачеването, или щеше да я намрази?

Излезе от таванската си стаичка, тръгна по тесния коридор и надолу по задното стълбище към западното крило. Познатите тапети с шарката на гардении усилиха желанието й, точно както нейните кюлоти възбуждаха Фиц.

Той вече стоеше там, до прозореца, пушеше пура и гледаше заляната от слънце градина. Когато го видя, Етел отново се прехласна по красотата му. Прегърна го. Кафявият му костюм беше много мек, защото — както установи тя — беше от кашмир.

— О, Теди, любими мой, толкова се радвам да те видя — изрече тя. Харесваше й само тя да го нарича така.

— И аз да видя теб — отвърна той, но не докосна веднага гърдите й.

Етел го целуна по ухото.

— Трябва да ти кажа нещо — сериозно започна тя.

— И аз на теб! Може ли да съм пръв?

Идваше й да му каже „не“, но той се освободи от прегръдката й и направи крачка назад. Сърцето й веднага се изпълни с лошо предчувствие.

— Какво? Какво има?

— Беа очаква дете.

Той дръпна от пурата си и издуха дима като въздишка.

Най-напред тя не можа да схване думите му.

— Какво? — попита го изумена тя.

— Княгиня Беа, съпругата ми, е бременна. Ще има бебе.

— Значи си бил и с нея през цялото време, докато си бил и с мен? — гневно попита Етел.

Той се изненада. Явно не беше очаквал това да не й се понрави.

— Трябваше! Нужен ми е наследник.

— Но ти каза, че ме обичаш!

— Обичам те и по някакъв начин винаги ще те обичам.

— Не, Теди! — извика тя. — Не го казвай така, моля те, недей!

— По-тихо!

— По-тихо ли? Ти ме зарязваш! Какво значение има за мен, ако останалите разберат?

— За мен е най-важното нещо на света.

Етел беше объркана.

— Теди, моля те, обичам те.

— Но сега всичко свърши. Трябва да бъда добър съпруг и баща на детето си. Трябва да разбереш.

— Глупости, ще разбирам! — беснееше тя. — Как може да ти е толкова лесно да го кажеш! Виждала съм те по-емоционален, когато е трябвало да застреляш бясно куче!

— Не е така — каза той и гласът му пресипна.

— Отдадох ти се, тук в тази стая, на това легло ей там.

— И аз няма… — той спря. Лицето му, досега вкочанено от израза на строг самоконтрол, внезапно помръкна. Той се обърна и се скри от погледа й. — Няма да го забравя — прошепна Фиц.

Тя го доближи, видя сълзи на бузите му и гневът й се изпари.

— О, Теди, толкова съжалявам — рече тя.

Той се опита да се стегне.

— Много те обичам, но трябва да изпълня дълга си. — Думите бяха студени, ала гласът му беше изтерзан.

— О, Боже. — Тя се опита да спре сълзите. Още нищо не му бе казала. Тя избърса очите си с ръкав, подсмръкна и преглътна.

— Дълг? — продължи тя. — Нищо не знаеш за това.

— За какво говориш?

— И аз съм бременна.

— О, Боже милостиви. — Той механично допря пурата до устните си и я свали отново. — Но аз винаги излизах!

— Явно не достатъчно бързо.

— Откога знаеш?

— Сега го разбрах. Погледнах в чекмеджето и видях чистите си парцали.

Той потрепна. Явно не харесваше темата за менструацията. Е, този път щеше да изтърпи.

— Сетих се, че не ми е идвало, откак се преместих в старата стая на госпожа Джевънс преди десет седмици.

— Два цикъла. Значи е сигурно. И Беа ми каза така. О, по дяволите.

Той отново допря пурата до устата си, видя, че е угаснала и я стъпка на земята с ядно изсумтяване.

Хрумна й нещо странно.

— Може да имаш двама наследници.

— Не ставай смешна — рязко отвърна той. — Едно копеле не наследява нищо.

— О. — Тя нямаше сериозно намерение да иска права за детето си. От друга страна, досега не беше мислила за него като за копеле.

— Горкото мъниче. Моето бебе, копеленцето.

Той изглеждаше виновен.

— Извинявай. Нямах това предвид. Прости ми.

Тя виждаше, че благородната му същност се бори с егоистичните му инстинкти. Докосна ръката му.

— Горкият Фиц.

— Не дай Боже Беа да разбере за това — каза той.

Почувства се смъртно наранена. Защо главната му грижа беше за другата жена? Беа щеше да се оправи — беше богата, омъжена и носеше обичаното и почитано дете на клана Фицхърбърт.

Фиц обаче продължи:

— Притеснението може да й дойде в повече.

Етел си припомни слуха, че Беа е пометнала миналата година. Всички прислужнички говореха за това. Според руската камериерка Нина, княгинята обвинила Фиц за помятането, понеже я разстроил, като отменил едно планирано пътуване до Русия.

Етел се почувства ужасно отхвърлена.

— Значи основното ти притеснение е, че новините за нашето бебе може да разстроят жена ти.

Той я зяпна.

— Не искам да пометне пак — това е важно!

Нямаше си представа колко е безсърдечен.

— Проклет да си — каза Етел.

— Какво очакваш? Детето на Беа е това, за което съм се надявал и молил. Твоето не го искаш нито ти, нито аз, нито който и да било.

— Аз не го виждам така — плахо рече тя и отново се разрида.

— Трябва да обмисля това. Трябва да остана сам. — Хвана я за раменете. — Ще говорим пак утре. Междувременно, не казвай никому. Разбираш ли?

Тя кимна.

— Обещай ми.

— Обещавам.

— Добро момиче — каза той и излезе.

Етел се наведе и взе смачканата пура.

II

Никому не каза, но не можеше да се преструва, че всичко е наред, затова се престори, че е болна и остана на легло. Лежеше сама часове наред и тъгата й постепенно се смени с нервно очакване. Как щяха да живеят тя и бебето й?

Щеше да загуби работата си в Тай Гуин — това се подразбираше, дори бебето й да не бе от графа. Само от това я болеше. Толкова се гордееше със себе си заради повишението. Дядо обичаше да казва, че горделивостта предхожда падението. В случая беше прав.

Не беше сигурна дали ще може да се върне в къщата на родителите си — позорът щеше да убие баща й. Това я разстройваше почти колкото собствения й срам. Него щеше да го боли повече от нея. Той беше изключително стриктен по тези въпроси.

Така или иначе, не искаше да живее като неомъжена майка в Абъроуен. Вече имаше две — Мейси Оуен и Гладис Причард. И двете бяха оклюмали фигури без ясно място в обществения порядък на града. Бяха неомъжени, но не представляваха интерес за никой мъж. Бяха майки, но живееха при родителите си, сякаш все още бяха деца. Никоя църква, кръчма, магазин или клуб не ги посрещаха с „добре дошли“. Как беше възможно тя, Етел Уилямс, която винаги се бе считала за нещо повече от другите, да се срине до най-ниското?

Значи трябваше да напусне Абъроуен. Не съжаляваше. С радост би обърнала гръб на редиците мрачни къщи, превзетите параклисчета и непрестанните разправии между миньорите и управата. Но къде щеше да отиде? И щеше ли да може да вижда Фиц?

Докато се стъмваше, тя лежеше будна и гледаше през прозореца към звездите. Накрая измисли план. Щеше да започне нов живот на ново място. Щеше да носи венчална халка и да си съчини история за мъртъв съпруг. Щеше да намери кой да се грижи за бебето, да си намери някаква работа и да печели пари. Щеше да изпрати детето си на училище. Усещаше, че ще е момиче и ще е умна — писател или лекар, или може би като госпожа Панкхърст щеше да се бори за правата на жените и да я арестуват пред Бъкингамския дворец.

Мислеше, че няма да заспи, но чувствата я бяха изтощили и около полунощ се унесе в тежък сън. Не сънува нищо.

Събуди я изгревът. Седна в леглото, както винаги нетърпелива да започне денят. Тогава си припомни, че старият й живот е свършил, съсипан е и тя се намира насред трагедия. За малко отново да се предаде на скръбта, но се пребори с нея. Не можеше да си позволи разкоша на сълзите. Трябваше да започне нов живот.

Облече се, слезе в помещението за прислугата, където обяви, че напълно се е възстановила от вчерашните болежки и е готова да работи както винаги.

Лейди Мод я повика преди закуска. Етел приготви поднос с кафе и й го занесе в Розовата стая. Мод стоеше пред тоалетката си в розов копринен пеньоар. Беше плакала. Етел имаше собствени беди, но независимо от това съчувствието й се пробуди.

— Какво има, милейди?

— О, Уилямс, трябваше да го оставя.

Етел предположи, че ставаше дума за Валтер фон Улрих.

— Но защо?

— Баща му дойде да ме види. Така и не бях обмислила истински факта, че Великобритания и Германия са врагове и че бракът с мен ще съсипе кариерата на Валтер и вероятно тази на баща му.

— Но всички казват, че няма да има война. Сърбия не е достатъчно важна.

— Ако не сега, ще има по-късно. А дори никога да не се случи, заплахата е достатъчна. — Около тоалетката имаше набор от розова дантела; Мод я човъркаше нервно и късаше скъпия плат. „Щяха да са нужни няколко часа да се поправи“, пресметна Етел. Мод продължи:

— Никой в немското външно министерство не би поверил никакви тайни на Валтер, ако е женен за англичанка.

Етел наля кафе в порцеланова чашка и я подаде на Мод.

— Господин фон Улрих ще се откаже от работата си, ако наистина Ви обича.

— Но аз не искам да го прави! — Мод спря да разплита коприната и отпи от кафето.

— Не мога да съм човекът, сложил край на кариерата му. Каква основа на брака би било това?

„Би могъл да има друга кариера“, помисли си Етел; „и ако наистина те обича, ще го направи.“ Тогава се сети за мъжа, когото тя обичаше и колко бързо страстта му се охлади, щом стана неудобна. „Ще си мълча“ — рече си тя. „Нищичко не зная.“ Тя попита:

— Какво казва Валтер?

— Не съм го виждала. Написах му писмо. Спрях да ходя там, където обикновено се засичаме. После взе да се обажда в къщата и стана неудобно да казвам на слугите, че ме няма. И така се върнах тук с Фиц.

— Защо не искате да говорите с него?

— Защото знам какво ще се случи. Ще ме прегърне, ще ме целуне и ще се предам.

„Чувството ми е познато“, каза си Етел.

Мод въздъхна.

— Умълчана си тази сутрин, Уилямс. Сигурно си имаш свои неволи. Трудни ли са нещата за вашите с тази стачка?

— Да, милейди. Целият град е на минимални дажби.

— Още ли храните децата на миньорите?

— Всеки ден.

— Добре. Брат ми е много щедър.

— Да, милейди.

„Когато му изнася“, каза си тя.

— Е, по-добре да те оставям да си работиш. Благодаря ти за кафето. Вероятно те отегчавам с проблемите си.

Импулсивно Етел хвана ръката на Мод.

— Моля Ви, недейте така. Винаги сте била толкова добра с мен. Много съжалявам за Валтер и се надявам винаги да ми споделяте проблемите си.

— Колко мили думи. — Очите на Мод отново се наляха със сълзи. — Много ти благодаря, Уилямс. — Тя стисна ръката на Етел и я пусна.

Етел взе подноса и излезе. Когато стигна до кухнята, икономът Пийл я попита:

— Да не си сбъркала нещо?

„Нямаш си представа“, рече си тя наум.

— Защо питаш?

— Негова Светлост иска да те види в библиотеката в десет и половина.

„Значи официален разговор“, помисли си Етел. „Може би беше по-добре.“ Щеше да ги разделя бюрото и тя нямаше да се изкуши да се хвърли в ръцете му. Така по-лесно щеше да удържи сълзите си. Трябваше да бъде хладна и неемоционална. Целият й по-нататъшен житейски път щеше да бъде решен от този разговор.

Зае се със задълженията си из къщата. Тай Гуин щеше да й липсва. През годините работа беше заобичала елегантните стари мебели. Беше научила имената им и различаваше торшера, бюфета, гардероба или шкафчето за ноти и книги. Докато бършеше праха и лъскаше дървото, забелязваше инкрустациите, фестоните и завъртулките, краката на столовете, оформени като стъпили на кълбо лъвски лапи. Понякога някой като Пийл казваше: „Това е френско — Луи XV“, и тя разбра, че всяка стая е украсена и обзаведена в отделен стил — бароков, неокласически, готически. Никога повече нямаше да живее сред подобна мебелировка.

След час се насочи към библиотеката. Всички книги бяха събрани от предците на Фиц. Понастоящем помещението не се ползваше особено. Беа четеше само френски романи, а Фиц въобще не четеше. Понякога гостите идваха тук за малко усамотение или за да използват комплекта за шах от слонова кост на централната маса. Тази сутрин по заръка на Етел щорите бяха спуснати наполовина, за да заслоняват стаята от юлското слънце и да я пазят хладна. В резултат библиотеката тънеше в полумрак.

Фиц седеше в зелено кожено кресло. За изненада на Етел там беше и Албърт Солмън, в черен костюм и риза с колосана яка. Адвокат по образование, Солмън беше от хората, които джентълмените от едуардовата епоха наричаха делови мъже. Той управляваше парите на Фиц, проверяваше приходите му от правата върху въгледобива и рентите, плащаше сметките и отпускаше средства за заплатите на персонала. Занимаваше се също така с наемите и други видове договори и понякога завеждаше дела срещу хора, които се опитваха да измамят Фиц. Етел го познаваше и не го харесваше. Мислеше го за всезнайко. Може би такива бяха всички адвокати, но не знаеше. Само него беше срещала.

Фиц се изправи със смутен вид.

— Разказах на господин Солмън — каза той.

— Защо? — Тя трябваше да обещае да не казва на никого. Откровението на Фиц пред този адвокат й изглеждаше като предателство.

Той като че ли се срамуваше от себе си — рядка гледка.

— Солмън ще ти каже какво предлагам.

— Защо? — повтори Етел.

Фиц я погледна умолително, сякаш я молеше да не прави нещата още по-тежки за него.

Тя обаче не изпитваше съчувствие. И на нея не й беше лесно; защо трябваше да е лесно за него?

— Какво толкова те е страх да ми кажеш сам? — предизвика го тя.

Той изгуби арогантната си самоувереност.

— Ще го оставя да обясни — рече Фиц и за нейно изумление излезе от стаята.

Когато вратата се затвори зад него, тя погледна Солмън изумена. Мислеше си:

„Как да говоря за бъдещето на детето си с този непознат човек?“

Солмън й се усмихна.

— Значи си била непослушна, а?

Това я жегна.

— И на графа ли го казахте така?

— Разбира се, че не!

— Защото и той направи същото, нали знаете. За появата на бебе са нужни двама души.

— Добре, няма нужда да навлизаме в подробности.

— Просто не говорете, сякаш съм го сторила сама.

— Добре.

Етел седна и отново го погледна.

— Можете да седнете, ако желаете — каза тя, все едно беше господарката на дома и говореше снизходително на иконома.

Той се изчерви. Не знаеше дали да седне и да изглежда, сякаш е чакал за разрешение, или да остане прав като слуга. В края на краищата закрачи напред-назад.

— Негова Светлост ме инструктира да Ви направя предложение. — Краченето не вършеше работа, затова той спря и застана пред нея. — Щедро е и Ви съветвам да го приемете.

Етел не каза нищо. Коравосърдечието на Фиц имаше един полезен ефект — тя осъзна, че преговаря. Това й беше познато. Баща й винаги преговаряше, спореше и се споразумяваше с управата на мината, все се опиташе да издейства по-високи заплати, по-кратко работно време, по-добри предпазни мерки. Една от максимите му беше: „Никога не говори, освен ако не трябва.“ Затова тя замълча.

Солмън я гледаше очаквателно. Щом разбра, че тя няма да отговори, доби объркан вид. Продължи:

— Негова Светлост е готов да Ви осигурява издръжка от двадесет и четири лири стерлинги годишно, която ще се изплаща в началото на всеки месец. Мисля, че това е много щедро от негова страна, а Вие?

„Противен скъперник“, помисли си Етел. „Как може да е толкова стиснат с мен?“ Двадесет и четири лири стерлинги беше заплата на камериерка. Това бе половината от заплатата на Етел като домоуправителка, а щеше да загуби и квартирата, и храната.

Защо мъжете си мислеха, че подобни неща може да им се разминат? Може би защото обикновено им се разминаваха. Жената нямаше права. За създаването на едно бебе бяха необходими двама души, но само единият бе длъжен да се грижи за него. Как жените бяха допуснали да изпаднат в подобно долно положение? Това я ядосваше.

Тя все още не казваше нищо.

Солмън дръпна един стол и седна до нея.

— Вижте, трябва да погледнете откъм добрата страна. Ще имате десет шилинга седмично…

— Не съвсем — бързо го прекъсна тя.

— Добре, нека са двадесет и шест лири годишно — това вече са десет шилинга на седмица. Какво ще кажете?

Етел не каза нищо.

— Можете да си намерите хубава малка стаичка в Кардиф за два-три шилинга, а останалото да използвате за себе си. — Той я потупа по коляното. — А и кой знае, може да си намерите друг щедър благодетел, който да направи живота Ви по-лесен… хм? Знаете, че сте много привлекателно момиче.

Тя се престори, че не е разбрала какво има предвид. Мисълта да е наложница на мазен адвокат като Солмън я отвращаваше. Наистина ли си мислеше, че може да заеме мястото на Фиц? Не отговори на намека.

— Има ли някакви условия? — студено попита тя.

— Условия?

— Към предложението на графа.

Солмън се прокашля.

— Обичайните, разбира се.

— Обичайните? Значи сте го правил и преди.

— Не за граф Фицхърбърт — бързо поясни той.

— Но за другиго.

— Да се придържаме към настоящото положение, ако може.

— Може. Продължете.

— Не бива да вписвате името на графа на свидетелството за раждане на детето, нито пък по друг начин да разкривате комуто и да е, че той е бащата.

— Според наблюденията Ви, господин Солмън, жените обикновено приемат ли тези Ваши условия?

— Да.

„Разбира се“, с огорчение си помисли тя. „Какъв избор имаха? Нямат право на нищо, затова вземат каквото им се предлага. Естествено, че ще приемат условията.“

— Има ли други?

— След като напуснете Тай Гуин, не трябва по никакъв начин да опитвате да се свържете с Негова Светлост.

„Значи“, рече си Етел, „не иска да вижда мен или детето си.“ Разочарованието се надигна в нея като вълна от слабост — ако не седеше, би паднала. Стисна челюсти, за да удържи сълзите. Когато се овладя, каза:

— Нещо друго?

— Мисля, че това е всичко.

Етел се изправи.

Солмън произнесе:

— Трябва да се свържете с мен, за да уточним къде ще получавате месечната си издръжка. — Той извади сребърна кутийка от джоба си и изтегли от нея картичка.

— Не — отвърна тя, когато той й я подаде.

— Но ще Ви се налага да се свържете с мен, за да…

— Не, няма — повтори тя.

— Какво имате предвид?

— Предложението е неприемливо.

— Не бъдете глупава, г-це Уилямс…

— Ще го кажа пак, господин Солмън, за да няма съмнение в ума Ви. Предложението е неприемливо. Отговорът ми е „не“. Нямам какво повече да Ви кажа. Приятен ден.

Излезе и затвори вратата зад себе си с трясък.

Върна се в стаята си, заключи вратата и си изплака очите.

Как можеше Фиц да е толкова жесток? Наистина ли никога не искаше да я вижда? Нито бебето си? Нима мислеше, че всичко случило се между тях може да бъде заличено с двадесет и четири лири годишно?

Наистина ли не я обичаше повече? Беше ли я обичал някога? Тя идиотка ли беше?

Мислеше си, че той я обича. Беше уверена, че това значи нещо. Може да се е преструвал през цялото време и да я е мамил, но не й се вярваше. Една жена можеше да познае кога мъжът се преструва.

Защо тогава правеше това сега? Сигурно потискаше чувствата си много силно. Може би емоциите му бяха повърхностни. Възможно беше. Може наистина да я е обичал, но с любов, която е забравил лесно, когато е станала неудобна. Подобна слабост на характера може да й е убягнала в пожара на страстите.

Коравосърдечието му поне я улесняваше в пазаренето. Нямаше нужда да мисли за чувствата му. Можеше да се съсредоточи върху опита да получи най-доброто за себе си и детето си. Постоянно трябваше да си представя как тате си върши работата. Жените не бяха съвсем безсилни, въпреки законите.

Предположи, че Фиц вече ще се тревожи. Сигурно е очаквал тя да приеме или в най-лошия случай — да се пазари за по-висока цена и тогава тайната му щеше да остане тайна. Сега нямаше да е само нервен, а и объркан.

Тя не остави на Солмън възможност да я попита какво иска. Нека се лутат на тъмно още малко. Фиц щеше да започне да се опасява, че Етел иска да си отмъсти, като каже на княгиня Беа за бебето.

Погледна през прозореца към часовника на покрива на конюшните. Почти дванадесет. На моравата отпред прислугата сигурно подготвяше обяда за миньорските деца. Княгиня Беа също така обичаше да се среща с домоуправителката по това време. Често се оплакваше — не харесвала цветята в коридора, униформите на лакеите не били изгладени, боята на стълбищната площадка се лющела. Домоуправителката на свой ред имаше въпроси за разпределението на стаите за гости, подновяване на порцелана и стъклото, наемане и уволняване на камериерки и помощнички в кухните. Фиц обикновено пристигаше в същата стая около дванадесет и половина за чаша шери преди обяд.

Тогава Етел щеше да започне мъчението.

III

Фиц гледаше как децата на миньорите се редят за обяда си — или „вечерята“, както го наричаха. С мръсни лица, невчесани коси, парцаливи дрехи, но на вид щастливи. Децата бяха изумителни. Тези бяха и сред най-бедните в околността, бащите им се бяха въвлекли в безизходен спор с шефовете си, но малките не даваха знак, че това ги засяга.

Още откак се ожени за Беа преди, Фиц мечтаеше за дете. Тя беше пометнала веднъж и той се ужасяваше, че това може да се повтори. Последният път тя изпадна в истерия, само защото той отмени пътуването им до Русия. Ако разбереше, че домоуправителката е забременяла от него, гневът й щеше да е безграничен.

А тази страшна тайна беше в ръцете на слугинята.

Тревогата го измъчваше. Това беше ужасното наказание за неговия грях. При други обстоятелства може би щеше да се зарадва да имат дете с Етел. Можеше да настани майката и детето в малка къща в Челси и да ги посещава веднъж седмично. Отново го прониза съжаление и копнеж по този мъчителен блян. Не искаше да се отнася сурово с Етел. Любовта й му се беше усладила много — изпълнените с желание целувки, нетърпеливите й докосвания, горещата й млада страст. Дори докато й съобщаваше лошите новини, му се щеше да прокара ръце по гъвкавото й тяло и да почувства жадните й устни върху шията си, което толкова го възбуждаше. Но трябваше да вкорави сърцето си.

Освен че беше най-възбуждащата жена, която някога бе целувал, тя беше и умна, добре осведомена и забавна. Каза му, че баща й все говори за злободневните проблеми. А като домоуправителка имаше право да чете вестниците на графа, след като икономът приключеше с тях — правило от долния етаж, за което Фиц не знаеше. Етел му задаваше изненадващи въпроси, на които той невинаги беше в състояние да отговори, например:

— Кой е управлявал Унгария преди австрийците?

„Това щеше да му липсва“, помисли си той с тъга.

Но тя нямаше намерение да се държи като отхвърлена любовница. Солмън беше потресен от разговора с нея. Фиц го пита какво иска тя, но адвокатът не знаеше. Фиц таеше ужасното подозрение, че в проява на криворазбран морал и желание истината да излезе наяве Етел може да разкаже всичко на Беа. Молеше се Бог да му помогне да я удържи настрана от княгинята.

С изненада мярна дребната закръглена фигура на Пърсивал Джоунс, който се перчеше на моравата в зелени голф-панталони и ботуши за разходка.

— Добро утро, милорд — каза кметът и свали кафявата си филцова шапка.

— Добро утро, Джоунс.

Като председател на „Селтик Минерълс“ Джоунс беше източник на голяма част от богатството на Фиц, но при все това той не го харесваше.

— Новините не са добри — рече Джоунс.

— Имате предвид новините от Виена? Разбирам, че австрийският император още работи по формулировката на ултиматума към Сърбия.

— Не, имам предвид тези от Ирландия. Жителите на Ълстър не приемат самоуправлението, знаете. Това ще ги направи малцинство под властта на римокатолическо правителство. Армията вече се бунтува.

Фиц се намръщи. Не му харесваха приказките за брожения в британската армия. Сковано отвърна:

— Каквото и да пишат вестниците, не вярвам, че британски офицери ще нарушат заповедите на тяхното суверенно правителство.

— Но вече го правят! Какво ще кажете за въстанието в Кураг?

— Никой не се е противял на заповеди там.

— Петдесет и седем офицери са напуснали армията, когато им е било наредено да нападнат Доброволците от Ълстър. Вие може да не го наричате въстание, милорд, но всички други така го наричат.

Фиц изсумтя. Джоунс бе прав, за съжаление. Истината беше, че английските офицери никога не биха нападнали свои хора в защита на тълпа ирландски католици.

— Ирландците никога не биваше да получават това обещание за независимост — каза той.

— Тук съм съгласен с вас. Но всъщност дойдох да говоря за това. — Той показа децата, насядали на пейки около дългите дървени маси, дъвчещи варена треска със зеле. — Ще ми се да сложите край.

Фиц не обичаше хора с по-ниско социално положение от него да му казват какво да прави.

— Не бих искал да оставя децата от Абъроуен да гладуват, дори когато бащите им са виновни за това.

— Просто удължавате стачката.

Това, че Фиц получаваше паричен процент от всеки тон въглища, според него не го задължаваше да се съюзява със собствениците на мината срещу миньорите. Той рече огорчено:

— Стачката е ваш проблем, не мой.

— Но с готовност прибирате парите.

Графът се възмути.

— Нямам какво повече да Ви кажа — сопна се той и се обърна.

Джоунс веднага се разкая.

— Извинявам се, милорд, моля да ми простите. Говорих прибързано и съвършено необмислено, но целият въпрос наистина много ме уморява.

Фиц трудно отхвърляше извинения. Обидата му не беше съвсем уталожена, но все пак отново се обърна с лице към Джоунс и му каза учтиво:

— Добре. Но ще продължа да храня децата.

— Виждате ли, милорд, един миньор може да упорства вечно, ако опира само до него, може да страда много заради глупавата си горделивост, но накрая го пречупва гладът на децата му.

— Но мината работи така или иначе.

— С треторазредни чуждестранни работници. Повечето не са обучени миньори и произвеждат малко. Използваме ги най-вече да поддържат тунелите и да се грижат за конете. Не вадим кой знае колко въглища.

— Бог ми е свидетел, така и не разбрах защо изхвърлихте онези клети вдовици от домовете им. Бяха само осем и в крайна сметка загубиха съпрузите си в онази проклета дупка.

— Щяхме да поставим опасен прецедент. Къщата и миньорът вървят заедно. Ако не спазваме това, няма да сме нищо повече от хазяи на всички тези съборетини.

„Да не бяхте строили съборетини тогава“, помисли си Фиц, но се въздържа от коментар. Не искаше да продължава разговора с надутия малък тиранин. Погледна часовника си. Дванадесет и половина — време е за чаша шери.

— Не става, Джоунс — каза той на изпроводяк. — Няма да водя битките ви вместо вас. Приятен ден.

И се упъти с бърза крачка към къщата.

Джоунс най-малко го тревожеше. Какво щеше да прави с Етел? Трябваше да се погрижи Беа да не се разстройва. Наред с опасността за нероденото дете, той вярваше, че бременността на съпругата му може да даде ново начало на брака им. Детето можеше да ги сближи, да върне топлината и интимността от началото на връзката им. Но тази надежда щеше да загине, ако Беа научеше, че се е забавлявал с прислужницата. Съпругата му щеше буквално да се възпламени от гняв.

Беше благодарен за прохладата в коридора, настлан с плочи и с конзолни греди на тавана. Баща му беше избрал този феодален декор. Единствената книга, която старият граф бе чел, с изключение на Библията, беше Упадък и падение на Римската империя на Гибън. Вярваше, че дори още по-великата Британска империя ще свърши по същия начин, освен ако аристократите не се борят да запазят институциите, особено Кралския флот, Църквата на Англия и Консервативната партия.

Фиц не се съмняваше в правотата му.

Чаша сухо шери преди обяд беше точно това, от което се нуждаеше. Ободряваше и обостряше апетита. Вече предвкусваше удоволствието, когато влезе в дневната. Там с ужас видя Етел да разговаря с Беа. Спря на прага и смаяно се загледа в тях. Какво й казваше Етел? Твърде късно ли беше вече?

— Какво става тук? — рязко попита той.

Беа го изгледа изненадано и хладно отговори:

— Обсъждам калъфки за възглавници с домоуправителката си. Нещо по-драматично ли очакваше? — Тя изтърколи р-то в „драматично“ с руския си акцент.

За миг Фиц остана без думи. Осъзна, че пред него са жена му и любовницата му. Мисълта за интимностите, които беше споделял и с двете, го разстрои.

— Не знам, както и да е — промърмори той и седна на бюрото с гръб към тях.

Двете жени продължиха да разговарят. Наистина темата беше калъфки за възглавници — колко траеха, как износените можеха да послужат на слугите след закърпване и дали беше по-добре да купят вече избродирани, или пък чисти, които след това камериерките да избродират. Но Фиц още беше разстроен. Малката картина, която представляваха господарката и прислужницата, увлечени в тих разговор, му напомняше колко ужасяващо лесно би било за Етел просто да каже истината на Беа. Това не можеше да продължава. Трябваше да направи нещо.

Взе лист синя хартия с фамилния герб от чекмеджето, потопи писалката в мастилницата и написа: „Да се видим след обяд“ — Попи бележката и я пъхна в плик.

След няколко минути Беа освободи Етел. Докато тя си тръгваше, Фиц я заговори, без да обръща глава:

— Елате тук за малко, Уилямс.

Тя се приближи до него и той долови слабия аромат на сапун — беше му признала, че го краде от Беа. Въпреки гнева си, усещаше някак неловко близостта на стройните й силни бедра под черната коприна на роклята. Подаде плика, без да гледа към нея.

— Изпрати някого при ветеринаря в града за опаковка от тези хапчета за кучета. За кашлица са.

— Добре, милорд. — Тя излезе.

Фиц щеше да разреши проблема след няколко часа.

Наля си шерито. Предложи чаша на Беа, но тя отказа. Виното сгря стомаха му и пооблекчи напрежението. Седна до съпругата си и тя му се усмихна мило.

— Как се чувстваш? — попита я.

— Сутрин се чувствам наистина зле. Но това отминава. Сега съм добре.

Мислите му се върнаха към Етел. Тя го държеше на мушка. Нищо не беше казала, но негласно заплашваше да издаде всичко на Беа. Изненадващо хитро от нейна страна. Измъчваше се от безсилие. Щеше му се да оправи всичко по-скоро.

Обядваха в малката трапезария, седнали около дъбова маса с гладки крака, сякаш взета от средновековен манастир. Беа му каза, че е открила руснаци в Абъроуен.

— Повече от сто са. Нина ми каза.

С усилие Фиц пропъди Етел от мислите си.

— Сигурно са от стачкоизменниците, доведени от Пърсивал Джоунс.

— Изглежда местните ги отбягват. Магазините и кафенетата не ги обслужват.

— Трябва да накарам преподобния Дженкинс да изнесе проповед за обичта към ближния, дори когато е стачкоизменник.

— Не може ли да заповядаш на магазинерите да ги обслужат?

— Не, скъпа, не и в тази страна — усмихна се Фиц.

— Е, неприятно ми е за тях и искам да сторя нещо.

Той се зарадва.

— Това е много хубав подтик. Какво си намислила?

— Мисля, че в Кардиф има руска православна църква. Ще кажа на свещеника там да ги покани на служба някоя неделя.

Фиц се намръщи. Беа се беше обърнала в англиканската вяра при женитбата им, но той знаеше, че тя още милее за религията от детството си и приемаше това като знак, че е нещастна във втората си родина. Но не искаше да й противоречи.

— Добре тогава — съгласи се той.

— После ще им дадем вечеря при слугите.

— Хубава идея, скъпа, но сигурно са доста грубичка тълпа.

— Ще нахраним само дошлите на службата. Така че ще изключим евреите и най-лошите от тях.

— Прозорливо. Жителите на града обаче може да се разочароват от теб.

— Това не ме интересува, нито пък теб.

Той кимна.

— Добре тогава. Джоунс все се оплаква, че подкрепям стачката като храня децата. Ако ти угостиш стачкоизменниците, поне никой няма да може да каже, че взимаме страна.

— Благодаря ти — каза тя.

„Бременността вече подобряваше отношенията им“, рече си Фиц.

Той изпи две чаши бяло вино с обяда, но нервността се завърна, когато излезе от трапезарията и се насочи към апартамента Гардения. Етел държеше съдбата му в ръце. Притежаваше женска същност, нежна и емоционална, но не търпеше да й се заповядва. Той не можеше да я контролира и това го плашеше.

Само че нея я нямаше. Той провери часа — два и петнадесет. Беше написал „след обяд.“ Етел знаеше кога поднасят кафето и би трябвало да го чака. Той не беше уточнил мястото на срещата, но със сигурност можеше да се сети и сама.

Обзеха го лоши предчувствия.

След пет минути се изкуши да си тръгне. Никой не го караше да чака така. Но не искаше да остави проблема нерешен още ден или дори още час. Затова остана.

Тя се появи в два и половина.

— Какво искаш да сториш с мен? — гневно рече той.

Етел все едно не чу въпроса.

— Какво, по дяволите, си мислеше, да ме оставиш да преговарям с някакъв лондонски адвокат?

— Мислех, че така ще е по-малко емоционално.

— Не бъди кретен. — Фиц се стъписа. Никой не му беше говорил така от училище. Тя продължи: — Бременна съм с детето ти. Как мога да не съм емоционална?

Тя бе права, беше взел глупаво решение и думите й го жегнаха, но не можеше да не се наслаждава на музикалния й говор — думата „емоционална“, с различен тон на всяка сричка, така че му звучеше като мелодия.

— Съжалявам. Ще ти платя двойно…

— Не влошавай нещата, Теди — каза тя, но по-меко. — Не се пазари с мен, сякаш е въпрос на подходящата цена.

Той обвинително размаха пръст.

— Няма да говориш с жена ми за това, ясно ли е? Няма да търпя това!

— Не ми заповядвай, Теди. Нямам причина да ти се подчинявам.

— Как смееш да ми говориш така?

— Млъкни и ме слушай, и ще ти кажа.

Тонът й го разяряваше, но той си спомни, че не може да си позволи да й се опълчва сега.

— Говори тогава — каза той.

— Отнесе се с мен изключително зле.

Той знаеше, че е вярно и го прониза вина. Толкова съжаляваше, че я нарани. Опита се все пак да не го показва.

— Все още те обичам твърде много, за да разрушавам щастието ти — продължи момичето. Той се почувства още по-зле. — Не искам да те нараня.

Етел преглътна и се обърна. Пак плачеше. Фиц понечи да каже нещо, но тя вдигна ръка.

— Караш ме да напусна работата и дома си, затова трябва да ми помогнеш да започна нов живот.

— Разбира се — каза той. — Ако това желаеш.

Практичните теми им помагаха да владеят чувствата си по-добре.

— Отивам в Лондон.

— Добра идея. — Не можеше да не е доволен. Никой в Абъроуен нямаше да знае, че Етел има дете, още повече пък чие е то.

— Ще ми купиш малка къща. Нищо особено — нещо в работнически квартал ме устройва чудесно. Но искам шест стаи, за да мога да живея на приземния етаж и да взимам наематели. Наемът ще отива за поддръжката на дома. Ще трябва да си намеря и работа.

— Внимателно си го обмислила.

— Чудиш се колко ще струва, предполагам, но не искаш да ме попиташ, защото един джентълмен не пита за цени.

Вярно беше.

— Погледнах във вестника — обясни тя. — Подобна къща струва около триста паунда. Вероятно ще ти излезе по-евтино, отколкото да ми плащаш по два на месец до края на живота ми.

Триста паунда не беше нищо за Фиц. Беа харчеше толкова за рокли в Мезон Пакен в Париж за един следобед.

— Но ще ми обещаеш ли да пазиш тайната?

— И ще обещая да обичам и да се грижа за детето ти, него или нея, да го отгледам щастливо и здраво, да получи добро образование, дори никога да не покажеш признак, че те интересува.

Фиц се възмути, но тя имаше право. Почти не мислеше за нейното дете.

— Съжалявам. Твърде съм разтревожен за Беа.

— Зная. — Тя смекчи тона, както винаги, когато той показваше притесненията си.

— Кога заминаваш?

— Утре сутрин. Бързам също колкото и ти. Ще хвана влака за Лондон и ще започна да търся къща веднага. Когато намеря точното място, ще пиша на Солмън.

— Ще трябва да спиш някъде, докато си намериш къща. — Той извади портфейла от вътрешния джоб на сакото си и подаде две бели банкноти от по пет паунда.

Тя се усмихна.

— Нямаш никаква представа кое колко струва, нали, Теди? — Върна му едната банкнота. — Пет паунда са предостатъчни.

Той се обиди.

— Не искам да мислиш, че те мамя.

Държанието й се промени и той забеляза ярост под повърхността.

— О, мамиш ме, Теди. Но не с пари.

— И двамата го направихме — каза той отбранително и хвърли поглед към леглото.

— Но само един от нас ще роди.

— Е, нека не се разправяме. Ще кажа на Солмън да стори каквото предлагаш.

Тя му подаде ръка.

— Сбогом, Теди. Зная, че ще удържиш на думата си.

Гласът й беше равен, ала Фиц долавяше усилието й да запази хладнокръвие.

Стиснаха си ръцете, колкото и странно да изглеждаше това за двама души, които се бяха любили страстно.

— Ще удържа — обеща той.

— Сега си тръгни, моля те, бързо — каза тя и се обърна настрани. Той се поколеба за секунда, но след това излезе.

Докато се отдалечаваше, с изненада и срам установи, че се просълзява немъжествено.

— Сбогом, Етел — прошепна той на празния коридор. — Нека Бог те благослови и да те пази.

IV

Етел отиде до склада за багаж на тавана и открадна малък куфар, стар и очукан. На никого нямаше да липсва. Беше на бащата на фиц и гербът му личеше върху износената кожа. Позлатата отдавна беше паднала, но отпечатъкът на герба още се виждаше. Тя прибра в него чорапи, бельо и няколко ароматизирани сапуна от тези на княгинята.

Докато лежеше същата нощ, осъзна, че все пак не иска да ходи в Лондон. Твърде много се страхуваше, за да премине сама през това. Искаше да е със семейството си. Трябваше да пита майка си много неща за бременността. Трябваше да е на познато място, когато дойде времето. Детето й щеше да има нужда от баба си, дядо си и вуйчо си Били.

На сутринта се облече, остави роклята на домоуправителката да виси от гвоздея си и се измъкна от Тай Гуин много рано. В края на алеята се обърна към къщата, с нейните почернели от въглищен прах камъни, дългите редове прозорци, отразили изгряващото слънце, и се замисли колко много беше научила откак за пръв път дойде тук на тринадесет, веднага след завършването на училище. Сега знаеше как живеят големците. Ядяха странна храна, приготвена по сложен начин, и изхвърляха повече, отколкото изяждаха. Всички говореха с еднакъв задавен акцент, дори някои от чужденците. Докосвала беше прекрасното бельо на богати жени, фин памук и хлъзгава коприна, ушити на ръка и бродирани, поръбени с дантели, по дванайсет броя от всичко, натрупани в скриновете им. Можеше само с един поглед да определи кога е бил измайсторен този или онзи бюфет. „И най-вече“, помисли си тя с дълбока горчивина, „научи да няма вяра на любовта.“

Слезе по планинския склон към Абъроуен и тръгна по улица „Уелингтън“. Вратата на дома на родителите й беше отключена, както винаги. Влезе. Главната стая в къщата, кухнята, беше по-малка от стаята с вазите в Тай Гуин, която се използваше само за аранжиране на букети.

Мама месеше тесто за хляб, но когато видя куфара, спря и попита:

— Какво е станало?

— Връщам се вкъщи — отговори Етел. Остави куфара и седна до квадратната кухненска маса. Прекалено силно се срамуваше да каже какво се е случило.

Мама обаче позна.

— Уволнили са те!

Етел не можеше да погледне майка си.

— Да. Съжалявам, мамо.

Майка й обърса ръце в един парцал.

— Какво си направила? — разгневи се тя. — Веднага ми кажи!

Етел въздъхна. Защо не можеше просто да го каже?

— Бременна съм.

— О, не… Развратнице!

Етел с мъка удържа сълзите. Беше се надявала на съчувствие а не на осъждане.

— Такава съм — съгласи се тя. Свали шапката си и опита да се овладее.

— Всичко те е замаяло — работата в голямата къща, срещата с краля и кралицата. Забравила си как сме те отгледали.

— Май си права.

— Това ще погуби баща ти.

— Не му се налага да ражда — саркастично отвърна Етел — Ще оцелее.

— Не ставай нахална. Ще му разбиеш сърцето.

— Къде е той?

— На поредното събрание за стачката. Помисли за позицията му в града — старейшина в църквата, представител на миньорите, секретар на Независимата лейбъристка партия — как ще гледа хората в очите по разни срещи, когато всички си мислят, че дъщеря му е уличница?

Етел повече не можеше да се владее.

— Много съжалявам, че ще се срамува от мен — каза тя и се разплака.

Изражението на мама се смени.

— Е, сега. Най-старата история в света — каза тя. Заобиколи масата и притисна главата на дъщеря си в гърдите си. — Нищо, нищо — заповтаря й, както когато Етел си обелеше коленете като малко момиченце.

Не след дълго риданията на Етел постихнаха.

Мама я пусна и рече:

— По-добре да пийнем чай. — На печката винаги имаше готов чайник. Тя пусна чаени листа в една кана, наля гореща вода и разбърка сместа с дървена лъжица. — Кога трябва да се роди бебето?

— Февруари.

— Божичко. — Мама се обърна от печката да погледне Етел. — Ще ставам баба!

И двете се засмяха. Мама извади чаши и сипа чай. След няколко глътки Етел се почувства по-добре.

— Лесно ли ни раждаше? — попита тя майка си.

— Няма такова нещо като лесно раждане, но моите бяха по-лесни от повечето, според майка ми. Но след раждането на Били все имам болки в гърба.

Били слезе по стълбите.

— Кой говори за мен?

Етел се досети, че брат й стачкуваше и затова можеше да спи до късно. С всяка следваща тяхна среща той изглеждаше все по-висок и широкоплещест.

— Здрасти, Ет. За какво ти е куфарът? — Като целуна сестра си, я поодраска с острия си мустак. Седна и мама му наля чай.

— Направих нещо глупаво, Били — отвърна Етел. — Бременна съм.

Той я зяпна. Беше твърде потресен да говори. После се изчерви, несъмнено защото се сети какво е направила, та да забременее. Сведе глава смутен. После отпи малко чай. Накрая каза:

— Кой е бащата?

— Не го познаваш. — Беше си измислила история. — Беше прислужник, който пристигна в Тай Гуин с един от гостите, но сега вече е в армията.

— Но ще се грижи за теб.

— Дори не знам къде е.

— Ще намеря нещастника.

Етел постави ръка на рамото му.

— Не се ядосвай, миличък. Ако ми трябва помощта ти, ще я поискам.

Били явно не знаеше какво да каже. Заплахите очевидно нямаше да свършат работа, но нямаше как иначе да реагира. Изглеждаше замаян. Още беше едва на шестнадесет.

Етел си го спомни като бебе. Тя беше само на пет, когато се роди той, но направо се омагьоса от него, от съвършенството му и уязвимостта му. „Скоро ще имам прекрасно беззащитно бебенце“, помисли си тя. Не знаеше да се радва ли, или да се плаши.

Били рече:

— Тате сигурно ще има какво да каже.

— От това се тревожа — въздъхна Етел. — Ще ми се да можех да направя нещо, за да не се разстрои.

Дядо слезе по стълбището.

— Уволнена, а? — предположи, когато видя куфара. — Твърде устата си била сигурно.

Мама го стрелна ядно с поглед.

— Не бъди жесток, тате. Очаква дете.

— Леле. Някой важен господин от голямата къща, а? Сигурно е самият граф, няма хич да се изненадам.

— Не говори глупости, дядо. — Етел се стресна, когато старецът отгатна от първия път.

Били каза:

— Някакъв прислужник, който дошъл с един от гостите. Отишъл бил в армията. Тя не иска да ходим да го търсим.

— А, тъй ли било? — Етел виждаше, че дядо не е докрай убеден, но той не настоя. Вместо това каза: — От италианската кръв е, мойто момиче. И баба ти имаше гореща кръв. Щеше да се вкара в много бели, ако не се бях оженил за нея. Даже не дочака до сватбата. Всъщност…

Мама го прекъсна рязко:

— Тате! Не пред децата.

— Че какво може да ги притесни след цялата тая работа? Твърде съм стар за птички и пчелички. Младите жени искат да си лягат с млади мъже и го искат толкова много, че ще го сторят, независимо дали са женени или не. Който се преструва, че е другояче, е глупак — и това включва съпруга ти, мила моя Кара.

— Внимавай какви ги приказваш — предупреди го мама.

— Добре де, добре. — Дядо млъкна и взе да си пие чая.

Минута по-късно влезе тате и мама го погледна изненадано.

— Рано се връщаш!

Той долови недоволството в гласа й.

— Като те слушам, май не съм добре дошъл.

Тя се вдигна от масата и му направи място.

— Ще сваря още малко чай.

Тате не седна.

— Отмениха срещата. — Погледът му попадна на куфара на Етел. — Това пък какво е?

Всички я погледнаха. Забеляза страха по лицето на мама, непокорството по лицето на Били и някакво примирение по лицето на дядо. Трябваше да отговори.

— Трябва да ти кажа нещо, тате. Ще се сърдиш, но само мога да кажа, че съжалявам.

Лицето му потъмня.

— Какво си направила?

— Напуснах работата в Тай Гуин.

— Няма за какво да съжаляваш. Никога не ми е харесвало как се кланяш и слугуваш на ония паразити.

— Напуснах по причина.

Той се приближи и се надвеси над нея.

— Добра или лоша?

— В беда съм.

Заприлича на гръмоносен облак.

— Надявам се, че нямаш предвид това, което момичетата понякога имат предвид като кажат, че са в беда.

Тя закова поглед в масата и кимна.

— Ти… — Той млъкна, затърси подходящите думи. — Ти си извършила морално прегрешение?

— Да.

— Развратнице!

Мама беше казала същото. Етел се сви по-далеч от него, макар че всъщност не очакваше да я удари.

— Погледни ме! — Тя вдигна замъглени от сълзи очи. — Значи, казваш ми, че си извършила греха на прелюбодеянието.

— Съжалявам, тате.

— С кого? — извика той.

— С един прислужник.

— Как се казва?

— Теди. — Името излезе преди да може да се спре.

— Теди кой?

— Няма значение.

— Нямало значение? Какво ми казваш, за Бога?

— Дойде на посещение в имението заедно с господаря си. Когато открих какво е състоянието ми, той вече беше заминал в армията. Загубих връзка с него.

— На посещение? Загубила връзка? — Гласът на тате се издигна до яростен крясък. — Значи дори не сте сгодени? Ти си извършила този грях… — Той заекна, неспособен да извади от устата си отвратителните думи. — Извършила си този ужасен грях случайно?!

— Не се гневи, тате — опита се да се намеси мама.

— Да не се гневя?! Че кога иначе да се гневя?

Дядо опита да го успокои.

— По-спокойно, Дай, момчето ми. Няма полза от крещене.

— Съжалявам, че се налага да ти напомням, дядо, че това е моята къща и че аз ще реша от кое няма полза.

— Добре, де, добре — миролюбиво измърмори дядо. — Ти с решаваш.

Мама не беше готова да отстъпи.

— Не казвай нищо, за което можеш да съжаляваш, тате.

Опитите да успокоят гнева на тате го ядосаха още повече.

— Няма да ми нареждат жени и старци! — извика той. Насочи пръста си към Етел. — И няма да търпя прелюбодейка в къщата си. Вън!

Мама се разплака.

— Не, моля те, не го казвай!

— Вън! — изкрещя той. — И да не се връщаш!

— Но… внучето ти! — каза мама.

Били се обади.

— А ще позволиш ли да ти нарежда Словото Божие, тате? Иисус е казал: „Не съм дошъл да призова праведници, а грешници към покаяние.“ Евангелие от Лука, глава пета, стих трийсет и втори.

Тате се нахвърли върху него:

— Нека ти кажа нещо, невеж хлапак. Баба и дядо ми никога не са се женили. Никой не знае кой е дядо ми. Баба ми е била най-низката от низките жени.

Мама спря да диша. Етел се изуми и видя, че Били се вцепени. Дядо като че ли знаеше.

— О, да. — Тате понижи тон. — Баща ми е израснал в публичен дом, ако можете да си представите какво е това. Място, посещавано от моряците, долу край кардифските докове. Тогава, един ден, докато майка му била пияна, Бог повел детските стъпки на баща ми към неделното училище в една църква, където открил Иисус. Там се научил да пише и чете, както и да може да отгледа децата си в пътя на праведността.

Мама промълви:

— Никога не си ми го казвал, Дейвид. — Тя рядко използваше рожденото му име.

— Надявах се никога да не трябва да си го припомням. — Лицето на тате се изкриви в маска на срам и ярост. Облегна се на масата и се втренчи право в очите на Етел, а гласът му се превърна в шепот. — Когато ухажвах майка ти, се държахме за ръце и я целувах по бузата всяка вечер до деня на сватбата ни. — Той тресна масата с юмрук и чашите се разтресоха. — С благословията на нашия Господ Иисус Христос, семейството ни издрапа от вонящата кал. — Той отново завика. — Няма да се върнем там!

Няма! Няма! Няма!

Последва миг на втрещено мълчание.

Тате погледна мама.

— Махни Етел оттук.

Етел се изправи.

— Куфарът ми е готов и имам малко пари. Ще взема влака за Лондон. — Погледна баща си с огорчение. — Няма да завлека семейството в калта.

Били вдигна куфара й.

— А ти къде отиваш, момче? — попита го ядно тате.

— Ще я изпратя до гарата — уплашено рече той.

— Да си носи сама куфара.

Били се наведе да го остави, но промени решението си. На лицето му се изписа упорит израз.

— Ще я изпратя до гарата — повтори той.

— Ще правиш каквото ти се казва! — извика тате.

Били все още изглеждаше уплашен, но вече и се държеше предизвикателно.

— И какво ще направиш, тате? И мен ли ще изхвърлиш от къщата?

— Ще те метна през коляно и ще те набия здравата — каза баща му. — Не си достатъчно голям.

Били бе блед като платно, но погледна тате в очите.

— Не, достатъчно голям съм. — Той премести куфара в лявата си ръка и стисна десния си юмрук.

Тате пристъпи напред.

— Ще те науча как ще ми свиваш юмрук, момченце!

— Не! — извика мама. Тя застана между тях и избута тате назад. — Стига толкова! Няма да има побоища в кухнята ми.

Тя насочи пръст към лицето на тате.

— Дейвид Уилямс, да си държиш ръцете назад. Не забравяй, че си настоятел в параклиса Витезда. Какво ще си помислят хората?

Това го успокои.

Мама се обърна към Етел.

— По-добре върви. Били ще дойде с теб. Хайде, бързо.

Тате седна на масата. Етел целуна майка си по бузата.

— Довиждане, мамо.

— Пиши ми — заръча й мама.

Тате се обади:

— Да не си посмяла да пишеш на когото и да било в тая къща! Ще горя писмата ти неотворени!

Мама не издържа и се разплака отново. Етел излезе, следвана от брат си.

Те заслизаха по стръмните улици към центъра. Етел гледаше в земята, не искаше да разговаря с никого и не искаше никой да я пита къде отива.

На гарата си купи билет за „Падингтън“.

— Е — рече Били, докато чакаха влака, — две изненади за един ден. Първо ти, после тате.

— Толкова дълго е трупал всичко това — каза Етел. — Нищо чудно, че е толкова строг. Почти му прощавам, че ме изгони.

— А аз не. Вярата ни е за изкуплението и милостта, не за трупане на това и онова и наказване на хората.

Пристигна влак от Кардиф и Етел видя Валтер фон Улрих да слиза. Той докосна шапка за поздрав към нея, което бе любезно от негова страна — обикновено джентълмените не се отнасяха така към прислугата. Лейди Мод каза, че го е отхвърлила. Вероятно идваше да си я върне. Тя безмълвно му пожела успех.

— Искаш ли да ти купя вестник? — попита Били.

— Не, миличък, благодаря ти — отвърна му тя. — Не мисля, че бих могла да се съсредоточа.

Докато чакаше влака, го попита:

— Помниш ли кода ни?

Като деца си бяха измислили прост начин да си пишат бележки, без родителите им да могат да ги разберат. За момент Били изглеждаше объркан, но след това лицето му се проясни.

— А, да.

— Ще ти пиша така, за да не може тате да го разчете.

— Добре. Пращай писмото по Томи Грифитс.

Влакът допъхтя на гарата сред облаци пара. Били прегърна Етел. Тя забеляза, че той се опитва да не плаче.

— Да се грижиш за себе си — заръча му тя. — И да се грижиш за мама.

V

Мод закуси късно заедно с княгиня Беа в малката трапезария в Гуин. Княгинята беше в много добро настроение. Обикновено се оплакваше от живота във Великобритания, макар Мод да си спомняше от времето, което прекара като дете в британското посолство, че животът в Русия е много по-неудобен — студени къщи, намусени хора, ненадеждни услуги, дезорганизирано правителство. Но днес Беа нямаше оплаквания. Щастлива беше, че най-сетне е бременна.

Дори говореше с добро за Фиц.

— Той спаси семейството ми, знаеш. Плати ипотеките на имението ни. Но досега нямаше кой да го наследи. Брат ми няма деца. Толкова би било ужасно, ако земята на Андрей и Фиц отиде при някой далечен братовчед.

Мод не можеше да си го представи като нещо ужасно. Далечният братовчед можеше да е неин син. Но тя никога не беше очаквала да наследи състояние и не мислеше много за тези неща.

Не беше много приятна компания тази сутрин. Самата тя го усети, докато пиеше кафе и си играеше с препечената филийка. Всъщност, беше й ужасно криво. Тапетът я потискаше, макар че бе живяла край него цял живот — по викториански претрупан листак, който покриваше стените и тавана.

Не беше казала на семейството за връзката си с Валтер, така че сега не можеше да им каже, че е приключила, а това значеше, че няма кой да й съчувства. Само остроумната малка домоуправителка Уилямс знаеше историята, но тя като че ли беше изчезнала.

Мод четеше репортажа на вестник Таймс за речта на Лойд Джордж по време на вечерята в Меншън хаус. Той изразяваше оптимизъм относно балканската криза и смяташе, че може да се разреши по мирен път. Надяваше се да е прав. Макар че се беше отказала от Валтер, още я ужасяваше мисълта, че той ще трябва да навлече униформа и да бъде убит или осакатен на бойното поле.

Прочете и кратка новина, идваща от Виена и озаглавена СРЪБСКАТА ПАНИКА. Попита Беа дали Русия ще защити Сърбия срещу австрийците.

— Надявам се, че не! — отвърна разтревожена княгинята. — Не искам брат ми да ходи на война.

Мод си спомняше закуските с Фиц и Валтер, когато бяха във ваканция от училище, в тази същата трапезария. Тя беше на дванадесет, те — на по седемнадесет. Момчетата имаха ненаситен апетит и нагъваха яйца, наденички и планини от препечени филийки с масло, преди да отидат на езда или плуване. Беше като омаяна от Валтер — толкова красив, а и чужденец. Държеше се учтиво с нея, все едно бяха връстници, което ласкаеше малкото момиче, а сега вече можеше да съобрази, че още тогава е флиртувал изтънчено.

Докато се рееше в спомени, икономът Пийл влезе и я изуми, като обяви на Беа:

— Господин фон Улрих е тук, Ваше Височество.

„Невъзможно е да е Валтер“, замаяно си рече Мод. „Дали не е Роберт? Също толкова невероятно.“

След миг Валтер влезе.

Мод загуби ума и дума.

— Каква приятна изненада, хер фон Улрих — възкликна княгиня Беа.

Валтер носеше лек летен костюм от блед сиво-синкав туид. Синята му сатенена вратовръзка беше в цвета на очите му. На Мод й се дощя да бе облякла нещо различно от семплата широка в раменете кремава рокля, която й се беше сторила подходяща за закуска с етърва й.

— Простете, че се натрапвам, княгиньо — обърна се Валтер към Беа. — Трябваше да посетя консулството ни в Кардиф — някаква досадна работа около немски моряци, които нещо се сдърпали с местната полиция.

Глупости. Валтер беше военен аташе — работата му не включваше освобождаване на моряци от затвора.

— Добро утро, лейди Мод. — Той стисна ръката й. — Колко приятно съм изненадан да Ви открия тук.

Още глупости. Тук беше само и единствено заради нея. Беше напуснала Лондон, за да не може Валтер да я притеснява, но дълбоко в сърцето си изпита задоволство от неговото постоянство да я последва чак тук. Смутена, Мод успя да каже само:

— Здравейте, как сте?

— Моля, пийнете малко кафе, хер фон Улрих. Графът излезе да поязди, но ще се върне скоро — покани го Беа. Тя естествено предположи, че Валтер е дошъл да види Фиц.

— Колко сте мила. — Валтер седна.

— Ще останете ли за обяд?

— С удоволствие. След което трябва да хвана влака за Лондон.

Беа се изправи.

— Ще говоря с готвача.

Валтер скочи на крака, за да издърпа стола й.

— Поговорете с лейди Мод — каза Беа на излизане от стаята. — Ободрете я малко. Тя се тревожи за международното положение.

Валтер вдигна вежда при нотката подигравателност в гласа на Беа.

— Всички разумни хора се тревожат за международното положение — каза той.

Мод се смути още повече. Чудеше се какво да каже и в отчаянието си посочи към Таймс.

— Смятате ли, че сърбите наистина са мобилизирали седемдесет хиляди запасняци?

— Съмнявам се, че разполагат с толкова — отвърна сериозно Валтер. — Но се опитват да вдигнат залозите. Надяват се, че опасността от широкомащабна война ще направи Австрия по-предпазлива.

— А защо австрийците толкова се бавят с исканията си към сръбското правителство?

— Официално — искат да приберат реколтата, преди да направят нещо, което би ги принудило да мобилизират хора. Неофициално — знаят, че френският президент и неговият външен министър са в Русия. Така става опасно лесно двамата съюзници да съгласуват общ отговор. Няма да има австрийска нота, преди президентът Поанкаре да напусне Санкт Петербург.

„Толкова ясно разсъждава“, каза си Мод. Обичаше тази му черта.

Изведнъж сдържаността го предаде. Маската на официална вежливост падна и лицето му стана изтерзано. Той рязко рече:

— Моля те, върни се при мен.

Мод отвори уста, за да каже нещо, но чувствата като че я задавиха и не можа да проговори.

Валтер нещастно продължи:

— Знам, че ме отхвърли за мое добро, но няма да стане. Твърде много те обичам.

Мод успя да отговори:

— Но баща ти…

— Той ще се оправя сам. Не мога да му се подчиня, не и в това — Гласът му премина в шепот. — Не мога да понеса да те загубя.

— Може би е прав. Може би един немски дипломат не може да има английска съпруга, не и сега.

— Тогава ще се заема с друга професия. Но друга като теб никога няма да намеря.

Решимостта й се стопи, очите й плувнаха в сълзи.

Валтер се пресегна през масата и взе ръката й.

— Може ли да говоря с брат ти?

Мод стисна бялата ленена салфетка и изтри сълзите си.

— Не говори още с Фиц. Изчакай няколко дни, докато приключи сръбската криза.

— Може да отнеме повече от няколко дни.

— В такъв случай, ще помислим пак.

— Ще сторя каквото пожелаеш, разбира се.

— Обичам те, Валтер. Каквото и да се случи, искам да съм твоя съпруга.

Той й целуна ръка.

Благодаря ти — отвърна тържествено. — Ти ме направи много щастлив.

VI

Над къщата на улица „Уелингтън“ се спусна напрегната тишина. Мама направи обед, а тате, Били и дядо се нахраниха, но никой не каза много. Били не можеше да изрази яростта, която го ядеше. Следобед изкачи склона и се шля миля след миля самичък.

На следващата сутрин откри, че умът му постоянно се връща към историята с Иисус и прелюбодейката. Докато седеше на масата в неделния си костюм и чакаше да отиде с родителите си и дядо във „Витезда“ за разчупването на хляба, отвори Библията на Евангелието на Йоана и намери осма глава. Прочете историята отново и отново. Сякаш се отнасяше за същата неволя, в която бе попаднало семейството му.

Продължи да размишлява над историята и в църквата. Огледа приятелите и съседите си — госпожа Дай Коняря, Джон Джоунс Магазинера, госпожа Понти и двамата й пораснали синове, Мазньо Хюит… Всички знаеха, че Етел е напуснала Тай Гуин вчера и е взела влак за Падингтън. Не знаеха точно защо, но се досещаха. В умовете си вече я бяха осъдили. Но не и Иисус.

Докато траеха химните и импровизираните молитви, Били реши, че Светият Дух го подтиква да прочете тези няколко стиха. Към края на първия час се изправи и отвори Библията.

Последва малко изненадан шепот. Младичък беше да води паството. При все това долна граница на възрастта нямаше. Светият Дух можеше да докосне всекиго.

— Няколко стиха от Евангелието на Йоана. — Гласът му потрепваше леко и той се опита да го овладее.

— „Рекоха му: Учителю, тая жена биде хваната в самото прелюбодеяние.“

Внезапно параклисът се смълча — никой не помръдваше, никои не шепнеше, не се прокашляше.

Били продължи:

— „А Мойсей ни е заповядал в закона такива с камъни да убиваме; Ти, прочее, какво казваш? Казваха това, за да Го изкушават, та да има с какво да Го обвиняват. А Иисус се наведе надолу и пишеше с пръст по земята, без да обръща на тях внимание. А като настояваха да Го запитват, Той се поизправи и им рече…“ — Тук Били се поспря и се огледа. Внимателно придаде тежест на думите и прочете. — „Който от вас е без грях, нека пръв хвърли камък върху нея.“

Всяко лице в залата отвърна на погледа му. Никой не помръдна. Били продължи:

— „И пак се наведе надолу и пишеше по земята. А те, като чуха това, и понеже съвестта ги бореше, взеха да се разотиват един след друг, начевайки от по-старите, та до последните; и остана Иисус сам и Жената, която стоеше насред. Като се поизправи и не видя никого, освен жената, Иисус й рече: жено, де са твоите обвинители? Никои ли те не осъди? Тя отговори: никой, Господи!“

Били вдигна очи от Библията. Нямаше нужда да чете последния стих — знаеше го наизуст. Погледна каменното лице на баща си и заговори много бавно:

— „Иисус й рече: и Аз те не осъждам. Иди си и недей вече греши.“

След няколко дълги секунди затвори Библията с тупване, което прозвуча като гръмотевица в тишината.

— Това е Словото Божие — завърши той.

Не седна. Вместо това се запъти към изхода. Сподириха го съсредоточените погледи на всички събрали се. Отвори голямата дървена врата и излезе.

Не се върна повече.

Девета глава

Краят на юли, 1914 година

I

Валтер фон Улрих не можеше да свири рагтайм.

Справяше се с мелодиите. Бяха достатъчно прости. Можеше да се справи и със своеобразните акорди, които често използваха умалена септима. Можеше и да съчетае двете, но не звучеше като рагтайм. Ритъмът му убягваше. Опитите му звучаха повече като свирнята на уличните групи по берлинските паркове. За човек, който без усилие свиреше бетовеновите сонати, това беше дразнещо.

Мод се беше опитала да го научи в онази съботна сутрин в малката дневна в Тай Гуин, на отворения Бехщайн сред палмите в саксии. Лятното слънце струеше през високите прозорци. Седяха един до друг зад пианото, краката им се докосваха, ръцете им се преплитаха, а Мод се забавляваше с неуспешните му опити. Това бе миг на златно щастие.

Настроението на Валтер се помрачи, когато тя му обясни как Ото я е придумал да прекъснат връзката си. Ако след връщането си в Лондон същата вечер се беше видял с баща си, скандалът щеше да е страховит. Но Ото бе заминал за Виена и Валтер трябваше да преглътне гнева си. Оттогава не беше го виждал.

Беше се съгласил с Мод да пазят в тайна годежа си, докато отмине Балканската криза. Тя все още се точеше, но нещата започваха да се успокояват. Почти четири седмици след атентата в Сараево австрийският император още не беше изпратил на сърбите отдавна обмисляната нота. Забавянето подхранваше у Валтер надеждата, че настроенията са се поуталожили и във Виена е надделяла умереността.

Докато седеше пред малкото пиано в тесния хол на своя ергенски апартамент на „Пикадили“, Валтер мислеше колко много неща — с изключение на война — могат да направят австрийците за да накажат Сърбия и да успокоят наранената си гордост. Например, да принудят сръбското правителство да затвори всички антиавстрийски вестници, да изчистят от сръбската армия и бюрокрация всички националисти. Сърбите можеха да изпълнят подобни изисквания — би било унизително за тях, но все пак беше по-добро от война, която нямаше как да спечелят.

Тогава предводителите на великите европейски страни можеха да се поуспокоят и да се съсредоточат върху вътрешните си проблеми. Русите щяха да смажат общата стачка, англичаните — да усмирят разбунените ирландски протестанти, а французите — да се наслаждават на съдебния процес срещу госпожа Кайо, застреляла редактора на вестник Фигаро, задето отпечатал любовните писма на съпруга й.

И Валтер щеше да може да се ожени за Мод.

В момента това бе в центъра на вниманието му. Колкото повече мислеше за трудностите, толкова по-решен ставаше да ги преодолее. В продължение на няколко дни бе обмислял безрадостната перспектива на живот без любимата си, и беше още по-сигурен, че иска да се ожени за нея, независимо от цената, която и двамата можеха да платят. Докато жадно следеше развоя на дипломатическите игри по европейската шахматна дъска, Валтер първо обмисляше ефекта на всяка стъпка най-напред върху него и Мод и чак след това върху Германия и света.

Щеше да я види днес, на вечерята и на бала на херцогинята на Съсекс. Вече беше сложил бялата вратовръзка и фрака. Време бе да тръгва. Но докато затваряше капака на пианото, входният звънец издрънча и камердинерът му обяви идването на граф Роберт фон Улрих.

Роберт изглеждаше мрачно. Познато изражение. Той беше объркан и нещастен през студентските им години във Виена. Чувствата му го теглеха неустоимо към хора, които бе възпитан да смята за декаденти. В онези дни, на връщане след прекарана с мъже като него нощ, той изглеждаше по същия начин — виновен, но непокорен. С течение на времето разбра, че хомосексуализмът, подобно на изневярата, официално се осъжда, но — поне в по-изискана среда — скрито се толерира. Освен това се беше примирил със същността си. Днес имаше друга причина за изражението му.

— Току-що видях текста на императорската нота — още с влизането си каза Роберт.

Валтер се обнадежди. Навярно това беше тъй очакваното от него мирно решение.

— Какво пише?

Роберт му подаде един лист.

— Преписах основното.

— Получена ли е от сръбското правителство?

— Да, в шест часа белградско време.

Имаше десет искания. С облекчение Валтер видя, че първите три са същите, които беше предвидил — потискане на либералните вестници, разпускането на тайното общество Черната ръка и сурови мерки срещу националистическата пропаганда. „Може би умерените във Виена все пак бяха спечелили спора“, с признателност помисли Валтер.

На пръв поглед четвъртата точка изглеждаше разумно — австрийците искаха прочистване на сръбската администрация от националисти, ала по-неприятното идеше накрая — имената на националистите щяха да бъдат посочени от австрийската страна.

— Вижда ми се малко крайно — тревожно отбеляза Валтер. — Сръбското правителство не може просто да уволни всички, назовани от австрийците.

Роберт сви рамене.

— Ще му се наложи.

— Предполагам. — Валтер се надяваше, че ще го сторят в името на мира.

Но следваше по-лошото.

Пета точка изискваше Австрия да подпомогне сръбското правителство в смазването на подривната дейност, а шеста — Валтер я прочете невярващо — австрийски служители да участват в разследването на атентата.

— Но Сърбия не може да се съгласи на това! — възрази Валтер.

— Все едно да се откажат от суверенитета си.

Лицето на Роберт се смрачи още повече.

— Едва ли — раздразнено рече той.

— Няма страна, която да се съгласи на това.

— Сърбия ще се съгласи. Трябва да го направи или ще бъде унищожена.

— Във война?

— Ако е нужно.

— Която може да обхване цяла Европа!

— Не и ако другите правителства са разумни — поклати пръст Роберт.

„За разлика от вашето“, помисли си Валтер, но преглътна хапливия отговор и продължи да чете. Останалите изисквания бяха изразени арогантно, но сърбите вероятно можеха да ги понесат: арестуване на заговорниците, недопускане на контрабанда на оръжие на австрийска територия, ограничаване на антиавстрийските изявления от страна на сръбски държавни служители.

Крайният срок за отговор беше четиридесет и осем часа.

— Божичко, това е сурово — каза Валтер.

— Хора, които предизвикват австрийския император, трябва да очакват суровост.

— Знам, знам, но той дори не им дава възможност да запазят достойнството си.

— А защо да го прави?

Валтер най-сетне спря да крие гнева си.

— За Бога, да не би да иска война?

— Императорската фамилия, Хабсбургската династия, стотици години е управлявала големи дялове от Европа. Император Франц Йозеф знае, че Бог го е определил да властва над по-низшите славянски народи. Това е съдбата му.

— Бог да ни пази от мъжете на съдбата — измърмори Валтер. — Моето посолство видяло ли е това?

— Всеки момент ще го види.

Валтер се почуди как ли ще реагират останалите. Щяха ли да го одобрят като Роберт, или да бъдат възмутени като Валтер? Щеше ли да се понесе международен протестен вой, или само безпомощно и дипломатично да бъдат свити рамене? Щеше да разбере тази вечер. Погледна часовника над камината.

— Закъснявам за вечеря. Отиваш ли на бала на херцогинята на Съсекс по-късно?

— Да. Ще се видим там.

Излязоха и се разделиха на „Пикадили“. Валтер се насочи към къщата на Фиц, където щеше да вечеря. Останал беше без дъх, като след удар. Войната, от която така се боеше, беше опасно близо.

Пристигна тъкмо навреме, за да се поклони на княгиня Беа — в лавандулова рокля с копринени панделки — и да се ръкува с Фиц — невъобразимо хубав с високата колосана яка и бялата папийонка. Тогава обявиха вечерята. Валтер с удоволствие установи, че ще придружава Мод до трапезарията. Любимата му беше облякла тъмночервена рокля от някаква мека материя и много му се хареса.

Докато й издърпваше стола, й направи комплимент.

— Колко привлекателна рокля.

— Пол Поаре — обясни тя. Моделиерът бе толкова известен, че дори Валтер беше чувал за него. Мод леко понижи глас: — Реших, че може да ти хареса.

Думите бяха само леко интимни, но въпреки това го полази тръпка, последвана веднага от страха, че може да загуби тази обаятелна жена.

Къщата на Фиц не беше точно дворец. Дългата й трапезария на ъгъла на улицата откриваше гледка към две важни пътни артерии. Електрическите полилеи грееха в стаята въпреки ярката лятна вечер, а светлината блещукаше по кристалните чаши и сребърните прибори пред всяко място. Оглеждайки останалите дами на масата, Валтер за пореден път се изуми на неприлично дълбоките деколтета, демонстрирани от англичанките от висшата класа.

Подобни наблюдения бяха признак на незрялост. Време му беше да се жени.

Още щом седна, Мод свали едната си обувка и прокара крак нагоре по крака му. Той й се усмихна, но тя веднага забеляза, че е разсеян.

— Какво има? — попита го тя.

— Започни разговор за австрийския ултиматум — промълви той. — Кажи, че си чула как вече е изпратен.

Мод се обърна към брат си, седнал начело на масата.

— Мисля, че нотата на австрийския император най-сетне е била изпратена в Белград. Чувал ли си нещо, Фиц?

Графът остави супената лъжица.

— И аз чух същото. Но никой не знае какво има в нея.

Валтер се намеси:

— Смятам, че е много сурова. Австрийците настояват да се намесят в процеса на правораздаване в Сърбия.

— Да се намесят! — възкликна Фиц. — Но ако премиерът на Сърбия се съгласи, ще трябва да подаде оставка!

Валтер кимна. Приятелят му предвиждаше същите последици като него.

— Сякаш австрийците искат война.

Беше опасно близо да заговори нелоялно за един от съюзниците на Германия, но бе достатъчно неспокоен, за да не се интересува от това. Улови погледа на Мод — бледа и притихнала. И тя веднага долови заплахата.

— Човек не може да не симпатизира на Франц Йозеф, разбира се — каза Фиц. — Национализмът може да дестабилизира една империя, ако към него не се подхожда твърдо. — Валтер се досети, че приятелят му мисли за привържениците на ирландската независимост и за южноафриканските бури. Те заплашваха целостта на Британската империя. — Но все пак не е необходимо да стреляш по врабците с топ.

Лакеите вдигнаха купите със супа и наляха друго вино. Валтер не пи. Вечерта щеше да е дълга и му трябваше бистра глава.

Мод тихо каза:

Днес случайно срещнах премиера Аскуит. Каза, че може да настъпи същински Армагедон. — Изглеждаше уплашена. — Опасявам се, че не му повярвах, но сега разбирам, че навярно е имал право.

— Всички от това се боим — съгласи се брат й.

Валтер както винаги се впечатли от връзките на Мод. Тя свободно общуваше с най-влиятелните мъже в Лондон. Припомни си как, още когато беше на единадесет-дванадесет години и баща й бе министър в консервативното правителство, тя разпитваше със сериозен тон колегите му от кабинета, когато идваха в Тай Гуин. Дори тогава онези мъже я слушаха внимателно и отговаряха с търпение.

Мод продължи:

— Оптимистично погледнато, ако избухне война, Аскуит смята, че не е нужно Великобритания да се намесва.

Валтер се обнадежди. Ако Великобритания не се намесеше, войната нямаше да го отдели от Мод.

Фиц обаче като че не одобряваше думите на сестра си.

— Наистина? Дори, ако — прости ми, фон Улрих дори ако Германия прегази Франция?

— Според Аскуит, просто ще гледаме — отговори Мод.

— Както отдавна се опасявам — надуто подхвана Фиц, — правителството не разбира равновесието на силите в Европа.

Като консерватор Фиц не вярваше на правителството на либералите и лично мразеше Аскуит, който бе отслабил Камарата на лордовете. Най-важното нещо бе, че идеята за война не го ужасяваше напълно. Валтер се страхуваше, че в някои отношения може и да се радва на мисълта — точно като Ото. Със сигурност предпочиташе войната пред отслабване на британската мощ.

— Сигурен ли си, скъпи ми Фиц, че немска победа над Франция наистина би нарушила равновесието на силите? — запита го той. Темата беше доста деликатна като за вечеря, но въпросът беше твърде важен, за да бъде сметен под скъпия килим на приятеля му.

— При цялото ми уважение към страната ти и Негово Величество кайзер Вилхелм, боя се, че Великобритания не може да позволи на Германия да контролира Франция — отговори му Фиц.

„Ето я бедата“, помисли си Валтер и усилено опита да не показва гнева и разочарованието си от това повърхностно изказване. Немското нападение срещу руския съюзник Франция в действителност би било отбранителна стъпка, но англичаните говореха така, сякаш Германия се опитваше да господства в Европа. Усмихна се дружелюбно пряко волята си и каза:

— Победили сме Франция преди четиридесет и три години в конфликта, който наричате Френско-пруската война. Тогава Великобритания е била зрител. И не е пострадала от победата ни.

— Същото каза и Аскуит — обади се Мод.

— Има разлика — отвърна Фиц. — През 1871 година Франция е била победена от Прусия и група малки германски монархии. След войната тази коалиция се обедини в една страна, днешна Германия. Сигурен съм, че ще се съгласиш, стари ми приятелю фон Улрих, че сегашна Германия е по-могъща от стара Прусия.

„Хора като Фиц са толкова опасни“, помисли си Валтер. „С безупречните си маниери ще докарат света до разруха.“ Опита се да запази тона на отговора си безгрижен.

— Прав си, разбира се, но може би „по-могъща“ не е същото като „по-агресивна“.

— Това е въпросът, нали?

От другия край на масата Беа се изкашля укорително. Безспорно смяташе темата за твърде гореща като за учтив разговор. Заговори с усмивка:

— Очаквате ли с нетърпение бала на херцогинята господин фон Улрих?

Валтер се почувства скастрен.

— Уверен съм, че балът ще е великолепен — възторжено изкоментира той и Беа му кимна благодарно.

Леля Хърм додаде:

— Вие сте толкова добър танцьор!

Той се усмихна топло на старицата.

— Ще ми окажете ли честта на първия танц, лейди Хърмия?

Тя бе поласкана.

— О, Божичко, твърде съм възрастна за танци. А и вие младоците имате стъпки, които дори не съществуваха, когато аз бях дебютантка.

— Най-новата мода е чардашът, унгарски народен танц. Трябва да ви науча.

— Дали няма да се получи някой дипломатически инцидент, а? — с насмешка се обади Фиц. Всъщност не беше много забавно, но всички се засмяха и разговорът се върна към по-безопасни, макар и тривиални теми.

След вечеря групичката се качи на няколко каляски за да измине четиристотинте ярда до Съсекс Хаус, палата на херцога на Парк лейн.

Вече бе нощ и от всички прозорци се лееше светлина — херцогинята най-сетне се беше предала и бе позволила да прекарат електричество. Валтер се изкачи по главното стълбище и влезе в една от трите огромни приемни. Оркестърът свиреше най-популярната мелодия от последните години — Alexander’s Ragtime Band. Лявата му ръка затрепка — синкопацията беше ключов елемент в изпълнението на парчето.

Удържа на обещанието си и потанцува с леля Хърм. Надяваше се тя да има много партньори — искаше да се умори и да задреме в някоя стаичка, така че Мод да остане без придружител. Все си спомняше какво бяха сторили двамата в библиотеката на същия този дом преди няколко седмици. Ръцете го сърбяха да я докосне отново през тясната й рокля.

Но първо трябваше да свърши работа. Поклони се на леля Хърм, взе чаша розово шампанско от един лакей и започна да обикаля стаите. Първо малката бална зала, после салона, голямата бална зала — и навсякъде завързваше разговори с гостите от политиката и дипломацията. Всички посланици в Лондон бяха поканени и мнозина бяха дошли, включително началникът му, княз Лихновски, както и много депутати. Повечето бяха консерватори като херцогинята, но имаше и някои либерали, включително няколко министри от кабинета. Роберт беше вглъбен в разговор с лорд Ремарк, заместник-министър в Министерството на войната. Не се виждаха никакви депутати от Лейбъристката партия — херцогинята се считаше за широко скроен човек, но и тя си имаше граници.

Валтер научи, че австрийците са изпратили копия от ултиматума във всички големи посолства във Виена. Щеше да бъде пратено по телеграфа в Лондон и преведено до сутринта, когато всички щяха да научат съдържанието му. Повечето бяха шокирани от исканията, но никой не знаеше какво да направи.

До един след полунощ вече беше научил всичко, което можеше, така че отиде да потърси Мод. Слезе по стълбите и влезе в градината, където под раиран навес беше подредена вечерята. Висшето британско общество се хранеше толкова обилно! Откри Мод, която си играеше с няколко гроздови зърна. За щастие леля Хърм никъде не се виждаше.

Валтер изостави тревогите си.

— Как може вие, англичаните, да ядете толкова много? — подкачи я той. — Повечето от хората тук са закусили щедро, обядвали са пет-шест ястия, пили са чай със сандвичи и сладкиши, а после — вечеря с поне осем блюда. Трябва ли им сега и супа, пълнени пъдпъдъци, омари, праскови и сладолед?

Тя се засмя.

— Мислиш ни за вулгарни, нали?

Това не беше така, но той се престори, че е познала, за да я подразни.

— Добре де, каква култура имат англичаните? — Хвана я под ръка и като се движеше наглед безцелно, я изведе изпод навеса в градината. По клоните на дърветата бяха накичени малки лампички, които светеха слабо. По виещите се между храстите пътеки вървяха още няколко двойки и разговаряха, като държаха дискретно ръце в сумрака. Валтер видя Роберт и лорд Ремарк и отново се зачуди дали между двамата също не е пламнала искра.

— Английски композитори? — рече той, все още закачливо — Гилбърт и Съливан. Художници? Докато френските импресионисти променяха гледната ни точка за света, английските художници рисуваха розовобузи дечица с техните палета. Опера? Цялата е италианска, когато не е немска. Балет? Руски.

— И все пак владеем половината свят — отвърна тя с подигравателна усмивка.

Той я прегърна.

— И можете да свирите рагтайм.

— Лесно е, когато схванеш ритъма.

— Точно това ме затруднява.

— Трябват ти уроци.

Валтер долепи уста до ухото й и прошепна:

— Научи ме, моля те.

Думите му се превърнаха в стон на удоволствие, когато тя го целуна, след което двамата дълго време не продумаха.

II

Това стана в малките часове на петък, двадесет и четвърти юли. Следващата вечер, когато Валтер отиде на още една вечеря и на още един бал, мълвата беше, че сърбите ще се съгласят с всяко искане на австрийците, като само щяха да помолят за уточнение по точки пета и шеста. Той въодушевено предположи, че австрийците няма как да не са доволни от подобен послушен отговор. Освен, разбира се, ако не възнамеряваха да започнат война въпреки всичко.

На път към дома в ранната съботна сутрин спря в посолството, за да напише нота за наученото предната вечер. Седеше на бюрото си, когато самият посланик княз Лихновски се появи в безупречно ежедневно облекло и сив цилиндър в ръце. Изненадан, Валтер скочи на крака, поклони се и поздрави:

— Добро утро, Ваше Височество.

— Много сте подранил, фон Улрих — отбеляза посланикът. След това забеляза дрехите на Валтер и се поправи: — Или по-скоро, много сте закъснели.

Беше хубав, макар и грубоват, и имаше голям орлов нос над мустака си.

— Тъкмо Ви пишех кратка бележка за слуховете от последната нощ. Мога ли да направя нещо за Ваше Височество?

— Сър Едуард Грей ме е повикал. Можете да ме придружите и да си взимате още бележки, ако имате друго палто за обличане.

Валтер се въодушеви. Британският външен министър беше един от най-могъщите мъже в света. Разбира се, Валтер го беше срещал — светът на лондонската дипломация бе малък — обаче не бе разменял повече от няколко думи с него. Сега, с типичната за Лихновски нехайна покана, щеше да присъства на неофициалната среща на двама мъже, които решаваха съдбата на Европа. „Готфрид фон Кесел ще се поболее от завист“, помисли си той.

Укори се за тази дребнавост. Срещата можеше да е от съдбовно значение. За разлика от австрийския император, Грей може би не искаше война. Дали разговорът не беше свързан с нейното предотвратяване? Грей беше трудно предсказуем. Накъде щеше да се насочи? Ако беше против войната, Валтер щеше да използва всяка възможност, за да му помогне.

Държеше един редингот на закачалка зад вратата точно за такива спешни случаи. Свали вечерния фрак и закопча ежедневния редингот върху бялата жилетка. Взе една тетрадка и двамата с посланика излязоха.

Прекосиха Сейнт Джеймс парк в прохладната ранна утрин. Валтер съобщи на началника си за мълвата относно сръбския отговор. Посланикът също имаше какво да сподели.

— Алберт Балин е вечерял снощи с Уинстън Чърчил. — Балин, немски корабен магнат, беше приближен на кайзера въпреки еврейското си потекло. Чърчил отговаряше за Кралския флот. — Ще ми се да разбера какво точно са си казали — завърши Лихновски.

Явно се страхуваше, че кайзерът го заобикаля и праща послания на британците чрез Балин.

— Ще опитам да разбера — обеща Валтер, доволен, че получава тази възможност.

Влязоха във Външното министерство, неокласическо здание, което все му напомняше на сватбена торта. Въведоха ги в пищния кабинет на външния министър, с изглед към парка. Британците сме най-богатите хора в света, сякаш казваше сградата, и можем да правим с всички останали каквото си поискаме.

Сър Едуард Грей беше слаб мъж с изпито лице. Не харесваше чужденци и почти никога не пътуваше в чужбина. Според британските стандарти беше съвършеният външен министър.

— Много ви благодаря, че дойдохте — учтиво започна той. С него имаше само един помощник с тетрадка. Щом се настаниха, той се залови за работа.

— Трябва да направим всичко по силите си, за да успокоим ситуацията на Балканите.

Валтер се обнадежди. Думите на Грей звучаха миролюбиво Той не искаше война.

Лихновски кимна. Князът беше част от миролюбивата група в немското правителство. Беше изпратил в Берлин остра телеграма, в която настояваше Австрия да бъде усмирена. Не се съгласяваше с бащата на Валтер и други, които смятаха, че за Германия войната сега е по-добрият избор от война по-късно, когато Русия и Франция може да са по-силни.

Грей продължи:

— Каквото и да сторят австрийците, то не трябва да представлява такава заплаха за Русия, която да провокира военен отговор от страна на царя.

„Точно така“, развълнувано помисли Валтер.

Лихновски явно споделяше гледната му точка.

— Ако мога така да се изразя, господин външен министър, уцелихте право в десетката.

Грей не обръщаше внимание на комплименти.

— Предложението ми е вие и ние, сиреч Германия и Великобритания, да помолим австрийците да удължат крайния си срок.

Неволно погледна стенния часовник, който показваше малко след шест сутринта. — Искат отговор от сърбите до шест тази вечер, белградско време. Надали ще откажат да им дадат още ден.

Валтер се разочарова. Надяваше се Грей да има план за спасяване на света. Тази отсрочка беше толкова незначителна. Можеше да няма никакво значение. А и според него австрийците бяха толкова войнствени, че като нищо можеха да откажат предложението, колкото и дребно да бе. Само че никой не искаше неговото мнение и в тази безкрайно високопоставена компания нямаше да си позволи да се обади, освен ако не го заговорят.

— Чудесна идея — одобри Лихновски. — Ще я предам на Берлин заедно със своето одобрение.

— Благодаря Ви — отвърна Грей. — Но в случай, че това не сработи, имам друго предложение.

„Значи Грей не е наистина убеден, че австрийците ще дадат още време на Сърбия“, помисли Валтер. Външният министър продължи:

— Предлагам Великобритания, Германия, Италия и Франция да действат заедно като посредници и да се срещнат на четиристранна конференция, в която да се стигне до решение, задоволяващо Австрия, без заплаха за Русия.

„Така е по-добре“, развълнува се Валтер.

— Австрия няма да се съгласи предварително да се подчини на решението на конференцията, разбира се — допълни външният министър. — Но това не е наложително. Можем да помолим австрийския император поне да не предприема действия, докато не изслуша резултатите от конференцията.

Валтер бе доволен. На Австрия щеше да й е трудно да отхвърли план, идващ не само от съперници, но и от съюзници.

Лихновски също изглеждаше доволен.

— Силно ще препоръчам това предложение на Берлин.

— Много бе любезно от Ваша страна да се отзовете толкова рано сутринта.

Лихновски разбра, че това слага край на срещата и се изправи.

— О, няма нищо — рече той. — В Хемпшир ли ще се оттеглите днес?

Хобитата на Грей бяха риболов и наблюдение на птици, а най-щастлив се чувстваше в къщурката си на брега на река Ичън в Хемпшир.

— Надявам се да съм там довечера — потвърди министърът. — Времето е отлично за риболов.

— Дано прекарате спокойна неделя — пожела Лихновски и двамата с Валтер си тръгнаха.

Докато вървяха по обратния път, посланикът отбеляза.

— Англичаните са невероятни хора. Европа е на ръба на война, а външният министър на страната отива да лови риба.

Валтер се вълнуваше. Грей може и да не си даваше вид, че се занимава с неотложен проблем, но беше първият човек, измислил работещо решение. Младият германец му беше благодарен. „Ще го поканя на сватбата“, помисли си той, „и ще му благодаря в речта си.“

Когато се върнаха в посолството, с изненада завари там баща си.

Ото му направи знак да го последва в кабинета. Там чакаше Готфрид фон Кесел. Валтер нямаше търпение да поиска обяснение за случката с Мод, но не и пред фон Кесел. Вместо това запита:

— Кога пристигна?

— Преди няколко минути. Дойдох през нощта с влак и параход от Париж. Какво правеше с посланика?

— Повика ни сър Едуард Грей. — Валтер отбеляза със задоволство как изражение на завист премина по лицето на фон Кесел.

— И какво имаше да ви каже? — попита Ото.

— Предложи четиристранна конференция, която да посредничи между Австрия и Сърбия.

— Загуба на време — обади се фон Кесел.

Валтер не му обърна внимание и попита баща си:

— Какво мислиш?

— Интересно — отвърна Ото и присви очи. — Грей е хитър.

Валтер не можа да скрие ентусиазма си.

— Смяташ ли, че австрийският император може да се съгласи?

— В никакъв случай.

Фон Кесел се подсмихна.

Валтер бе смазан.

— Но защо?

— Ами ако конференцията предложи решение и Австрия го отхвърли? — отговори с въпрос баща му.

— Грей спомена това. Каза, че Австрия няма да е задължена да приеме препоръките на конференцията.

Ото поклати глава.

— Разбира се, че не. Но тогава какво следва? Ако Германия е част от конференция, която прави предложение за мир, и Австрия отхвърли това предложение, как бихме могли да подкрепим австрийците, когато тръгнат на война?

— Няма да можем.

— Значи с това предложение Грей цели да забие клин между Австрия и Германия.

— O. — Валтер се почувства като глупак. Въобще не беше схванал идеята на министъра. Оптимизмът му се прекърши и той нещастно запита — Значи няма да подкрепим мирния план на Грей?

— По никакъв начин — отвърна баща му.

III

От предложението на сър Едуард Грей нищо не излезе, а Валтер и Мод гледаха как с всеки изминал час светът се носи към катастрофа.

Следващият ден беше неделя и Валтер се срещна е Антон. Отново всички отчаяно искаха да узнаят какво ще сторят руснаците. Сърбите бяха приели почти всички австрийски искания. Настояваха само за отсрочка за двете най-тежки клаузи. Австрийците обявили, че това е неприемливо. Сърбия започна мобилизация на малката си армия. Щеше да има война, но дали и Русия щеше да участва?

Валтер посети църквата „Свети Мартин в полята“, която обаче не бе сред полето, а на площад „Трафалгар“, най-натовареното кръстовище в Лондон. Църквата беше построена през осемнадесети век в паладиански стил. Валтер си помисли как срещите му с Антон го образоват по отношение на английската архитектура, докато го осведомяват за руските намерения.

Качи се по стълбите, мина под масивните колони и влезе в наоса. Огледа се неспокойно — постоянно се тревожеше, че Антон може да не се появи, а сега би бил най-лошият възможен момент за това. Вътрешността беше ярко осветена от големия венециански прозорец в източния край и Валтер веднага забеляза Антон. С облекчение седна до отмъстителния шпионин няколко мига преди началото на богослужението.

Както винаги, разговаряха по време на химните.

— Съветът на министрите се събра в петък — осведоми го Антон.

Валтер го знаеше.

— Какво решиха?

— Нищо. Направили са няколко препоръки. Решението зависи от царя.

Валтер знаеше и това. Овладя нетърпението си.

— Извинявай… Какво са препоръчали?

— Разрешение четири военни окръга да се приготвят за мобилизация.

— Не! — неволно извика германецът и пеещите наблизо се обърнаха с изненада към него. Мобилизацията беше първата подготвителна стъпка за война. Наложи си да се овладее и запита. — Съгласил ли се е царят?

— Ратифицирал е решението вчера.

— Кои окръзи? — попита Валтер отчаяно.

— Московски, Казански, Одески и Киевски.

По време на молитвите Валтер си представи картата на Русия. Москва и Казан се намираха в средата на огромната държава, на хиляда мили и дори повече от европейските граници на Русия, но Одеса и Киев бяха на югозапад, близо до Балканите. Докато траеше следващият химн, той отбеляза:

— Мобилизират се срещу Австрия.

— Не е мобилизация, а подготовка за мобилизация.

— Това го разбрах — търпеливо обясни Валтер. — Но вчера говорихме за Австрия, която ще атакува Сърбия. Това би било дребен балкански конфликт. Днес говорим за Австрия и Русия, което означава обща европейска война.

Химнът свърши и Валтер зачака нервно да започне следващият. Отгледан от набожна майка-протестантка, той се чувстваше малко виновен, че използва църковни богослужения за прикритие на тази част от работата си. Промълви кратка молитва за опрощение.

Когато паството започна отново да пее, той зададе следващия си въпрос:

— Защо толкова бързат с тези войнствени приготовления?

Антон сви рамене.

— Генералите казват на царя: „Всеки ден, през който отлагате, дава предимство на врага.“ Все това повтарят.

— Не виждат ли, че именно приготовленията правят войната по-вероятна?

— Войниците искат да печелят войни, не да ги избягват.

Химнът свърши и службата вече отиваше към края си. Докато Антон се изправяше, Валтер го хвана за лакътя.

— Трябва да те виждам по-често.

Антон като че изпадна в паника.

— Вече говорихме за това…

— Не ме интересува. Европа е на ръба на война. Казваш, че русите се готвят за мобилизация в някои окръзи. Ами ако разрешат подготовката и на други? Какви други стъпки ще направят? Кога подготовката за мобилизация става същинска мобилизация? Трябва да имам ежедневни доклади. Ежечасни, още по-добре.

— Не мога да поема този риск. — Антон опита да отдръпне ръка.

Валтер стисна по-силно.

— Да се срещаме всяка сутрин в Уестминстърското абатство, преди да отидеш на работа. В Ъгъла на поетите, южната част. Църквата е толкова голяма, че никой няма да ни забележи.

— Категорично не.

Валтер въздъхна. Трябваше да заплашва, което не му се нравеше, не на последно място, защото рискуваше шпионинът да прекъсне връзка с него. Но трябваше да рискува.

— Ако не си там утре, ще дойда в посолството ти и ще поискам да те видя.

Антон пребледня.

— Не можеш да го направиш! Ще ме убият!

— Трябва да имам тази информация! Опитвам се да предотвратя война.

— Надявам се да има война — яростно рече дребният чиновник. Гласът му се превърна в нисък съсък. — Надявам се страната ми да бъде смазана и унищожена от немската армия. — Валтер го гледаше, изумен. — Надявам се да убият царя жестоко, него и цялото му семейство. И дано всички да отидат в ада, както им се пада.

Той се завъртя на пета, изнесе се набързо от църквата и потъна в шума на площад „Трафалгар“.

IV

Княгиня Беа си бе „у дома“ всеки вторник следобед за чая. Тогава я посещаваха приятелките й, за да обсъждат кои партита са посетили и да се фукат с дневните си тоалети. Мод беше задължена да присъства, както и леля Хърм, понеже и двете бяха бедни роднини, живеещи от щедростта на Фиц. На Мод разговорът днес й се струваше особено безсмислен, понеже тя искаше само да говори по въпроса дали ще има война или не.

Салончето в къщата в Мейфеър имаше модерен вид. Беа внимаваше да е в крак с новите тенденции в декорирането. Бамбуковите канапета и столове бяха наредени в малки групички като сепаренца, а между тях имаше доста пространство, в което хората да се движат. Тапицерията имаше ненатрапчива морава шарка, а килимът беше светлокафяв. Стените не бяха облепени с тапети, а боядисани в успокоителен бежов цвят. Липсваше викторианската бъркотия от снимки в рамки, орнаменти, възглавнички и вази. Според познавачите на модните тенденции нямало нужда човек да парадира с просперитета си, като наблъсква стаите си с неща. Мод беше съгласна.

Беа разговаряше с херцогинята на Съсекс. Двете обменяха слухове за любовницата на премиера, Вениша Стенли. „Домакинята би трябвало да се тревожи“, помисли си Мод. Ако Русия влезеше във войната, брат й княз Андрей, щеше да се бие. Но Беа сякаш не се вълнуваше от тази тема. Всъщност днес изглеждаше особено румена. Може би си имаше любовник. Не беше рядко срещано във висшите кръгове, където браковете и бездруго бяха по сметка. Някои не одобряваха прелюбодейците — херцогинята би зачеркнала завинаги такава жена от списъка си с гости, но други се правеха, че не забелязват. Мод обаче реши, че Беа не е от този тип жени.

Фиц влезе за чай, след като беше успял да се измъкне от Камарата на лордовете за около час. Валтер дойде веднага след него. И двамата изглеждаха много елегантни в сивите си костюми и двуредни жилетки. Мод неволно си ги представи във военни униформи. Ако войната се разпространеше, на двамата щеше да им се наложи да се бият, и то почти сигурно на противникови страни. Щяха да са офицери, но нито един от двамата не би се изхитрил да се уреди с безопасно назначение в щаба. Биха искали да водят войниците си отпред. В крайна сметка двамата мъже, които тя обичаше, щяха да стрелят един срещу друг. Потръпна. Не можеше да понесе мисълта.

Мод избягваше погледа на Валтер. Имаше чувството, че жените с по-силна интуиция в кръга на Беа са забелязали колко време прекарват двамата заедно. Нямаше нищо против подозренията им — скоро щяха да научат истината, но не искаше слуховете да достигат Фиц, преди тя самата да му е съобщила официално. Това би го обидило много, така че Мод се стараеше да не показва чувствата си.

Фиц седна до нея. Докато прехвърляше в ума си различни теми за разговор, които да не включват Валтер, Мод се сети за Тай Гуин и попита:

— Какво стана с твоята уелска домоуправителка, Уилямс? Изчезна, а когато разпитах другите слуги, ми отвърнаха уклончиво.

— Трябваше да се отърва от нея — отговори Фиц.

— О! — изненада се Мод. — Някак имах впечатлението, че я харесваш.

— Не особено. — Изглеждаше смутен.

— С какво си е спечелила недоволството ти?

— Изпита последствията от нецеломъдреното си поведение.

— Фиц, не се превземай! — засмя се Мод. — Искаш да кажеш, че е забременяла?

— По-тихо, моля те. Знаеш каква става херцогинята.

— Горката Уилямс. Кой е бащата?

— Скъпа, да не мислиш, че съм питал?

— Не, разбира се, че не. Надявам се, че ще „стои до нея“, както казват.

— Нямам представа. Тя е слугиня, за Бога.

— Обикновено не си толкова коравосърдечен към слугите си.

— Човек не бива да поощрява неморалността.

— Харесвах Уилямс. Беше по-умна и по-интересна от повечето от жените тук.

— Не ставай смешна.

Мод се предаде. По някаква причина Фиц се преструваше, че Уилямс не го вълнува. Той обаче не обичаше да дава обяснения, така че нямаше смисъл да го притиска.

Валтер се приближи, крепейки чашка в чинийка и поднос с кейк в една ръка. Усмихна се на Мод, но се обърна към Фиц.

— Познаваш Чърчил, нали?

— Малкият Уинстън? Определено. Започна като член на моята партия, но премина към либералите. Мисля, че в сърцето си още е с нас, консерваторите.

— Миналия петък е вечерял с Алберт Балин. Много ми се ще да узная какво е казал Балин.

— Мога да те осветля — Уинстън разправя на всички. Балин казал, че ако избухне война и Великобритания стои настрана, Германия ще обещае да остави Франция непокътната след края й, без да завзема допълнителни територии, за разлика от последния път, когато взе Елзас и Лотарингия.

— Аха — доволно рече Валтер. — Благодаря. От дни се опитвам да разбера това.

— Посолството ти не знае ли?

— Очевидно целта е била съобщението да заобиколи обичайните дипломатически канали.

Мод се заинтригува. Това звучеше като обещаваща формула за ненамесата на Великобритания в една общоевропейска война. Може би на Фиц и Валтер нямаше да им се наложи да стрелят един по друг.

— Как е отговорил Уинстън? — запита тя.

— Неангажиращо — рече Фиц. — Докладвал е разговора пред кабинета, но не е имало обсъждане.

Мод тъкмо щеше да попита недоволно защо е нямало, когато се появи Роберт фон Улрих с ужасен вид, сякаш току-що беше научил за смъртта на любим човек.

— Какво, за Бога, става с Роберт? — ахна тя, докато гостът се покланяше на Беа.

Той се обърна към всички в стаята.

— Австрия обяви война на Сърбия.

За миг светът сякаш спря за Мод. Никой не помръдна, никой не продума. Тя се взря в устата на Роберт под мустака му и се опита със силата на волята си да го накара да върне думите си назад. Часовникът над камината удари и сред мъжете и жените в стаята се надигна смаян шепот.

Очите на Мод се наляха със сълзи. Валтер й предложи спретнато сгъната бяла ленена кърпичка. Тя се обърна към Роберт:

— Ще трябва да се биеш.

— Със сигурност ще го направя — отсечено рече той, сякаш се подразбираше, но изглеждаше уплашен.

Фиц се изправи.

— По-добре да се върна в Камарата и да разбера какво става.

Още няколко души си тръгнаха. Във всеобщата глъчка Валтер прошепна на Мод:

— Предложението на Алберт Балин току-що стана десет пъти по-важно.

Тя беше на същото мнение.

— Можем ли да направим нещо?

— Трябва да знам какво наистина мисли британското правителство.

— Ще опитам да разбера. — Радваше се на възможността да свърши нещо полезно.

— Трябва да се връщам в посолството.

Мод наблюдаваше Валтер на излизане с желанието да можеше да го целуне за довиждане. Повечето от другите гости си заминаха по същото време, така че тя се оттегли в стаята си на горния етаж.

Свали си роклята и легна. При мисълта, че Валтер отива на война, зарида безпомощно. После заспа, изтощена от плача.

Когато се събуди, трябваше да излиза. Имаше покана за музикалното соаре на лейди Гленконър. Изкушаваше се да си остане у дома, но после се сети, че в къщата на Гленконър може да присъства някой министър. Може би щеше да научи нещо полезно за Валтер. Стана и се облече.

Двете с леля Хърм взеха каретата на Фиц и прекосиха Хайд парк до Куин Анс Гейт, където живееха Гленконърови. Сред гостите беше приятелят на Мод Джони Ремарк от военното министерство. По-важното беше, че и сър Едуард Грей също присъстваше. Реши да го заговори за Алберт Балин.

Музиката започна, преди Мод да има възможността за този разговор, и тя седна да послуша. Кембъл Макинес пееше избрани откъси от Хендел. „Немски композитор, прекарал по-голямата част от живота си в Лондон“, с крива усмивка си помисли Мод.

Скришом наблюдаваше сър Едуард по време на рецитала. Не го харесваше особено — той принадлежеше на политическа група, наречена Либерални империалисти, по-традиционни и консервативни от обикновените либерали. Въпреки това изпитваше съчувствие към него. Никога не изглеждаше много весел, но тази вечер изпитото му лице беше пепеляво, сякаш човекът носеше на плещите си цялото бреме на света — което беше истина.

Макинес пееше добре и Мод си помисли със съжаление колко много би се насладил Валтер на това, ако не беше толкова зает. Щом музиката свърши, тя завърза разговор с външния министър.

— Господин Чърчил ми каза, че Ви е предал интересно съобщение от Алберт Балин. — Видя как лицето на Грей се изопва, но продължи смело: — Ако не се включим в европейската война, германците обещават да не заграбват френска територия.

— Нещо такова — студено отвърна Грей.

Очевидно беше повдигнала неприятна тема. Етикетът диктуваше да я смени незабавно. Но тя не просто изпълняваше дипломатически маневри — от това зависеше дали Фиц и Валтер ще заминат на фронта. Така че не спря:

— Разбирам, че основната ни грижа е да не се наруши равновесието на силите в Европа, и ми се струва, че предложението на господин Балин може да ни устрои. Греша ли?

— Определено грешите. Предложението е срамно.

Грей почти показваше емоция.

Мод бе смазана. Как е могъл министърът да отхвърли предложението? То даваше лъч надежда!

— Бихте ли обяснили на една жена, която не може да прецени ситуацията толкова бързо, колкото Вас, защо сте толкова категоричен?

— Да изпълним предложението на Балин значи да постелим пред немците червен килим за нахлуване във Франция. Ще станем съучастници. Това би било долно предателство на приятелска страна.

— А, мисля, че разбирам. Все едно някой казва „Ще обера съседите ви, но вие не се месете и няма да изгоря къщата им.“ Нещо такова ли?

Грей доби по-мек вид.

— Добра аналогия — призна той и се озъби, което при него минаваше за усмивка. — Ще я използвам.

— Благодаря — отвърна Мод. Беше ужасно разочарована и знаеше, че й личи, но беше безсилна да скрие чувствата си. Добави умърлушено: — За съжаление, това ни оставя твърде близо до участие във войната.

— Страхувам се, че е така — отговори външният министър.

V

Като повечето парламенти по света, и британският имаше две камари. Фиц беше член на Камарата на лордовете, която включваше висшата аристокрация, епископите и старшите съдии. Членовете на Камарата на представителите бяха избираеми и се наричаха депутати. И двете камари заседаваха в Уестминстърския дворец, построен специално за целта — викторианско-готическа сграда с часовникова кула. Часовникът се казваше Биг Бен, въпреки че Фиц обичаше да отбелязва, че това е всъщност името на голямата камбана в кулата.

Когато Биг Бен удари дванадесет на обед в сряда, двадесет и девети юли, Фиц и Валтер си поръчаха по едно шери преди ядене на терасата до вонливата река Темза. Фиц наблюдаваше двореца със задоволство, както винаги — зданието беше изключително голямо, богато и солидно като империята, управлявана от кабинетите и коридорите му. Дворецът като че можеше да оцелее хиляда години — дали същото щеше да важи за империята? Фиц потрепери при мисълта за всички заплахи за империята: размирните профсъюзи, стачкуващите миньори, кайзерът, Лейбъристката партия, ирландците, войнстващите феминистки и дори собствената му сестра.

Само че не изрази на глас тези мрачни мисли, особено пред госта си чужденец.

— Това място е като клуб — лековато подхвърли той. — Барове, трапезарии и чудесна библиотека и само правилните хора се допускат вътре.

Точно тогава ги подминаха един депутат лейбърист и един либерал, член на Камарата на лордовете. Фиц добави:

— Макар че понякога покрай портиера се промъква и малко утайка.

Валтер от своя страна нямаше търпение да съобщи новините.

— Чу ли? Кайзерът е направил пълен волт-фас.

Приятелят му не беше чул.

— В какъв смисъл?

— Казва, че отговорът на сърбите не предполага обявяването на война и че австрийците трябва да спрат при Белград.

Фиц се отнасяше подозрително към мирните планове. Основно го вълнуваше как Великобритания да запази позицията си като най-мощната държава в света. Страхуваше се, че либералното правителство може да позволи тази позиция да им се изплъзне заради глупавото убеждение, че всички нации в света са еднакво суверенни. Сър Едуард Грей беше стабилен политик, но като нищо ляво ориентираните членове на партията можеха да го свалят от поста му, поведени по всяка вероятност от Лойд Джордж. След това всичко можеше да се случи.

— Да спрат при Белград — замислено повтори той. Столицата беше разположена на границата на страната. За да я завладеят, австрийците трябваше да навлязат само миля в територията на Сърбия. Русите може би щяха да се оставят да ги убедят, че това е местна полицейска мярка, която не ги заплашва. — Чудя се…

Фиц не искаше война, но част от него тайно се наслаждаваше на идеята. Това щеше да му даде възможност да докаже куража си. Баща му се беше отличил в операции на военноморския флот, ала Фиц не беше виждал битка. Човек трябваше да стори определени неща, преди да може наистина да се нарече мъж, а да се бие за краля и родината си беше едно от тях.

Приближи ги човек от персонала в придворно облекло — кадифени панталони до коленете и бели копринени чорапи.

— Добър ден, граф Фицхърбърт — поздрави той. — Гостите Ви пристигнаха и вече са в трапезарията, милорд.

Когато слугата се отдалечи, Валтер попита:

— Защо ги карате да се обличат така?

— Традиция — отвърна приятелят му.

Пресушиха чашите си и влязоха. Плътен килим покриваше пода в коридора, а ламперията по стените имитираше вертикално нагъната тъкан. Влязоха в трапезарията на лордовете. Мод и леля Хърм вече седяха на местата си.

Обядът беше по идея на Мод — Валтер никога не е влизал в Уестминстър, беше заявила тя. Когато Валтер се поклони, а Мод му се усмихна топло, случайна мисъл премина през ума на Фиц: дали между тях нямаше някаква връзка? Не, абсурд. Мод беше способна на всичко, разбира се, но Валтер беше твърде разумен, та да обмисля нещо като англо-германски брак точно сега. Двамата бяха като брат и сестра.

— Тази сутрин посетих клиниката ти, Фиц — осведоми го сестра му, докато се настаняваха.

Той повдигна вежда.

— Моята клиника?

— Ти плащаш за нея.

— Спомням си как ми каза, че в Ийст Енд трябва да има клиника за майки и деца, които нямат мъж да ги подкрепя, а аз казах, че наистина трябва, и в следващия момент сметките запристигаха на мое име.

— Толкова си щедър.

Фиц нямаше нищо против. Мъж с неговото положение трябваше да се занимава с благотворителност, освен това беше полезно Мод да върши цялата работа. Той не огласяваше факта, че повечето майки не са и никога не са били омъжени — не искаше да обиди леля си херцогинята.

— Никога няма да се сетиш кой дойде тази сутрин — продължи Мод. — Уилямс, домоуправителката от Тай Гуин.

Фиц изстина. Сестра му добави безгрижно:

— А само миналата вечер приказвахме за нея!

Фиц опита да запази изражението си на каменно безразличие. Мод, подобно на повечето жени, не изпитваше трудности да разчете чувствата му. Той не искаше Мод да заподозре истинската дълбочина на отношенията му с Етел — те бяха доста смущаващи.

Знаеше, че Етел е в Лондон. Намерила си беше къща в Олдгейт и по заръка на Фиц Салмън я бе купил на нейно име. Фиц се боеше от неловка случайна среща с Етел, а ето, че се беше случило със сестра му.

Защо ще ходи в клиниката? Надяваше се да е добре.

— Не е болна, нали? — попита той, опитвайки се да звучи просто учтиво заинтересуван.

— Нищо сериозно — отговори Мод.

Фиц знаеше, че бременните жени страдат от леки болежки. Беа малко кървеше и се тревожеше, но професор Ратбоун каза, че често се случвало в третия месец и обикновено не говорело за нещо сериозно, макар че би било добре за княгинята да не се напряга излишно. Не че имаше опасност от това точно за Беа.

— Помня Уилямс — къдрокоса и с дръзка усмивка. Кой е съпругът? — попита Валтер.

— Лакей, който посетил Тай Гуин с господаря си преди няколко месеца. Казва се Теди Уилямс.

Фиц се поизчерви. Значи Етел е нарекла несъществуващия си съпруг Теди! Прищя му се Мод да не я беше срещала. Искаше да забрави Етел. Но тя така и не изчезваше. За да прикрие смущението си, затърси с поглед келнера.

Напомни си да не бъде толкова чувствителен. Етел беше прислужница, а той — граф. Високопоставените мъже винаги намираха удоволствия, където могат. Такива работи се вършеха вече стотици години, може би хиляди. Сантименталниченето сега беше проява на глупост.

Смени темата, като предаде на дамите новините на Валтер за кайзера.

— И аз разбрах същото — каза Мод. — Божичко, надявам се австрийците да се вслушат! — додаде разпалено тя.

Фиц привдигна вежда.

— Защо говориш с такъв ентусиазъм?

— Не искам да стрелят по теб! — обясни тя. — И не искам Валтер да ни е враг.

Гласът й попресипна, докато казваше това. Жените бяха толкова емоционални създания.

— Случайно да знаете, лейди Мод, как е било прието предложението на кайзера от Аскуит и Грей? — попита я Валтер.

Тя се поовладя.

— Грей казва, че в комбинация с предложението му за четиристранна конференция войната би могла да се предотврати.

— Отлично! На това се надявах. — Валтер приличаше на нетърпеливо момче и погледът му върна Фиц в училищните им дни. Приятелят му беше изглеждал по същия начин, след като спечели Музикалната награда в Деня за произнасяне на речи.

— Видяхте ли, че онази ужасяваща госпожа Кайо е била оправдана? — обади се леля Хърм.

Фиц се изуми.

— Оправдана? Но тя е застреляла онзи човек! Отишла в магазин, купила пистолет, заредила го, отишла в редакцията на Фигаро, поискала среща с редактора и го застреляла. Как може да е невинна?

Леля Хърм отговори:

Казала „Тези пистолети гърмят сами“. Честна дума!

Мод се засмя.

— Сигурно съдебните заседатели са я харесали — рече фиц. Смехът на сестра му го подразни. Капризните заседатели заплашваха порядъка в обществото. Убийството не трябваше да се взима на шега.

— Колко френско! — възкликна с отвращение.

— Възхищавам се на госпожа Кайо — каза Мод.

Фиц изсумтя неодобрително.

— Как може да говориш така за една убийца?

— Мисля, че повече хора трябва да стрелят по редакторите на вестници — весело обясни сестра му. — Това може да подобри качеството на пресата.

VI

На следващия ден, четвъртък, Валтер все още беше силно обнадежден, когато отиде да се види с Роберт.

Кайзерът се колебаеше въпреки натиска на мъже като Ото. Военният министър Ерих фон Фалкенхайн беше изискал от кайзера да обяви състояние на непосредствена военна опасност, стъпка, която щеше да възпламени фитила. Кайзерът обаче беше отказал с убеждението, че всеобщият конфликт би могъл да се избегне, ако австрийците се спрат при Белград. И когато руският цар беше заповядал мобилизацията на своята армия, Вилхелм му бе изпратил лична телеграма с молба да премисли.

Двамата монарси бяха братовчеди. Майката на кайзера и тъщата на царя бяха сестри, и двете — дъщери на кралица Виктория. Кайзерът и царят общуваха на английски и се наричаха Ники и Вили. Цар Николай се трогна от телеграмата на братовчед си Вили и отмени заповедта за мобилизация.

Само ако двамата успееха да устоят на политическото напрежение, бъдещето щеше да е светло за Валтер, Мод и милиони други хора, които просто искаха да живеят в мир.

Австрийското посолство беше едно от по-внушителните здания на престижния площад „Белгрейв“. Въведоха Валтер в кабинета на Роберт. Винаги си споделяха новите вести. Нямаше причина да е другояче: Германия и Австрия бяха близки съюзници.

— Кайзерът изглежда решен да накара своя план за „спиране пред Белград“ да проработи — каза Валтер, докато сядаше. — Това всички останали проблеми ще могат да се разрешат.

Роберт не споделяше оптимизма му.

— Няма да се получи.

— Защо да не се получи?

— Не сме склонни да спрем при Белград.

— Боже милостиви! Сигурен ли си?

— Министрите във Виена ще го обсъдят утре сутрин, но се боя, че резултатът е предрешен. Не можем да спрем при Белград без гаранции от Русия.

— Гаранции? — възмути се Валтер. — Трябва да спрете военните действия и тогава да говорите за проблемите си. Не можете да искате гаранции предварително!

— Боя се, че не виждаме нещата така — сковано рече Роберт.

— Но ние сме ваши съюзници. Как може да отхвърлите плана ни за мир?

— Лесно. Помисли. Какво можете да сторите? Ако Русия мобилизира, попадате под заплаха и ще трябва да мобилизирате и вие.

Валтер щеше да възрази отново, но осъзна, че Роберт е прав. Мобилизирана, руската армия беше твърде сериозна заплаха. Роберт продължи безмилостно.

— Трябва да се биете на наша страна, независимо дали искате, или не. — Доби извинително изражение. — Прости ми, ако звуча арогантно. Просто наричам нещата с истинските им имена.

— По дяволите. — На Валтер му се доплака. — Всичко върви в погрешната посока, нали? Тези, които искат мир, ще загубят.

Роберт изведнъж се натъжи и гласът му се промени.

— Още от началото го знам. Австрия трябва да нападне.

Досега звучеше нетърпеливо, а не тъжно. На какво се дължеше промяната? Валтер внимателно рече:

— Ще трябва да напуснеш Лондон.

— Както и ти.

Валтер кимна. Ако Великобритания влезеше във войната, целият персонал на австрийското и немското посолство щеше да се прибере незабавно. Сниши глас.

— Някой тук… ще ти липсва?

Роберт кимна със сълзи в очите.

Валтер реши да налучка.

— Лорд Ремарк?

— Толкова ли е очевидно? — засмя се невесело братовчед му.

— Само за някого, който те познава.

— С Джони си мислехме, че сме толкова потайни — печално поклати глава Роберт. — Ти поне може да се ожениш за Мод.

— Ще ми се да можех.

— Защо не?

— Брак между германец и англичанка, докато двете държави са във война? Ще я отбягват всички, които я познават. Мен също. За последното не ме е грижа, но не мога да натрапя на Мод такава участ.

— Направете го тайно.

— В Лондон?

— В Челси. Никой няма да ви познава там.

— Не трябва ли човек да е постоянно пребиваващ?

— Трябва да покажеш плик с името си и адреса си. Аз живея в Челси — мога да ти дам писмо, адресирано до господин фон Улрих. — Той затършува в едно чекмедже на бюрото си. — Ето. Квитанция от шивача ми, написана до Фон Улрих, ескуайър. Те мислят, че Фон е първото ми име.

— Може да нямаме време.

— Може да си вземете специално разрешение.

— О, Боже — Валтер се смая. — Прав си, разбира се.

— Трябва да отидеш до общината.

— Да.

— Да ти покажа ли пътя?

Валтер помисли малко и отсече:

— Да.

VII

— Генералите спечелиха — обяви Антон пред гробницата на Едуард Изповедника в Уестминстърското абатство на тридесет и първи юли, петък. — Царят се предаде вчера следобед. Русите мобилизират.

Това беше смъртна присъда. Хлад сграбчи сърцето на Валтер.

— Това е началото на края — продължи Антон и събеседникът му видя, че в очите му още гори мъст. — Русите си мислят, че са силни, защото имат най-голямата армия в света. Но командването им е слабо. Ще бъде истински Армагедон.

За втори път тази седмица Валтер чуваше думата. Сега обаче знаеше че е съвсем на място. След няколко седмици руската армия от шест милиона души — шест милиона — щеше да се струпа по границите на Германия и Унгария. Никой европейски държавник не можеше да пренебрегне подобна заплаха. Германия трябвате да мобилизира — кайзерът вече нямаше избор.

Валтер не можеше да стори нищо повече. В Берлин Генералът щаб напираше за обща мобилизация и канцлерът Теобалд фон Бетман-Холвег беше обещал решение до днес по обед. След тези новини Валтер можеше да вземе само едно решение.

Налагаше се незабавно да уведоми Берлин. Сбогува се набързо с Антон и излезе от огромната църква. Закрачи колкото се може по-бързо по малката уличка на име „Сторис Гейт“, затича се по източния край на Сейнт Джеймс парк, изтича по стълбите покрай паметника на йоркския херцог и влетя в немското посолство.

Вратата на посланика бе отворена. Княз Лихновски седеше на бюрото си, а Ото — до него. Готфрид фон Кесел използваше телефона. В стаята имаше още десетина души; непрекъснато влизаха и излизаха чиновници.

Валтер дишаше тежко. Задъхано попита баща си:

— Какво става?

— Берлин е получил телеграма от посолството ни в Санкт Петербург със следния текст: „Първи ден на мобилизация тридесет и първи юли“. Берлин опитва да потвърди информацията.

— Какво прави фон Кесел?

— Държи отворена линията към Берлин, за да чуем веднага. Валтер вдиша дълбоко и пристъпи напред.

— Ваше Височество — обърна се той към княз Лихновски.

— Да?

— Мога да потвърдя руската мобилизация. Източникът ми го съобщи преди по-малко от час.

— Ясно. — Лихновски посегна към телефона и фон Кесел му го подаде.

Валтер погледна часовника си. Единадесет без десет — в Берлин оставаха десет минути до крайния срок по обед.

Лихновски заприказва в слушалката:

— Руската мобилизация е потвърдена от надежден източник тук.

Няколко секунди остана заслушан. Стаята утихна. Никой не се движеше.

— Да — рече посланикът накрая. — Разбирам. Да.

Затвори с изщракване, което прозвуча като тътен.

— Канцлерът е решил. — И тогава изрече думите, от които Валтер толкова се страхуваше. — Състояние на непосредствена военна заплаха. Гответе се за незабавна война.

Десета глава

1–3 август, 1914 година

I

Мод беше обезумяла от тревога. В съботната сутрин седеше в стаята за закуска в дома в Мейфеър, но не ядеше нищо. Лятното слънце светеше през високите прозорци. Декорът трябваше да внушава покой — персийски килими, кремави стени, турскосини завеси — но нищо не можеше да я успокои. Идваше война и сякаш никой не беше в състояние да я спре — нито кайзерът, нито царят, нито сър Едуард Грей.

Влезе Беа, облечена в тънка лятна рокля и дантелено шалче. Граут, икономът, й сипа кафе — носеше ръкавици — и княгинята си взе праскова от някаква купа.

Мод погледна вестника, но не можа да прочете нищо повече от заглавията. Беше твърде притеснена, за да се съсредоточи. Хвърли вестника настрана. Граут го взе и го сгъна прилежно.

— Не се тревожете, милейди. Хубаво ще им дадем да се разберат на германците, ако трябва.

Тя го изгледа с ярост, но не продума. Твърде глупаво беше да спори със слугите — най-накрая винаги се съгласяваха от почит към господарите си.

Леля Хърм тактично се отърва от него.

— Сигурна съм, че сте прав, Граут — каза тя. — Бихте ли донесли още малко топли кифлички?

Влезе и Фиц. Попита Беа как се чувства, а тя сви рамене. Мод усети, че нещо във връзката им се бе променило, но бе твърде разсеяна, за да мисли за това. Веднага попита брат си:

— Какво е станало снощи? — Знаеше, че Фиц се е съвещавал с други водещи консерватори в имението Уоргрейв.

— Ф. Е. пристигна със съобщение от Уинстън. — Ф. Е. Смит, консервативен депутат, беше близък приятел на либерала Уинстън Чърчил. — Той предлага либерално-консервативна коалиция.

Мод бе шокирана. Обикновено знаеше какво се случва сред либералите, но премиерът Аскуит беше запазил това в тайна.

— Но това е възмутително! То прави войната още по-вероятна.

С дразнещо спокойствие брат й си взе малко наденички от бюфета.

— Лявото крило на Либералната партия са кажи-речи пацифисти. Предполагам, че Аскуит се бои да не би да му вържат ръцете. Но той няма достатъчно подкрепа в собствената си партия, за да преодолее съпротивата им. Към кого ще се обърне за помощ? Само към консерваторите. Оттам и предложението за коалиция.

Мод се страхуваше от това.

— Какво отвърна Бонар Лоу на предложението? — Андрю Бонар Лоу беше водачът на Консервативната партия.

— Отказа.

— Слава Богу.

— И аз го подкрепих.

— Защо? Не искаш ли той да получи място в кабинета?

— Надявам се на повече. Ако Аскуит иска война и Лойд Джордж оглави бунт отляво, либералите може да са твърде разединени, за да управляват. Какво става тогава? Ние, консерваторите, трябва да поемем властта, а Бонар Лоу става премиер.

Мод ядосано поде:

Виждаш ли как сякаш всичко се нарежда така, че да има война? Аскуит иска коалиция с консерваторите, защото са по-агресивни. Ако Лойд Джордж оглави бунт срещу Аскуит, консерваторите при всички положения ще вземат властта. Всички се домогват към постове, вместо да се борят за мир!

— Ами ти? — попита я Фиц. — Ти ходи ли до Халкин хаус снощи?

Домът на граф Бьошан беше щабът на мирната фракция.

Мод се поразведри. Имаше лъч на надежда.

— Аскуит е свикал заседание на Кабинета тази сутрин.

Това беше необичайно за съботен ден.

— Морли и Бърнс искат декларация, че Великобритания в никакъв случай няма да се бие с Германия.

Фиц поклати глава.

— Не могат да предрешават проблема по този начин. Грей ще подаде оставка.

— Грей все заплашва да подаде оставка и никога не го прави.

— И все пак никой не може да рискува разцепление в кабинета сега, след като ние чакаме зад кулисите и едва се удържаме да вземем властта.

Мод знаеше, че Фиц е прав. Идеше й да вика от безсилие.

Беа изтърва ножа си и издаде странен звук.

Фиц веднага скочи.

— Добре ли си, мила моя?

Княгинята се изправи и се хвана за стомаха. Лицето й беше побеляло.

— Извинете ме — рече тя и изхвърча от стаята.

Мод се изправи притеснена.

— По-добре да отида при нея.

— Аз ще отида — изненада я брат й. — Ти си довърши закуската. Любопитството на Мод обаче не й позволи да се спре и тя попита.

— Да не би на Беа да й става лошо сутрин?

Брат й се спря на излизане.

— Не казвай на никого.

— Поздравления. Много се радвам за вас.

— Благодаря.

— Но детето… — гласът й заседна в гърлото.

— О! — леля Хърм също загря. — Колко прекрасно!

Мод се насили, за да продължи:

— Детето във война ли ще се роди?

— О, Боже, не се сетих за това — добави леля Хърм.

Фиц сви рамене.

— Едно новородено не би се вълнувало от това.

Мод усети, че сълзите потичат.

— Кога ще се роди?

— Януари — отговори той. — Защо се разстрои толкова?

— Фиц… — Мод вече плачеше безпомощно. — Фиц, жив ли ще си тогава?

II

В съботната сутрин немското посолство вреше и кипеше. Валтер се намираше в кабинета на посланика, отговаряше на обаждания, носеше телеграми и водеше бележки. Биха били най-вълнуващите дни в живота му, ако не се тревожеше толкова за бъдещето си с Мод. Не можеше да се наслаждава на тръпката да участва в голямата игра на международната политика. Тормозеше го опасението, че той и обичаната от него жена ще станат неприятели във войната.

Вече нямаше приятелски телеграми между Вили и Ники. Вчера следобед немското правителство изпрати на руснаците хладен ултиматум, с който им даваше дванадесет часа да спрат мобилизацията на чудовищната си армия.

Крайният срок изтече без отговор от Петербург.

Валтер все пак вярваше, че войната може да бъде ограничена само в Източна Европа, тъй че Германия и Великобритания да могат да останат приятели. Посланик Лихновски споделяше оптимизма му. Дори Аскуит бе заявил, че Франция и Великобритания може да останат зрители. Никоя от двете страни не се интересуваше особено от бъдещето на Сърбия и Балканите.

Ключът беше Франция. Вчера следобед Берлин беше изпратил втори ултиматум — в Париж — с настояването французите да обявят неутралитет. Слаба надежда, но Валтер се беше вкопчил отчаяно в нея. Ултиматумът изтичаше по обед. Междувременно началникът на Генералния щаб Жозеф Жофр беше поискал незабавна мобилизация на френската армия и тази сутрин кабинетът заседаваше, за да вземе решение. „Както във всяка страна“ — мрачно си мислеше Валтер — „армейските офицери притискаха политическите си началници да предприемат първи стъпки към войната.“

Влудяващо трудно беше да се предположи какво ще направят французите.

В единадесет без петнадесет, седемдесет и пет минути преди изтичането на времето за французите, Лихновски прие изненадващ гост — сър Уилям Тирел: важен държавен служител с дълъг опит в международните дела и личен секретар на сър Едуард Грей. Валтер незабавно го въведе в стаята на посланика. Лихновски му даде знак да остане.

Тирел говореше немски.

— Външният министър ме помоли да ви предам, че съвещанието на министрите, което протича в момента, може да му позволи да направи обръщение към вас.

Думите очевидно бяха репетирани и немският на Тирел беше отличен. Въпреки това смисълът убягна на Валтер. Хвърли поглед към Лихновски и видя, че той също е объркан.

Тирел продължи:

— Обръщение, което може да се окаже от помощ за предотвратяването на голямата катастрофа.

Това звучеше обнадеждаващо, но мъгляво. На Валтер му се щеше да подкани Тирел да стигне до същината.

Лихновски отговори също толкова дипломатически формално.

— Какво можете да ми подскажете за темата на обръщението, сър Уилям?

„За Бога“, помисли си Валтер, „та ние говорим за живот и смърт!“

Англичанинът заговори внимателно.

— Може да се получи тъй, че ако Германия се въздържи от нападение над Франция, то Франция и Великобритания могат да се замислят дали наистина са задължени да се намесят в конфликта в Източна Европа.

Валтер толкова се изненада, че изтърва молива си. Франция и Великобритания извън войната — ето това искаше! Погледна към Лихновски. Посланикът също изглеждаше изненадан и то приятно.

— Това е много обнадеждаващо — каза той накрая.

Тирел вдигна ръка в предупреждение.

— Моля, разберете, че не давам обещания.

„Това добре“, помисли си Валтер, „но не си дошъл тук просто да си поприказваме.“

Лихновски рече:

— Тогава нека кажа, че предложението войната да бъде ограничена до Източна Европа ще бъде проучено с голям интерес от Негово Величество кайзер Вилхелм и германското правителство.

— Благодаря ви. — Тирел се изправи. — Ще съобщя това на сър Едуард.

Валтер изпрати англичанина. Не можеше да си намери място. Ако Франция и Великобритания не вземеха участие във войната, нищо не можеше да му попречи да се ожени за Мод. Въздушни кули ли градеше?

Върна се в кабинета на посланика. Преди да успеят да поговорят за посещението, иззвъня телефонът. Валтер вдигна и чу познат английски глас:

— Тук е Грей. Може ли да говоря с Негово Превъзходителство?

— Разбира се, сър. — Валтер подаде телефона на посланика. — Сър Едуард Грей.

— Лихновски. Добро утро… Да, сър Уилям току-що излезе… — Валтер се мъчеше с почти физическо усилие да разчете по лицето на Лихновски за какво говорят с Грей. — Извънредно интересно предложение… Позволете ми да изясня собствената ни позиция. Германия няма проблем нито с Франция, нито с Великобритания.

Като че ли Грей повтаряше думите на Тирел. Англичаните явно бяха много сериозни.

Лихновски рече:

— Руската мобилизация е заплаха, която няма как да бъде пренебрегната. Със сигурност представлява опасност за източната ни граница, както и за границата на нашия съюзник Австро-Унгария. Помолили сме Франция да гарантира неутралитет. Ако това е възможно или пък ако Великобритания може да гарантира неутралитета на Франция, няма да има причина за война в Западна Европа… Благодаря Ви, господин външен министър. Отлично — ще Ви се обадя в три и половина този следобед.

Лихновски затвори телефона.

Двамата с Валтер се спогледаха с победоносни усмивки.

— Е — каза му князът, — това не го очаквах!

III

Мод се намираше в дома на Съсекс, където група влиятелни консерватори — депутати и перове — се бяха събрали в малката гостна на херцогинята за чай, когато Фиц влезе, преливащ от гняв.

— Аскуит и Грей се предават! — Той посочи към един сребърен поднос за сладкиши. — Разпадат се като тази торта там. Ще предадат приятелите ни. Срамувам се, че съм британец.

Мод се страхуваше от това. Фиц не бе човек, които прави компромиси. Вярваше, че Великобритания трябва да заповядва, а светът — да изпълнява. Отвращаваше се от идеята правителството му да преговаря с други правителства като с равни. За нещастие твърде много бяха съгласните с него.

— Успокой се, Фиц, и кажи какво е станало — обади се херцогинята.

Фиц обясни:

— Аскуит е изпратил писмо на Дъглас тази сутрин. — Мод предположи, че става дума за сър Чарлз Дългас, началник на Имперския генерален щаб. — Премиерът ни иска да се знае, че правителството ни не е обещавало да изпраща британски войници във Франция в случай на война с Германия!

Мод, бидейки единственият либерал сред присъстващите, се почувства задължена да защити правителството.

— Но това е вярно, Фиц. Аскуит просто изяснява, че имаме различни възможности за действие.

— И каква, за Бога, беше целта на всички тези преговори с френските военни?!

— За да проучим възможностите! За да разработим планове за различни ситуации! Преговорите не са договори — особено в международната политика.

— Приятелите са приятели. Великобритания е водеща световна сила. Не е задължително една жена да разбира подобни неща, но хората очакват да защитим съседите си. Като джентълмени ние презираме всеки намек за измама, би трябвало да имаме същото отношение и като държава.

„Такъв род приказки все още можеха да въвлекат Великобритания във войната“, каза си Мод и потръпна от уплаха. Просто не можеше да накара брат си да види опасността. Обичта им винаги се оказваше по-силна от политическите им различия, но сега и двамата бяха тъй разгневени, че можеха сериозно да се скарат. А когато Фиц се скараше с някого, никога не се сдобряваше отново. И все пак той щеше да отиде на фронта, да се бие, може би да умре, застрелян, наръган, взривен. И той, и Валтер. Защо не можеше да го види? Направо й идеше да крещи.

Докато тя се мъчеше да облече всичко това в думи, един от другите гости заговори. Мод го познаваше — Стийд, редактор на международния отдел на вестник Таймс.

— Мога да ви кажа, че има мръсен немско-еврейски международен финансов опит вестникът ми да бъде принуден да пише в полза на неутралитета.

Херцогинята сви устни. Не й се нравеше езикът на булевардната преса.

— Какво Ви кара да говорите такива неща? — студено попита Мод.

— Лорд Ротшилд разговарял с нашия финансов редактор вчера. Иска да се въздържаме от тежки антигермански нападки в материалите си, в името на мира.

Мод познаваше Нати Ротшилд, също либерал.

— И какво мисли лорд Нортклиф за молбата на Ротшилд? Нортклиф беше собственик на Таймс.

Стийд се ухили.

— Заръча ни днес да отпечатаме още по-антигермански настроена редакционна статия. — Взе брой на вестника от една масичка и го размаха. — „Мирът не е в наш интерес“ — цитира той.

Мод не се сещаше за нищо по-достойно за презрение от целенасоченото подтикване към война. Виждаше се, че дори Фиц е отвратен от фриволното отношение на журналиста. Мод се канеше да каже нещо, когато брат й, безукорно вежлив дори с грубияни, смени темата.

— Току-що видях как френският посланик Пол Камбон излиза от Външно министерство. Бял като платно. Каза ми „Ще ни предадат“. Тъкмо се беше срещнал с Грей.

— Знаете ли какво е казал Грей, та тъй да разстрои мосю Камбон? — попита херцогинята.

— Да, Камбон ми каза. Явно германците са съгласни да оставят на мира Франция, ако тя обещае да не се намесва във войната. Ако французите откажат, британците няма да се чувстват задължени да помагат за отбраната на Франция.

Мод съчувстваше на френския посланик, ала сърцето й се изпълни с надежда при допускането, че Британия може да не се намеси във войната.

— Франция трябва да откаже — заяви херцогинята. — Тя има съглашение с Русия, според което всяка от страните трябва да помогне на другата в случай на война.

— Именно! — гневно възкликна Фиц. — Какъв е смисълът от международните съюзи, ако ще се нарушават точно в момент на криза?

— Глупости. — Мод знаеше, че е груба, но не я беше грижа. — Международните съюзи се развалят, когато е угодно. Не това е проблемът.

— И какъв е, моля? — ледено запита Фиц.

— Мисля, че Аскуит и Грей просто опитват да сплашат французите с малко реалност. Франция не може да победи Германия без наша помощ. Ако бъдат убедени, че трябва да го правят сами, може би самите те ще започнат да работят за мир и ще притиснат руските си съюзници да не влизат във война с Германия.

— А Сърбия?

— Дори на този етап не е късно Русия и Австрия да седнат на масата за преговори и да измислят решение за Балканите, което и двете империи да понесат — отговори Мод.

За няколко минути се възцари мълчание, след което Фиц рече:

— Много се съмнявам, че нещо такова ще се случи.

— Но определено сме длъжни да се надяваме, нали? — каза Мод и сама усети отчаянието в гласа си.

IV

Мод седеше в стаята си и не можеше да събере сили да се преоблече за вечеря. Прислужницата й беше приготвила рокля и някакви бижута, но тя само ги гледаше с празен поглед.

По време на светския сезон в Лондон, Мод почти всяка вечер ходеше на партита, защото голяма част от политиката и дипломацията, които така я увличаха, се случваха именно на подобни събития. Тази вечер обаче не се усещаше способна — не можеше да е бляскава и очарователна, не можеше да прикотква властни мъже да й издават мислите си, не можеше да си играе да променя мненията им, без дори да усетят.

Валтер отиваше на война. Щеше да сложи униформа и да носи оръжие, вражеските войници щяха да стрелят по него с оръдия и картечници, да се опитват да го убият или да го ранят тъй сериозно, та да не може да се възстанови. Трудно й беше да мисли за друго и все беше на прага на плача. Дори беше разменила остри думи с обичния си брат.

Чу се почукване на вратата. На прага стоеше Граут.

— Хер фон Улрих е тук, милейди.

Мод се смая. Не очакваше Валтер.

Граут забеляза изненадата й и добави:

Когато му казах, че господарят не е у дома, той помоли да види Вас.

— Благодаря — каза Мод, мина покрай Граут и слезе по стълбите.

Икономът извика след нея:

— Хер фон Улрих е в гостната. Ще помоля лейди Хърмия да се присъедини към вас.

Дори Граут знаеше, че Мод не бива да остава сама с млади мъже. Но леля Хърм не беше особено подвижна и щеше да й отнеме няколко минути да пристигне.

Мод се втурна и се хвърли в прегръдките на любимия си.

— Какво ще правим? — проплака тя. — Валтер, какво ще правим?

Той я прегърна силно, след което прикова печален поглед в нея. Лицето му беше сиво и изопнато. Сякаш току-що му бяха съобщили за нечия смърт.

— Франция не е отговорила на немския ултиматум.

— Нищо ли? — почти изкрещя тя.

— Посланикът ни в Париж е изискал отговор изрично. Отговорът на премиера Вивиани бил: „Франция ще се погрижи за собствените си интереси“. Няма да обещаят неутралитет.

— Но може би има още време…

— Не. Решили са да мобилизират. Жофр е спечелил спора — както го печелят военните във всяка страна. Телеграмите са били изпратени в четири следобед, парижко време.

— Трябва да има нещо, което можеш да направиш!

— Германия няма повече варианти. Не можем да се бием с Русия с враждебна Франция в тила си, въоръжена и решена да си върне Елзас и Лотарингия. Следователно трябва да нападнем Франция. Планът Шлифен вече е задействан. В Берлин тълпите пеят Kaiserhymne.

— Ще трябва да се присъединиш към полка си — каза тя и повече не можа да сдържи сълзите си.

— Разбира се.

Мод избърса лицето си. Кърпичката й беше твърде малка, малко глупаво парченце избродиран лен. Вместо това използва ръкава си.

— Кога? — попита. — Кога ще трябва да напуснеш Лондон?

Имам още поне няколко дни. — Мод видя, че и той едва сдържа сълзите си. — Има ли изобщо някакъв шанс Великобритания да не се намесва във войната? Така поне няма да се сражавам срещу твоята страна.

— Не зная — призна тя. Придърпа го към себе си — Утрото ще каже. Сега ме прегърни.

Отпусна глава на рамото му и затвори очи.

V

Фиц се разгневи на антивоенната демонстрация на площад „Трафалгар“ в неделя следобед. Киър Харди, депутат от Лейбъристката партия, говореше, облечен в костюм от туид. „Прилича на пазач на дивеч“, помисли си Фиц. Харди стоеше върху плинта на Нелсъновата колона и прегракнало викаше с шотландския си акцент, очерняйки паметта на героя, загинал за Великобритания в битката при Трафалгар.

Харди повтаряше как наближаващата война ще е най-голямата катастрофа, която светът е виждал досега. Той представляваше миньорски избирателен район — Мертир, близо до Абъроуен. Незаконен син на прислужница, самият той — миньор, преди да влезе в политиката. Какво знаеше Харди за войната?

Фиц се изниза отвратен и отиде у херцогинята за чай. В антрето видя Мод, улисана в разговор с Валтер. Кризата го отдалечаваше и от двамата, за огромно негово съжаление. Обичаше сестра си и беше много близък с Валтер, но тя беше либерал, а той — германец. В тези времена му беше трудно дори да разговаря с тях. Постара се обаче да звучи дружелюбно, като каза на Мод.

— Чувам, че в кабинета тази сутрин нещата са били бурни.

Тя кимна.

— Чърчил е мобилизирал снощи флота, без да пита никого. Джон Бърнс е подал оставка тази сутрин в знак на протест.

— Не мога да се преструвам, че съжалявам. — Бърнс беше стар радикал, най-отявлено антивоенно настроеният министър. — Значи другите са одобрили действията на Уинстън.

— Неохотно.

— Трябва да сме благодарни и за малките неща.

За Фиц бе противно, че сега, когато страната е в опасност, правителството е в ръцете на колебливи левичари.

— Само че са отказали молбата на Грей да се обявим в защита на Франция при нужда — изтъкна Мод.

— Още действат като страхливци, значи. — Фиц знаеше, че се държи грубо със сестра си, но огорчението не му позволяваше да говори другояче.

— Не съвсем — с равен тон отвърна тя. — Съгласили са се да попречат на немския флот да премине през Ламанша, за да атакува Франция.

Фиц се поразведри.

— Е, това си е нещо.

Валтер додаде:

— Германското правителство е отговорило, че нямаме намерение да пращаме кораби през Ламанша.

— Видя ли какво се случва, когато човек не отстъпва? — Фиц запита сестра си.

— Не бъди толкова самодоволен. Ако наистина влезем във войната, то ще е защото хора като теб не са се постарали достатъчно да я предотвратят.

— О, тъй ли било? — Фиц се обиди. — Нека ти кажа нещо. Говорих със сър Едуард Грей снощи в клуб Брукс. Поискал е и от Франция и от Германия да уважат неутралитета на Белгия. Французите са се съгласили веднага. — Фиц хвърли предизвикателен поглед към Валтер. — Германците не са отговорили.

— Така е. — Валтер сви рамене извинително. — Скъпи ми Фиц, като войник можеш да прецениш, че не бихме могли да дадем какъвто и да било отговор на въпроса, без да разкрием плановете си.

— Вярно е, но в светлината на това ми се ще да разбера защо сестра ми смята мен за подстрекател на войни, а теб — за миротворец.

Мод избегна въпроса.

— Лойд Джордж смята, че Великобритания трябва да се намеси, само ако немската армия нахлуе дълбоко в белгийска територия. Може да го предложи на срещата на кабинета довечера.

Фиц знаеше какво значи това.

— Значи ще дадем на Германия да нападне Франция през южната част на Белгия? — гневно попита той.

— Предполагам, че точно това значи.

— Знаех си. Предатели. Възнамеряват да загърбят дълга си. Всичко ще направят, за да избегнат война!

— Ще ми се да беше прав — промълви Мод.

VI

В понеделник следобед Мод трябваше да отиде в Камарата на представителите, за да чуе обръщението на сър Едуард Грей към членовете на Парламента. Всички бяха съгласни, че речта ще е повратната точка. Леля Хърм я придружи. Като никога Мод се радваше на успокояващата компания на възрастната дама.

Съдбата на Мод щеше да се реши този следобед, както и тази на хиляди мъже, годни за военна служба. От Грей и реакцията на Парламента зависеше дали жени от цяла Европа ще станат вдовици, а децата им — сираци.

Вече не се гневеше — може би беше твърде уморена. Сега просто се страхуваше. Война или мир, брак или самота, живот или смърт — нейната съдба.

Беше празник, тъй че многобройните банкови чиновници, бюрократи, адвокати, стокови брокери и търговци почиваха. Повечето като че ли се бяха събрали около правителствените сгради в Уестминстър, с надеждата първи да чуят новините. Шофьорът караше седемместната лимузина Кадилак на Фиц през огромните тълпи на „Трафалгар“, „Уайтхол“ и Парламентарния площад. Облаци закриваха небето, но беше топло и по-модерните млади мъже носеха сламени шапки. Мод забеляза един афиш на вестник Ивнинг Стандарт, който гласеше: НА РЪБА НА КАТАСТРОФАТА.

Тълпата викаше одобрително, докато колата паркираше пред Уестминстърския дворец, след това издаде несигурен стон на разочарование, когато видя, че от нея излизат само две дами. Зяпачите искаха да видят героите си, Лойд Джордж и Киър Харди.

Според Мод дворецът олицетворяваше викторианската обсебеност по декорациите. Каменните повърхности бяха покрити с изкусни ваяния, лампериите наподобяваха драпирани тъкани, плочите по пода бяха разноцветни, стъклото — изрисувано, а килимите — със сложни мотиви.

Макар да беше почивен ден, Камарата заседаваше и мястото беше пълно с депутати и перове, повечето в обичайното си за парламента облекло — черен редингот и цилиндър от черна коприна. Само лейбъристите не спазваха етикета и носеха всекидневни костюми или туид.

Мод знаеше, че мирната фракция още е с мнозинство в кабинета. Миналата нощ Лойд Джордж беше убедил останалите в правотата си. Правителството нямаше да се меси, ако Германия извършеше само техническо нарушение на белгийските граници.

За щастие италианците бяха обявили неутралитет, като се бяха позовали на договора си с Австрия, според който трябваше да я подкрепят само в отбранителна война. А австрийските действия срещу Сърбия бяха отчетливо нападателни. „Засега само Италия демонстрираше някакъв здрав разум“, рече си Мод.

Фиц и Валтер чакаха в осмоъгълното Централно фоайе. Мод веднага започна:

— Не съм чула какво е станало тази сутрин в кабинета. А вие?

— Още три оставки — отговори й Фиц. — Морли, Саймън и Бьошан.

И тримата бяха против войната. Мод беше едновременно обезсърчена и объркана.

— А Лойд Джордж — не?

— Не.

— Странно. — Мод усети злокобен хлад. Да не би да имаше разцепление в мирната фракция? — Какво е намислил Лойд Джордж?

— Не знам, но мога да предположа — каза Валтер мрачно. — Снощи Германия е поискала свободно минаване през Белгия за войските ни.

Мод не можа да си поеме дъх.

Валтер продължи:

— Белгийският кабинет е заседавал от девет вечерта вчера до четири часа тази сутрин. Накрая са отказали искането и са решили да се бият.

Ужасяващо.

— Значи Лойд Джордж е сгрешил — германската армия няма просто да извърши техническо нарушаване на белгийската граница — обобщи Фиц.

Валтер не отговори и само безсилно разпери ръце.

Мод се боеше, че бруталният немски ултиматум и безразсъдният отказ на белгийците може да са подкопали мирната фракция в кабинета. Белгия и Германия твърде много приличаха на Давид и Голиат. Лойд Джордж имаше нюх за общественото мнение — усещаше ли, че настроението се променя?

— Трябва да заемем местата си — каза Фиц.

Изпълнена с нервно очакване, Мод мина през малка врата и се изкачи по едно дълго стълбище до галерията за посетителите с изглед към Камарата на представителите. Тук заседаваше правителството на Британската империя. В това помещение се решаваха въпроси на живот и смърт за 444-те милиона души, които живееха под някаква форма на британско управление. Винаги, щом дойдеше тук, Мод се изумяваше колко е малко, по-тясно от най-обикновена лондонска църква.

Управляващи и опозиция заемаха няколко амфитеатрално разположени реда пейки. Според легендата, разстоянието между двете групи беше с дължината на два меча, за да не могат опонентите да се бият. Обичайно на дебатите не присъстваха повече от дузина депутати, удобно седнали на зелената кожена тапицерия. Днес обаче пейките не можеха да поберат всички и някои от депутатите стояха на входа. Само първите редове бяха празни, запазени за министрите от кабинета и лидерите на опозицията.

„Важно е, че днешният дебат ще се проведе тук, а не в Камарата на лордовете“, помисли Мод. Всъщност мнозинството перове, подобно на Фиц, гледаха от галерията. Камарата на представителите получаваше властта си от това, че членовете й бяха избираеми, макар едва около половината пълнолетни мъже да имаха право на глас, а жените нямаха. Аскуит беше прекарал по-голямата част от мандата си в битка с лордовете, особено относно предложението на Лойд Джордж всички възрастни хора да получават малки пенсии. Споровете бяха ожесточени, ала всеки път представителите печелеха. Реалната причина според Мод беше, че английската аристокрация се ужасява да не би да се повтори и тук френската революция, затова в крайна сметка приемаха компромисни решения.

Дойдоха и хората за предните пейки и на нея незабавно й направи впечатление атмосферата сред либералите. Аскуит се усмихваше на някаква закачка на квакера Джоузеф Пийз, а Лойд Джордж говореше със сър Едуард Грей.

— Божичко — продума Мод.

— Какво има? — попита седналият до нея Валтер.

— Виж ги. Всички са заедно. Преодолели са различията си.

— Не можеш да го разбереш от един поглед.

— Напротив, мога.

Председателят на Камарата влезе накипрен със старовремска перука и седна на високо разположения трон. Повика външния министър и Грей се изправи. Слабото му лице беше бледо и изнурено.

Грей не беше добър оратор. Говореше многословно и натруфено. Въпреки това членовете на Камарата се примъкнаха по-близо до него, а гостите в претъпканата галерия също слушаха в съсредоточено мълчание и търпеливо го чакаха да стигне до важната част.

Той говори четиридесет и пет минути, преди да спомене Белгия. Тогава най-сетне разкри подробностите за немския ултиматум, за който Мод беше научила от Валтер преди час. Депутатите бяха като наелектризирани. Мод разбра, че това променя всичко, както тя се опасяваше. И двете страни на Либералната партия — империалистите от дясното крило и защитниците на правата на малките държави отляво — бяха възмутени.

Грей цитира Гладстон, като попита:

— Дали, по силата на обстоятелствата, тази държава, дарена с влияние и сила, ще стои безмълвно встрани и ще стане свидетел на извършването на най-потресаващото престъпление, омърсявало някога страниците на историята, и дали с това решение ще съучаства в този грях?

„Пълни глупости“, помисли си Мод. Инвазията в Белгия нямаше да е най-потресаващото престъпление в историята. А клането в Каунпур? А робството? Великобритания не се намесваше при всяко нарушение на нечии граници. Нелепо беше да се каже, че подобно бездействие прави британците съучастници в греха.

Малцина от присъстващите обаче виждаха нещата като нея. Депутати и от двете страни нададоха одобрителни възгласи. Мод се взираше потресена в правителствената пейка. Всички министри, довчера отявлено против войната, сега кимаха в съгласие: младият Хърбърт Самюъл; Луис „Лулу“ Харкорт; квакерът Джоузеф Пийз, който беше председател на Пацифисткото общество, и — което беше най-лошото — самият Лойд Джордж. Мод осъзна, че подкрепата на Лойд Джордж за Грей означава, че политическата битка е свършила. Немската заплаха за Белгия беше съюзила фракциите.

„Грей не умее да играе с чувствата на публиката като Лойд Джордж, нито да звучи като пророк от Стария Завет като Чърчил, но днес няма нужда от подобни умения“, размишляваше Мод. Фактите вършеха цялата работа. Тя прошепна яростно на Валтер:

— Защо? Защо Германия прави това?

Лицето на Валтер беше изтерзано, ала той отвърна с обичайната си спокойна логика.

— На юг от Белгия границата между Германия и Франция е тежко укрепена. Ако нападнем там, ще спечелим, ала твърде бавно. Русия ще има време да мобилизира и да ни нападне в гръб. Можем да сме сигурни в бързата си победа, само ако минем през Белгия.

— Но така със сигурност и Великобритания ще воюва с вас!

Валтер кимна.

— Британската армия е малка. Разчитате на флота си, а това не е война по море. Генералите ни смятат, че Великобритания няма да е значим фактор.

— Съгласен ли си?

— Вярвам, че не е умен ход да превърнем богат и могъщ свой съсед във враг. Но загубих този спор.

„И това се повтаря вече втора седмица“, с отчаяние помисли Мод. Във всяка страна противниците на войната губеха. Австрийците бяха нападнали Сърбия, а можеха да се въздържат; руснаците бяха мобилизирали, вместо да преговарят; германците бяха отказали да присъстват на международната конференция за разрешаване на проблема; французите бяха получили възможността да останат неутрални и я бяха отхвърлили; сега британците щяха да влязат във войната, при положение че можеха спокойно да не се намесват.

Грей привършваше речта си:

— Изложих съществените факти пред Камарата и ако, както изглежда вероятно в немалка степен, сме принудени, при това неотложно, да заемем позиция по тези проблеми, тогава вярвам, че когато страната осъзнае какъв е залогът, какви са истинските проблеми, размерите на надвисналите над Западна Европа опасности, които опитах да опиша пред Камарата, ще получим пълна подкрепа, не само от Камарата на представителите, но и от непоколебимостта, решителността, храбростта и твърдостта на цялата страна.

После седна под одобрителните възгласи на всички страни. Нямаше гласуване и Грей всъщност нищо не беше предложил, но стана ясно, че депутатите са готови за война.

Опозиционният лидер Андрю Бонар Лоу се изправи, за да заяви, че правителството може да разчита на подкрепата на Консервативната партия. Мод не се учуди: те винаги бяха по-агресивни от либералите. Но се изуми, както и всички останали, когато лидерът на Ирландските националисти повтори думите му. Почувства се като в лудница. Само тя ли в целия свят искаше мир?

Единствен лидерът на Лейбъристката партия възрази.

— Мисля, че той греши — каза Рамзи Макдоналд, имайки предвид Грей. — Мисля, че правителството, което той представлява и чиято гледна точка изразява, греши. Мисля, че историята ще отсъди, че грешат.

Никой обаче не слушаше. Някои депутати вече си тръгваха. Галерията също се изпразваше. Фиц се изправи и останалите с него последваха примера му. Мод безучастно тръгна с него. Долу Макдоналд продължаваше:

— Ако почитаемият господин беше дошъл тук днес, за да ни каже, че нашата страна е в опасност, не би ни интересувала партийната му принадлежност, нито класовата, щяхме да го подкрепим… Но какъв е смисълът да говорим как ще се притечем на помощ на Белгия, след като това ще ни въвлече в общоевропейска война?

Мод излезе от галерията и не чу останалото.

Това беше най-лошият ден в живота й. Страната й щеше да поведе ненужна война, брат й и любимият й щяха да рискуват живота си, а тя щеше да е разделена с годеника си може би завинаги. Всяка надежда бе загубена. Отчаянието на Мод беше пълно.

Заслиза по стълбището след Фиц.

— Много любопитно, Фиц, скъпи — рече леля Хърм учтиво, сякаш я бяха завели на изложба, оказала се по-интересна от очакваното.

Валтер хвана Мод за ръката и я задържа. Тя остави още трима-четирима души да ги подминат, така че Фиц да не чува. Само че не беше готова за това, което последва.

— Омъжи се за мен — тихо каза Валтер.

Сърцето й запрепуска.

— Какво? — прошепна тя. — Как?!

— Моля те, омъжи се за мен утре.

— Не може…

— Имам специално разрешение. — Той потупа вътрешния си джоб. — В петък отидох до Службата по гражданското състояние в Челси.

Мислите на Мод бяха напълно объркани.

— Съгласихме се да почакаме — успя да каже само Мод и веднага съжали за думите си.

Но Валтер имаше отговор:

— Чакахме. Кризата приключи, всичко е решено. Твоята страна и моята ще са във война утре или вдругиден. Трябва да напусна Великобритания. Искам да се оженя за теб, преди да замина.

Не знаем какво ще се случи!

— Наистина не знаем. Но каквото и да е бъдещето, искам ти да си моя съпруга.

— Но… — Мод замълча. Защо възразяваше? Той беше прав. Никой не знаеше какво ще се случи, но това сега нямаше значение. Искаше да е негова съпруга и никое възможно бъдеще не би променило това.

Преди да успее да каже друго, вече бяха слезли и пристъпиха в централното фоайе, където тълпата жужеше развълнувано. Отчаяно й се искаше да зададе още въпроси на Валтер, но Фиц галантно настоя да изпрати нея и леля Хърм до колата заради навалицата. На площада Фиц им подаде ръка да влязат в лимузината. Шофьорът завъртя манивелата, двигателят забоботи и колата плавно потегли. Фиц и Валтер останаха на тротоара заедно със зяпачите в очакване да чуят каква ще е съдбата им.

VII

Мод искаше да бъде съпруга на Валтер. Единствено в това бе сигурна. Докато въпросите и спекулациите се въртяха в главата й, тя се съсредоточи върху тази мисъл. Дали да се съгласи с плана му или да изчака? Ако се съгласи да се омъжи утре, на кого да каже? Къде ще отидат след церемонията? Заедно ли ще живеят? Къде?

Същата вечер, преди да седне на масата, Мод получи от прислужницата си плик на сребърен поднос. В него имаше само един лист плътна кремава хартия, покрит в синьо с прецизния равен почерк на Валтер.

Шест следобед.

Любима моя,

В три и половина ще те чакам в кола на улицата срещу дома на Фиц. Ще водя със себе си нужните двама свидетели. Регистраторът ще ни приеме в четири. Вече съм наел стая в хотел „Хайд“, за да можем да отидем там, без да се бавим във фоайето. Ще сме господин и госпожа Улридж. Носи воал.

Обичам те, Мод.

Твой годеник,

В.

С трепереща ръка Мод остави плика върху полирания махагон на тоалетката. Дишаше учестено. Гледаше тапета с флорални мотиви и се мъчеше да сложи ред в мислите си.

Добре беше подбрал времето — следобедът бе тихо време когато тя щеше да може да се измъкне незабелязано. Леля Хърм си поспиваше след обяд, а Фиц щеше да е в Камарата на лордовете.

Брат й не биваше да знае предварително, защото щеше да опита да я спре. Можеше просто да я затвори в стаята й. Или дори да я прати в лудница. Богат мъж от висшето общество можеше да направи това с роднина от женски пол без особени трудности. Фиц трябваше само да намери двама лекари, съгласни с него, че тя е луда, за да се жени за германец.

Нямаше да каже никому.

Фалшивото име и воалът показваха, че и Валтер смяташе да е потаен. Хайд беше дискретен хотел в Найтсбридж, където нямаше как да срещнат познати. Потрепера от очакването на нощта с Валтер.

Но какво щяха да правят на следващия ден? Бракът не можеше да остане в тайна завинаги. Валтер напускаше страната след два-три дни. С него ли щеше да замине? Страхуваше се, че ще опропасти кариерата му. Как биха могли да имат доверие в него, щом е женен за англичанка? Пък и ако наистина участва в сражения, ще е далеч от дома — какъв тогава е смисълът тя да заминава за Германия?

Въпреки всички неизвестни, Мод бе изпълнена със сладко вълнение.

— Госпожа Улридж — произнесе тя в празната спалня и се завъртя от радост.

Единадесета глава

4 август, 1914 година

I

Призори Мод стана и се разположи пред тоалетката си, за да напише писмо. Пазеше купчина от сините листа на Фиц в чекмеджето си, а слугите всеки ден пълнеха сребърната мастилница. Любими мой, започна тя, но се спря да помисли.

Зърна отражението си в овалното огледало. Косата й беше разбъркана, а нощницата — смачкана. Бръчки набраздяваха челото й, ъгълчетата на устата й бяха увиснали. Извади парче зеленчук измежду зъбите си. „Ако може да ме види сега, няма да иска да се жени за мен“, рече си тя. Тогава се сети, че ако се съгласи с плана му, той ще я види точно в този вид утре сутрин. Странна мисъл, плашеща и вълнуваща. Отново започна да пише:

Да, с цялото си сърце искам да се омъжа за теб. Но какво възнамеряваш да правим? Къде ще живеем?

Беше мислила за това през половината нощ. Препятствията изглеждаха огромни.

Ако останеш тук, ще те пратят в затворнически лагер. Ако отидем в Германия, никога няма да те видя, защото ще бъдеш далеч от дома, в армията.

Роднините им можеха да им създадат повече беди и от властите.

Кога ще кажем на семействата си за брака? Моля те, нека не е предварително, защото Фиц ще намери начин да ни спре. Дори след това ще има трудности с него и с баща ти. Кажи ми какво мислиш.

Обичам те повече от всичко.

Запечата плика и го адресира до апартамента му, който се намираше на четвърт миля от дома на Фиц. Позвъни на прислужницата си, която пристигна няколко минути по-късно. Казваше се Сандерсън, пълно момиче с широка усмивка. Мод я инструктира:

— Ако господин Улрих не е у дома, отиди до немското посолство на „Карлтън хаус теръс“. И в двата случая чакай да ти отговори. Ясно ли е?

— Да, милейди.

— Няма нужда да казваш на другите слуги къде отиваш.

По младото лице на Сандерсън се изписа притеснение. Много прислужници бяха съучастнички в интригите на господарките си, но Мод никога не беше имала тайни връзки и момичето не беше свикнало да мами.

— Какво да кажа на господин Граут, когато ме попита къде отивам?

Мод се позамисли.

— Кажи му, че отиваш да ми купиш някои женски неща.

Смущението щеше да потисне любопитството на Граут.

— Да, милейди.

Сандерсън излезе и Мод се облече.

Нямаше представа как ще успее да запази подобие на нормалност пред семейството си. Фиц може би нямаше да забележи настроението й — мъжете рядко биваха наблюдателни — но леля Хърм май подозираше нещо.

Слезе за закуска, макар че беше твърде напрегната и не усещаше глад. Леля Хърм ядеше пушена херинга и от миризмата й се догади. Пийна глътка кафе.

Брат й се появи след минута. И той си взе риба от бюфета, а после отвори Таймс. „Какво правя обикновено?“, запита се Мод. „Говоря за политика. И сега трябва да правя така.“

— Нещо интересно от снощи? — попита тя.

— Видях Уинстън след заседанието на правителството. Молим германското правителство да оттегли ултиматума към Белгия. — Фиц натърти с презрение на думата молим.

Мод не си позволи да изпита надежда.

— Значи ли това, че не сме се отказали напълно да търсим мир?

— Все едно сме го направили — отвърна брат й подигравателно. — Каквото и да мислят германците, едва ли ще променят позицията си заради една учтива молба.

— Удавникът и за сламка се хваща.

— Ние не се хващаме за сламки. Минаваме през обичайните приготовления преди обявяването на война.

„Прав е“, унило помисли тя. Всички правителства биха желали да кажат, че не са искали войната, обаче са били принудени да се намесят в нея. Не личеше Фиц да се тревожи за собствената си безопасност и че тази дипломатическа фехтовка може да го рани смъртоносно. Мод копнееше да го защити и в същото време й идеше да го удуши заради глупавото му упорство.

За да се разсее, прегледа Манчестър гардиън. Съдържаше реклама на една страница на Лигата за неутралитет: „Британци, изпълнете дълга си и пазете страната си далеч от тази глупава и нечестива война.“ Мод се радваше, че още има хора, които мислят като нея. Ала нямаше изгледи те да надделеят.

Сандерсън влезе с плик на сребърен поднос и тя разпозна почерка на Валтер. Какво си мислеше прислужницата? Не схващаше ли, че ако първото писмо е тайна, тайна трябва да бъде и отговорът?

Не можеше да прочете бележката пред Фиц. Взе я с престорена нехайност, докато сърцето й блъскаше в гърдите, остави я до чинията си и помоли Граут за още кафе.

Заразглежда вестника, за да скрие паниката си. Фиц не цензурираше пощата й, но като глава на семейството имаше право да чете всяко писмо, адресирано до жена в дома му. Никоя жена с положение не би възразила.

Трябваше да довърши закуската си колкото може по-бързо и да отнесе бележката неотворена. Опита да хапне препечена филийка и преглътна с мъка.

Фиц вдигна глава от Таймс.

— Няма ли да си прочетеш писмото? — И после, за неин ужас добави: — Това прилича на почерка на фон Улрих.

Нямаше избор. Сряза плика с чист нож за масло и се помъчи да си придаде незаинтересовано изражение.

Девет сутринта.

Любима моя,

Всички в посолството получихме нареждане да си приготвяме багажа, да платим сметките си и да сме готови за заминаване при предизвестие от няколко часа.

Двамата не бива да казваме никому за плана си. След тази нощ ще се върна в Германия, а ти ще останеш тук с брат си. Всички са съгласни, че тази война не може да продължи повече от няколко седмици, месеци в най-лошия случай. Още щом приключи, ако сме още живи, ще съобщим на света хубавите вести и ще започнем живота си заедно.

А ако не оцелеем, моля те, нека прекараме една нощ в съпружеско щастие.

Обичам те.

В.

П.П. Германия нахлу в Белгия преди час.

Из главата й се развъртяха хаотични мисли. Омъжена тайно! Никой нямаше да разбере. Началниците на Валтер щяха да продължат да му вярват, без да знаят, че жена му е враг, и той можеше да воюва, както му повелява честта и дори да работи в разузнаването. Мъжете все така щяха да ухажват Мод с мисълта, че е свободна, но тя можеше да се справи с това — от години с лекота се отърваваше от кандидатите. С Валтер щяха да живеят разделени до края на войната, който ще дойде след не повече от няколко месеца.

Фиц прекъсна размислите й.

— Какво казва?

Мод не знаеше какво да отговори. Не можеше да съобщи на Фиц нищо от прочетеното. Как да му отговори? Сведе очи към кремавата хартия с прегледния почерк и попадна на послеписа.

— Казва, че Германия е нападнала Белгия в осем тази сутрин.

Фиц остави вилицата си:

— Това е значи.

Най-сетне и той изглеждаше потресен.

— Маалка Белгия! Мисля, че тези немци са ужасни грубияни — възмути се леля Хърм. После доби леко объркан вид и добави: — Освен хер фон Улрих, разбира се. Той е очарователен.

— Е, дотук с учтивите молби на британското правителство — рече Фиц.

— Това е лудост — тъжно продума Мод. — Хиляди мъже ще загинат във война, която никой не иска.

— Мислех си, че би подкрепила всичко това. Все пак, защитаваме Франция, единствената друга демокрация в Европа освен нас, срещу Германия и Австрия, чиито парламенти са практически безсилни.

— Но ще се съюзим с Русия — горчиво отбеляза Мод. — Ще се бием, за да запазим най-жестоката и изостанала монархия в Европа.

— Имаш право.

— Казали са на всички в посолството да се приготвят за път — продължи тя. — Може повече да не видим Валтер.

Тя небрежно остави писмото настрани. Не се получи.

— Може ли да погледна? — запита брат й.

Мод се вцепени. Не можеше да му го покаже. Не само щеше да я заключи, но можеше да вземе пистолет и да застреля Валтер, ако прочетеше за „една нощ на съпружеско щастие.“

— Може ли? — повтори Фиц с протегната ръка.

— Разбира се — каза тя. Поколеба се още секунда и посегна да вземе писмото. В последния момент се вдъхнови, бутна чашата с кафе и заля листа. — О, по дяволите!

С облекчение забеляза, че от кафето синьото мастило се е разтекло и думите вече са нечетливи.

Граут дойде и почна да разчиства. Като се преструваше, че иска да помогне, Мод вдигна писмото и го сгъна, та всеки ред, Който не беше поразен от разлятото кафе, да прогизне.

— Съжалявам, Фиц. Всъщност в писмото нямаше други полезни сведения.

— Няма значение — махна с ръка Фиц и върна вниманието си към вестника.

Мод отпусна ръце в скута си, за да прикрие треперенето им.

II

Това беше само началото.

На Мод щеше да й бъде трудно да излезе сама. Подобно на всички дами от висшето общество, не се предполагаше тя да отиде някъде без придружител. Мъжете се преструваха, че това е от загриженост за жените, но всъщност беше средство за контрол. Несъмнено щеше да продължава, докато жените не спечелят правото на глас.

Половината живот на Мод бе преминал в заобикаляне на това правило. Трябваше да се измъкне навън незабелязано. Това беше доста трудно. Макар в жилището на Фиц на „Мейфеър“ да живееха само четирима членове на семейството, по всяко време в къщата имаше поне дузина слуги.

А след това Мод трябваше да остане навън цяла нощ, без никой да разбере.

Тя внимателно задейства плана си.

— Имам главоболие — заяви към края на обяда. — Беа, ще ме извиниш ли, ако не сляза за вечеря?

— Разбира се — отвърна Беа. — Мога ли да направя нещо? Да пратя ли да повикат професор Ратбоун?

— Не, благодаря. Не е сериозно.

Главоболие, което не е сериозно, беше обичайният евфемизъм за месечно неразположение и всички го приемаха без допълнителни коментари.

Дотук добре.

Мод се качи в стаята си и позвъни на прислужничката.

— Лягам си, Сандерсън — съобщи тя и подхвана внимателно премислената си реч. — Предполагам, че ще остана тук цял ден. Моля, кажи на другите слуги да не ме безпокоят по никакъв повод. Може да позвъня да ми се донесе вечеря в стаята, но се съмнявам. Имам чувството, че мога да спя цяло денонощие.

Така си гарантираше, че отсъствието й ще остане незабелязано до края на деня.

— Болна ли сте, милейди? — попита Сандерсън угрижено. Някои дами често оставаха на легло, но не и Мод.

— Обичайното женско неразположение, просто по-тежко от друг път.

Личеше си, че Сандерсън не й вярва. Днес вече я беше пратила навън с тайно послание, което не се бе случвало досега. Сандерсън знаеше, че става нещо необикновено. Но на прислужничките не им беше позволено да разпитват господарките си. На Сандерсън й оставаше само да се чуди.

— И не ме буди сутринта — добави Мод. Не знаеше кога ще се върне и как ще се промъкне незабелязано у дома.

Сандерсън излезе. Мод набързо се съблече и почна да тършува из гардероба си.

Не беше свикнала сама да си изважда дрехите — обикновено Сандерсън се занимаваше с това. Черната й рокля за разходка имаше шапка с воалетка, ала Мод не можеше да се облече в черно за сватбата си.

Погледна часовника над камината — три и двадесет. Нямаше време за губене.

Подбра стилен френски тоалет. Облече тясна дантелена блуза с висока яка, за да подчертае дългата си шия. Отгоре сложи рокля в небесно синьо, толкова светло, че изглеждаше почти бяло. Роклята беше по дръзката последна мода и стигаше на няколко пръста над глезените й. Добави сламена шапка с широка периферия в тъмносиньо и воал в същия цвят и весело синьо-бяло чадърче. Имаше подходяща за тоалета синя кадифена чантичка с шнур. В чантичката сложи гребен, шишенце парфюм и чисти кюлоти.

Часовникът удари три и половина. Валтер навярно вече чакаше отвън. Мод усети колко силно бие сърцето й.

Спусна воала и прецени вида си в голямото огледало. Роклята й не беше съвсем сватбена, но според нея щеше да изглежда съвсем на място пред длъжностното лице. Никога не беше присъствала на граждански брак и не беше напълно сигурна.

Извади ключа от ключалката и остана до затворената врата, за да се ослуша. Не искаше да среща никого, за да не отговаря на въпроси. Ако я видеше някой лакей или момче, което лъска обущата, нямаше да има значение — те не биха забелязали. Всички прислужнички обаче със сигурност вече знаеха, че тя не се чувства добре. А ако се натъкнеше на член на семейството, измамата щеше да се разкрие начаса. Не се притесняваше от неловкото положение, а се боеше, че ще опитат да й попречат.

Тъкмо щеше да отвори, когато чу тежки стъпки и долови мирис на дим. Това беше Фиц, който довършваше следобедната си пура и тръгваше за Камарата или за клуб Уайтс. Мод чакаше нетърпеливо.

Къщата утихна и след малко тя надзърна от стаята. Излезе, заключи и пусна ключа в кадифената си чантичка. Ако някой опиташе вратата, щеше да реши, че Мод е в стаята си и спи.

Тръгна тихо по застлания с килим коридор към стълбите и погледна надолу. Във фоайето нямаше никой. Бързо заслиза. На първата площадка чу шум и застина. Вратата към сутерена се отвори и се появи Граут. Мод стаи дъх. Наблюдаваше плешивото теме на иконома, който мина през фоайето с два декантера портвайн Той беше с гръб към стълбището и влезе в трапезарията, без да вдигне поглед.

Щом вратата се затвори зад гърба му, Мод притича до долу изоставила предпазливостта. Отвори предната врата, излезе и я затръшна подире си. Твърде късно. Прииска й се да беше помислила как да затвори по-тихо.

Спокойната улица в „Мейфеър“ беше напечена от августовското слънце. Огледа се нагоре-надолу и видя каруцата на продавач на риба, бавачка с детска количка и таксиметров шофьор, който сменяше гума на колата си. На стотина метра от къщата, от другата страна на улицата имаше бял автомобил със син гюрук. Мод харесваше автомобилите и позна този — Бенц 10/30, колата на Роберт, братовчеда на Валтер.

Докато прекосяваше улицата, Валтер излезе и при вида му сърцето й се изпълни с радост. Той беше облечен в светлосив костюм с бял карамфил в бутониерата. Погледите им се срещнаха и по лицето му Мод разбра, че той до момента не е бил напълно уверен, че тя ще дойде. При тази мисъл Мод се просълзи.

Сега обаче лицето му сияеше от задоволство. „Колко странно и прекрасно е“, рече си Мод, „да можеш да дариш друг с подобно щастие.“

Тя притеснено погледна към къщата на Фиц. Граут стоеше на прага, оглеждаше улицата и се мръщеше в почуда. Явно беше чул как се затръшва вратата. Мод решително обърна лице напред и си помисли — най-сетне свободна!

Валтер й целуна ръка. Искаше й се да се целунат наистина, но воалът й пречеше. А и не биваше преди сватбата. Не беше необходимо съвсем да изоставя благоприличието.

Видя Роберт на волана. Той я поздрави, като докосна сивия си цилиндър. Валтер се доверяваше на Роберт. Той щеше да е единия от свидетелите.

Валтер отвори вратата и Мод влезе на задната седалка. Там вече имаше някой — Мод позна домоуправителката от Тай Гуин.

— Уилямс! — възкликна тя.

Уилямс се усмихна.

— По-добре ме наричай Етел вече. Ще бъда свидетел на сватбата ви.

— Разбира се, извинявай. — Мод я прегърна импулсивно. — Благодаря ти, че дойде.

Колата потегли.

Мод се приведе напред и заговори на Валтер.

— Как откри Етел?

— Ти ми каза, че е посетила клиниката ви. Взех адреса й от доктор Грийнуолд. Знаех, че й се доверяваш, понеже я избра да ни придружава в Тай Гуин.

Етел подаде на Мод малка китка цветя.

— Твоят букет.

Цветята бяха рози, коралови — цветето на страстта. Дали Валтер знаеше езика на цветята?

— Кой ги избра?

— Идеята беше моя — отговори Етел. — И Валтер одобри, когато му обясних значението.

Етел се изчерви.

Мод разбра, че Етел е знаела за тяхната страст, понеже ги е видяла как се целуват.

— Съвършени са — отговори тя.

Етел беше облечена във видимо нова бледорозова рокля, а шапката й беше украсена с още рози. Сигурно Валтер беше купил тоалета. Колко бе предвидлив.

Минаха по „Парк лейн“ и се насочиха към Челси. „Ще се омъжа“, мислеше Мод. Досега винаги си беше представяла своята сватба като сватбите на всички приятели — досадни церемонии, които траят цял ден. Така беше по-добре. Нямаше планове, нямаме списък на гостите, нямаше банкети. Нямаше да има и химни, речи и пияни роднини, които да се мъчат да я целунат. Само булката, младоженецът и двама души, които те харесваха и на които се доверяваха.

Мод изхвърли от ума си всички мисли за бъдещето. Европа беше във война и всичко бе възможно. Тя просто щеше да се наслади на този ден — и на нощта.

Тръгнаха по „Кингс роут“ и внезапен пристъп на нервност обзе Мод, та се наложи да стисне ръката на Етел за кураж. Привидя й се кошмарния образ на Фиц, който ги следва в своя Кадилак и вика „Спрете тази жена!“ Хвърли поглед назад. Разбира се, нямаше и помен нито от Фиц, нито от колата му.

Спряха пред класическата фасада на общината в Челси. Роберт хвана Мод под ръка и я поведе нагоре по стълбите към входа, а Валтер ги последва с Етел. Някакъв минувач спря да ги погледа — всички харесваха сватбите.

Интериорът на сградата беше по викториански пищен — разноцветни плочи на пода и гипсови орнаменти по стените. Изглеждаше най-подходящото място, където човек можеше да се ожени.

Наложи се да изчакат, защото сватбата в три и половина още не беше приключила. Четиримата застанаха в кръг и не можеха да измислят за какво да говорят. Мод вдъхваше аромата на розите и той я опияни, като че бе изпила набързо чаша шампанско.

Подир няколко минути участниците в по-ранната церемония излязоха — булката беше във всекидневна рокля, а младоженецът в униформата на сержант. Може би и те бяха решили да действат бързо заради войната.

Мод и останалите влязоха. Служителят, облечен в редингот и със сребриста вратовръзка, стоеше зад проста маса. В бутониерата му имаше карамфил, което според Мод беше добър вкус. До него стоеше още един чиновник в лек костюм. Валтер и Мод се представиха като господин фон Улрих и госпожица Мод Фицхърбърт. Младоженката вдигна воала си.

Служителят на общината попита:

— Госпожице Фицхърбърт, можете ли да представите доказателство за Вашата самоличност?

Тя не знаеше какво иска да каже мъжът.

Като забеляза неразбиращото й изражение, той подсказа:

— Може би рождено свидетелство?

Не го носеше. Не знаеше, че е нужно, а и да знаеше, нямаше как да се добере до него, защото Фиц го държеше в сейф, наред с други семейни документи, като завещанието му например. Обзе я паника.

Валтер я спаси:

Мисля, че това ще свърши работа. — Извади подпечатан и франкиран плик до госпожица Мод Фицхърбърт, на адреса на клиниката. Трябва да го бе взел, когато беше посетил доктор Грйнуолд. Колко умно от негова страна.

Служителят му върна плика, без да коментира. После рече:

— Мой дълг е да ви напомня колко сериозен и обвързващ е по същността си обетът, който ще дадете.

Мод леко се докачи от допускането, че може да не знае какво прави, но после се досети, че служителят е длъжен да казва това на всички.

Валтер застана още по-изправен. „Това е“, каза си Мод, „няма връщане назад.“ Беше напълно уверена, че иска да се омъжи за него. Нещо повече, ясно осъзнаваше, че до двадесет и третата си година не е срещала друг, когото дори и най-хипотетично да приема като свой бъдещ съпруг. Всички останали мъже се отнасяха към нея и към другите жени като към големи деца. Само Валтер беше различен. Или той, или никой друг.

Служителят вече произнасяше думите, които Валтер трябваше да повтори.

— Тържествено обявявам, че не зная за никакви законни пречки, поради които аз, Валтер фон Улрих, да не мога да се свържа в брачен съюз с Мод Елизабет Фицхърбърт.

Произнесе името си с английски акцент — Уолтър.

Докато той говореше, Мод наблюдаваше лицето му. Гласът му беше твърд и ясен.

И той на свой ред я гледаше сериозно, докато тя произнасяше декларацията. Мод обичаше сериозността му. Повечето мъже, дори и доста умните сред тях, оглупяваха, когато разговаряха с жени. Валтер говореше с нея също толкова интелигентно, колкото с Роберт или с Фиц, а още по-необикновеното беше, че изслушваше нейните отговори.

Последваха обетите. Валтер я гледаше в очите, когато я взе за съпруга, и сега тя долови леко потреперване в гласа му. И това обичаше — знаеше, че може да разклати сериозността му. Можеше да го накара да трепери от любов, щастие и желание.

Мод даде същия обет:

— Призовавам присъстващите тук лица да свидетелстват, че аз, Мод Елизабет Фицхърбърт, вземам теб, Валтер фон Улрих, за мой законен съпруг.

Гласът й не трепна и тя се почувства малко неловко, задето не доказа видимо вълнение — не това беше стилът й. Предпочиташе да изглежда спокойна, дори когато не беше. Валтер разбираше това и по-добре от всеки друг познаваше невидимите бурни страсти, които бушуваха в сърцето й.

— Имате ли халка? — попита служителят. Мод дори не беше помислила за това, обаче Валтер беше. Измъкна от джоба си семпла златна халка и я сложи на пръста й. Беше й почти по мярка, може би съвсем малко широка. Понеже сватбата им беше тайна, Мод нямаше да я носи някое време.

— Сега ви обявявам за мъж и жена — каза чиновникът. — Може да целунете булката.

Валтер нежно я целуна по устните. Тя го прегърна през кръста, придърпа го към себе си и прошепна:

— Обичам те.

Служителят продължи:

— А сега, удостоверението за брак. Може би ще искате да седнете… госпожо Улрих.

Валтер се усмихна, Роберт се ухили, а Етел тихичко подвикна. Мод предположи, че за чиновника е удоволствие да бъде първият човек, който се обръща към нея с името й по мъж. Всички седнаха и служителят започна да попълва удостоверението. Валтер посочи за професия на баща си армейски офицер, а за място на раждане — Данциг. Мод записа баща си като Джордж Фицхърбърт, фермер — в Тай Гуин действително имаше малко стадо овце, така че описанието всъщност не беше измама. Посочи като място на раждане Лондон. Роберт и Етел се подписаха в качеството си на свидетели.

Изведнъж всичко свърши и четиримата излязоха от помещението и се озоваха във фоайето, където друга красива булка и притеснен младоженец чакаха да се обвържат до края на дните си. Докато слизаха, хванати под ръка, по стълбите към паркираната до бордюра кола, Етел хвърли над тях шепа конфети. Сред зяпачите Мод забеляза някаква жена на нейна възраст, от средната класа, която носеше пакет покупки. Непознатата изгледа продължително Валтер, после Мод. В очите й се четеше завист. „Да, щастливка съм аз“, рече си Мод.

Валтер и Мод се разположиха на задната седалка на колата, а Роберт и Етел — отпред. Докато потегляха, Валтер взе ръката на Мод и я целуна. Погледнаха се в очите и се разсмяха. Мод беше виждала как двойки правят това и винаги й се струваше глупаво и сантиментално, ала сега й се видя най-естественото нещо на света.

След няколко минути пристигнаха в хотел Хайд. Мод спусна воала си. Валтер я взе под ръка и двамата прекосиха фоайето и се насочиха към стълбищата.

— Ще поръчам шампанското — каза Роберт.

Валтер беше наел най-добрия апартамент и го беше напълнил с цветя. Имаше поне сто коралови рози. Очите на Мод се насълзиха а Етел зяпна възхитена.

— Да се настаняваме! — весело подвикна Валтер.

Докато двете жени се любуваха на стаята, Роберт пристигна, следван от келнер с бутилка шампанско и чаши на поднос. Валтер отвори шампанското и наля. Когато чашите на всички бяха пълни, Роберт каза:

— Искам да вдигна наздравица.

Той се прокашля и Мод развеселена разбра, че се готви да произнесе реч.

— Моят братовчед Валтер е необикновен човек. Винаги е изглеждал по-възрастен от мен, макар всъщност да сме на една възраст. Когато двамата бяхме студенти във Виена, той не се напи нито веднъж. Когато с компанията излизахме вечер, за да посетим определени заведения, той оставаше вкъщи и учеше. Мислех си, че може би е от онзи тип мъже, които не харесват жените — Роберт се подсмихна криво. — Всъщност се оказа, че аз съм създаден такъв. Но, както казват англичаните, това е друга история. Валтер обича семейството си, обича работата си, обича Германия, ала никога не беше обиквал жена — досега. Промени се — Роберт се усмихна пакостливо. — Купува си нови вратовръзки. Задава ми въпроси: кога целуваш момичето, трябва ли мъжете да ползват парфюм, кои цветове му отиват, все едно аз знам всичко за вкусовете на жените. И ето най-ужасното според мен… — тук поспря за по-голям драматизъм — той свири рагтайм!

Останалите се разсмяха. Роберт вдигна чаша.

— Да пием за жената, която предизвика тези промени — булката!

Отпиха и след това за изненада на Мод, заговори Етел.

— На мен се пада да предложа наздравица за жениха — подхвана тя, все едно беше държала речи цял живот. Откъде се вземаше подобна увереност у едно слугинче от Уелс? Тогава Мод си спомни, че бащата на Етел е проповедник и политически деец, така че тя имаше пример, който да следва.

— Лейди Мод е различна от всяка друга жена от нейната класа, която съм срещала. Когато почнах работа като прислужница в Тай Гуин, тя беше единственият член на семейството, който изобщо ме забелязваше. Тук, в Лондон, когато младите неомъжени жени раждат деца, достопочтените дами мърморят за моралния упадък. А Мод предлага истинска практическа помощ. В лондонския Ийст Енд я имат за светица. Тя обаче си има недостатъци, при това сериозни.

„Сега пък какво има“, зачуди се Мод.

— Тя е прекалено сериозна, та да привлече обикновен мъж. Всички най-желани мъже в Лондон са привлечени от удивителната й красота и ведрия й характер, само за да бъдат подплашени от ума й и суровия й политически реализъм. Преди известно време си дадох сметка, че може да я спечели само някой необикновен мъж. Той трябваше да е умен, но с широки разбирания; строго морален, но не и тесногръд; силен, но не и прекалено властен. — Етел се усмихна — Мислех, че това е невъзможно. И тогава, през януари, той дойде по хълма от Абъроуен с взето на гарата такси, влезе в Тай Гуин и очакването свърши. — Тя вдигна чаша. — За младоженеца!

Отпиха отново и Етел хвана Роберт под ръка.

— Сега можеш да ме заведеш на вечеря в Риц, Роберт.

Валтер изглеждаше изненадан.

— Предположих, че всички ще вечеряме заедно тук.

Етел вдигна вежди.

— Не бъди глупав, човече — и повлече Роберт към вратата.

— Лека нощ — пожела им той, макар че беше само шест привечер. Двамата излязоха и затвориха вратата.

Мод се засмя.

— Тази икономка е изключително умна — каза Валтер.

— Тя ме разбира — отговори Мод и отиде да заключи. — Сега, спалнята.

— Би ли предпочела да се съблечеш насаме? — попита я Валтер с леко притеснение.

— Всъщност не. А ти би ли искал да гледаш?

Той преглътна с усилие и когато заговори, гласът му звучеше сипкаво:

— Да, моля.

Задържа вратата на спалнята, докато жена му влезе.

Мод се попритесни, въпреки дързостта си само преди миг. Седна на ръба на леглото и си събу обувките. Никой не я беше виждал гола от осемгодишната й възраст насам. Не знаеше дали тялото й е красиво, понеже не беше виждала други. Не приличаше на голите жени в музеите — в сравнение с тях гърдите й бяха малки, а ханшът — широк. А между краката й имаше окосмение, каквото нямаше на картините. Дали Валтер нямаше да помисли тялото й за грозно?

Той съблече сакото и жилетката си и ги подреди делово. Мод предположи, че някой ден ще свикнат с това. Всички го правеха, открай време. Ала все пак й се струваше странно, по-скоро заплашително, отколкото вълнуващо.

Свали чорапите си и шапката. Не й останаха други дреболии от облеклото. Следваше важната стъпка. Тя се изправи.

Валтер спря да си развързва вратовръзката.

Мод припряно развърза роклята си и я остави да се свлече на пода. После свали фустата и издърпа дантелената си блуза през главата. Изправи се пред Валтер само по бельо и загледа лицето му.

— Толкова си прекрасна — прошепна той.

Тя се усмихна. Валтер винаги казваше правилните неща.

Той я прегърна и целуна. Притеснението й почти изчезна и тя дори се поотпусна. Наслаждаваше се на докосването на нежните му устни до своите и на боцкането на мустаците му. Погали го по лицето, стисна с пръсти меката част на ухото му, прокара длан по основата на шията му. Усещаше го с по-голяма яснота и си мислеше „сега всичко това е мое“.

— Да легнем — предложи той.

— Не. Още не. — Тя отстъпи от него. — Почакай. — Свали шемизетата и показа, че носи едно от новите изобретения, сутиен. Пресегна се зад гърба си, разкопча го и го захвърли на пода. Погледна Валтер предизвикателно, като че го питаше дали харесва гърдите й.

Той каза:

— Прекрасни са, може ли да ги целуна?

— Можеш да правиш каквото си поискаш — промълви тя и се почувства приятно палава.

Валтер наведе глава и целуна първо едната й гърда, после другата. Когато устните му деликатно допряха зърната й, те настръхнаха като от студ. Мод почувства внезапната нужда да направи същото и с неговите и се зачуди дали той няма да го помисли за странно.

Можеше да продължи да ги целува вечно. Мод нежно го отблъсна.

— Съблечи и другите дрехи — каза тя. — Бързо.

Валтер свали обувките, чорапите, връзката, ризата, долната риза и панталоните. После се поколеба.

— Малко се срамувам — призна той през смях. — Не знам защо.

— Аз ще го направя първа — отговори Мод. Развърза връзката на кюлотите си и ги събу. Когато вдигна поглед, установи, че и Валтер е гол и се сепна при вида на щръкналия сред светлите косми по слабините му пенис. Спомни си как го стискаше през дрехите му в операта и й се прииска пак да го докосне.

— Сега може ли да легнем? — попита той.

Звучеше толкова благовъзпитано, че Мод се засмя. По лицето на Валтер мина сянка на огорчение и тя веднага почна да се извинява.

— Обичам те — каза Мод и лицето му пак се проясни. — Моля те, нека легнем.

Толкова се вълнуваше, че сърцето й щеше да се пръсне.

Първо полежаха един до друг, целуваха се и се докосваха.

— Обичам те! Колко бързо ще ти омръзне да го чуваш?

— Никога.

Вярваше му. След малко той я попита:

— Сега?

Тя кимна.

Разтвори крака. Валтер легна върху нея и отпусна тежестта на лактите си. Мод го очакваше напрегнато. Валтер се облегна на лявата си ръка, посегна между бедрата й и тя почувства как пръстите му разтварят влажните й устни, след това нещо по-голямо. Той натисна и внезапно тя почувства болка. Извика.

— Съжалявам! Нараних те. Толкова съжалявам.

— Почакай мъничко — прошепна тя. Болката не беше толкова силна. По-скоро беше изненадана. — Опитай пак. Просто… лекичко.

Още докато главичката на пениса му я докосваше, Мод разбра, че няма да влезе — беше твърде голям или пък тя — твърде тясна, а може би и двете. Но го остави да опита пак, надявайки се на най-доброто. Пак болеше, но тя стисна зъби и сподави вика си. Стоицизмът й не свърши никаква работа. След няколко секунди Валтер спря.

— Няма да влезе — каза той.

— Какво става? — нещастно попита тя. — Мислех, че трябва да се получи естествено.

— И аз не разбирам. Нямам опит.

— И аз определено нямам.

Хвана пениса му. Много й хареса докосването — твърдостта му, гладкостта му. Опита се да го промуши вътре и повдигна таз, за да стане по-лесно. След миг обаче самият той излезе.

— Ох! Извинявай! И мен ме заболя.

— Да не би да си по-голям от обичайното? — предположи тя.

— Не. В армията видях много голи мъже. Някои имат извънредно големи и много се гордеят с тях, но аз съм среден размер, а и никога не съм чувал някой да се оплаква от подобни трудности.

Мод кимна. Беше виждала само пениса на Фиц, но и той бе със същите размери като този на Валтер.

— Може би аз съм твърде тясна.

Той поклати глава.

— Като бях на шестнадесет, отседнах в семейния дворец на Роберт в Унгария. Там имаше една прислужница, Грета, която беше много… игрива. Не правихме секс, но експериментирахме. Докосвах я както теб в библиотеката в Съсекс хаус. Надявам се да не се сърдиш, че ти разказвам това.

Тя го целуна по брадичката.

— Ни най-малко.

— Грета не беше различна в тази област от теб.

— Какво има тогава?

Валтер въздъхна и се изтърколи от нея. Сложи ръка под главата й, придърпа я към себе си и я целуна по челото.

— Чувал съм, че младоженците може да имат затруднения. Понякога мъжът е толкова нервен, че не може да еректира. Други мъже пък, чувал съм, толкова се възбуждат, че еякулират преди актът да започне. Мисля, че трябва да сме търпеливи, да се обичаме и да чакаме да се случи.

— Имаме само една нощ! — разплака се Мод.

— Хайде, хайде. — Валтер я галеше по косата, но това не помагаше. Тя имаше усещането за пълен провал. „Мислех си, че съм толкова хитра, да избягам от брат си и да се омъжа тайно“, каза си тя, „а сега всичко се превърна в катастрофа.“ Чувстваше още по-силно разочарование заради Валтер. Колко ли беше ужасно за него да се ожени чак на двадесет и осем за жена, която не може да го задоволи!

Прищя й се да може да обсъди това с някого, с друга жена — но с коя? Самата мисъл да разговаря на тази тема с леля Хърм беше нелепа. Някои жени споделяха тайни с прислужниците си, но Мод никога не беше имала подобни отношения със Сандерсън. Навярно би могла да говори с Етел. Всъщност, досети се, че именно тя й беше казала, че е нормално да имаш косми между краката. Но Етел тръгна с Роберт.

Валтер се изправи.

— Нека поръчаме вечеря, може би бутилка вино. Ще седнем като съпрузи, ще си поговорим малко за едно-друго. После, по-късно, ще опитаме пак.

Мод нямаше апетит и не можеше да си представи да говорят „за едно-друго“, но не знаеше какво друго могат да направят, затова се съгласи. Тъжно се облече. Валтер също се облече набързо, отиде в другата стая и позвъни за келнер. Чу го как поръчва студени меса, пушена риба и бутилка бяло вино.

Седна пред един отворен прозорец и загледа улицата долу. Афишът за някакъв вестник гласеше БРИТАНСКИ УЛТИМАТУМ ЗА ГЕРМАНИЯ. В тази война можеха да убият Валтер. Мод не искаше той да умре девствен.

Щом храната дойде, Валтер я повика и тя отиде при него в другата стая. Келнерът беше застлал бяла покривка и беше сервирал пушена сьомга, нарязана шунка, марули, домати, краставици, филии бял хляб. Мод не беше гладна, но от учтивост отпи от виното и хапна малко сьомга.

В крайна сметка си поговориха. Той й разказа за детството си, за майка си, за времето, прекарано в Итън. Тя му разказа за празненствата в Тай Гуин, преди да почине баща й. Гостуваха им най-влиятелните мъже в страната и майката на Мод трябваше да определя спалните така, че те да се намират недалеч от любовниците си.

В началото Мод се стараеше да поддържа разговора, като че двамата едва се познават, но скоро се отпуснаха в обичайната си близост и тя започна да говори за всичко, което й дойдеше на ума. Келнерът разтреби и Мод и Валтер се преместиха на дивана, където продължиха да говорят, държейки се за ръце. Питаха се какъв е сексуалният живот на другите: родители, Фиц, Роберт, Етел, дори на херцогинята. На последното се посмяха. Мод като омагьосана изслуша историите на Валтер за Роберт и другите мъже като него — къде се срещат, как се разпознават, какво правят. Целуват се както мъже — жени, обясни Валтер, и правят каквото тя беше направила в операта, че и други неща… Валтер каза, че не е много сигурен в подробностите. Мод реши, че знае, но му е неудобно да каже.

Изненада се, когато часовникът над камината удари полунощ. Да си лягаме — предложи тя. — Искам да ме прегърнеш, дори нещата да не станат както трябва.

— Добре. — Валтер се изправи. — Имаш ли нещо против преди това да направя друго? Във фоайето има телефон за гостите. Бих искал да позвъня в посолството.

— Разбира се.

Валтер излезе. Мод отиде в банята в другия край на коридора после се върна в апартамента. Съблече се и легна гола. Почти не я интересуваше какво ще се случи сега. Обичаха се, бяха заедно и ако това беше всичко, то й стигаше.

Валтер се върна след няколко минути. Лицето му беше мрачно и тя веднага разбра, че не носи добри новини.

— Великобритания е обявила война на Германия.

— О, Валтер, толкова съжалявам!

— Нотата е получена преди час в посолството. Младият Никълсън я е донесъл от външното ви министерство и е измъкнал княз Лихновски от леглото.

Знаеха с почти пълна увереност, че това ще се случи, ала и така реалността се стовари върху Мод като удар. Виждаше, че и Валтер е разстроен.

Съблече се механично, сякаш се беше събличал пред нея от години.

— Тръгваме утре — обяви той. Свали гащите си и тя видя, че в естественото си състояние пенисът му е малък и сбръчкан. — Трябва да съм на гарата на улица „Ливърпул“ с багажа си до десет часа сутринта.

Изключи електрическата лампа и легна до нея. За няколко ужасни мига Мод беше сигурна, че съпругът й просто ще заспи. Тогава Валтер се обърна, взе я в ръцете си и я целуна. Въпреки всичко я заля желание, сякаш несгодите им я караха да го обича още по-страстно и отчаяно. Усети върху корема си как пенисът му расте. След малко той се качи върху нея. Отново се облегна на лакът и я докосна с другата си ръка. Отново усети докосването на пениса му. И отново болеше, но само за секунда. Този път влезе. Последва още малко съпротивление и тогава Мод загуби девствеността си. Валтер беше в нея изцяло и двамата се вплетоха в най-старата прегръдка на света.

— О, слава Богу! — възкликна тя; после облекчението бе заменено от наслада и Мод се раздвижи в щастлив ритъм заедно с Валтер. Най-накрая правеха любов.

Втора част

Дванадесета глава

Август 1914 година

I

Катерина не можеше да си намери място от безпокойство. Когато афишите за мобилизацията плъзнаха по цял Петербург, тя се затвори в стаята на Григорий и зарида, прокарвайки разсеяно пръсти през дългите си светли коси.

— Какво ще правя, какво ще правя?

На Григорий му се прищя да я вземе в прегръдките си, да пресуши с целувки сълзите й и да обещае, че никога няма да я напусне. Но той не можеше да даде подобно обещание, а и тя обичаше брат му.

Григорий беше отбил военната си служба и затова беше в запаса, на теория готов за битка. Всъщност по-голямата част от обучението му се състоеше от маршове и строене на пътища. При все това, очакваше да е сред първите повикани.

„Тази война беше глупава и безсмислена като всичко останало, което цар Николай вършеше“, мислеше си ядно Григорий. Станало убийство в Босна и месец по-късно Русия е във война с Германия! Хиляди работници и селяни щяха да загинат и от двете страни и нищо нямаше да се постигне. За Григорий и всичките му познати това доказваше, че руската аристокрация е твърде глупава, та да управлява.

Дори да оцелееше, войната щеше да съсипе плановете му. Спестяваше за нов билет до Америка. Със заплатата му от фабриката това щеше да стане за две-три години, но с военната му надница — кажи-речи никога. Колко години още трябваше да страда под несправедливото и жестоко управление на царя?

Тревожеше се за Катерина дори повече, отколкото за себе си. Какво щеше да прави тя, ако той замине на война? Тя делеше стая с още три момичета в пансиона и работеше в завода на Путилов пълнеше кутии с патрони за пушки. Но трябваше да спре работа, когато се роди бебето, поне за малко. Кой щеше да се грижи за нея и детето й без Григорий? Щеше да се отчае, а той знаеше какво правят отчаяните за пари провинциални момичета в Петербург.

Не го повикаха обаче нито първия ден, нито през първата седмица. Според вестниците, два и половина милиона запасняци са били мобилизирани в последния ден на юли, но това беше просто вестникарска история. Невъзможно бе толкова мъже да бъдат събрани, облечени и натоварени на влаковете само за ден или дори за месец. Привикваха ги на групи, някои по-рано, други по-късно.

Докато се изтъркулваха първите горещи дни на август, Григорий почна да мисли, че са го забравили. Възможността бе изкусителна. Армията беше една от най-зле управляваните институции в една безнадеждно неорганизирана страна и вероятно хиляди мъже щяха да бъдат пропуснати просто заради некомпетентност.

Катерина бе започнала да го навестява рано всяка сутрин, докато той правеше закуска. Това беше най-хубавото време в деня му. Докато тя дойде, Григорий вече беше измит и облечен, но самата тя идваше в стаята му по нощница, очарователно разрошена, прозяваща се. Наедряваше и дрехата вече й беше тясна. Григорий прецени, че тя е някъде в средата на четвъртия месец от бременността. Гърдите и бедрата й се наливаха, а коремът й изпъкваше леко, но забележимо. Пищните й форми бяха сладко мъчение. Григорий се опита да не зяпа тялото й.

Една сутрин тя го посети, докато той разбъркваше две яйца в тиган над огъня. Той се бе отказал от кашата за закуска — нероденото дете на брат му имаше нужда от добра храна, за да расте силно и здраво. Повечето дни Григорий успяваше да сподели с Катерина нещо хранително — шунка или херинга, или любимото й, наденица.

Катерина винаги бе гладна. Седна на масата, отряза дебела филия черен хляб и я задъвка с нетърпение. С пълна уста го попита:

— Когато убият войник, кой получава неизплатените му надници?

Григорнй си спомни, че вече е дал името и адреса на най-близкия си роднина.

— В моя случаи, Лев — каза той.

— Дали е вече в Америка?

— Би трябвало. Пътят дотам е по-малко от осем седмици.

— Надявам се да си е намерил работа.

— Няма защо да се тревожиш. Ще се оправи. Всички го харесват. Жегна го ядно недоволство. Лев трябваше да е тук, в Русия, да се грижи за Катерина и нероденото й дете и да се тревожи за повиквателни, докато Григорий слагаше началото на новия живот, за който спестяваше пари и правеше планове. Лев му бе отнел тази възможност. А Катерина продължаваше да се тревожи за мъжа, който я беше изоставил, вместо за този, който бе останал.

— Сигурна съм, че се справя добре там, но ми се ще да беше писал.

Григорий настърга крайчето на парче твърдо сирене върху яйцата и ги посоли. Тъжно се запита дали някога ще чуят нещо от Америка. Лев никога не бе проявявал сантименталност и може би бе решил да се отърси от миналото си като змия — от кожата си. Григорий обаче не изрече на глас опасенията си, за да щади Катерина, която още се надяваше Лев да я повика при него.

— Дали ще се биеш, как мислиш?

— Не и ако мога да го избегна. За какво се бием?

— Казват, за Сърбия.

Григорий разпредели яйцата в две чинии и седна на масата.

— Проблемът е дали Сърбия ще бъде тиранизирана от австрийския император или от руския цар. Съмнявам се, че сърбите ги интересува кой точно, мен — също. — Той започна да се храни.

— Тогава, за царя.

— Бих се бил за теб, за Лев, за себе си, за бебето ти…, но за Царя? Не.

Катерина излапа набързо яйцата си и обра чинията с нова филия хляб.

— Какви имена харесваш за едно момче?

— Баща ми се казваше Сергей, неговият — Тихон.

— Харесва ми Михаил. Като архангела.

— И на повечето хора им харесва. Затова се среща толкова често.

— Може би трябва да го нарека Лев. Или дори Григорий.

Григорий се трогна. Много би му харесало да си има племенник-съименник. Само че не му се щеше да я притиска по въпроса.

— Лев би било хубаво — каза той.

Изсвистя свирката на фабриката — звук, който можеше да бъде чут из целия Нарвски район, и Григорий се изправи.

— Аз ще измия чиниите — каза Катерина. Нейната работа започваше преди седем, час по-късно от тази на Григорий.

Тя му подаде буза и Григорий я целуна. Беше мимолетна целувка и той не позволи на устните си да останат по-дълго от миг но се наслади на мекотата на кожата й и топлия, сънлив аромат на шията й.

Сложи си шапката и излезе.

Времето навън бе лятно, топло и влажно въпреки ранния час Григорий почна да се поти, докато вървеше с бърза стъпка по улиците.

За двата месеца след заминаването на Лев, Григорий и Катерина бяха установили неловко приятелство. Тя разчиташе на него, а той се грижеше за нея, но нито един от двамата не искаше това. Григорий искаше любов, не приятелство. Катерина искаше Лев, не Григорий. Но Григорий намираше някакво удовлетворение в това да й осигурява добра храна. Само така можеше да изразява любовта си. Надали това беше трайно решение, но сега бе трудно да мисли дългосрочно. Още планираше да избяга от Русия и да се добере до обетованата земя, Америка.

На портата на фабриката бяха залепени нови мобилизационни афиши и мъжете се трупаха около тях. Неграмотните умоляваха другите да им четат на глас. Григорий се озова до Исак, капитана на футболния отбор. Двамата бяха на една възраст, запасняци. Погледът на Григорий пробягна по обявленията в търсене на тяхното поделение.

Днес бе там.

Погледна отново, но нямаше грешка — Нарвски полк.

Прегледа списъка с имената и намери своето.

Всъщност досега не вярваше, че може да се случи. Ала се самозалъгваше. Беше на двадесет и пет, здрав и прав, отличен материал за войник. Разбира се, че отиваше на война.

Какво щеше да се случи с Катерина? И с бебето й?

Исак изруга на висок глас. И той беше в списъка.

— Няма защо да се тревожите — чу се глас зад тях.

Обърнаха се и видяха Канин, сговорчивият началник на леярната, висок и слаб инженер на тридесетина години.

— Да не се тревожим? — обади се скептично Григорий. — Катерина ще роди бебето на Лев и никой няма да може да се грижи за него. Какво да правя?

— Ходих да се видя с човека, който отговаря за мобилизацията в района — каза Канин. — Обеща ми да освободи всичките ми работници. Само съмнителните трябва да ходят.

Григорий се обнадежди отново и сърцето му подскочи. Твърде хубаво звучеше, за да е истина.

— Какво трябва да правим? — попита Исак.

— Просто не отивайте в казармата. Всичко ще е наред. Говорил съм.

Исак беше настъпателен по природа — затова беше толкова добър спортист — и не беше доволен от отговора на Канин:

— Как така ще е наред?

— Армията дава на полицията списък с мъже, които не отиват, а полицията ги събира. Името ти просто няма да е в този списък.

Исак изсумтя недоволно. Григорий също недолюбваше подобни полуофициални уговорки — твърде много можеше да се обърка, но работата с правителството винаги беше такава. Канин или беше подкупил чиновника, или му беше свършил друга услуга. Нямаше смисъл да недоволстват.

— Чудесно — каза Григорий на Канин. — Благодаря.

— Не ми благодари — каза спокойно Канин. — Сторих го за себе си и за Русия. Умели мъже като вас двамата са ни нужни, за да правят влакове, а не за да спират с гърди немските куршуми. Това го може и един неграмотен селяк. Правителството още не е съобразило това, но с времето ще го схванат и тогава ще ми благодарят.

Григорий и Исак минаха през портите.

— Защо пък да не му вярваме? Какво имаме да губим? — попита Григорий. Те се наредиха, за да отбележат присъствие — и двамата пуснаха метално квадратче с номер върху него в една кутия. — Звучи добре.

Исак не беше убеден:

— Ще ми се да се чувствах по-уверен в това.

Тръгнаха към работилницата за колела. Григорий отпъди тревогите си и се подготви за работа. Фабриката на Путилов произвеждаше повече влакове от всякога. Военните бяха заключили, че при артилерийски обстрел ще има унищожени локомотиви и вагони, следователно още от началото на военните действия ще им бъдат нужни нови. Григорий и хората му бяха притиснати да работят по-бързо.

Щом пристъпи в цеха, почна да си навива ръкавите. Помещението беше малко, и заради огъня през зимата беше горещо, а сега, в разгара на лятото, беше жарка пещ. Металът скърцаше и звънтеше, докато струговете го оформяха и полираха.

Григорий видя изправения до струга си Константин и нещо в стойката му го накара да се смръщи. Лицето на приятеля му излъчваше предупреждение — нещо не беше наред. Исак също забеляза, реагира по-бързо, спря, улови ръката на Григорий и подхвана:

— Какво…?

Не довърши въпроса.

Иззад пещта пристъпи фигура в черно-зелена униформа и удари Григорий в лицето с чук.

Той опита да избегне удара, ала се забави само със секунда, и макар да успя да се извърне, дървената глава на големия чук попадна високо върху скулата му и го повали на земята. Остра болка прониза главата му и той извика високо.

Мина известно време, преди зрението му да се избистри. Най-сетне вдигна поглед и зърна набитата фигура на Михаил Пински, капитана от местния полицейски участък.

Трябваше да очаква това. Сбиването през февруари му се размина твърде леко. Полицаите не забравяха подобни неща.

Видя също как Исак се бие с партньора на Пински, Иля Козлов, и още двама полицаи.

Григорий остана на земята. Ако можеше, нямаше да отговори на удара. Нека Пински си отмъсти, дано тогава остане доволен.

Но още след миг се оказа, че не може да изпълни намерението си.

Пински вдигна чука. Макар и ненужно, Григорий позна инструмента — с този чук наместваше отливките в пясъка. Чукът се спусна към главата му.

Извъртя се, но в последния момент Пински направи същото с оръжието си и тежкият дъбов инструмент се стовари върху лявото рамо на Григорий. Той изрева от болка и гняв. Докато Пински си възвръщаше равновесието, Григорий скочи на крака. Лявата му ръка висеше безполезна, но дясната бе наред. Той замахна с юмрук към Пински, без да се замисля за последиците.

Не удари. Две незабелязани от него фигури в черно-зелени униформи изникнаха от двете му страни, а ръцете му бяха сграбчени и здраво задържани. Опита се да се освободи от полицаите, но не успя. Със замъглен от ярост поглед видя как Пински замахва с чука и удря. Ударът попадна в гърдите му и той усети как ребрата му се трошат. Следващият бе насочен по-надолу, в корема. Григорий се сви и повърна закуската си. Още един удар в слепоочието. За миг му причерня и се свести увиснал безпомощно в ръцете на двамата полицаи. Исак също бе задържан така от другите двама.

— Поуспокои ли се? — попита Пински.

Григорий изплю кръв. Тялото му беше маса от болка и не можеше да мисли нормално. Какво ставаше? Пински го мразеше, но все нещо трябваше да е предизвикало това. А и беше дръзко от негова страна да действа точно тук, насред фабриката, обграден от работници, които нямаха причина да харесват полицията. По някаква причина той трябва да се беше почувствал уверен в себе си.

Пински повдигна чука и доби съсредоточен вид, сякаш обмисляше още един удар. Григорий се стегна и пребори изкушението да моли за пощада. Тогава Пински го попита.

— Кой си ти?

Григорий опита да говори. Първо от устата му излезе само кръв. Най-накрая успя да каже:

— Григорий Сергеевич Пешков.

Пински отново го удари в стомаха. Григорий изстена и повърна кръв.

— Лъжец — констатира Пински. — Как ти е името?

И той отново вдигна чука.

Константин напусна мястото си пред струга и излезе напред.

— Господин капитан, този човек е Григорий Пешков! — възнегодува той. — Всички го познаваме от години.

— Не ме лъжи! — каза Пински и вдигна чука. — Или ще опиташ от това.

Намеси се Варя, майката на Константин.

— Не е лъжа, Михаил Михайлович. — Използваше бащиното име на Пински, за да покаже, че го познава. — Той е този, за който се представя. Тя се изправи и скръсти ръце пред могъщата си гръд, сякаш предизвикваше полицая да я опровергае.

Тогава обяснете ми това — каза Пински и измъкна от джоба си лист хартия. — Преди два месеца Григорий Сергеевич Пешков е напуснал Петербург с парахода Архангел Гавриил.

Появи се Канин и рече:

— Какво става тук? Защо никой не работи?

Пински посочи Григорий:

— Този тук е Лев Пешков, брат на Григорий. Издирван за убийството на полицай.

Всички се развикаха един през друг. Канин вдигна ръка да ги смълчи и рече:

— Господин капитан, познавам Григорий и Лев Пешкови, понеже от години ги виждам почти всеки ден. Приличат си, както е обичайно за двама братя, но Ви уверявам, че това е Григорий. Освен това, бавите работата на целия цех.

— Ако това е Григорий, — подзе Пински с израза на човек, който се кани да извади най-големия си коз, — кой тогава е отплавал на борда на Архангел Гавриил?

Още щом зададе въпроса, отговорът стана очевиден. След миг дори и Пински се досети и доби глупав вид.

— Паспортът и билетът ми бяха откраднати — рече Григорий.

Пински побесня.

— Защо не съобщи на полицията за кражбата?

— Какъв е смисълът? Лев беше напуснал страната. Не можехте да върнете нито него, нито собствеността ми.

— Това те прави съучастник в бягството му.

Канин пак се намеси.

— Капитан Пински, първо обвинихте този мъж в убийство. Навярно това беше достатъчно основание да прекъснете производството в този цех. Признахте обаче, че сте сгрешили, и сега го обвинявате единствено, че не е съобщил в полицията за кражбата на някакви документи. Междувременно, Вашата страна е във война и вие бавите производството на локомотиви, от които руската армия отчаяно се нуждае. Освен ако не искате името си в следващия ни доклад до ръководството на армията, предлагам да приключвате тук бързо.

— В коя запасна част си? — обърна се Пински към Григорий. Без да се замисля, Григорий отвърна:

— Нарвски полк.

— Ха! — извика Пински. — Днес ги свикват.

Той погледна Исак.

— И ти си мобилизиран, обзалагам се.

— Исак не каза нищо.

— Освободете ги — нареди Пински.

Когато пуснаха ръцете му, Григорий се олюля, но успя да се държи на крака.

— Добре ще е и двамата да се явите в наборния пункт, както ви е наредено — обърна се полицаят към Григорий и Исак. — Иначе ще си имате работа с мен.

Врътна се на пета и излезе с малкото останало му достойнство. Хората му го последваха.

Григорий тежко седна на някакво столче. Главоболието го заслепяваше, ребрата го боляха, а коремът му беше ударен. Имаше нужда да се свие в някой ъгъл и да загуби свяст. В съзнание го държеше единствено яростното желание да унищожи Пински и системата, част от която беше той. „Някой ден“, мислеше си Григорий, „ще сложим край на Пински, на царя и на всичко, което символизират.“

Канин рече:

— Армията няма да се занимава с вас двамата — погрижил съм се за това — но се боя, че за полицията нищо не мога да направя.

Григорий кимна мрачно. От това се боеше. Най-жестокият удар на Пински, по-лош от ударите с чука, щеше да е да се погрижи Григорий и Исак да отидат в армията. Канин продължи:

— Ще ми бъде неприятно да ви загубя. Ти беше добър работник. Изглеждаше искрено развълнуван, но беше безсилен. Постоя още малко, вдигна безпомощно ръце и излезе от цеха.

Варя се появи пред Григорий с купа вода и чист парцал. Изми кръвта от лицето му. Беше яка жена, но здравите й ръце пипаха внимателно.

— Трябва да отидеш в жилищните помещения — каза тя. — Намери си празно легло и полегни около час.

— Не — отвърна Григорий. — Отивам си у дома.

Варя сви рамене и премина към Исак, който не беше толкова зле наранен.

Григорий стана с усилие. Фабриката се завъртя пред очите му и Константин го държеше за ръката, докато се олюляваше, но най-накрая усети, че може да стои сам. Константин взе каскета от земята и му го подаде.

Започна да ходи и се усети нестабилен, но с махване отхвърляше предложената му подкрепа и след няколко крачки си възвърна обичайната походка. Главата му се избистри от усилието, но болката в ребрата го застави да стъпва внимателно. Бавно излезе от сградата през лабиринта от работни места, стругове, пещи и преси към портата на фабриката. Там срещна Катерина — тя влизаше.

— Григорий! Мобилизиран си — видях известието!

Тогава тя забеляза нараненото му лице. — Какво се е случило?

— Среща с любимия ти полицейски капитан.

— Тая свиня Пински. Ти си ранен!

— Удареното ще мине.

— Ще те върна вкъщи.

Григорий бе изненадан. Ролите се бяха разменили. Досега Катерина не беше предлагала да се грижи за него.

— Мога и сам — отговори той.

— Все едно ще дойда с теб.

Тя го хвана за ръката и двамата тръгнаха по тесните улици срещу хилядите прииждащи към фабриката работници. Тялото на Григорий го болеше и му беше зле, но въпреки това за него бе удоволствие да ходи ръка за ръка с Катерина, докато слънцето изгрява над овехтелите сгради и мръсните улици.

Познатият път го изтощи повече, отколкото очакваше. Когато най-после се прибраха, той тежко седна на кревата и миг по-късно легна.

— Имам скрита бутилка водка в стаята на момичетата — каза Катерина.

— Не, благодаря, бих предпочел малко чай.

Нямаше самовар, но тя направи чай в една тенджерка и му поднесе чаша с бучка захар. След като я изпи, Григорий се почувства малко по-добре.

Най-лошото е, че можех да отърва набора, но Пински се закле, че ще се постарае това да не стане.

Тя седна до него на леглото и му подаде листовка.

— Едно от момичетата ми го даде.

Григорий го погледна. Стори му се сухо и официално, като правителствените издания. Заглавието бе Помощ за войнишки семейства.

Катерина обясни:

Ако си съпруга на войник, армията ти предоставя месечна сума. Не е само за бедните, всички я получават.

Григорий се сети, че беше чувал нещо такова, но не му обърна внимание, защото не се отнасяше до него.

— Катерина продължи:

— Има и още. Получаваш евтини въглища за огрев, евтини билети за железниците, помощ за училището на децата.

— Хубаво. Необичайно е за военните да са толкова разумни — каза Григорий. Спеше му се.

— Но трябва да си омъжена.

Григорий се съсредоточи. Нали не можеше да има предвид…?

— Защо ми казваш това? — попита я той.

— При сегашното положение няма да получа нищо.

Григорий се надигна на лакът и я изгледа. Изведнъж сърцето му запрепуска.

Тя продължи:

— Ако бях омъжена за войник, щях да съм по-добре. Детето ми също.

— Но… ти обичаш Лев.

— Знам! — Катерина се разплака. — Той обаче е в Америка и не го е грижа даже да пише и да се поинтересува как съм.

— Та… какво искаш да направиш?

Григорий знаеше отговора, но трябваше да го чуе.

— Искам да се омъжа — изрече тя.

— Само за да можеш да получаваш издръжката на войнишка съпруга.

Тя кимна и жестът й задуши припламналата за малко слаба, неразумна надежда.

— Това ще означава толкова много — каза тя. — Да разполагам с малко пари, когато детето се роди — особено при положение, че ти ще бъдеш в армията.

— Разбирам — каза той с натежало сърце.

— Може ли да се оженим? — продължи тя. — Моля те.

— Да — отвърна той. — Разбира се.

II

Пет двойки бяха венчани едновременно в църквата „Света Богородица“. Свещеникът прочете службата бързо и Григорий ядосано забеляза, че не гледаше никого в очите. Надали щеше да забележи, ако някоя от невестите беше маймуна.

Григорий не придиряше особено. Щом минеше покрай някоя църква, спомняше си свещеника, който искаше да блудства с единадесетгодишния Лев. Презрението му към християнството се засили след лекциите по атеизъм в болшевишката партийна организация на Константин.

Григорий и Катерина се женеха набързо, както и останалите четири двойки. Всички мъже бяха в униформи. Мобилизацията предизвика рязък скок в сватбите и църквата се мъчеше да смогне. Григорий мразеше униформата като символ на робството.

Не каза на никого за брака. Не мислеше, че е причина за празнуване. Катерина ясно показа, че за нея това е изцяло практическа мярка, начин да получава издръжка. Сама по себе си идеята беше много добра. Григорий щеше да се притеснява по-малко, докато е в армията и знае, че тя е осигурена парично. И все пак не можеше да се отърве от усещането, че в бракосъчетанието им има нещо изключително фарсово.

След това имаше събиране в женската стая на общежитието. Пиха бира и водка, а един цигулар свиреше народни песни, които всички знаеха. Когато хората започнаха да се напиват, Григорий се измъкна и отиде в стаята си. Изу ботушите и легна в униформените панталони и риза. Духна свещта, но можеше да вижда на светлината от улицата. Още го болеше от ударите на Пински — лявата ръка го болеше при движение, а пукнатите ребра го пробождаха при всяко обръщане в леглото.

Утре щеше да пътува с влак на запад. Военните действия щяха да започнат всеки момент. Беше уплашен — само някой луд би се чувствал иначе. Обаче беше умен и упорит. Щеше да даде всичко от себе си, за да остане жив — това и правеше от смъртта на майка си нататък.

Беше още буден, когато влезе Катерина.

— Тръгна си рано — оплака се тя.

— Не исках да се напивам.

Тя вдигна полата на роклята си.

Той се смая. Погледна тялото й — то изпъкваше на светлината на уличните лампи; погледна дългите извивки на бедрата и русите къдрици.

— Какво правиш? — попита той.

— Идвам в леглото, разбира се.

— Не.

Тя изрита обувките си.

— Какви ги приказваш? Женени сме.

— Само за да можеш да получаваш издръжката.

— Заслужаваш нещо в замяна. — Тя легна и го целуна в устата; дъхът й миришеше на водка.

Той не можеше да потисне надигналото се в него желание и се изчерви от страст и срам. И все пак можа да пророни едно задавено:

— Не.

Тя хвана ръката му и я притегли към гърдите си. Против волята си той я погали и нежно стисна меката плът. Пръстите му намериха твърдото зърно под грубата тъкан на роклята й.

— Виждаш ли? — каза му тя. — Искаш го.

Победоносната нотка го разгневи.

— Разбира се, че искам. Обичам те от деня, когато те срещнах. Но ти обичаш Лев.

— О, защо все мислиш за Лев?

— Навикнал съм от времето, когато беше малък и уязвим.

— Е, сега той е голям човек и пет пари не дава за теб или за мен. Взе ти паспорта, билета и парите и ни остави само с детето си.

Права беше. Лев винаги е бил егоист.

— Човек обича семейството си не защото са винаги любезни и деликатни, а просто защото са му семейство.

— О, я се поглези — раздразнено рече тя. — Утре отиваш във войската. Не искаш да умреш съжалявайки, че не си спал с мен.

Изкушението беше изключително силно. Въпреки че бе полупияна, тялото й беше топло и съблазнително. Нямаше ли правото на една нощ блаженство?

Тя прокара ръка по крака му и хвана твърдия му член.

— Хайде — ти се ожени за мен, можеш да вземеш каквото ти се полага!

„И това е проблемът“, мина през ума му. Тя не го обичаше. Предлагаше му се като заплащане за извършеното от него. Това беше проституция. Почувства се обиден и се разгневи, желанието му да се остави на порива си само подсили чувството.

Тя започна да гали члена му. Ядосан и възбуден, той я отблъсна. Движението бе по-рязко от намеренията му и тя падна от кревата.

Тя извика от изненада и болка.

Григорий не бе искал това, но беше твърде ядосан, за да се извинява.

Известно време тя седеше на пода, плачеше и проклинаше. Той издържа на порива да й помогне. Тя се изправи; олюляваше се от водката.

— Свиня! — започна тя. — Как може да си толкова жесток?

Тя оправи роклята си и закри красивите си крака.

— Каква първа брачна нощ за едно момиче — да бъде изритано от кревата на съпруга си?

Григорий беше жегнат от думите й, но лежеше неподвижен и не каза нищо.

— Никога не съм вярвала, че може да си толкова безчувствен! Върви по дяволите! По дяволите!

Взе си обущата, отвори с трясък вратата и се втурна навън.

Григорий се чувстваше напълно смазан. В последния си ден от цивилния живот се скара с жената, която обожаваше. Загинеше ли в бой, щеше да загине нещастен. „Какъв скапан свят“, мислеше си той, „какъв окаян живот.“

Отиде да затвори вратата. От прага чу как в съседната стая Катерина говори с пресилена веселост:

— Не можа да го вдигне. Наквасил се е! Дайте още водка и да танцуваме!

Той удари вратата с юмрук и се тръшна на леглото.

III

Най-сетне заспа неспокоен сън. Събуди се рано на следващата сутрин. Изми се, облече униформата и хапна малко хляб.

Надзърна в стаята на момичетата — всички спяха дълбоко, по пода се валяха бутилки, смърдеше на тютюн и разлята бира. Дълго гледа Катерина, която спеше с отворена уста. После излезе от къщата. Не знаеше ще я види ли отново и си внушаваше, че това не го вълнува.

Поободри се покрай вълнението и бъркотията по явяването в полка, получаването на пушка и патрони, намирането на верния влак и запознанството с новите другари. Спря да мисли за Катерина и се съсредоточи върху бъдещето.

Качи се на влака заедно с Исак и още няколкостотин запасняци с нови сиво-зелени униформени бричове и куртки. И Григорий като всички носеше пушка, Мосин-Наган руска направа, висока колкото него с дългия остър щик. Огромната синина от ударите с чука покриваше почти половината му лице и останалите мъже във вагона се отнасяха към него с предпазливо уважение. Вземаха го за някакъв бандит. Влакът излезе от Петербург и затрака упорито през поля и гори.

Залязващото слънце се падаше напред и вдясно от тях, значи пътуваха на югозапад, към Германия. Макар това да му се струваше очевидно, когато го спомена, впечатли и изненада останалите: повечето не знаеха къде се намира Германия.

Григорий пътуваше с влак едва за втори път. Ясно си спомняше първото пътуване. Когато беше на единадесет години, майка му ги доведе заедно с малкия Лев в Санкт Петербург. Баща му беше обесен преди няколко дни и детският ум на Григорий още бе изпълнен със страх и мъка, но подобно на всяко момче, пътешествието го вълнуваше — плътният мирис на мощния локомотив, огромните колела, дружелюбното държание на селяните в третокласния вагон и опияняващата бързина, с която пейзажът се нижеше край влака. Част от тази възбуда се върна у него сега и не можеше да не възприеме случващото се поне малко като приключение, завладяващо, а не само ужасно.

Този път обаче пътуваше във вагон за добитък, като всички с изключение на офицерите. Във вагона имаше четиридесетина души — работници от столицата, бледи и с шавливи очи; дългобради селяни с провлачен говор, които се дивяха на всичко и половин дузина тъмнокоси, тъмнооки евреи.

Един от евреите седна до Григорий и му се представи като Давид. Баща му правел железни кофи в двора им, разказа той, и ги продавал от село на село. Обясни още, че в армията било пълно с евреи, защото било по-трудно да се отърват от военната служба.

Командваше ги един старшина на име Гаврик, редовен войник, който нервничеше, лаеше заповеди и псуваше непрестанно. Правеше се, че мисли всички за селяни и ги наричаше „скотоложци“. Беше приблизително на възрастта на Григорий — твърде млад, за да е участвал в Японската война от 1904–1905 година, та затова Григорий предположи, че въпреки перченето старшината е уплашен.

През няколко часа влакът спираше на някоя гара и мъжете слизаха. Понякога получаваха само супа и бира, а понякога само вода. Между спирките седяха на пода на вагона. Гаврик имаше грижата да ги обучи да почистват пушките, напомни им различните военни чинове и обръщенията към офицерите. Поручиците и капитаните бяха „Ваше благородие“, а следващите чинове изискваха най-различни обръщения, чак до „Ваша светлост“ за аристократите.

На втория ден според Григорий вече се намираха в руска Полша.

Попита старшината точно в коя част на армията са зачислени. Знаеше, че са в Нарвския полк, но никой не им беше казал как се вписват в общата картина. Гаврик отговори:

— Не е твоя работа. Ходиш където ти кажат, правиш какво ти кажат.

Явно и той не знаеше.

След ден и половина влакът спря в градец на име Остроленка. Григорий не го беше чувал, но виждаше, че тук железопътната линия свършва, та предположи, че е близо до немската граница. Тук се разтоварваха стотици вагони. Плувнали в пот хора и коне се мъчеха да свалят тежките оръдия от вагоните. Хиляди войници кръжаха около сприхавите офицери, които опитваха да ги разпределят по взводове и роти. През това време тонове припаси трябваше да се прехвърлят в конски каруци — меса, чували брашно, бъчонки с бира, сандъци с патрони и артилерийски снаряди и тонове овес за многобройните коне.

По някое време Григорий мерна омразното лице на княз Андрей. Униформата на княза беше разкошна — Григорий не познаваше добре нашивките и не можеше да определи нито полка, нито чина. Яздеше едър дорест кон. Подире му крачеше ефрейтор, понесъл канарче в клетка. „Мога да го застрелям сега и да отмъстя за баща си“, помисли Григорий. Глупава мисъл, разбира се, но все пак той поглади спусъка на пушката, докато князът и канарчето му се отдалечаваха в тълпата.

Времето беше горещо и сухо. Тази нощ Григорий и другарите му от вагона спаха на земята. Григорий разбра, че те съставляват взвод и ще останат заедно в обозримото бъдеще. Следващата сутрин се запознаха с командира си, притеснително млад подпоручик на име Томчак. Той ги поведе на северозапад от Остроленка.

Томчак каза на Григорий, че са в Тринадесети армейски корпус, под командването на генерал Клюев, и са част от Втора армия начело с генерал Самсонов. Останалите от взвода се стреснаха, понеже числото тринадесет носи лош късмет, а старшина Гаврик го скастри:

— Казах ти, че нямаш работа да питаш, Пешков, минетчия такъв.

Недалеч от града настланият с чакъл път се превърна в песъчлива пътека през гората. Каруците от обоза затънаха и коларите бързо разбраха, че не е по силите на един кон да тегли по пясъка натоварена военна кола. Наложи се конете да бъдат разпрегнати и да бъдат впрегнати по два на каруца. Изоставиха край пътя половината каруци.

Вървяха цял ден и отново спаха под звездите. Всяка нощ, преди да заспи, Григорий си казваше: оцелях още един ден, за да се грижа за Катерина и бебето.

Тази вечер Томчак не получи нови заповеди, затова следващата сутрин само седяха под дърветата. Григорий беше доволен — краката и стъпалата го боляха от вчерашния марш и новите ботуши. Селяните бяха свикнали да ходят по цели дни и се подиграваха на кекавите граждани.

По обяд се появи куриер, който им съобщи да тръгнат в осем сутринта, сиреч четири часа по-рано.

По устав не се предвиждаше снабдяването на войниците с вода, затова пиеха от ручеи и кладенци по пътя. Скоро се научиха да пият колкото могат всеки път и да пълнят догоре манерките си. Ядяха само сухари, защото нямаше и как да си готвят. Всеки няколко мили им се налагаше да вадят някое оръдие от блато или пясъци.

Вървяха до залез и спаха под дърветата.

По обед на третия ден излязоха от гората и се натъкнаха на хубава къща сред ниви, където зрееха овес и пшеница. Беше на два етажа, със силно скосен покрив. В двора имаше кладенец от бетон и някаква ниска каменна постройка, която приличаше на кочина, само че беше чиста. Мястото приличаше на дома на някой богат земски изправник или друг дребен благородник. Беше заключено и нямаше никого.

След още една миля, за всеобща почуда, пътят мина през цяло село с подобни къщи, всичките изоставени. Григорий постепенно разбра, че са пресекли границата и вече са в Германия, а тези хубави къщи са домовете на немските селяни, които са избягали с целите си семейства и стоката пред приближаващата руска армия. А къде бяха бедняшките колиби? Къде се бяха дянали мръсотията на свинете и говедата? Защо нямаше паянтови обори с изкърпени стени и пробити покриви?

Войниците тържествуваха.

— Бягат от нас! — заяви един селянин. — Страхуват се от русите. Ще завладеем Германия, без да дадем и един изстрел!

От кръжока на Константин, Григорий знаеше, че планът на немците е първо да завладеят Франция и тогава да се разправят с Русия. Германците не се предаваха, просто избираха битките си. Но и така бе странно, че изоставят тази хубава земя без бой.

— Ваше благородие, коя част от Германия е това? — попита той Томчак.

— Наричат я Източна Прусия.

— Най-богатата част от Германия ли е това?

— Не мисля — отвърна подпоручикът. — Не виждам дворци.

— А обикновените немци достатъчно богати ли са, та да живеят в такива къщи?

— Май да.

Като че ли и голобрадият Томчак не знаеше много повече от Григорий.

Григорий продължи да върви, ала беше обезсърчен. Имаше се за образован, но нямаше представа, че немците живеят толкова добре.

Исак изрече на глас неговите съмнения:

— Още не сме почнали да се бием, а едва ни изхранват — тихо каза той. — Как очакват да воюваме с хора, които са толкова организирани, че си държат прасетата в каменни къщи?

IV

Валтер бе въодушевен от събитията в Европа. Налице бяха всички изгледи за кратка война и бърза победа за Германия. С Мод щяха да са заедно по Коледа.

Освен ако не умреше, разбира се. Но тогава пък щеше да умре щастлив.

Потръпваше от радост, винаги когато си спомнеше нощта им заедно. Не загубиха в сън нито една скъпоценна минута. Правиха любов три пъти. Първоначалното разочарование и трудност после само бяха усилили еуфорията им. Когато не се любеха, приказваха и се галеха лениво. И разговорите им бяха невероятни. Каквото можеше да признае пред себе си, можеше да го каже и на Мод. Никога не се бе чувствал толкова близък с друг човек.

До изгрев слънце бяха изяли всичките плодове в купата и всички шоколадови бонбони в кутията. След това си тръгнаха — Мод, за да се промъкне обратно в дома на Фиц и да се престори пред прислугата, че е била на ранна разходка; Валтер, за да опакова една пътна чанта и да нареди на прислужника си да прати останалите му вещи в Берлин.

В таксито от Найтсбридж до Мейфеър стискаха ръце и почти не разговаряха. Валтер каза на шофьора да спре на ъгъла преди къщата на фиц. Мод го целуна с отчаяна страст. После си тръгна и го остави да се пита ще я види ли някога пак. Войната започваше добре. Немската армия напредваше устремно през Белгия. На юг французите — водени по-скоро от емоция, отколкото от стратегия — бяха нахлули в Лотарингия, само за да бъдат покосени от германската артилерия. Сега бяха в пълно отстъпление.

Япония застана на страната на Франция и Великобритания и така за съжаление позволи прехвърлянето на руските войски от Далечния Изток към европейския театър на военните действия. За голямо облекчение на Валтер обаче американците потвърдиха неутралитета си. „Колко малък стана светът“ — мислеше Валтер — „Япония беше възможно най-далече на изток, а Америка — на запад. Войната обиколи света.“

Според немското разузнаване французите бяха пратили цял порой телеграми в Петербург, умолявайки руския цар да нападне, с надеждата германците да бъдат принудени да разделят силите си. И русите се бяха придвижили по-бързо от очакванията на всички. Тяхната Първа армия учуди света, пресичайки германската граница едва дванадесет дни след началото на мобилизацията. Междувременно Втора армия нахлу по на юг, от снабдителната станция при Остроленка, по направление, което щеше да затвори клещите при града Таненберг. И двете руски армии не срещнаха съпротива.

Нетипичната за немците леност, позволила това да се случи, скоро приключи. Главнокомандващият на този участък от фронта, генерал Притвиц, познат като Дебелака, бе уволнен от върховното командване и заменен от дуото Паул фон Хинденбург, върнат от пенсия, и младия Ерих Лудендорф, един от малкото висши военни без аристократичното „фон“ пред фамилията си. Той беше на четиридесет и девет години, един от младите генерали. Валтер му се възхищаваше, задето се е издигнал толкова благодарение на собствените си качества, и с удоволствие разбра, че ще е неговият офицер за свръзка с разузнаването.

В неделя, двадесет и трети август, по пътя от Белгия към Прусия спряха за малко в Берлин. Валтер можа да прекара няколко минути с майка си на перона на гарата. Острият нос на госпожа фон Улрих беше позачервен от лятна настинка. Тя прегърна силно сина си, треперейки от вълнение.

— Ти си невредим — каза тя.

— Да, майко, невредим съм.

— Ужасно се тревожа за Цумвалд. Русите са толкова близо!

Цумвалд беше имението на фон Улрих на изток.

— Сигурен съм, че няма да пострада.

Майка му не се залъгваше лесно.

— Говорих с императрицата. — Тя я познаваше добре. — Още няколко други дами са сторили същото.

— Не биваше да безпокоиш императорското семейство — укори я Валтер. — Вече имат толкова много тревоги.

— Не можем да изоставим именията си на руската армия! — тя подсмръкна.

Валтер споделяше тревогите й. И на него му беше противна мисълта фон Улриховите добре гледани наследствени пасища и овощни градини да бъдат прегазени от дивите руски селяци и техните размахващи камшици господари. Трудолюбивите германски селски стопани, яките им жени, румените им деца и охраненият им добитък заслужаваха защита. Сякаш войната не се водеше за това? А и Валтер имаше намерение един ден да отведе Мод в Цумвалд и да й покаже имението.

— Лудендорф ще спре руското настъпление, майко — рече той. Надяваше се да й казва истината.

Преди тя да отговори, свирката изсвири, Валтер целуна майка си и се качи на влака.

Валтер се чувстваше лично отговорен за германските неуспехи на Източния фронт. Беше един от специалистите в разузнаването, които предвиждаха, че Русия не може да нападне толкова скоро след началото на мобилизацията. Примираше от срам, когато си помислеше за това. Предполагаше обаче, че не е сгрешил напълно и че русите пращат на фронта зле подготвени и снабдени войски.

Подозренията му се засилиха, когато по-късно следобед същата неделя той пристигна в Източна Прусия с антуража на Лудендорф — получиха се доклади, че на север руската Първа армия е спряна. Русите бяха навлезли едва на няколко мили на немска територия и военната логика налагаше да напреднат. Какво чакаха? Валтер допускаше, че храната им е на привършване.

Южната част на клещите обаче — Втора армия — продължаваше да напредва и основната задача на Лудендорф бе да я спре.

На следващата сутрин, понеделник, двадесет и четвърти август, Валтер донесе на генерала две безценни съобщения. И двете бяха руски телеграми, прихванати и преведени от немското разузнаване.

Първото, изпратено в пет и половина сутринта, беше от генерал Рененкампф, командир на руската Първа армия. Рененкампф най-сетне се раздвижваше, но вместо да се насочи на юг, за да затвори клещите, като се срещне с Втора армия, той по необясними причини се насочваше на запад, в направление, което не застрашаваше никакви германски войски.

Второто съобщение беше изпратено половин час по-късно от генерал Самсонов, командир на Втора армия. Генералът заповядваше на своите Тринадесети и Петнадесети корпуси да последват Двадесети корпус на германската армия, доколкото беше убеден, че този немски корпус е в отстъпление.

— Това е изумително! — възкликна Лудендорф. — Как сме получили тези сведения?

Гледаше подозрително, сякаш бе възможно Валтер да го мами. Валтер имаше усещането, че генералът не му вярва, понеже е от старата военна аристокрация.

— Знаем ли кодовете им? — попита Лудендорф.

— Не ползват кодове — отвърна Валтер.

— Пращат нешифровани заповеди? Защо, за Бога?

— Руските войници не са подготвени да боравят с кодове — обясни Валтер. — Изчисленията на нашето разузнаване преди войната сочат, че надали има достатъчно грамотни хора, които да боравят с предавателите.

— Тогава защо не ползват полеви телефони? Телефонните разговори не могат да се прехванат.

— Мисля, че навярно им е свършила жицата.

Устата на Лудендорф беше обърната надолу, а брадичката му стърчеше и винаги изглеждаше нападателно намръщен.

— Това не може да е номер, нали?

Валтер поклати глава.

— Немислимо е, господин генерал. Русите са почти неспособни да организират нормални съобщения. Използването на лъжливи телеграми за заблуда на противника е толкова далечно за тях, колкото да полетят до луната.

Лудендорф приведе оплешивяващата си глава над картата на масата пред него. Работеше неуморно, но често го връхлитаха остри съмнения и Валтер предполагаше, че го движи страхът да не се провали. Лудендорф сложи пръст на картата.

— Тринадесети и Петнадесети корпус на Самсонов са в центъра на руския фронт. Ако се придвижат напред…

Валтер начаса разбра какво мисли генералът — русите можеха да бъдат подмамени в капан, обградени от три страни. Лудендорф продължи:

— Отдясно имаме фон Франсоа и неговия Първи корпус. В центъра — Шолц и Двадесети корпус, които се оттеглят, но не бягат, противно на вероятните предположения на русите. Отляво, обаче на петдесет километра на север, имаме Макензен и Седемнадесети корпус. Макензен държи под око северната част на руските клещи. Ако тези руси тръгнат в погрешно направление, можем за момента да ги игнорираме и да насочим Макензен на юг.

— Класическа маневра — каза Валтер. Замисълът беше прост но той не забеляза възможността, докато генералът не я посочи! „Ето защо Лудендорф е генерал“, рече си с възхищение Валтер.

— Но ще проработи, само ако Рененкампф с Първа армия продължи в грешната посока.

— Видяхте прихванатите съобщения, господин генерал. Руските заповеди вече са дадени.

— Да се надяваме, че Рененкампф няма да промени решението си.

V

Батальонът на Григорий нямаше храна, но пък докараха дял вагон лопати, затова сега копаеха окоп. Войниците работеха на половинчасови смени и не им отне много време. Резултатът не беше особено добър, но щеше да свърши работа.

По-рано същия ден Григорий, Исак и другарите им минаха през изоставена немска позиция. Григорий забеляза, че окопите са разположени зигзагообразно на равни разстояния и не се виждаше много надалеч. Подпоручик Томчак рече, че това се наричало заграждение, но не знаеше за какво служи. Не нареди на хората си да направят същото като немците, обаче Григорий вярваше, че тази форма има някакво предназначение.

Григорий още не бе стрелял. Чуваше стрелба на пушки, картечници и оръдия, а и неговото поделение бе превзело доста немска територия, ала досега той не беше стрелял и по него не бяха стреляли. Където и да отидеше Тринадесети корпус, войниците установяваха, че немците току-що са си тръгнали.

Нямаше логика. Григорий разбираше, че всичко във войната е объркване. Никой не знаеше със сигурност къде се намират или къде е противникът. Двамина от взвода на Григорий бяха убити, но не от немците — единият се простреля в крака и удивително бързо умря от кръвозагуба, а другият беше прегазен от избягал кон и така и не се върна в съзнание.

С дни не бяха виждали походна кухня. Приключиха порционите и дори сухарите. Никой не беше хапвал от предната сутрин. След като изкопаха окопа, си легнаха гладни. За щастие, беше лято и поне не им беше студено.

Стрелбата започна в зори на следващия ден.

Започна далеч отляво на Григорий, но той виждаше облаците шрапнел във въздуха и вдигнатите от снарядите чимове. Вдигаха се буци пръст, експлодираха облаци от шрапнели. Григорий знаеше, че трябва да се бои, но не изпитваше страх. Беше гладен, жаден, уморен, болеше го и беше отегчен. Не се страхуваше. Зачуди се и немците ли се чувстват така.

И вдясно, на няколко мили на север, започна тежка стрелба, но там, където бяха, цареше покой.

— Като окото на бурята — каза Давид, продавачът на кофи.

Скоро дойдоха заповедите да продължат. Изнурено се измъкнаха от окопа и тръгнаха напред.

— Е, трябва да сме благодарни — каза Григорий.

— За какво? — попита Исак.

— Маршът е по-добър от боя. Имаме пришки от ходене, но поне сме живи.

Същия следобед стигнаха градче на име Аленщайн, както им каза поручик Томчак. Събраха се в покрайнините на града и влязоха там под строй.

За тяхна изненада Аленщайн беше пълен с добре облечени немци, които правеха обичайното за четвъртък следобед — пускаха писма, пазаруваха и разхождаха деца в колички. Частта на Григорий спря в малък парк, където мъжете седнаха да си починат под сянката на високите дървета. Томчак влезе в една близка бръснарница и излезе оттам избръснат и подстриган. Исак отиде да купи водка, но се върна с празни ръце. Армията оставила пазачи пред магазините за алкохол, за да не влизат войници в тях.

Най-сетне се появи конска кола с бурета прясна вода. Войниците се надигнаха и напълниха манерките си. Свечери се, захладня и пристигнаха още каруци. Караха хляб, купен или реквизиран от градските пекари. Падна нощ и войниците спаха под дърветата.

По изгрев нямаше закуска. Оставиха един батальон да контролира града, а останалата част от Тринадесети корпус заедно с Григорий, излязоха от Аленщайн и се упътиха на югозапад към Таненберг.

Григорий забеляза, че макар да не са влизали в бой, настроението на офицерите е променено. Яздеха нагоре-надолу покрай редицата войници, събираха се и шушукаха притеснено. Понякога спореха и повишаваха тон, някой майор сочеше в една посока а капитанът ръкомахаше в обратната. Григорий още чуваше артилерийска стрелба от север и юг, но като че ли се отдалечаваше в източна посока, докато Тринадесети корпус вървеше на запад.

— Кой стреля? — питаше старшина Гаврик. — Ние или те? И защо отива на изток, а ние вървим на запад?

Не псуваше, което значеше, че се тревожи сериозно.

На няколко километра от Аленщайн още един батальон се отдели да пази ариергарда, което изненада Григорий, понеже той смяташе, че врагът е отпред, а не отзад. „Корпусът се разтегля“, помисли си той мрачно.

По пладне неговият батальон също се отдели. Останалата част от корпуса продължи на югозапад, а те бяха пратени на югоизток по широк път, минаващ през гора.

Там, най-сетне, Григорий срещна врага.

Спряха до един поток и напълниха манерките си. Григорий се оттегли сред дърветата, за да се изпикае. Стоеше зад дебелия ствол на един бор, когато чу шум отляво. С изумление видя немски офицер в пълно бойно снаряжение с островърха каска, възседнал едър черен жребец. Офицерът гледаше през бинокъл натам, където бе спрял батальонът. Григорий се чудеше какво толкова има за гледане — между дърветата не се виждаше надалеч. Може би се опитваше да разбере дали войниците са руски или немски. Стоеше неподвижно, досущ като паметника в Петербург, но не и конят му. Добичето изпръхтя — тъкмо този звук беше стреснал Григорий.

Той се закопча внимателно, взе си пушката и се оттегли, като следеше дървото да е между него и немеца.

Внезапно онзи се раздвижи. Григорий се поуплаши да не би да е разкрит; но немецът просто обърна плавно коня си и тръгна в тръс на запад.

Григорий изтича при старшина Гаврик.

— Видях немец!

— Къде?

— Ей там. Тъкмо пусках една вода.

— Сигурен ли си, че беше немец?

— Имаше каска с шип.

— И какво правеше?

— Седеше на кон и ни гледаше през бинокъл.

— Разузнавач! — възкликна Гаврик. — Застреля ли го?

Едва сега Григорий се сети, че от него се очаква да убива немските войници, не да бяга от тях.

— Ами, реших да Ви кажа — смотолеви той.

— Ей, госпойце — ревна Гаврик, — за какво сме ти дали проклетата пушка?

Григорий погледна оръжието в ръцете си — заредено и със свиреп на вид щик. Трябваше да стреля, разбира се. Къде му беше главата?

— Виноват.

— Щом си го оставил да се измъкне, врагът вече знае къде сме!

Григорий се почувства унизен. Подобна ситуация не беше споменавана по време на военното му обучение, обаче той трябваше да е способен и сам да се досети.

— Накъде тръгна? — попита Гаврик.

Поне на това Григорий можеше да отговори.

— На запад.

Гаврик се врътна и бързо отиде при подпоручик Томчак. Подпоручикът пушеше, облегнат на едно дърво. В миг захвърли цигарата и се завтече към майор Бобров, представителен на вид офицер с въздълга сребриста коса.

Всичко след това се случи бързо. Нямаха артилерия, но картечарите откриха огън. Шестстотинте души от батальона бяха разположени в редица, дълга около хиляда метра и разтеглена в посока север-юг. Неколцина бяха избрани да тръгнат напред. Другите се запътиха бавно на запад, към следобедното слънце, което светеше косо през листата на дърветата.

Подир няколко минути падна и първият снаряд. Изпищя във въздуха, проби листака и накрая се взриви някъде зад Григорий с басов тътен, от който земята под нозете на войника се разтресе.

— Съгледвачът им е посочил мястото. Целят се там, където сме ние. Добре, че се махнахме — каза Томчак.

Но и немците разсъждаваха и явно откриха грешката си, понеже следващият снаряд удари земята малко пред напредващите руси.

Войниците около Григорий станаха неспокойни. Непрестанно се озъртаха, държаха пушките си в готовност за стрелба и се ругаеха един друг при най-малкия повод. Давид все гледаше нагоре, сякаш можеше да види летящия снаряд и да го избегне. Исак доби нападателен вид като на футболния терен, когато противниковият отбор заиграеше грубо. Григорий установи, че е смазващо да знаеш, че някой прави всичко по силите си да те убие. Имаше чувството, че е получил страшно лоша новина, а не може да си спомни каква. Налудничаво си представи как изкопава дупка в земята и се скрива.

Питаше се какво ли виждат артилеристите. Дали на някое възвишение не стоеше наблюдател, взиращ се в гората с мощен немски бинокъл? В гората не можеш да видиш един човек, ала навярно можеш да забележиш шестстотин, които се движат на група сред дърветата.

Някой беше преценил, че прицелът е добър — в следващите мигове се взривиха още няколко снаряда и част от тях паднаха право в целта. И от двете страни на Григорий се разнесоха оглушителни гърмежи, надигнаха се гейзери от пръст, хората закрещяха и из въздуха се разлетяха откъснати крайници. Григорий се разтрепери от ужас. Нямаше какво да направи и как да се защити — снарядът или щеше да го уцели, или не. Ускори ход, като че бързината можеше да помогне. На другарите му явно им беше хрумнало същото, защото без заповед всички хукнаха.

Григорий стисна пушката в потните си длани и се помъчи да не изпада в паника. Валяха още снаряди — пред него, зад него, отляво и отдясно. Побягна по-бързо.

Обстрелът стана толкова постоянен, че Григорий вече не можеше да различи гърмежа на отделните снаряди — носеше се несекващ тътен като от сто бързи влака. Сетне батальонът явно приближи към противника, защото снарядите започнаха да падат зад гърбовете на войниците. Скоро артилерийският огън стихна и след малко Григорий разбра причината. Пред него започна картечна стрелба и той осъзна, че е близо до линията на противника. Призля му от уплаха.

Картечните откоси почнаха да пердашат гората, разкъсваха короните и разцепваха стволовете на дърветата. Григорий чу наблизо вик и видя как Томчак пада. Коленичи до подпоручика. Лицето и гърдите на младия офицер бяха покрити с кръв. С ужас забеляза, че е ранен в окото. Томчак опита да помръдне и изкрещя от болка.

— Какво да правя? Какво да правя? — повтаряше Григорий. Би могъл да превърже рана, ала как да помогне на човек, който е прострелян право в окото?

Някой го халоса по главата. Вдигна поглед и видя, че край него търчи Гаврик и вика:

— Мърдай, Пешков, мърдай!

Григорий погледа още малко ранения Томчак. Стори му се, че вече не диша. Нямаше как да е напълно сигурен, ала се изправи и хукна да бяга.

Стрелбата се засили. Страхът на Григорий се превърна в гняв. Вражеските куршуми го разяриха. Знаеше, че е безразсъдно, но не можеше да го овладее. Внезапно му се прииска да изтреби гадовете. На няколкостотин метра напред, от другата страна на едно сечище, забеляза сивите униформи и каските с шипове на противника. Застана на коляно зад едно дърво, подаде се иззад ствола, вдигна пушката, прицели се в един немски войник и за пръв път натисна спусъка.

Нищо не последва. Григорий си спомни, че не е свалил предпазителя.

Не беше възможно да свали предпазителя на пушка Мосин-Наган, докато се прицелва и прикладът опира в рамото му. Свали я, седна зад дървото, положи приклада в сгъвката на лакътя си и завъртя голямото изпъкнало копче, което освобождаваше затвора.

Огледа се. Останалите бяха спрели да тичат и също като него бяха намерили прикритие. Едни стреляха, други презареждаха, трети бяха ранени и се гърчеха от болка, а някои лежаха неподвижно, мъртви.

Григорий се подаде иззад дънера, вдигна пушката на рамо и погледна през мерника. Забеляза от един храст да се подава пушка, а над нея — каска с шип. Сърцето му се изпълни с омраза и той бързо стреля пет пъти. Пушката, в която се целеше, беше изтеглена набързо, но не падна и Григорий прецени, че не е улучил. Обзе го ядно разочарование.

Пушката му имаше само пет патрона. Отвори торбичката с муниции и зареди. Сега желанието му беше да избива немците възможно най-бързо.

Пак надникна иззад дървото и съгледа един германец, който тичаше през просека в гората. Изпразни пълнителя, но онзи продължи да бяга и изчезна зад няколко фиданки.

„Това не е добра стрелба“, заключи Григорий. Да уцели врага беше трудно — много по-трудно в истинско сражение, от това да уцели мишената при малобройните упражнения по стрелба, които имаше по време на обучението си.

Докато презареждаше пак, чу как се подновява картечният огън. Скри се зад дънера и прибра крака, за да представлява по-малка мишена. По слух се ориентира, че картечницата е на около няколкостотин ярда вляво.

Когато картечницата спря, той чу Гаврик да крещи:

— Стреляйте по картечарите, тъпаци! Стреляйте, докато презареждат!

Григорий подаде глава и затърси картечното гнездо. Видя триногата между две големи дървета. Насочи оръжието си, но се спря. Напомни си, че не е добре просто да стреля. Задиша равномерно, стабилизира тежката цев на пушката и видя на мерника заострена каска. Леко сниши цевта, за да вижда гърдите на противника. Яката на куртката му беше разкопчана — беше се сгорещил от усилие.

Григорий натисна спусъка.

Пропусна. Немецът като че не забеляза изстрела. Григорий нямаше представа къде е отлетял куршумът.

Стреля пак, изпразни пълнителя без резултат. Това го влудяваше. Онези свине се мъчеха да го убият, а той не можеше да удари и един от тях. Може би беше далече от тях. Или пък просто не го биваше за стрелец.

Картечарят поднови стрелбата и всички застинаха.

Появи се майор Бобров — пълзеше на колене и лакти.

— Войници! — викна той. — По моя команда, към картечницата!

„Ти си луд“, помисли Григорий. „Е, аз не съм.“

Старшина Гаврик повтори командата:

— Готови за атака на картечното гнездо! Чакай заповед!

Бобров се изправи и затича приведен покрай хората си. Когато се отдалечи малко, извика заповедта. „Губиш си времето“, помисли Григорий. „Да не си въобразяваш, че сме самоубийци?“

Картечната стрелба спря и майорът безразсъдно се изправи. Беше изгубил фуражката си и сребристата коса го превръщаше в удобна мишена.

— Напред! — изкрещя Бобров.

Гаврик повтори заповедта.

— Напред!

Двамата поведоха хората си през дърветата към картечното гнездо. Григорий с изненада установи, че също бяга, дере се из шубраците, прескача препятствия, движи се приведен и се мъчи не изтърве неудобната пушка. Картечницата мълчеше, но немците стреляха с всичко останало, и ефектът от дузината пушки, стрелящи едновременно, беше почти същият. Ала Григорий продължи да тича, сякаш само това можеше да прави. Виждаше как побелелите от страх картечари отчаяно бързат да презаредят и неумело тикат пълнителя. Някои от русите стреляха, но Григорий нямаше толкова самообладание и просто тичаше. Още не беше приближил картечницата, когато видя трима немски войници да се крият зад един храст. Бяха ужасно млади и го зяпаха уплашено. Нападна ги с насочен напред щик, като че държеше средновековно копие. Чу крясък и осъзна, че вика той самият. Тримата юноши избягаха.

Григорий се втурна след тях, обаче беше изнемощял от глад и немците лесно му се изплъзнаха. Подир стотина метра спря уморен. Наоколо немците бягаха, а русите ги гонеха. Картечарите изоставиха оръжието си. Григорий предположи, че от него се очаква да стреля, обаче сега нямаше сили да вдигне пушката.

Майор Бобров отново се появи и затича покрай линията на своите.

— Напред! — викна той. — Не ги оставяйте да се измъкнат — избийте ги до крак, или ще се върнат и ще ви застрелят утре! Напред!

Григорий отново побягна уморено. И тогава картината се смени. Вляво от него почна шумотевица — стрелба, викове, ругатни. Изведнъж от тази посока се зададоха руски войници, които търчаха с все сили. Майор Бобров, който се намираше до Григорий, продума:

— Какво става, по дяволите?

Григорий се досети — нападаха ги по фланга.

— Дръжте позицията! Прикрийте се и стреляйте! — изкомандва Бобров.

Никой не го слушаше. От гората панически се сипеха други руски войници и другарите на Григорий почнаха да се присламчват към бягащите, завиха надясно и хукнаха на север.

— Войници, дръжте позицията! — викна Бобров. Извади пистолета. — Казах да държите позицията! — Прицели се сред тълпата войници, които се носеха край него.

— Ще застрелям дезертьорите! Предупреждавам!

Чу се пукот и по косите на майора плисна кръв. Бобров се строполи. Григорий не знаеше дали го е поразил случаен немски куршум, или някой от своите.

Обърна се и побягна с останалите.

Вече имаше стрелба навсякъде. Григорий не знаеше кой по кого стреля. Русите се разпръснаха из гората и на него му се стори, че оставя шума от битката зад гърба си. Продължи да тича колкото му стигнаха силите, сетне се просна на килима от листа и не можа да помръдне. Лежа дълго. Имаше чувството, че е парализиран. Изненада се, че още стиска пушката. Не знаеше защо не я е изпуснал.

Най-после смогна да се изправи на крака. От някое време го болеше дясното ухо. Докосна го и извика от болка. По пръстите му полепна кръв. Предпазливо го пипна отново и с ужас установи, че по-голямата му част липсва. Някой го бе ранил, без Григорий да разбере. В някакъв момент горната половина на ухото му беше отнесена от куршум.

Провери пушката си. Нямаше патрони. Презареди, макар да не знаеше защо. Явно не можеше никого да уцели. Върна предпазителя на мястото му.

Разбра, че русите бяха попаднали в засада. Германците ги бяха примамили напред и бяха затворили капана.

Какво да прави сега? Наоколо нямаше никого, та не можеше да попита някой офицер какви са заповедите. Но не можеше и да остане на място. Корпусът отстъпваше, това поне беше сигурно, и Григорий предположи, че трябва да тръгне назад. Ако имаше оцелели от руската войска, навярно се намираха на изток.

Обърна гръб на залязващото слънце и закрачи. Движеше се възможно най-тихо през гората, понеже не знаеше къде са немците. Чудеше се дали цялата Втора армия е била разгромена и е избягала. Като нищо можеше да умре от глад в тази гора.

След час спря да пие вода от един поток. Помисли дали да не промие раната си, но реши да я остави както си е. Напи се до насита, и се сви на земята да почине. Затвори очи. Скоро щеше да се стъмни. За щастие, времето беше сухо и той можеше да спи тук.

Вече дремеше, когато чу шум. Вдигна поглед и потресен видя немски офицер на кон, който се движеше бавно сред дърветата на десетина метра от него. Минал беше, без да забележи сгушения край потока Григорий.

Григорий вдигна безшумно пушката и свали предпазителя. Коленичи, опря приклада в рамо и внимателно се прицели в средата на гърба на офицера. Той вече беше на петнадесетина метра от него — нямаше как да го пропусне с пушката.

В последния момент онзи се обърна, предупреден от някакво шесто чувство. Григорий натисна спусъка.

Сред тишината на гората изстрелът бе оглушителен. Конят скочи напред. Офицерът се свлече настрани и се удари в земята, но единият му крак остана в стремето. Конят го влачи стотина метра през храсталака, после забави ход и спря.

Григорий внимателно се ослуша да не би изстрелът да е привлякъл някого. Чуваше само шумоленето на вечерния ветрец в листака.

Тръгна към коня. Щом приближи, вдигна пушката и я насочи към офицера, ала предпазливостта му бе ненужна. Човекът лежеше неподвижно с лице нагоре и широко отворени очи. Каската се търкаляше до него. Имаше ниско остригана руса коса и доста красиви зелени очи. Може би беше съгледвачът от по-рано, Григорий не можеше да прецени. Лев щеше да разбере — щеше да запомни коня.

Григорий отвори дисагите. От едната страна имаше карти и бинокъл. От другата — парче наденица и самун черен хляб. Григорий примираше от глад. Отхапа от наденицата. Тя беше щедро подправена с пипер, мерудии и чесън. От пипера лицето му пламна и се запоти. Сдъвка припряно, преглътна и си натъпка устата с хляб. Толкова беше вкусно, че направо му се доплака. Облягаше се на хълбока на едрия кон и ядеше бързо, а зелените очи на убития го гледаха втренчено.

VI

— По наши преценки русите имат тридесет хиляди убити, господин генерал — докладва Валтер на Лудендорф. Стараеше се ликуването му да не е твърде явно, ала германската победа беше решителна и той не можеше да скрие усмивката си.

Лудендорф се държеше хладно и овладяно.

— Пленници?

— По най-скромни изчисления са около деветдесет и две хиляди, господин генерал.

Статистиката беше изумителна, но Лудендорф не се впечатли.

— Генерали?

— Генерал Самсонов се е застрелял, имаме тялото му. Командирът на Петнадесети корпус Мартос е пленен. Пленени са и петстотин артилерийски оръдия.

— Накратко, Втора руска армия е унищожена — каза Лудендорф и най-сетне вдигна поглед от походното писалище. — Вече не съществува.

Валтер не се сдържа и се усмихна.

— Тъй вярно.

Лудендорф не отговори на усмивката му. Размаха листа, който разглеждаше.

— Което прави написаното тук още по-иронично.

— Господине?

— Изпращат ни подкрепления.

Валтер се изуми.

— Какво? Моля да ме извините, господин генерал. Подкрепления?

— Аз съм също толкова изненадан, колкото и Вие. Три корпуса и кавалерийска дивизия.

— Откъде?

— От Франция — където ни е нужен и последният човек, ако искаме планът Шлифен да проработи.

Валтер си спомни, че Лудендорф е работил по подробностите на плана Шлифен с обичайната си енергичност и скрупульозност и следователно знае какво е нужно във Франция до последния човек, кон и патрон.

— Но защо?

— Не знам, но мога да се досетя — с горчивина отвърна Лудендорф. — Политика. Княгини и графини в Берлин плачат и се вайкат пред императрицата как семейните им имения са прегазени от русите. Главното командване се е поддало на натиска.

Валтер усети, че се изчервява. Неговата майка беше сред онези, които бяха додявали на императрицата. Разбираемо беше дамите да се тревожат и да молят за закрила, ала бе непростимо армията да се поддаде на молбите им и да застраши цялата стратегия на войната.

— Не искаше ли Антантата тъкмо това? — с раздразнение попита Валтер — Французите убедиха русите да нападнат с неподготвена армия, надявайки се ние да изпаднем в паника и бързо да пратим подкрепления на Източния фронт, като по този начин отслабим армията си във Франция!

— Именно. Французите са в отстъпление — липсват им хора, накратко, победени са. Единствената им надежда беше ни разсеят. И желанието им се изпълни.

— Спечелихме голяма победа на изток, но русите постигнаха стратегическо преимущество за съюзниците си на запад — отчаяно заключи Валтер.

— Именно.

Тринадесета глава

Септември-декември, 1914 година

I

Женски плач събуди Фиц.

Първо помисли, че е Беа. След това се сети, че жена му е в Лондон, а той е в Париж. Жената в леглото до него не беше двадесет и тригодишна бременна княгиня, а момиче от един френски бар, деветнадесетгодишно и с ангелско лице.

Надигна се на лакът и я погледна. Тя имаше руси мигли, които трепкаха на лицето й като пеперуди върху цвете и сега бяха мокри от сълзи.

— Страх ме е — изхлипа тя.

Фиц я погали по косата.

— Успокой се. — Научил бе повече френски от жени като Жини, отколкото в училище. Жини беше съкратено от Жинет, но дори и Жинет звучеше като измислено име. Сигурно истинското й име беше нещо прозаично, като Франсоаз.

Утрото беше приятно и през отворения прозорец в стаята на Жини полъхваше топъл ветрец. Фиц не чу нито артилерийски огън, нито тропот на ботуши по паважа.

— Париж още не е паднал — успокоително прошепна той.

Явно не биваше да го казва — така предизвика нов порой сълзи, Фиц погледна часовника си. Беше осем и половина. Трябваше временно да се върне в хотела си до десет.

— Ако германците дойдат, ще се погрижиш ли за мен? — попита Жини.

— Разбира се, мила. — Той потисна чувството за вина. Би я спасил, ако можеше, но тя нямаше да е сред първостепенните му задачи.

— Ще дойдат ли? — тихичко попита тя.

Щеше му се да знае. Германската армия беше два пъти по-многобройна от предвижданията на френското разузнаване. Премина през североизточна Франция, като печелеше всяка битка. Сега германската лавина беше достигнала до една линия северно от Париж — на какво точно разстояние на север Фиц щеше да разбере през следващите няколко часа.

— Казват, че градът няма да се отбранява — рече Жини. — Вярно ли е?

Фиц не знаеше. Ако Париж окажеше съпротива, немската артилерия щеше да го разруши. Разкошните сгради щяха да рухнат, кратери щяха да осеят широките булеварди, бистрата и бутиците щяха да се превърнат в руини. Изкушаваща бе мисълта, че градът трябва да се предаде и да избегне всичко това.

— Може пък така да е по-добре за теб — каза Фиц с фалшива бодрост. — Ще се любиш с някой дебел пруски генерал, който ще те нарича Liebling.

— Не искам прусак. — Гласът на Жини се сниши до шепот. — Обичам теб.

„Може би наистина е така“, помисли Фиц. А може би тя го смяташе за билет за излизане оттук. Всеки, който можеше, напускаше града, но задачата никак не бе лесна. Повечето частни коли бяха реквизирани. Железопътните влакове подлежаха на реквизиране всеки момент, цивилните пътници биваха изхвърляни и изоставяни насред нищото. Таксито до Бордо струваше хиляда и петстотин франка, колкото малка къща.

— Може да не се случи — каза той. — Немците сигурно вече са изтощени. Войските им са в поход и в бой вече месец. Не могат да продължават вечно.

Фиц донякъде вярваше в това. Французите се сражаваха храбро, докато отстъпваха. Войниците бяха изтощени, гладни и обезсърчени, обаче малцина от тях бяха взети в плен, а и бяха загубили малко оръдия. Невъзмутимият главнокомандващ, генерал Жофр, беше удържал съюзните войски да не се разпръснат и се беше изтеглил зад линия югоизточно от Париж, където прегрупираше. Освен това безмилостно уволни старшите офицери, които не се показаха на висота — двама армейски командири, седем командири на корпуси и десетки други.

Германците не знаеха това. Фиц беше видял дешифрирани техни съобщения, които показваха прекалена увереност. Германското главно командване фактически беше преместило войски от Франция и ги беше пратило в Източна Прусия като подкрепления. Фиц беше на мнение, че това може да се окаже грешка. Французите още не бяха свършили.

Не бе толкова сигурен за британците.

Британският експедиционен корпус бе малък — състоеше се от пет и половина дивизии, в сравнение със седемдесетте френски. Биха се смело при Моне и Фиц се гордееше с тях, но за пет дни загубиха петнадесет хиляди от общо стоте си хиляди войници и бяха отстъпили.

Уелските стрелци бяха част от корпуса, но Фиц не беше с тях. В началото се разочарова от назначението си за офицер за свръзка в Париж — копнееше да се сражава заедно със своя полк. Вярваше, че генералите го смятат за аматьор, когото трябва да пратят на пост, където не може да навреди много. Ала той познаваше Париж и говореше френски и надали можеше да се отрече, че е квалифициран за работата.

Както се оказа, работата беше по-важна от предвижданията на Фиц. Отношенията между френските командващи и британските им колеги бяха опасно лоши. Британският експедиционен корпус беше под командването на докачлив и дребнав офицер с малко объркващото име сър Джон Френч. Още в началото той се обиди, понеже генерал Жофр не се е консултирал с него и сега се сърдеше. Фиц се стараеше да поддържа размяната на сведения и разузнавателни данни между двамата съюзни командири въпреки враждебната атмосфера.

Всичко това беше смущаващо и малко срамно и Фиц като британец не можеше да не се огорчава от зле прикритото презрение на френските офицери. Преди седмица положението се влоши драматично. Сър Джон каза на Жофр, че войските му се нуждаят от два дни почивка. На другия ден промени искането си на десет дни. Французите бяха отвратени, а Фиц се почувства дълбоко засрамен от страната си.

Оплака се на полковник Хърви, един от блюдолизците на сър Джон, но оплакването му бе посрещнато с раздразнение и беше отхвърлено. В крайна сметка Фиц говори по телефона с лорд Ремарк, заместник-министър в Министерството на войната. Бяха учили заедно в Итън, а сега Ремарк беше сред приказливите приятели на Мод. На Фиц не му беше приятно да действа така зад гърбовете на командващите си офицери, но битката за Париж беше много фино балансиран процес и той вярваше, че трябва да направи нещо. Осъзна, че патриотизмът не е толкова просто нещо.

Последиците от оплакването му бяха експлозивни. Премиерът Аскуит спешно командирова новия си военен министър лорд Кичънър, който направи сър Джон на пух и прах само преди два дни. Фиц силно се надяваше командирът му да бъде незабавно уволнен или поне да се посъбуди малко.

Скоро щеше да разбере.

Той седна в леглото.

— Тръгваш ли си? — попита го Жини.

Фиц се изправи.

— Имам работа.

Тя изрита завивките. Фиц загледа съвършените й гърди. Жини улови погледа му, усмихна се през сълзи и подканящо разтвори крака.

Фиц устоя на изкушението.

— Направи кафе, скъпа.

Жини облече светлозелен копринен пеньоар и загря вода, докато Фиц се преобличаше. Снощи бе вечерял в британското посолство в униформа, но след това смени биещата на очи червена куртка със смокинг, за да посети тъмните улички на Париж.

Жини му даде силно кафе в чаша, която приличаше на купа.

— Ще те чакам в клуба на Албер довечера — каза тя.

Официално нощните заведения бяха затворени, както и театрите и кината. Дори Фоли Бержер тъмнееше. Кафенетата затваряха в осем, а ресторантите в девет и половина. Ала не беше лесно да се прекрати нощният живот в големия град и предприемчиви типове като този Албер бързо отвориха незаконни заведения, където продаваха шампанско на умопомрачителни цени.

— Ще опитам да стигна до полунощ — отвърна Фиц. Кафето горчеше, но отми и последните следи от сънливост. Даде на Жини златна лира. Бе много щедро възнаграждение за една нощ, а в тези времена златото се ценеше много повече от книжните пари.

Когато я целуна за довиждане, Жини се притисна в него.

— Ще дойдеш довечера, нали?

Фиц изпита жалост към момичето. Нейният свят се рушеше и тя не знаеше какво да прави. Щеше да му е приятно да я вземе под крилото си и да обещае да се грижи за нея, обаче не можеше. Съпругата му беше бременна и ако се разтревожеше, щеше да пометне. А дори и да не бе женен, ангажиментът с една френска уличница би го направил за посмешище. Както и да е. Жини беше само една от милиони. Всички се страхуваха, само мъртвите — не.

— Ще се постарая — отвърна той и се освободи от прегръдката й.

Синият му кадилак беше паркиран до бордюра. От предния капак се вееше малко британско знаме. Напоследък в града не се движеха много частни коли. Повечето от тях имаха някакъв флаг — обикновено трикольор или червен кръст, за да е видно, че се ползват за важна военна работа.

Фиц се видя принуден безскрупулно да впрегне връзките си и да похарчи малко състояние за подкупи, за да докара автомобила от Лондон, но беше доволен, че си е направил този труд. Необходимо беше всеки ден да се придвижва между британския и френския щаб и за него беше облекчение, че не се налага да моли затруднените съюзни войски за кола или кон.

Запали и потегли. По улиците почти нямаше движение. Дори омнибусите бяха реквизирани за снабдяването на войските на фронта. Фиц трябваше да спре и да пусне голямо стадо овце, което пресичаше града — навярно по посока на Източната гара, където щяха да натоварят добичетата на влак и да ги пратят за храна на армията.

Заинтригува го тълпата, скупчена около прясно залепен плакат на стената на Бурбонския дворец. Спря и се присъедини към тях.

ДО АРМИЯТА

И ГРАЖДАНИТЕ НА ПАРИЖ

Погледът на Фиц пробяга към дъното на плаката — подписан беше от генерал Галиени, коменданта на столицата. Галиени беше сприхав стар войник, върнат от пенсия. Славеше се с това, че на съвещанията при него не позволява да се сяда — вярваше, че така хората взимат решение по-бързо. Обръщението беше в типичния му стегнат стил.

Членовете на правителството на Републиката напуснаха Париж, за да дадат нов тласък на отбраната на нацията.

Фиц се изуми. Правителството избягало! През последните няколко дни се носеха слухове, че министрите ще офейкат в Бордо, но политиците се колебаеха, защото не искаха да изоставят столицата. Сега обаче бяха тръгнали. Много лош знак.

Поверен ми е дългът да защитя Париж от нашествениците.

Все пак Париж няма да се предаде, помисли Фиц. Градът ще се бори. Добре! Това определено отговаряше на британските интереси. А ако столицата паднеше, поне врагът щеше да е принуден да плати скъпо за завоеванието си.

Ще изпълнявам този дълг до последния си дъх.

Фиц не можеше да не се усмихне. Слава Богу, че ги има старите войници.

Събраните наоколо хора явно изпитваха смесени чувства. Имаше възхитени коментари. Някой доволно каза, че Галиени е боец и няма да допусне превземането на Париж. Други бяха по-големи реалисти. „Правителството ни изостави“, рече една жена, „значи немците ще са тук днес или утре.“ Мъж с куфарче каза, че пратил жената и децата у брат си в провинцията. Добре облечена дама съобщи, че държи трийсет кила сушен боб в кухненския шкаф.

А Фиц просто чувстваше, че британският принос във войната — и неговото собствено участие — е станал още по-важен.

Със силното чувство, че предстоят съдбовни неща, той тръгна към Риц.

Влезе във фоайето на любимия си хотел и отиде в една телефонна кабинка. Позвъни в британското посолство и остави на посланика съобщение за обръщението на Галиени — в случай че новината още не е стигнала до улица „Фобур Сен Оноре.“

После налетя на полковник Хърви, адютанта на сър Джон.

Хърви огледа смокинга на Фиц и възкликна:

— Майор Фицхърбърт! Защо, по дяволите, сте облечен така?

— Добро утро, полковник. — Фиц нарочно не отговори на въпроса. Очевидно беше, че е бил навън цяла нощ.

— Девет сутринта е! Не знаете ли, че сме във война.

И този въпрос не изискваше отговор.

— Какво мога да направя за Вас, господин полковник? — хладно попита Фиц.

Хърви мразеше тези, които не може да сплаши.

— Да не сте така нагъл, господин майор. Имаме достатъчно за вършене с намесата на проклетите посетители от Лондон.

Фиц вдигна вежда.

— Лорд Кичънър е военен министър.

— Политиците трябва да ни оставят да си вършим работата. Обаче някои хора с приятели по високите постове ги подсторват.

Погледът му подсказваше, че подозира Фиц, но няма куража да го изрече на глас.

— Не би трябвало да се изненадвате от загрижеността на военното министерство — отвърна Фиц. — Да се иска десетдневна почивка, когато германците са на вратите на Париж!

— Войниците са изтощени!

— За десет дни войната може и да свърши. За какво сме тук, ако не за да спасим Париж?

— Кичънър привика сър Джон от щаба му в съдбоносен момент от военните действия — разкрещя се Хърви.

— Забелязах, че сър Джон не се е разбързал да се връща при войниците си — викна в отговор Фиц. — Видях го да вечеря тук, в Риц.

— Махнете се от очите ми — каза Хърви.

Фиц се врътна на пета и се качи на горния етаж.

Не беше толкова равнодушен, колкото се показа. Нищо не можеше да го накара да се кланя на глупаци като Хърви, ала за него успешната военна кариера беше важна. Ненавиждаше самата мисъл, че хората могат да кажат, че не е такъв мъж като баща си. Хърви не беше особено полезен за армията, понеже влагаше времето и силите си в покровителство на своите любимци и възпрепятстване на съперниците си. А така можеше да провали кариерите на хора, които се съсредоточаваха върху друго, например върху спечелването на войната.

Фиц кипеше от гняв, докато се къпеше, бръснеше и обличаше в униформата на майор от Уелските стрелци. Понеже знаеше, че може и да не хапне нищо до вечеря, поръча да му качат омлет и още кафе.

Точно в десет почна работният му ден. Пропъди зловредния Хърви от ума си. Лейтенант Мъри, енергичен млад шотландец, дойде от британската главна квартира и заедно с прахоляка от пътищата донесе в апартамента на Фиц и тазсутрешния доклад на въздушното разузнаване.

Фиц бързо преведе документа на френски и го записа с ясния едър почерк на бледосинята хотелска хартия. Всяка сутрин британски самолети прелитаха над немските позиции и отбелязваха посоката, в която се придвижваха противниковите войски, работата на Фиц беше да предостави сведенията на генерал Галиени възможно най-бързо.

Докато минаваше през фоайето, главният портиер го извика на телефона.

Гласът, който попита „Фиц, ти ли си?“, беше далечен и поизменен, но за учудване на Фиц несъмнено принадлежеше на сестра му Мод.

— Как, по дяволите, успя? — попита той. Само правителството и военните можеха да звънят на Париж от Лондон.

— Намирам се в кабинета на Джони Ремарк в Министерството на войната.

— Радвам се да те чуя. Как си?

— Всички тук се тревожим ужасно — каза Мод. — Първо вестниците печатаха само добри новини. Само хората, които си имат понятие от география, осъзнавахме, че след всяка бляскава френска победа германците напредваха с още петдесет мили във Франция. Обаче в неделя Таймс пусна специално издание. Не е ли странно? Всички останали дни лъжат, затова, когато казват истината, пускат специално издание.

Опитваше се да е остроумна и цинична, но Фиц чуваше скритите страх и гняв.

— И какво пише в специалното издание?

— За нашата „отстъпваща и разбита армия“. Аскуит е разярен. Сега всички очакват Париж да падне скоро. — Фасадата й се пропука и тя с треперлив глас попита — Фиц, ще се справиш ли?

Не можеше да я лъже.

— Не зная. Правителството се премести в Бордо. Нахокаха сър Джон Френч, но той е още тук.

— Сър Джон се оплакал във Военното министерство, че Кичънър отишъл в Париж в униформата на фелдмаршал, което било неспазване на етикета, понеже Кичънър вече бил министър от правителството и следователно цивилен.

— Боже мой! В тези времена да мисли за спазването на етикета! Защо не са го уволнили?

— Джони казва, че щяло да изглежда като признаване на провала.

— А как ще изглежда превземането на Париж от германците?

— О, Фиц! — разплака се Мод. — Ами бебето на Беа — детето ти?

— Как е тя? — попита Фиц и виновно си припомни къде е прекарал нощта.

Мод подсмръкна, преглътна и продължи по-спокойно.

— Много е сладка, а и вече не я тормози досадното сутрешно прилошаване.

— Кажи й, че ми липсва.

Избухна статичен шум и на линията се чу друг глас за няколко секунди, след което изчезна. Значи щяха да ги прекъснат всеки миг. Отново се чу умолителният глас на Мод.

— Фиц, кога ще свърши това?

— В следващите няколко дни. По един или друг начин.

— Моля те, грижи се за себе си!

— Разбира се.

Връзката се разпадна.

Фиц окачи слушалката, даде бакшиш на главния портиер и излезе.

Качи се в колата и тръгна. Мод го разстрои с приказките за бременността на Беа. Фиц бе готов да умре за страната си и се надяваше да загине храбро, но искаше да види и детето си. Предстоеше му за пръв път да стане родител и нямаше търпение да се срещне със своето дете, да го наблюдава как се учи и расте, да му помага да съзрее. Не искаше синът му или дъщеря му да расте без баща.

Прекоси Сена и навлезе в комплекса военни постройки, познат като Инвалидите. Галиени беше настанил главната си квартира в близкото училище — лицея Виктор-Дюрюи — разположено зад стена от дървета. Входът се охраняваше зорко от часови в светлосини куртки, червени панталони и червени кепета, доста по-хубави от калния цвят на британската униформа. Французите още не бяха разбрали, че точността на съвременните пушки кара днешния войник да иска да е невидим на фона на пейзажа.

Часовите добре познаваха Фиц и той влезе направо. Витор-Дюрюи беше девическо училище, с рисунки на животинки и цветя и с латински глаголи, спрегнати по сбутаните настрани черни дъски. Пушките на часовите и ботушите на офицерите изглеждаха като посегателство срещу благородството на отминалите дни.

— Фиц отиде право в щаба. Когато влезе, долови вълнение. На стената висеше карта на централна Франция с отбелязани с карфици позиции на армиите. Галиени беше висок, слаб и с изправена стойка въпреки рака на простата, който през февруари го беше принудил да се пенсионира. Отново в униформа, Галиени се взираше нападателно в картата иззад пенснето си.

Фиц отдаде чест, после се ръкува по френски маниер с колегата си, майор Дюпюи. Попита го шепнешком какво става.

— Следим фон Клук — отговори Дюпюи.

Галиени разполагаше с ескадрила от девет стари самолета и с тях наблюдаваше движенията на настъпващата армия. Генерал фон Клук командваше Първа армия, най-близко разположената до Париж германска войска.

— Какво имате? — попита Фиц.

— Два доклада — отвърна Дюпюи и посочи на картата. — Нашето въздушно разузнаване показва, че фон Клук се движи на югоизток, към реката Марна.

Това потвърждаваше доклада на британците. При такова направление Първа армия щеше да мине източно от Париж. А понеже фон Клук командваше дясното крило, всички немски войски щяха да подминат града. Дали Париж нямаше да се отърве?

Дюпюи продължи:

— Разполагаме и с доклад от един кавалерийски съгледвач в потвърждение на горното.

Фиц кимна замислено.

— Германската военна теория е първо да се разгроми армията на противника, а градовете да се овладяват след това.

— Не виждате ли? — възкликна развълнувано Дюпюи. — Така те излагат фланга си!

Фиц не беше помислил за това. Съсредоточил се беше върху участта на Париж. Сега си даде сметка, че Дюпюи е прав и това е причината за приповдигнатото настроение. Ако разузнаването не грешеше, то фон Клук беше направил една класическа военна грешка. Флангът на армията беше по-уязвим от центъра. Нападението по фланга беше като удар с нож в гърба.

Защо фон Клук бе направил тази грешка? Сигурно вярваше, че французите са твърде слаби и не са в състояние да контраатакуват.

В такъв случай се заблуждаваше.

Фиц се обърна към Галиени.

— Мисля, че това ще Ви заинтересува, господин генерал — каза той и му подаде своя плик. — Ето доклада на нашето въздушно разузнаване от тази сутрин.

— Аха! — откликна Галиени с въодушевление.

Фиц пристъпи към картата.

— Позволете, господин генерал.

Галиени кимна в знак на съгласие. Британците не бяха много харесвани, но всички разузнавателни данни бяха добре дошли.

Фиц погледна английския оригинал и обясни:

— Нашите хора разполагат армията на фон Клук ето тук — заби нова карфица в картата. — И тя се движи в тази посока.

Потвърждаваше онова, което французите вече знаеха.

— Вярно е значи — тихо рече Дюпюи. — Изложили са фланга си.

Очите на генерал Галиени проблеснаха зад пенснето.

— Следователно сега е моментът да нападнем.

II

В три сутринта Фиц се чувстваше крайно потиснат. Лежеше до тъничкото тяло на Жини, след като се бяха любили, и установи, че Беа му липсва. После обезсърчено си помисли, че фон Клук със сигурност ще осъзнае грешката си и ще смени направлението на войските.

Ала на другия ден, петък, четвърти септември, за удоволствие на френската отбрана, фон Клук продължи на югоизток. Това се оказа достатъчно за генерал Жофр. Той нареди на Шеста армия да излезе от Париж на следната сутрин и да нападне ариергарда на фон Клук.

Но британците продължаваха да отстъпват.

Фиц се бе отчаял, когато същата вечер се срещна с Жини при Албер.

— Това е последният ни шанс — обясни й той над коктейла с шампанско, който не го ободри. — Ако можем да разтърсим германците сериозно сега, когато са изтощени и снабдителните им линии са разтеглени до предел, можем да спрем настъплението им. Но ако тази контраатака се провали, Париж ще падне.

Тя седеше на столче и кръстоса крака; копринените й чорапи прошумоляха.

— Но защо си толкова мрачен?

— Понеже в такъв момент британците отстъпват. Ако Париж падне сега, никога няма да превъзмогнем срама.

— Генерал Жофр трябва да се изправи пред сър Джон и да настоява британците да се бият! Ти трябва да говориш с Жофр лично!

— Той не приема британски майори, а командирите ми ме мразят. Освен това, вероятно ще помисли, че това е някакъв номер на сър Джон. А и аз ще загазя сериозно — не че това ме вълнува особено.

— Говори с някого от съветниците му тогава.

— Същият проблем. Не мога да отида в главната квартира на френската армия и да обявя, че британците ги предават.

— Но пък може да размениш някоя дума с генерал Лурсо, без никой да го разбере.

— Как?

— Седнал е ей там.

Фиц проследи погледа й и забеляза французин на около шестдесет в цивилни дрехи, седнал заедно с млада жена в червено.

— Много е мил.

— Познаваш го?

— Бяхме приятели за малко, но предпочете Лизет.

Фиц се поколеба. Още веднъж планираше да свърши нещо зад гърбовете на шефовете си. Но сега нямаше време за учтивости. Ставаше дума за Париж. Трябваше да направи каквото може.

— Представи ме — каза той на Жини.

— Минутка. — Жини елегантно слезе от високия стол и прекоси клуба, като се полюшваше леко в такт с рагтайма от пианото. Целуна генерала по устните, усмихна се на придружителката му и седна. След няколко секунди разговор със сериозен тон, тя кимна на Фиц.

Лурсо се изправи и двамата се ръкуваха.

— За мен е чест да се запознаем, господине — каза Фиц.

— Това не е място за сериозни разговори — каза генералът. — Но Жини ме уверява, че това, което имате да ми казвате, е много спешно.

— Определено е — отвърна Фиц и седна.

III

На следващия ден Фиц посети британския лагер в Мелюн, на двадесет и пет мили източно от Париж, и за свое смайване научи, че Експедиционният корпус продължава да се оттегля.

Може би съобщението още не бе стигнало до Жофр. Или пък напротив, но Жофр бе преценил, че не може да направи нищо.

Фиц влезе във Во-льо-Пенил, великолепен замък от царуването на Луи XV, което сър Джон използваше за щаб, и в коридора се натъкна на полковник Хърви.

— Може ли да попитам, сър, защо се оттегляме, когато съюзниците ни започват контраатака? — попита Фиц възможно най-учтиво.

— Не, не може да попитате — каза Хърви.

Фиц продължи, потискайки гнева си.

— Французите смятат, че те и немците са с равни сили и че дори малобройните ни части може да наклонят везните.

— Сигурен съм, че така си мислят — презрително се изсмя Хърви. Звучеше, все едно французите нямаха правото да искат помощ от съюзниците си.

Фиц усети, че губи самоконтрол.

— Париж може да падне заради боязливостта ни!

— Не смейте да използвате такава дума, господин майор.

— Изпратени сме да спасим Франция. Това може да е решаващата битка — Фиц не можа да се удържи да не повиши гласа си. — Ако Париж падне, а заедно с него и Франция, как ще обясним у дома, че по същото време сме си почивали?

Вместо да отвърне, Хърви погледна над раменете на Фиц. Той се обърна и видя едра, бавна фигура във френска униформа — черната куртка стоеше разкопчана около широкия кръст, червените бричове не му стояха добре; гамашите бяха тесни; ниско над челото му бе нахлупена червено-златистата генералска фуражка. Безцветните очи стрелнаха Фиц и Хърви изпод прошарените вежди. Фиц разпозна генерал Жофр.

Когато генералът ги подмина, следван от антуража си, Хърви рече:

— Вие ли сте отговорен за това?

Фиц бе твърде горд, за да лъже.

— Възможно е — отговори той.

— Да знаете, че тепърва Ви предстои да плащате за това — каза Хърви, обърна се и забърза след Жофр.

Сър Джон прие Жофр в малка стаичка, в присъствието само на неколцина офицери, като Фиц не беше сред тях. Той чакаше в офицерската столова и се питаше какво ли говори Жофр и дали би могъл да убеди сър Джон да спре срамното отстъпление на британците и да се включи в атаката.

Два часа по-късно разбра отговора от лейтенант Мъри.

— Казват, че Жофр опитал всичко — обясни лейтенантът. — Молил се, плакал и намекнал, че имало опасност британската чест да бъде опетнена завинаги. И е постигнал своето. Утре се обръщаме на север.

Фиц се усмихна широко.

— Алилуя! — произнесе той.

Минута по-късно се приближи полковник Хърви. Фиц учтиво застана мирно.

— Твърде далеч отидохте този път — започна Хърви. — Лурсо ми каза какво сте направили. Мислеше си, че Ви прави комплимент.

— Няма да го отричам — отвърна Фиц. — Резултатът показва, че това е било правилно.

— Слушай ме, Фицхърбърт — понижи гласа си Хърви. — Свършен си, мамка ти! Бил си нелоялен към висшестоящия си офицер. Срещу името ти е вписана черна точка, която никога няма да изчезне. Няма да получиш повишение, дори и войната да се проточи една година. Майор си и винаги ще си останеш майор.

— Благодаря Ви за откровеността, полковник — отговори Фиц. — Постъпих в армията, за да печеля битки, а не повишения.

IV

Според Фиц настъплението на сър Джон в неделя бе смущавано предпазливо, но за негово облекчение то се оказа достатъчно да принуди фон Клук да посрещне заплахата, като изпрати част от така нужните му войници срещу британците. Немците вече се биеха на два фронта, западен и южен — кошмарът на всеки командир.

Фиц се събуди в оптимистично настроение в понеделник сутринта след една прекарана върху одеяло нощ на пода на замъка. Закуси в офицерската столова, а после с нетърпение зачака разузнавателните самолети да се върнат от сутрешната си мисия. Войната бе или безумен устрем, или празно бездействие. В парка на замъка имаше църква, за която твърдяха, че е построена през 1000 година, и той отиде да я разгледа, макар и да не разбираше какво толкова намират хората в старите църкви.

Докладът на разузнавачите се състоя във великолепния салон с гледка към парка и реката. Офицерите седяха на сгъваеми походни столчета около евтина маса, отвсякъде заобиколени от разточителни декорации от осемнадесети век. Сър Джон имаше издадена челюст; под белия моржов мустак устата му изглеждаше изкривена в постоянно изражение на наранена гордост.

Авиаторите съобщиха, че пред британските войски има само празен терен, защото немските походни колони се оттегляли на север.

Фиц беше въодушевен. Съюзното контранастъпление сякаш бе успешно и немците бяха сварени неподготвени. Разбира се скоро щяха да се прегрупират, но засега изпитваха трудности.

Чакаше сър Джон да нареди бързо настъпление, но за негово разочарование командващият просто потвърди по-рано поставените ограничени цели.

Фиц написа доклада си на френски и се качи в колата. Прекоси двадесет и петте мили до Париж възможно най-бързо, доколкото му позволяваше потокът напускащи града камиони, автомобили и каруци, натоварени с багаж и устремени на юг, за да избягат от немците.

В Париж пък го забави поделение тъмнокожи алжирски войници; те вървяха от една гара към друга. Офицерите им яздеха мулета и носеха яркочервени наметала. Жените им даваха цветя и плодове, а собствениците на кафенета ги черпеха разхладителни напитки.

Когато отминаха, Фиц стигна до Инвалидите и занесе доклада си в сградата на училището.

Още веднъж британското разузнаване потвърди информацията на французите. Някои немски подразделения се оттегляха.

— Трябва да продължим настъплението! — заключи старият генерал. — Къде са британците?

Фиц отиде до картата, показа британските позиции и целите на настъплението до края на деня, посочени от сър Джон.

— Не е достатъчно — ядосано каза Галиени. — Трябва да сте по-настъпателни! За нас е важно да атакувате, тъй че фон Клук да е твърде зает с вас, за да подсили фланга си. Кога ще прекосите реката Марна?

Фиц не можеше да каже. Почувства се засрамен. Съгласен бе с всяка от язвителните думи на Галиени, но не можеше да го признае, и само отвърна:

— Господин генерал, най-енергично ще изтъкна това обстоятелство пред сър Джон.

Но Галиени вече мислеше как да компенсира изоставането на британците.

— Ще изпратим Седма дивизия от Четвърти корпус при река Орк този следобед — решително рече той.

Тогава се обади полковник Дюпюи:

— Господин генерал, нямаме достатъчно влакове, с които да ги откараме там до довечера.

— Тогава използвайте коли — отвърна Галиени.

— Коли ли? Откъде ще вземем толкова много? — изуми се полковникът.

— Наемете таксита!

Всички го зяпнаха. Мигар генералът беше обезумял?

— Обадете се на полицейския началник. Кажете му да нареди на хората си да спират всяко такси в града, да изхвърлят пасажерите и да насочат шофьорите насам. Ще натоварим колите с войници и ще ги пратим на бойното поле.

Фиц се ухили, когато разбра, че генералът говори сериозно. Такова отношение му се нравеше. Да правим всичко необходимо, стига да победим.

Дюпюи сви рамене и вдигна телефона.

— Свържете ме незабавно с началника на полицията.

Фиц си помисли: „трябва да видя това“.

Излезе и запали пура. Не се наложи да чака дълго. След няколко минути едно такси, червено Рено, мина по моста „Александър III“, заобиколи просторната и пищна морава и спря пред главната сграда. Последваха още две, после дузина, после сто.

След два часа няколкостотин еднакви червени таксита вече стояха пред Инвалидите. Фиц не беше виждал подобно нещо през живота си.

Шофьорите стояха облегнати на колите, пушеха лули и разговаряха оживено в очакване на заповедите. Всеки имаше собствена теория защо са тук.

Накрая Дюпюи излезе от сградата на лицея и прекоси пътя с мегафон в едната ръка и сноп армейски бланки за реквизиция в другата. Покатери се на предния капак на едно такси и тогава шофьорите се смълчаха.

— Военният комендант на Париж изисква петстотин таксита от тук до Блани — викна Дюпюи през мегафона.

Шофьорите мълчаха и го гледаха невярващо.

— Там всяка кола ще вземе петима войници и ще ги откара до Нантьо.

Това бе на тридесет мили източно от града, много близо до фронтовата линия. Шофьорите започнаха да разбират. Спогледаха се и закимаха усмихнати. Фиц предполагаше, че се радват да участват във военните действия, при това по този необичаен начин.

— Моля преди да тръгнете да вземете по един формуляр и да го попълните, за да си поискате заплащането след връщане.

Шофьорите зашумяха. Щяха да им платят! Това затвърди подкрепата им.

— Когато тръгнат петстотин коли, ще дам указания на следващите петстотин. Да живее Париж! Да живее Франция!

Шофьорите завикаха неудържимо. Струпаха се върху Дюпюи за бланките. Фиц с удоволствие помагаше за раздаването на книжата.

Скоро малките автомобилчета потеглиха, завиха пред сградата, пресякоха моста и тръгнаха, натискайки въодушевено клаксоните. Под слънчевата светлина се проточи яркочервена линия към фронта.

V

На британците им отне три дни да изминат двадесет и пет мили. Фиц не знаеше къде да се дене от срам. Не срещнаха почти никаква съпротива — ако се бяха движили по-бързо, можеха да нанесат решителен удар.

Въпреки това, сутринта на девети септември той откри, че хората на Галиени са в оптимистично настроение. Фон Клук се оттегляше.

— Немците са уплашени! — каза полковник Дюпюи.

Фиц не вярваше, че са уплашени, а картата предлагаше по-правдоподобно обяснение. Британците, макар и бавни и плахи, се бяха наместили в една пролука между Първа и Втора германски армии, образувана, когато фон Клук изтегли силите си на запад, за да посрещне атаката от Париж.

— Намерили сме слабо място и сега се вклиняваме там рече Фиц и в гласа му трепна надежда.

Каза си, че трябва да се успокои. Германците бяха спечелили всяка битка до момента. От друга страна, снабдителните им линии бяха твърде разтеглени, войниците бяха изтощени, а числеността им беше намалена заради пращането на подкрепления в Източна Прусия. За разлика от тях, в този участък на фронта французите получиха многобройни подкрепления и практически нямаше причина да се тревожат за снабдяването, понеже бяха у дома си.

Надеждите на Фиц помръкнаха, когато британците спряха на пет мили северно от река Марна. Защо спираше сър Джон? Не се беше натъкнал на почти никаква съпротива!

Немците обаче сякаш не забелязваха нерешителността на британците и продължиха отстъплението. В лицея отново се обнадеждиха.

Когато сенките на дърветата се удължиха пред прозорците на училищната сграда и пристигнаха последните за деня доклади, щабът на Галиени бе обзет от тихо ликуване. До края на деня германците бяха обърнати в бягство.

На Фиц му беше трудно да повярва. Отчаянието от преди седмица бе изчезнало. Фиц седеше на един малък за ръста му стол и разучаваше картата на стената. Преди седем дни линията на немците приличаше на трамплин за последната им атака, а сега беше като стена, от която те бяха притиснати.

Когато слънцето залезе зад Айфеловата кула, Съюзниците не бяха победили в точния смисъл на думата, ала за пръв път от седмици насам напредването на германските войски беше спряно.

Дюпюи прегърна Фиц и го целуна по двете бузи. Сега Фиц нямаше нищо против.

— Спряхме ги — каза Галиени и за изненада на Фиц, зад пененето на стария генерал проблеснаха сълзи. — Спряхме ги.

VI

Скоро след битката при Марна и двете страни започнаха да се окопават.

Септемврийската жега премина в потискащи и студени октомврийски дъждове. Патовото положение от източния край на фронтовата линия неумолимо се движеше на запад, както парализата пълзи по тялото на умиращ човек.

Тази есен решаващата битка беше за белгийския град Ипр, в най-западната част на фронта, на двадесет мили от морето. Немците нападнаха с всички сили в опит да обърнат фланга на британските сили. Тежката битка не спря в продължение на четири седмици. За разлика от всички битки досега, тази беше статична — и двете страни се криеха в окопите и се пазеха от вражеската артилерия, като само от време на време излизаха на самоубийствени нападения срещу противниковите картечници. В крайна сметка британците бяха спасени от пристигането на подкрепления, включително и корпус смугли индуси, треперещи в тропическите си униформи. Накрая загиналите от британска страня бяха около седемдесет и пет хиляди и Експедиционният корпус бе унищожен; но Съюзниците бяха завършили защитна линия от швейцарската граница до Ламанша и напиращите германци бяха спрени.

На двадесет и четвърти декември Фиц се намираше в британския щаб в град Сен Омер, недалеч от Кале. Настроението му беше мрачно. Спомняше си колко свободно и той, и други, казваха на войниците, че ще си бъдат у дома за Коледа. Сега изглеждаше, че войната може да се проточи цяла година и дори повече. Двете армии клечаха ден подир ден в окопите, ядяха отвратителна храна, страдаха от дизентерия, ревматизъм и въшки и разсеяно трепеха плъховете, които пируваха с труповете в ничията земя.

Същият ден дъждът спря и времето застудя. Сър Джон предупреди в съобщение всички отряди, че врагът планира атака по Коледа. Фиц знаеше, че е пълна измислица. Разузнаването не подкрепяше подобно мнение. Истината беше, че сър Джон не иска войниците да отслабват бдителността си на двадесет и пети.

Всеки войник щеше да получи подарък от принцеса Мери, седемнадесетгодишната дъщеря на краля и кралицата. Подаръкът се състоеше от релефно щампована тенекиена кутия с тютюн и цигари, портретче на принцесата и коледна картичка от краля. Други подаръци щяха да получат непушачите, сикхите и медицинските сестри — шоколад и сладкиш вместо тютюн. Фиц помагаше за раздаването на кутиите на Уелските стрелци. Към края на деня вече беше твърде късно да се връща в относителните удобства на Сен Омер и се озова в щаба на Четвърти батальон — влажна землянка на четвърт миля зад фронтовата линия. Четеше за приключенията на Шерлок Холмс и пушеше от тънките пурети, с които вече беше свикнал. Не бяха добри като неговите Панателас, обаче напоследък нямаше време за пушене на дълги пури. Заедно с него беше Мъри, който след Ипр бе повишен в чин капитан. Фиц не получи повишение — полковник Хърви спазваше обещанието си.

Скоро след като се стъмни, Фиц с изненада чу откъслечни пушечни изстрели. Оказа се, че войниците видели светлини и помислили, че немците опитват да нападнат. Всъщност светлините бяха от цветните фенерчета, с които противниците украсяваха насипа.

Мъри, който беше прекарал известно време на фронтовата линия разказваше за индийците, които отбраняват следващия сектор.

— Пристигнаха в летни униформи, сиромасите, понеже някой им казал, че войната ще свърши, преди да застудее. Но едно ще ти кажа, Фиц — циганетата са изобретателни разбойници. Нали знаеш, че молихме Министерството на войната да ни даде окопни мортири като на немците, от онези, които запращат гранатите зад насипа? Е, индусите си направиха сами такива, от парчета изхвърлена чугунена тръба. Прилича малко на скалъпения надве-натри водопровод в клозета на някоя кръчма, обаче работи!

На сутринта падна студена мъгла, а земята замръзна. По зазоряване Фиц и Мъри раздадоха подаръците от принцесата. Някои от войниците се гушеха край мангалите в опит да се постоплят, но обясняваха, че са благодарни за студа, който е по-добър от калта особено за хората с ревматизъм от дългия престой във влажните окопи. Фиц забеляза, че някои разговарят помежду си на уелски, макар към офицерите да се обръщаха винаги на английски.

Германската линия, на около четиристотин ярда от тях, беше скрита от утринната мъгла. Цветът на мъглата беше като на немските униформи — фелдграу, бледо сребристосинкаво. Фиц долови далечна музика — германците пееха коледни песни. Той не беше особено музикален, ала му се стори, че разпознава Тиха нощ.

Върна се в землянката, за да закуси в мрачно мълчание заедно с другите офицери, с мухлясал хляб и консервирана шунка. После излезе да пуши. Никога не се бе чувствал толкова нещастен. Помисли какво закусват в момента в Тай Гуин: горещи наденички, пресни яйца, бъбреци с подправки, пушена херинга, препечен хляб с масло и уханно кафе със сметана. Копнееше за чисто бельо, добре изгладена риза и костюм от мека вълна. Искаше да седи в дневната, пред пращящия в камината огън и да няма какво да прави, освен да чете глупавите вицове в Пънч.

Мъри излезе след него и каза:

— Търсят те по телефона, майоре. От щаба.

Фиц се изненада. Някой доста се беше потрудил да разбере къде се намира. Надяваше се да не го търсят във връзка с някоя разпра, избухнала между французите и британците, докато той е раздавал коледни подаръци. Тревожно свъсен, той влезе и вдигна полевия телефон.

— Фицхърбърт.

— Добро утро, господин майор — отговори непознат глас. — Капитан Дейвис на телефона. Не ме познавате, но ме помолиха да Ви предам съобщение от дома.

От вкъщи? Фиц се надяваше да няма лоши новини.

— Много любезно от Ваша страна, капитане. Какво е съобщението?

— Съпругата Ви е родила здраво момченце, сър. И двамата са добре.

— О! — Фиц от изненада седна на някакъв сандък. Детето би трябвало да се роди след една или две седмици. Недоносените бебета бяха доста крехки. Но съобщението гласеше, че момченцето е в добро здраве. Беа също.

Фиц имаше син. Имаше кой да наследи титлата.

— Там ли сте, майоре? — попита Дейвис.

— Да, да… Просто съм малко изненадан. Рано се е родил.

— Понеже е Коледа, сър, помислихме, че новините може да Ви ободрят.

— Несъмнено. Така е!

— Може ли пръв да Ви предложа поздравленията си?

— Много любезно. Благодаря — рече Фиц. Но капитан Дейвис вече бе затворил.

След миг осъзна, че останалите офицери в землянката го гледат в мълчание. Накрая един се осмели:

— Добри или лоши новини?

— Добри! Всъщност, чудесни. Станах баща.

Всички му стиснаха ръката и го потупаха по гърба. Мъри извади бутилката уиски, въпреки ранния час, и пиха за здравето на бебето.

— Как се казва? — попита капитанът.

— Виконт Абъроуен, докато съм жив — отговори Фиц, а после се сети, че Мъри пита за името, не за титлата на детето. — Джордж, на баща ми, и Уилям, на дядо ми. Бащата на Беа се е казвал Пьотр Николаевич, така че може да добавим и тези.

Мъри се поразвесели.

— Джордж Уилям Питър Никълъс Фицхърбърт, виконт Абъроуен. Предостатъчно имена са това!

Фиц кимна добросърдечно.

— Особено при положение, че вероятно тежи седем паунда.

Чувстваше се горд и преизпълнен с бодрост и имаше потребност да сподели новината.

— Може да мина по фронтовата линия — каза той, когато допиха уискито. — Да раздам малко пури на хората.

Фиц излезе от землянката и тръгна през окопа, свързващ предната и задната линия. Бе в еуфория. Нямаше стрелба и въздухът беше чист и прохладен, освен когато подмина нужниците. Откри, че мисли не за Беа, а за Етел. Родила ли е вече? Щастлива ли е в къщата, за която го изнуди да плати? Макар да се беше изненадал неприятно от твърдостта, с която Етел се спазари с него, не можеше да забрави, че тя носи неговото дете. Дано роди лесно като Беа.

Всички подобни мисли излетяха от ума му, когато стигна фронта. Свърна в предния окоп и се потресе.

Нямаше никой.

Фиц обходи в зигзаг загражденията и не видя никого. Беше като в история за призраци или за онези кораби, който си плават невредими без жива душа на борда.

Сети се да погледне над ръба на окопа.

Това не биваше да се върши небрежно. Мнозина се бяха простили с живота още в първия си ден на фронта, тъкмо защото бяха хвърлили по един поглед над окопа.

Фиц взе една от лопатите с къси дръжки, наречени шанцов инструмент. Постепенно я подаде над ръба на насипа. После стъпи на издигнатата позиция за стрелба и бавно надигна глава и погледна навън през тесния процеп между насипа и лопатата.

Видяното го изуми.

Всички мъже се намираха в осеяната с кратери пустош на ничията земя. Но не се биеха. Стояха си на групички и разговаряха.

Имаше нещо странно във вида им. След миг Фиц забеляза, че някои от униформите са в цвят каки, а други — сивосини. Войниците разговаряха с врага.

Фиц пусна долу шанцовия инструмент, подаде глава изцяло над насипа и зяпна. Стотици войници, докъдето му стигаше погледът, британци и немци заедно.

Какво ставаше, по дяволите?

Намери стълбата и се изкатери по насипа. Закрачи бързо по разораната земя. Мъжете показваха снимки на семействата и любимите си, разменяха си цигари и се опитваха да общуват с приказки като:

— Аз Робърт, ти кой?

Фиц забеляза двама сержанти, британец и германец, потънали в задълбочен разговор. Потупа британеца по рамото.

— Ти! Какво правиш, да те вземат дяволите?

Мъжът му отвърна е гърления говор на кардифски докер.

— Не знам как точно стана, сър. Няколко джерита се прехвърлиха през укрепленията си, невъоръжени, и извикаха „Весела Коледа“. После едно от нашите момчета направи същото, после тръгнаха едни към други и преди да мигна, всички бяха навън.

— Но окопите ни са празни! — ядосано рече Фиц. — Не разбирате ли, че това може да е номер?

Сержантът огледа линията от край до край.

— Не, сър, ако трябва да съм честен, не мисля, че може да е номер — хладно отвърна той.

Имаше право. Как би могъл противникът да се възползва от сприятеляването на войниците на фронтовата линия?

Сержантът посочи немския си събеседник.

— Това, сър, е Ханс Браун. Бил сервитьор в лондонския хотел Савой. Говори английски!

Немският сержант козирува на Фиц.

— Радвам се да се запознаем, майоре. Весела Коледа. — Имаше по-слаб акцент от кардифския сержант. Подаде му манерката си — Искате ли малко шнапс?

— Боже милостиви — каза Фиц и се отдалечи.

Нямаше какво да стори. Трудно би било да прекрати това дори и с помощта на подофицерите като уелския сержант. А без тяхната помощ би било невъзможно. Реши, че е по-добре да докладва на някой висшестоящ и да прехвърли проблема.

Преди да си тръгне обаче, чу името си.

— Фиц! Фиц! Ти ли си наистина?

Гласът прозвуча познато. Фиц се обърна и видя вървящ към него германец. Когато онзи приближи, Фиц го разпозна.

— Фон Улрих? — с удивление попита той.

— Същият! — Валтер се усмихна широко и подаде ръка. Без да се замисля, Фиц я пое. Валтер енергично се здрависа. Изглеждаше отслабнал, а светлата му кожа беше загоряла. „Сигурно и аз съм се променил“, помисли си англичанинът.

— Невероятно! Какво съвпадение! — възкликна Валтер.

— Радвам се да те видя жив и здрав. Макар че май не би трябвало.

— И аз се радвам!

— Какво ще правим по този въпрос? — Фиц махна към другаруващите си войници. — Намирам, че това е притеснително.

— Съгласен съм. Утре може да не искат да стрелят по новите си приятели.

— И тогава какво ще правим?

— Трябва скоро да има битка, за да се нормализират нещата. Ако и от двете страни започнат да стрелят на сутринта, скоро пак ще се намразят.

— Дано си прав.

— А ти как си, стари приятелю?

Фиц си спомни добрите новини и засия.

— Станах баща — каза той. — Беа е родила момченце. Почерпи се с една пура.

Запалиха. Валтер му разкри, че е бил на Източния фронт.

— Русите са корумпирани. Офицерите продават запаси на черния пазар и оставят пешаците да гладуват и студуват. Половин Източна Прусия носят евтини руски ботуши, а руските войници ходят боси.

Фиц му сподели за опита си в Париж.

— Любимият ти ресторант, Воазен, още е отворен.

Мъжете започнаха футболен мач, Германия срещу Великобритания, като натрупаха кепетата си за греди.

— Трябва да съобщя за това — каза Фиц.

— И аз. Но, първо, кажи ми как е лейди Мод?

— Добре, мисля.

— Много ми се ще да й споменеш тази ни среща.

Фиц се изненада от тежестта, която Валтер придаде на тази иначе обикновена забележка.

— Разбира се. Има ли конкретна причина?

Валтер отклони поглед.

— Точно преди да си тръгна от Лондон… танцувах с нея на бала на лейди Уестхамптън. Последното цивилизовано нещо, което направих преди тая проклета война.

Последните две думи бяха казани на немски. Гласът на Валтер трепереше. За него беше крайно необичайно да смесва немски и английски. Може би коледната атмосфера му действаше. Той продължи с овлажнели очи:

— Много ми се ще да знае, че съм си мислел за нея на Коледа. Ще й кажеш ли, стари приятелю?

— Ще й кажа. Сигурен съм, че много ще се зарадва.

Четиринадесета глава

Февруари 1915 година

I

Отидох при доктора — каза жената до Етел. — Казах му, че ме сърби оная работа.

Смехът се разнесе на вълнички из стаята. Намираха се на най-горния етаж на малка къща в източен Лондон, близо до Олдгейт. Двадесетте жени седяха пред шевни машини от двете страни на дълга работна пейка. Нямаше огън, а единственият прозорец беше здраво затворен заради февруарския студ. Дъските на пода бяха голи. Мазилката по стените се ронеше от старост и на места отдолу се подаваха летви. Стаята беше душна, ала сякаш никога не се стопляше и всички жени бяха с шапки и палта.

Тъкмо бяха спрели за почивка и за кратко педалите под краката им стихнаха. Жената до Етел беше на нейната възраст и се казваше Милдред Пъркинс, коренячка лондончанка. Милдред освен това живееше под наем в къщата на Етел. Иначе красивото й лице бе поразвалено от изпъкналите зъби. Неин специалитет бяха неприличните шеги. Тя продължи:

— И ми вика тоя доктор, вика ми, не трябва да говориш такива неща, това е мръсна дума.

Етел се подсмихна. Милдред успяваше за малко да поразвесели мрачните дванадесетчасови работни дни. Етел не беше чувала досега да се говори така. В Тай Гуин прислугата имаше добри маниери. А тези лондончанки говореха както си искат. Бяха на всякакви възрасти и от няколко националности; някои едва говореха английски, включително двете бегълки от окупираната от немците Белгия. Единственото общо между всички тях бе, че са достатъчно отчаяни да се съгласят с тази работа.

— И му викам, как да го кажа тогава, докторе? Той ми вика, кажи, че те сърби пръстът.

Шиеха британски военни униформи — хиляди куртки и панталони. Ден след ден от кроячницата на съседната улица докарваха в кашони ръкави, гърбове и крачоли от дебел плат в цвят каки, жените тук ги съшиваха и ги пращаха в друга малка фабрика, за да им пришият копчетата и да им прорежат илиците. Заплащането беше за свършена работа.

— И ми вика, пръстът през цялото време ли ви сърби, госпожо Пъркинс, или само от време на време?

Милдред спря, жените притихнаха в очакване на края.

— И му викам, не, докторе, само като пикая през него.

Жените избухнаха в смях и взеха да подвикват одобрително.

Тогава влезе едно слабичко дванадесетинагодишно момиче с прът на рамо. На пръта висяха двадесет големи чаши и халби. Детето внимателно постави пръта на пейката. В чашите имаше чай, горещ шоколад, бульон или редичко кафе. Всяка от жените имаше своя чаша. Два пъти на ден, преди и след пладне, те даваха на момичето Али по пени или половин пени и то отнасяше чашите в кафенето в съседната сграда да ги напълнят.

Жените отпиха от чашите, протегнаха ръце и крака и потъркаха очи. „Не е като да копаеш въглища“, рече си Етел, „ала е уморително да се привеждаш с часове над машината и да се взирай в бодовете.“ При това трябваше да се работи добре. Началникът Мани Литов, проверяваше всяка дреха и ако нещо не беше както трябва, не плащаше. Етел обаче подозираше, че Мани продава и дефектните униформи.

След пет минути в работилницата се появи и самият Мани, плесна с ръце и рече:

— Хайде, обратно на работа.

Жените пресушиха чашите и се върнаха на пейката.

Мани беше експлоататор, обаче жените казваха, че има и по-лоши от него. Поне не ги биеше и не искаше от тях сексуални услуги. Беше тридесетинагодишен, тъмноок и с черна брада. Баща му беше шивач, дошъл от Русия и отворил дюкян на „Майл енд роуд“. Там шил евтини костюми за банковите чиновници и разсилните от борсата. Мани научил занаята при него и сетне се заловил с по-амбициозно предприятие.

Войната се отрази добре на работата. От август до Коледа в армията се записаха един милион доброволци, а всеки от тях имаше нужда от униформа. Мани наемаше всяка шивачка, която успееше да намери. За щастие, в Тай Гуин Етел се беше научила да шие на машина.

Етел имаше нужда от работа. Макар че къщата й беше изплатена и освен това тя получаваше наем от Милдред, трябваше да пести за времето след раждането на детето. Онова, което научи, докато си търсеше работа, я изпълни с безсилен гняв.

За жените се откриваха разнообразни работни места, обаче Етел бързо разбра, че още не са равнопоставени с мъжете. Работа, за която мъжете получаваха три или четири паунда седмично, се предлагаше на жените за един паунд. При това с жените се държаха враждебно и ги напъждаха. Пътниците в автобусите не показваха билетите на жени-кондукторки, инженерите сипваха смазка в кутиите с инструменти на работничките, на жените се отказваше достъп до кръчмите при вратите на фабриките, където работеха. Етел се гневеше още повече, когато същите тези мъже наричаха жените мързеливи и повлекани, ако децата им ходеха дрипави.

Най-накрая, неохотно и ядно, тя се залови със занаят, в който обичайно наемаха жени, и се закле да промени несправедливата система, преди да умре.

Разтри гърба си. Трябваше да роди след една или две седмици и щеше всеки момент да спре да работи. Неудобно беше да шие на машината с издутия си корем, а най-трудно се справяше с умората, която заплашваше да я надвие.

В работилницата влязоха още две жени, едната с превързана ръка. Шивачките често се убождаха с иглите или се порязваха с острите ножици.

Етел каза:

— Виж сега, Мани, трябва да държиш тук малък медицински комплект с превръзки, шишенце йод и още няколко дреболии в кутийка.

— Как мислиш, да не би да се въргалям в пари? — предложи Мани обичайния си за всяко искане на работничките отговор.

— Та ти губиш пари всеки път, когато някоя от нас се нарани — рече Етел с благ и вразумителен тон. — Ето, сега две от жените не са работили в продължение на час, понеже се е наложило да идат до аптеката и да се погрижат за раната.

Жената с превързаната ръка се подсмихна и додаде:

— Пък и трябваше да се отбия в Кучето и патицата, за да си поуспокоя нервите.

Мани се обърна към Етел и саркастично я попита:

— Предполагам, ще поискаш да прибавя към медицинския комплект и една бутилка джин?

Етел не обърна внимание на последното.

— Ще ти съставя един списък и ще проверя кое колко струва, за да си помислиш. Нали?

— Нищо не обещавам — отговори Мани, което за него беше най-близкото до обещание.

— Добре тогава — каза Етел и се върна на машината.

Винаги тя искаше от Мани да направи дребни подобрения на работното място, протестираше, когато той влоши условията — например, когато поиска жените да плащат за наточване на ножиците. Без да иска, Етел изглежда играеше ролята на баща си в мината.

Зад мръсния прозорец краткият следобед свърши и се спусна мрак. За Етел последните три часа от работния ден бяха най-тежките. Гърбът й се схващаше, а от силните лампи получаваше главоболие.

Въпреки това, когато стана седем, тя нямаше желание да се прибира у дома. Мисълта да прекара вечерта сама беше твърде потискаща.

Скоро след като Етел пристигна в Лондон, неколцина младежи й обърнаха внимание. Всъщност тя не харесваше никого от тях, но не отказваше покани за кино, мюзикъли, рецитали и вечери в кръчмите. Дори целуна един от младежите, макар и без особена страст. Ала когато бременността почна да личи, всички ухажори загубиха интерес. Хубавото момиче е едно нещо, а жената с дете — съвсем друго.

За щастие, тази вечер имаше събрание на Лейбъристката партия. Етел се записа в организацията на Независимата Лейбъристка партия в Олдгейт скоро след като купи къщата там. Често се питаше какво ли би казал баща й, ако знаеше. Дали би пожелал да я изгони от партията така, както я прогони от дома си? Или тайно би се радвал? Навярно Етел никога нямаше да узнае.

— Днес щеше да говори Силвия Панкхърст, една от водачките на суфражетките. Войната разедини прочутото семейство Панкхърст. Майката, Емелин, беше прекратила кампанията си до края на войната. Едната дъщеря, Кристабел, подкрепи майка си, докато другата, Силвия, скъса с тях и продължи дейността си. Етел беше на страната на Силвия: жените бяха потискани и във военно и в мирно време и нямаше да получат справедливост, докато нямат право на глас.

На тротоара пред къщата, където работеха, Етел пожела лека нощ на останалите жени. Осветената с газени лампи улица беше пълна с работници, които се прибираха у дома, бакали, които си приготвяха вечерята, и гуляйджии, които тръгваха да се забавляват. От отворената врата на кръчмата Кучето и патицата лъхна топъл спарен въздух. Етел проявяваше разбиране към жените, които прекарваха по цели нощи на подобни места. Кръчмите бяха по-уютни от домовете на доста хора и предлагаха компанията на приятели и евтината забрава на джина.

До кръчмата се намираше бакалията При Липман, която обаче беше затворена. Заради звучащото по немски име я нападнаха патриотично настроени вандали, та сега витрините бяха заковани с дъски. Ироничното беше, че Липман беше евреин от Глазгоу, а синът му служеше в Хайландската лека пехота.

Етел взе автобус. Пътува само две спирки, но беше прекалено уморена да ходи.

Събранието на лейбъристите беше в Евангелския параклис „Голгота“, където се намираше клиниката на лейди Мод. Етел се беше настанила в Олдгейт, понеже беше чувала само за този лондонски квартал — Мод го споменаваше неведнъж.

По стените на залата бяха окачени ведри газени фенери, а разположената в средата печка с въглища пропъждаше студа. Евтини сгъваеми столове бяха наредени срещу масата и катедрата. Етел се поздрави със секретаря на организацията, Бърни Лекуит — прилежен и педантичен човек с добро сърце. Сега Лекуит изглеждаше попритеснен.

— Нашата лекторка е отменила ангажимента — каза той.

Етел остана разочарована.

— Какво ще правим? — Етел се огледа. — Вече имате повече от петдесет посетители.

— Изпращат заместничка, но още не е дошла и нямам представа дали ще е добра. Не е дори от партията.

— Коя е?

— Казва се лейди Мод Фицхърбърт — рече Бърни и добави неодобрително: — Доколкото разбирам, семейството й притежава въгледобивна мина.

— Гледай ти! — засмя се Етел. — Работех за нея едно време.

— Добре ли говори?

— Нямам представа.

Етел беше заинтригувана. Не беше виждала лейди Мод след онзи съдбовен вторник, когато тя се омъжи за Валтер фон Улрих а Великобритания обяви война на Германия. Етел още пазете роклята, която Валтер й купи тогава — внимателно завита в амбалажна хартия и окачена в гардероба. Беше от розова коприна с шифонено горнище, най-красивата вещ, която някога бе притежавала. Сега, разбира се, не се побираше в нея. Освен това роклята беше прекалено елегантна за събрание на Лейбъристката партия. Етел още пазеше и шапката в кутията й от магазина на улица „Бонд“.

Седна, доволна, че ще облекчи краката си, и зачака началото на събранието. Никога нямаше да забрави как след сватбата отиде в Риц с хубавия братовчед на Валтер, Роберт фон Улрих. Когато влезе в ресторанта, привлече погледи, изпълнени с неприязън на една или две дами и предположи, че въпреки скъпата рокля у нея има нещо, което издава, че е от работническата класа. Но не я беше грижа. Роберт я разсмиваше с ехидните коментари на облеклото и бижутата на останалите жени, а тя му разказа малко за живота в уелското миньорско градче. Това се стори на Роберт по-странно от съществуванието на ескимосите.

Къде ли бяха те сега? Разбира се, и двамата бяха отишли на война — Валтер в германската армия, а Роберт в австрийската. Етел нямаше как да узнае живи ли са. И за Фиц не знаеше. Предположи, че е във Франция с Уелските стрелци, но дори и за това не беше сигурна. Все пак преглеждаше във вестниците списъците на загиналите — със страх търсеше името Фицхърбърт. Отношението му към нея я караше да го ненавижда, ала въпреки това беше дълбоко благодарна, че името му не се появява сред жертвите. Навярно би могла да поддържа връзка с Мод просто като посещава клиниката всяка сряда, но как да обясни тези визити? Бременността й протичаше нормално. Само през юли се поуплаши от петънце кръв по бельото си, обаче доктор Грийнуолд я увери, че няма защо да се тревожи.

Мод не се беше променила през изминалите шест месеца. Влезе в залата, ефектно облечена, както винаги — с огромна широкопола шапка, от чиято панделка стърчеше като мачтата на яхта дълго перо. Изведнъж Етел се почувства дрипава в старото си кафяво палто.

Мод усети, че я гледа, и се приближи.

— Здравей, Уилямс! Извини ме, искам да кажа Етел. Каква прекрасна изненада!

Етел стисна ръката й.

— Ще ме извиниш, че не ставам — каза тя и потупа големия си корем. — Точно сега ми се струва, че не бих могла да стана дори за краля.

— Дори и не си го помисляй. Ще можем ли да отделим няколко минути, за да поговорим след срещата?

— Би било прекрасно.

Мод отиде към масата и Бърни откри събранието. Подобно на много от жителите на Ийст Енд, той беше руски евреин. Всъщност, малцина от местните хора бяха англичани. Имаше много уелсци, шотландци и ирландци. Преди войната имаше много немци; сега имаше хиляди белгийски бежанци. Слизаха от корабите в Ийст Енд, тъй че съвсем естествено се установяваха тук.

Въпреки специалния гост, Бърни държеше най-напред да се извини за отсъстващата лекторка, да представи протоколите на предходното събрание и други рутинни дреболии. Работеше в библиотечния отдел на общината и много настояваше на подробностите.

Най-сетне представи Мод. Тя говори уверено и компетентно за потискането на жените.

— Жена, която върши същата работа като мъж, трябва да получи същите пари. Но често ни казват, че един мъж трябва да се грижи за издръжката на семейството.

Няколко мъже в залата кимнаха утвърдително — тъкмо това казваха и те.

— Ами жените, на които им се налага да издържат семейство?

Това предизвика одобрителен шепот от страна на жените.

— Миналата седмица в Актън срещнах момиче, което се опитва да изхрани и да облече петте си деца с два паунда на седмица, а съпругът й, избягал от нея, получава четири паунда и десет шилинга в работилница за корабни перки в Тотнъм и пилее парите в кръчмата!

— Така си е! — рече една жена зад Етел.

— Наскоро говорих с жена в Бърмондси, чийто съпруг бил убит при Ипр — трябва да издържа четири деца, а получава женска заплата.

— Срам! — извикаха няколко жени.

— Ако за работодателя си струва да плаща на даден мъж по шилинг за направата на един шип за лагер, то си струва да плаща по толкова и на жените.

Мъжете се разшаваха неудобно в столовете си.

Мод обхвана публиката със стоманен поглед.

— Когато чуя социалисти да се изказват против равното заплащане на жените, питам ги: Позволявате ли на алчните работодатели да се отнасят към жените като към евтина работна ръка?

Етел си каза, че на една жена с произхода на Мод са нужни доста храброст и независимост, та да има подобни възгледи. Тя й завидя. Ревнуваше я заради красивите дрехи и гладкия бляскав изказ. На всичко отгоре, Мод се бе омъжила за човека, когото обича.

След лекцията мъжете от Лейбъристката партия нападнаха Мод с въпроси. Ковчежникът на местната партийна организация, червендалест шотландец на име Джок Рийд, попита:

— Как може още да плачете за правото на глас на жените, когато момчетата ни мрат във Франция?

Чуха се силни гласове в негова подкрепа.

— Радвам се, че ме попитахте, защото този въпрос тормози много мъже, а също и жени. — Етел се възхити на помирителния тон на отговора, който отлично контрастираше с нападателността на питащия. — Трябва ли нормалната политическа дейност да спре по време на войната? Трябва ли да присъствате на събрание на Лейбъристката партия? Трябва ли профсъюзите да продължат да се борят срещу експлоатацията на работниците? А Консервативната партия спряла ли е дейността си, докато трае войната? Несправедливостта и потисничеството дали ли са си почивка? Аз казвам: не, другарю. Не бива да позволяваме противниците на прогреса да се възползват от войната. Тя не бива да се превръща в извинение за традиционалистите да ни задържат. Както казва господин Лойд Джордж — „бизнес както винаги“.

След събранието направиха чай — жените, разбира се. Мод седна до Етел и свали ръкавиците си, за да вземе в нежните си ръце чашката и чинийката от груба синя керамика. Етел вярваше, че няма да е възпитано да каже на Мод истината за нейния брат, затова й предложи най-новата версия на измислената сага за „Теди Уилямс“, убит на фронта във Франция.

— Казвам на хората, че сме били женени — обясни тя и докосна евтината си халка. — Не че напоследък някого го е грижа за това. Когато момчетата заминават на война, момичетата искат да им доставят удоволствие, независимо дали са женени. — После сниши глас — Предполагам, че нямаш вести от Валтер.

Мод се усмихна.

— Случи се нещо изумително! Нали си чела за коледното примирие по вестниците?

— Да, разбира се — британци и германци си разменят подаръци и играят футбол в ничията земя.

— Именно. А Фиц срещнал Валтер!

— Е, това е невероятно.

— Разбира се, Фиц не знае, че сме женени, затова Валтер е внимавал какво ще му каже. Но ми съобщава, че мисли за мен на Коледа.

Етел стисна ръката й.

— Значи той е добре!

— Воювал е в Източна Прусия, а сега е на фронта във Франция, но е невредим.

— Слава Богу. Обаче не допускам, че отново ще имаш новини от него. Подобен късмет не се повтаря.

— Така е. Единствената ми надежда е по някаква причина да го пратят в неутрална страна като Швеция или Съединените щати, откъдето да ми прати писмо. Иначе ще трябва да чакам до края на войната.

— Ами графът?

— Фиц е добре. Първите няколко седмици от войната си е живял живота в Париж.

„Докато аз търсех работа в някоя фабрика“, помисли си с възмущение Етел.

— А княгиня Беа роди момченце — додаде Мод.

— Фиц сигурно е щастлив, че има наследник.

— Всички сме доволни — рече Мод и Етел си спомни, че тя е не само бунтовничка, но и аристократка.

Събранието приключи. Едно такси чакаше Мод и двете се сбогуваха. Бърни Лекуит взе автобуса заедно с Етел.

— Тя надмина очакванията ми — каза Бърни. — Висша класа, разбира се, но съвсем разумна. И дружелюбна, особено към теб. Предполагам, че човек опознава отлично семейството за което работи.

„Представа си нямаш“, помисли си Етел.

Тя живееше на тиха улица с еднотипни къщички, стари, но добре построени и населени предимно с позамогнали се работници, занаятчии и началници на цехове из фабриките заедно с техните семейства. Бърни я изпрати до входната врата. Навярно искаше да я целуне за лека нощ. Етел се заигра с мисълта да му позволи, просто защото беше благодарна, че на света има един мъж, който още я намира за привлекателна. Но разумът й надделя — не искаше да му дава лъжливи надежди.

— Лека нощ, другарю — бодро рече тя и се прибра.

На горния етаж беше тъмно и тихо — Милдред и децата й вече спяха. Етел се съблече и се пъхна в леглото. Беше уморена, ала умът й работеше и тя не можеше да заспи. След малко стана и направи чай.

Реши да пише на брат си. Отвори бележника и започна.

Моя много скъпа малка сестричке Либи,

В техния код се броеше всяка трета дума и познатите имена бяха с разместени букви, така че това значеше просто Скъпи Били.

Етел си спомни, че първо изписваше желаното съобщение, а след това запълваше празните места.

Седя сама, нещастна много.

Превърна го в код.

Където сега седя, ако съм сама, не съм нещастна, нито щастлива много.

Като дете обичаше тази игра — да си измислят лъжливо съобщение, с което да прикрият истинското. Двамата с Били усвоиха разни трикове — например задрасканите думи се четяха, а подчертаните — не.

Реши да напише цялото писмо и чак след това да го кодира.

Улиците на Лондон не са застлани със злато, поне не в Олдгейт.

Смяташе писмото й да е весело, да омаловажи тегобите й. После размисли — „по дяволите, мога да кажа истината на брат си“.

Вярвах, че съм специална, не питай защо. Казваха, че се мисля за твърде добра за Абъроуен, и бяха прави.

Когато си припомни тези времена, трябваше да премигне, за да пропъди сълзите си — чистата униформа, отличната храна в безукорно чистото помещение за прислугата и най-вече някогашното си стройно и красиво тяло.

Виж ме сега. Работя по дванайсет часа на ден в шивачницата на Мани Литов. Главата ме боли всяка вечер, а гърбът — непрестанно. Ще родя дете, което никой не иска. Никой не ме иска и мен, освен един скучен библиотекар с очила.

Дълго и замислено дъвка крайчеца на молива и после написа:

Все едно съм умряла.

II

Всяка втора неделя от месеца с влака от Кардиф в долината на Абъроуен пристигаше православен свещеник. Носеше пълен куфар с внимателно увити икони и свещи, за да отслужи божествата литургия за русите.

Лев Пешков мразеше свещениците, но винаги присъстваше на Службата — налагаше се, за да може да получи храна след това. Литургията се състоеше в читалнята на обществената библиотека. Това беше Карнегиева библиотека — построена с дарение от американския филантроп, както беше написано и на една плоча във фоайето. Лев можеше да чете, обаче не разбираше хората, които намираха това за удоволствие. Вестниците бяха закачени на тежки дървени поставки, за да не се крадат, и в помещението имаше надписи „Пазете тишина.“ Какво приятно имаше в подобно място?

Лев не харесваше повечето неща в Абъроуен.

Конете си бяха коне навсякъде, но Лев ненавиждаше работата под земята: винаги цареше полумрак, а гъстият въглищен прах го караше да кашля. На земята пък валеше непрекъснато. Младежът не беше виждал толкова дъжд през живота си. Дъждът не идваше в гръмотевични бури или на облаци и не го следваше изясняване и засушаване. По-скоро беше лек ръмеж, който не преставаше по цели дни, понякога и със седмици, плъзваше нагоре по крачолите на панталоните му и надолу по гърба на ризата му.

Стачката бе отшумяла през август, когато започна войната. Миньорите се върнаха на работа. Повечето бяха наети отново на работа и получиха старите си домове. Изключение правеха онези работници, които управата считаше за подстрекатели. Голяма част от тях бяха постъпили в редовете на Уелските стрелци. Прогонените вдовици бяха намерили къде да живеят. Стачкоизменниците вече не бяха отхвърляни от всички: местните възприеха мнението, че и чужденците са били измамени от капиталистическата система.

Ала Лев не беше избягал от Петербург, за да получи това. Във Великобритания беше по-добре, отколкото в Русия, разбира се: тук профсъюзите бяха разрешени, полицията не беше оставена без контрол, даже евреите бяха свободни. Въпреки това той нямаше намерение да се задоволи да прекара дните си в смазваща работа в това затънтено миньорско градче. Не за това бяха мечтали двамата с Григорий. Това не беше Америка.

Негов дълг към Григорий беше да продължи напред, дори и да се изкушеше някога да остане тук. Знаеше, че е постъпил зле с брат си, но се беше заклел да му прати пари за билет. Лев беше нарушил много обещания през краткия си живот, обаче имаше намерението да спази това.

Вече бе събрал повечето пари за билет от Кардиф до Ню Йорк. Криеше ги под една плоча на пода в кухнята в къщата на улица „Уелингтън“ редом с пистолета и паспорта на Григорий. Разбира се, парите не бяха спестени от седмичната заплата, която едва му стигаше за бира и тютюн. Идваха от ежеседмичната игра на карти.

Вече не работеше със Спиря. Младежът прекара няколко дни в Абароуен и замина за Кардиф да търси по-лека работа. Но алчни хора винаги се намираха лесно и така Лев се сприятели с един от заместниците в мината, Рис Прайс. Лев имаше грижата Рис да печели редовно, а после си деляха полученото. Важно беше нещата да не се пресилват: от време на време трябваше да печелят и други играчи. Ако миньорите се досетеха какво става, не само щяха турят край на картоиграческата школа, а и навярно да погубят Лев. Затова парите се трупаха бавно и младежът не можеше да си позволи да пропусне едно безплатно хранене.

Винаги посрещаха свещеника на гарата с автомобила на графа. Откарваха го в Тай Гуин, където го черпеха с шери и сладкиш. Ако княгиня Беа беше в имението, придружаваше свещеника до библиотеката и влизаше няколко секунди преди него, за да не й се налага да чака дълго заедно с простолюдието.

Този ден големият часовник на стената в читалнята сочеше няколко минути след единадесет, когато княгинята влезе, облечена в бяло кожено палто и с шапка заради февруарския студ. Лев тайно потрепери: не можеше да я погледне, без отново да изпита чистия ужас на шестгодишното дете, видяло обесения си баща.

Последва я свещеникът в светло расо и златен епитрахил. Днес за пръв път го придружаваше някакъв мъж в дяконски одежди. Лев се изненада и уплаши, когато позна бившия си партньор в измамите Спиря.

Мислите на Лев се лутаха безредно, докато двамата свещеници подготвяха петте самуна хляб и разреждаха с вода червеното литургично вино. Дали Спиря беше открил Бога и се беше променил? Или расото беше само поредното прикритие за неговите кражби и лъжи?

Свещеникът изпя благослова. Неколцина от по-религиозните мъже бяха съставили хор — действие, което уелските им съседи одобряваха от сърце — и сега изпяха амин. Лев се прекръсти заедно с останалите, ала през това време тревожно мислеше за Спиря. Съвсем би му подхождало като дякон да каже истината и да развали всичко и повече няма да има игри на карти, нито билет за Америка, нито пари за Григорий.

Лев си спомни последния ден от плаването с Архангел Гавриил, когато жестоко заплаши да изхвърли Спиря зад борда, само защото говореше как може да го измами. Спиря преспокойно можеше да си спомни за това сега. На Лев му се искаше тогава да не го бе унижил така.

Разглеждаше го по време на службата, мъчеше се да разгадае лицето му. Когато излезе напред да получи причастие, опита да привлече погледа му, ала Спиря дори не показа, че го познава — изглеждаше напълно погълнат от ритуала. Или поне се преструваше, че е така.

След това духовниците потеглиха с колата заедно с княгинята, а тридесетината руси ги последваха пешком. Лев се питаше дали Спиря ще го заговори в Тай Гуин и се тормозеше какво би могъл да каже. Дали ще се престори, че никога не са се карали? Дали ще издаде тайната и ще стовари върху Лев гнева на миньорите? Дали ще поиска възнаграждение за мълчанието си?

Лев беше изкушен да напусне веднага града. Имаше влакове за Кардиф на всеки час или два. Ако разполагаше с повече пари, можеше да избяга. Но не беше спестил достатъчно за билет, затова се тътреше нагоре по хълма към имението на графа за безплатния обяд.

Поднасяха им храната в помещението на слугите под стълбището. Гощавката си я биваше: говежда яхния с хляб на корем. Даваха и ейл за прокарване на обеда. Прислужницата на княгинята, рускиня на средна възраст на име Нина, слизаше при сънародниците си и им превеждаше. Имаше слабост към Лев и гледаше той да получава допълнително пиво.

Свещеникът обядваше заедно с княгинята, обаче Спиря дойде долу и седна до Лев, който го посрещна с най-радушната си усмивка.

— Стари приятелю, каква изненада! Поздравления!

Спиря не се поддаваше на чара му.

— Още ли играеш карти, сине мой?

Лев продължи да се усмихва, но сниши глас.

— Ще си мълча, ако и ти го направиш. Честно ли е така?

— Ще говорим след обяда.

Лев се тревожеше. По кой път щеше да тръгне Спиря — на праведността или на изнудването?

Когато приключиха с яденето, Спиря излезе през задната врата и Лев го последва. Спиря безмълвно го поведе към бяла ротонда, подобна на миниатюрен гръцки храм. Оттук можеха да видят дали идва някой. Валеше и дъждовната вода се стичаше по мраморните колони. Лев отръска каскета си и отново го сложи.

Спиря рече:

— Помниш ли как те питах на кораба какво ще направиш, ако не ти дам твоята половина от парите?

Тогава Лев го беше избутал наполовина над парапета и беше заплашил, че ще му счупи врата и ще хвърли трупа му в морето.

— Не, не помня — излъга той.

— Няма значение — каза Спиря. — Просто исках да ти простя.

„Праведност“, помисли си с облекчение Лев.

— Онова, което вършехме, беше грях — продължи Спиря. — Изповядах се и получих прошка.

— Значи няма да моля свещеника ти да играе карти с мене.

— Не се шегувай.

Лев искаше да стисне Спиря за гърлото, както на кораба, обаче младежът вече не изглеждаше като човек, когото може да принуждава със сила. По някаква ирония расото го беше одързостило.

— Длъжен съм да разкрия престъплението ти пред хората, които ограбваш — продължи Спиря.

— Няма да ти благодарят. Може да отмъстят и на двама ни.

— Расото ще ме пази.

Лев поклати глава.

— Повечето ограбени от нас с тебе бяха бедни евреи. Навярно помнят как свещениците са гледали с усмивка, докато казаците са ги пребивали. Може да те наритат до смърт още по-охотно, именно заради расото ти.

Сянката на гняв премина по младото лице на Спиря, но той се насили да се усмихне благодушно.

— Повече се тревожа за теб, сине мой. Не ми се ще да провокирам насилие срещу теб.

— Какво ще направиш? — Лев можеше да разбере кога го заплашват.

— Въпросът е ти какво ще правиш.

— Ще си мълчиш ли, ако спра?

— Ако се изповядаш, разкаеш се искрено и спреш да прегрешаваш, Бог ще ти прости и след това няма да имам правото да те наказвам.

„А и ти ще се измъкнеш“, помисли си Лев.

— Добре, ще го направя.

Още щом го каза, осъзна, че е отстъпил прекалено бързо.

Следващите думи на Спиря потвърдиха, че той не се лъже лесно.

— Ще проверя. И ако си нарушил обещанието си към мен и към Бог, ще разкрия престъплението ти пред твоите жертви.

— И ще ме убият. Добра работа, отче.

— Доколкото мога да преценя, това е най-добрият начин да разрешим моралната дилема. Свещеникът ми е съгласен. Както прецениш.

— Нямам избор.

— Бог да те благослови, сине мой.

Лев си тръгна.

Излезе от пределите на Тай Гуин и кипящ от гняв закрачи по дъжда към Абъроуен. Колко подходящо за свещеник, сърдито размишляваше Лев, да отнеме на човека възможността да се поправи. Сега на Спиря си му беше добре — храна, дрехи, жилище, предоставени му за вечни времена от църквата и от гладните богомолци, даряващи пари, които всъщност не можеха да си позволят. Сега на Спиря му оставаше само да пее в черква и да закача иподяконите през остатъка от дните си.

А какво да прави Лев? Ако престане да лъже на карти, ще му трябва цяла вечност да спести достатъчно за път. Така се обричаше да прекара години в грижи за понитата в мината, на половин миля под земята. И никога нямаше да изкупи грешката си и да прати на Григорий парите за билет до Америка.

Никога не избираше лесния път.

Упъти се към кръчмата Двете корони. В Уелс съблюдаваха неделния ден и на кръчмите беше забранено да работят, но в Абъроуен не гледаха строго на правилата. В града имаше само един полицай, и в неделя и той излизаше в почивка като повечето от хората. От приличие Двете корони затваряха предната си врата, но редовните клиенти влизаха през кухнята и работата си вървеше както обикновено.

На бара седяха братята Понти — Джоуи и Джони. И двамата пиеха уиски — непривично за тях. Миньорите пиеха бира. Уискито бе напитката на богатите; една бутилка вероятно се задържаше в Двете корони от Коледа до Коледа.

Поръча си халба бира и се обърна към по-големия от братята.

— Драго ми е да те видя, Джоуи.

— И на мен, Григорий.

Лев все още ползваше името на брат си, изписано в паспорта.

— Паралия си днеска, а Джоуи?

— Аха. Двамата с хлапето отидохме до Кардиф вчера за боксовите мачове.

Братята приличат на боксьори, рече си Лев — бяха широкоплещести, дебеловрати и с големи ръце.

— Добри ли бяха?

— Черния Дженкинс срещу Тони Римлянина. Заложихме на италианче като нас. Тринайсет към едно и Тони го събори за три рунда.

Лев понякога имаше трудности с книжовния английски, но знаеше какво значи „тринайсет към едно.“

— Трябва да поиграете карти. В… — подхвана Лев. Поколеба се, после се сети за фразата. — … в късметлийска серия сте.

— А, не ща да губя пари толкова бързо, колкото съм ги спечелил — каза Джоуи.

Въпреки това след половин час, когато играчите се събраха в обора, Джоуи и Джони бяха там. Останалите бяха смесица от уелсци и руси.

Играеха някаква тукашна версия на покера. Лев харесваше тази игра. Ръката беше от по три карти и повече не се раздаваха и не се разменяха, така че вървеше бързо. Ако един играч вдигнеше залога, съседът му трябваше да отговори незабавно — не можеше да остане в играта при първоначалния залог — така че сумите се увеличаваха бързо. Залозите продължаваха до оставането само на двама играчи. Единият можеше да свърши играта като удвои залога и така принуди противника да разкрие картите си. Най-добрата ръка бяха три еднакви карти, и най-вече три тройки.

Лев имаше вроден усет за играта и обикновено можеше да побеждава на карти и без да мами, но така ставаше прекалено бавно.

Всеки път раздаваше различен човек и раздаването вървеше наляво, така че Лев не можеше винаги да наглася картите. Но съществуваха хиляда начина да лъже и той беше измислил прост код, чрез който Рис да му съобщава кога има добра ръка. Тогава Лев продължаваше да играе, независимо какви карти имаше, за да вдига залога. В повечето случаи всички други играчи отпадаха и Лев губеше от Рис.

Докато раздаваха първата ръка, Лев реши, че играе за последен път. Ако измъкнеше всички пари на братята Понти, може би щеше да успее да си купи билета. Другата неделя Спиря щеше да поразпита дали Лев още играе. А той искаше дотогава вече да пътува по море.

През следващите два часа Лев наблюдаваше как растат печалбите на Рис и си рече, че Америка се приближава с всяко следващо пени. Обикновено не му допадаше да обира някого докрай, защото искаше играчите да се върнат и следващата седмица. Днес обаче трябваше да прибере банката.

Когато почна да се свечерява, той се задейства. Даде на Джоуи Понти три аса, а на Рис — три тройки. В тази игра тройката беше по-силна от асото. За себе си остави два попа, с които да обоснове вдигането на залога. Остана в играта, докато Джоуи се разори почти напълно — не му се щеше онзи да има да му дава. Джоуи използва последните си пари, за да види ръката на Рис. Изражението на лицето му при вида на трите тройки беше едновременно смешно и жалко.

Рис нагреба спечеленото. Лев стана и каза:

— Останах без пари.

Играта се разтури и всички се върнаха на бара, където Рис почерпи за утеха на загубилите. Братята Понти отново минаха на бира, а Джоуи каза:

— Е, лесно идват, лесно си отиват…

Няколко минути по-късно Лев излезе, последван от Рис. В Двете корони нямаше тоалетна, затова мъжете използваха пътеката на гърба на обора. Единствената светлина идеше от далечна улична лампа. Рис бързо подаде на Лев неговата половина от спечеленото — част в монети и част в новите цветни банкноти, зелени паундове и кафяви по десет шилинга.

Лев знаеше точно колко му се полага. Аритметиката му идеше отвътре, също като играта на карти. По-късно щеше да брои парите, понеже знаеше, че Рис няма да го измами. Опитал беше веднъж. Лев беше установил, че делът му е с пет шилинга по-малко. Някой небрежен човек не би забелязал това. Тогава Лев отиде в дома на Рис, тикна дулото на револвера в устата му и запъна петлето. Рис се изпусна от уплаха. Оттогава насетне парите винаги бяха точни до последното половин пени.

Лев натъпка парите в джоба на палтото си и двамата се върнаха в бара.

Тъкмо влизаха, когато Лев видя Спиря.

Беше свалил расото и носеше горната дреха, с която беше на кораба. Стоеше пред бара, но не пиеше, а говореше задълбочено с групичка руси, сред които и някои картоиграчи.

Начаса погледите им се срещнаха.

Лев се завъртя и излезе, но знаеше, че е твърде късно.

Бързо се отдалечи нагоре по хълма към улица „Уелингтън“. Сигурен беше, че Спиря ще го предаде. Дори в този момент той навярно обясняваше как Лев е успявал да лъже на карти и привидно да изглежда губещ. Хората щяха да се ядосат и братята Понти да си поискат парите обратно.

Когато приближи своята къща, видя, че от другата страна се задава мъж с куфар, и на светлината на уличната лампа позна младия Били-с-Иисус, съседско момче.

— Здрасти, Били.

— Здравей и ти, Григорий.

Момчето като че се канеше да напусне града и Лев полюбопитства:

— Накъде?

— Лондон.

Лев наостри уши.

— С кой влак?

— От шест, за Кардиф. — Там ставаше смяната на влака за Лондон.

— Колко е сега?

— Без двадесет.

— Айде, довиждане.

Лев влезе в къщата си. Реши да вземе същия влак.

Светна електрическата лампа в кухнята и вдигна плочата. Извади спестяванията си, паспорта с името и снимката на Григорий, кутия патрони и пистолета си Мосин-Наган М1895, спечелен от армейски капитан на карти. Провери дали в барабана има нови патрони: наганът не изхвърляше гилзите, а човек трябваше да ги вади, когато презарежда. Прибра парите, паспорта и оръжието в джобовете на палтото си.

Горе намери куфара на Григорий с дупката от куршум в него. Сложи патроните в него заедно с другата си риза, резервно бельо и две тестета карти.

Нямаше часовник, но прецени, че са минали около пет минути, откак срещна Били. Значи петнадесет, за да стигне до гарата, което му стигаше.

Отвън долетяха гласовете на неколцина мъже.

Не искаше сблъсък. Беше силен, ала миньорите — също. Дори да спечелеше, изтърваваше влака. Можеше да стреля, разбира се, но в тази страна полицията се отнасяше много сериозно към убийството, дори когато жертвите бяха обикновени хора. Най-малкото, щяха да проверят пътниците на пристанището в Кардиф и така щеше да му е трудно да си купи билет. Всякак беше по-добре да напусне Абъроуен без насилие.

Излезе от задната врата и закрачи бързо по пътеката, възможно най-тихо с тежките си ботуши. Беше кално, както е почти винаги в Уелс, така че за радост стъпките му не вдигаха много шум.

В края на пътеката направи завой и излезе на осветената улица. Тоалетните насред пътя пречеха на хората пред дома му да го видят. Бързо се отдалечи.

След още две улици осъзна, че маршрутът му го води към Двете корони. Спря за миг и се замисли. Познаваше града и знаеше че единственият друг път е да претича отново край къщата си. Но мъжете може би още бяха там.

Трябваше да рискува с кръчмата. Свърна по друга уличка и излезе на пътеката, която минаваше зад Двете корони.

Когато наближи обора, където играеха карти, чу гласове и видя двама мъже или повече, смътно очертани на светлината на уличната лампа в другия край на пътеката. Времето му изтичаше, обаче той спря и ги изчака да се приберат. Застана плътно до високата дървена ограда, за да е по-малко забележим.

Онези се мотаеха сякаш цяла вечност.

— Хайде. Не искате ли да се приберете на топло? — прошепна Лев. Дъждът се оттичаше от периферията на шапката му и капеше във врата му.

Най-сетне влязоха и Лев излезе от сенките и забърза по пътя си. Мина безпрепятствено покрай обора, ала веднага чу още гласове. Изруга. Посетителите на кръчмата пиеха от обед и вече често им се налагаше да отскачат да се облекчат. Някой се провикна подире му:

— Здрасти, приятел. — Значи още не го бяха разпознали.

Направи се, че не чува, и продължи да върви.

Чу приглушен разговор. Почти нищо не разбра, но му се стори, че някой каза:

— Прилича на руснак.

Руските дрехи бяха различни от британските и Лев предположи, че като се приближава към уличната лампа, онези могат да различат кройката на палтото и очертанията на шапката му. Все пак мъжете обикновено излизаха от кръчмата по спешна нужда и той прецени, че няма да го последват, преди да се облекчат.

Зави по следващата улица и излезе от полезрението им, но се съмняваше, че са го забравили. Досега Спиря сигурно беше разказал историята си и все някой щеше да разбере какво значи един мъж в руски дрехи и с куфар да крачи към центъра на града.

Трябваше да хване този влак.

Железопътната линия се намираше в една падина и пътят към гарата беше само надолу. Лев тичаше с лекота, с дълги крачки. Виждаше над покривите светлините на гарата, а щом приближи, съгледа дима от комина на един влак на перона.

Притича през площадчето и влетя в сградата на гарата. Стрелките на големия часовник сочеха шест без една минута. Втурна се към гишето и измъкна парите от джоба си.

— Билет, моля.

— Къде бихте желали да отидете тази вечер, господине — попита го касиерът любезно.

Лев настойчиво взе да сочи към перона.

— Онзи влак ей там!

— Този влак спира в Абърдеър, Понтиприд…

— Кардиф! — Лев вдигна поглед и видя как минутната стрелка изминава последния дял и спира с леко трепване на кръгъл час.

— Еднопосочен или двупосочен? — уточни касиерът, без да бърза.

— Еднопосочен. Бързо!

Лев чу свирката. Лев отчаяно прегледа монетите в шепата си. Знаеше колко струва билетът — два пъти бе пътувал за Кардиф през последните шест месеца — и остави парите на тезгяха.

Влакът се размърда.

Касиерът му даде билета.

Лев го грабна и се обърна.

— Да не си забравите рестото! — каза касиерът.

Лев отиде на бариерата.

— Билетът, моля — каза кондукторът, макар току-що да беше видял как Лев го купува.

Иззад бариерата Лев виждаше как влакът набира скорост. Кондукторът продупчи билета и попита.

— Не си ли искате рестото, господине?

Вратата на гаровия салон се отвори с трясък и вътре нахлуха братята Понти.

— Ей те! — извика Джоуи и се хвърли към Лев.

Лев го изненада като пристъпи право към него и го удари в лицето. Джоуи спря. Джони се блъсна в гърба на батко си и двамата рухнаха на колене.

Лев грабна билета си от кондуктора и хукна по перона. Влакът се движеше доста бързо. Лев се понесе покрай него. Изведнъж се отвори врата и той зърна дружелюбното лице на Били-с-Иисус.

Той извика:

— Скачай!

Лев скокна и единият му крак попадна на стъпалото. Били сграбчи ръката му. Клатушкаха се заедно, докато Лев отчаяно се мъчеше да се изтегли вътре. Били го дръпна силно и го прибра.

Лев се отпусна с облекчение на една седалка.

Били затвори вратата и седна срещу него.

— Благодаря ти.

— На косъм беше — отвърна Били.

— Нищо, успях. Само това има значение — ухили се Лев.

III

На следващата сутрин Били слезе на гара „Падингтън“ и помоли да го упътят към Олдгейт. Един дружелюбен лондончанин го заля с подробни указания. Всяка дума от пороя беше напълно неразбираема за Били. Поблагодари на човека и излезе от гарата.

Никога не беше ходил в Лондон, но знаеше, че „Падингтън“ е на запад, а бедните живеят на изток, и се отправи към утринното слънце. Градът беше по-голям, отколкото той си беше представял, и доста по-оживен и объркващ от Кардиф, но на Били му беше приятно: шумът, забързаните возила, тълпите и най-вече магазините. Не подозираше, че на света съществуват толкова много магазини. Колко ли пари се харчеха в лондонските магазини всеки ден? Сигурно хиляди паундове, дори милиони.

От усещането за свобода почти му се завъртя главата. Тук никой не го познаваше. В Абъроуен и дори когато отскачаше до Кардиф винаги можеше да го видят приятели или роднини. В Лондон можеше да се разхожда по улиците за ръка с някое хубаво момиче и родителите му никога да не узнаят. Не че смяташе да прави това, но мисълта, че може — и наличието на толкова много красиви и добре облечени момичета — беше опияняваща.

Не след дълго видя автобус с надпис „Олдгейт“ отпред и скочи вътре. В писмото си Етел споменаваше Олдгейт.

Когато разшифрова писмото на сестра си, се разтревожи много. Разбира се, не можеше да го обсъжда с родителите им. Изчака ги да тръгнат за вечерната служба в параклиса „Витезда“ — той самият вече не ходеше там — и тогава написа бележка.

Скъпа мамо,

Тревожа се за нашата Ет и отидох да я намеря. Извинявай, че така се изнизвам, но не искам разправии.

Любящ ваш син,

Били.

Понеже беше неделя, Били вече се беше изкъпал, обръснал и докарал в най-хубавите си дрехи. Костюмът беше вехтичък, наследен от баща му, но ризата беше чиста и бяла, имаше и черна плетена вратовръзка. Подремна в чакалнята на гарата в Кардиф и хвана първия влак за Лондон в малките часове в понеделник.

Кондукторът го предупреди, когато стигнаха Олдгейт, и Били слезе. Кварталът беше беден — паянтовите къщи едва се крепяха, по улиците имаше сергии на вехтошари, а босоноги дечурлига играеха по зловонните входове. Не знаеше къде живее Етел — тя не споменаваше адреса в писмото си. Единствената му следа бяха думите Работя по дванайсет часа на ден в шивачницата на Мани Литов.

Нямаше търпение да разкаже на Ет всички новини от Абъроуен. Тя би трябвало да знае от вестниците за провала на вдовишката стачка. Били кипваше от гняв, щом помислеше за това. Началниците можеха да се държат безобразно, понеже държаха всички карти. Притежаваха мините и къщите и действаха, като че притежават и хората. Заради сложните избирателни закони повечето миньори нямаха право на глас, затова депутатът за Абъроуен в парламента беше консерватор, който неизменно взимаше страната на компанията. Бащата на Томи Грифитс разправяше, че нищо няма да се промени без революция като във Франция. Таткото на Били обясняваше, че имат нужда от правителство на Лейбъристка партия. А Били не знаеше кой е прав.

Приближи се към един приветлив наглед момък и го попита:

— Знаете ли пътя към фабриката на Мани Литов?

Младежът отвърна на език, който звучеше като руски.

Били опита отново, този път обаче попадна на англичанин, който никога не бе чувал за Мани Литов. Олдгейт не беше като Абъроуен, където всички знаеха пътя към всички места в града. Дали беше стигнал толкова далеч — и беше похарчил всички тези пари за билет — напразно?

Още не беше склонен да се откаже. Огледа оживената улица в търсене на хора с вид на британци и занаятчии, с инструменти или колички. Безуспешно запита още петима човека, докато се натъкна на един мияч на прозорци, понесъл стълба.

— Мани Литов? — повтори онзи, като при това успя да замести „т“ с нещо като прокашляне. — За дрей?

— Моля да ме извините — вежливо рече Били — Бихте ли повторили?

— За дрей. Праат дрей секакви.

— Хм. Може би да — отчаяно отговори Били.

Миячът кимна.

— Напрао, четвърт миля, десно, „Ок гров.“

— Направо? На четвърт миля? — уточни Били.

— Аха. И десно.

— И да завия надясно?

— „Ок гров.“

— „Ок гров“?

— Ше видиш.

Оказа се, че името на улицата е „Оук гроув“.[6] Нямаше никаква горичка, камо ли дъбова. Представляваше тясна, виеща се уличка сред рушащи се тухлени сгради, пълна с хора, коне и ръчни колички. Следващите две питания отведоха Били пред някаква къща, притисната между кръчмата Кучето и патицата и бакалия със заковани прозорци, При Липман. Входната врата беше отворена. Били се качи по стълбите до най-горния етаж и се озова в помещение, където двадесетина жени шиеха военни униформи.

Продължиха да работят, тракаха с педалите на шевните машини и се преструваха, че не го забелязват, докато най-сетне една рече:

— Ела, миличък, няма да те изядем. Е, като се замисля, може и да опитам мъничко.

Всички се закискаха.

— Търся Етел Уилямс — каза Били.

— Няма я — отвърна жената.

— Защо? Болна ли е? — притесни се той.

— Работа ли ти е да знаеш? — Жената стана от мястото си пред шевната машина. — Аз съм Милдред. Ти кой си?

Били я огледа. Хубавица, нищо че й бяха криви зъбите. Носеше ярко червило, а изпод шапката й се подаваха светли къдрици. Увита беше в дебело и безформено палто, но Били виждаше как бедрата й се полюшват, когато приближи към него. Прекалено беше захласнат, та да може да говори.

— Не си оня копелдак, дето я оправил и офейкал, нали?

Били най-сетне проговори:

— Аз съм брат й.

— А! Мама му стара, ти Били ли си?

Били зяпна. Никога не бе чувал такива думи от жена досега.

Тя го огледа дръзко.

— Брат си й, я. Вижда се, нищо че изглеждаш по-голям от шестнайсет. — Тонът й омекна, така че нещо вътре в него се затопли. — Същите тъмни очи и къдрава коса.

— Къде мога да я намеря?

Тя го изгледа предизвикателно.

— Случайно знам, че тя не ще семейството й да разбере къде живее.

— Страх я е от баща ми. Но ми написа писмо. Разтревожих се за нея, та хванах влака и дойдох.

— Чак от оная уелска дупка?

— Не е дупка — възмути се Били. После сви рамене и рече. — Е, май е дупка, предполагам.

— Обожавам акцента ти — каза Милдред. — Все едно слушам как някой ми пее.

— Знаеш ли къде живее?

— Как намери това място?

— Тя каза, че работи при Мани Литов в Олдгейт.

— Еха, цял Шерлок Холмс си се извъдил — възкликна Милдред, не без нотка на неохотно възхищение.

— Ако ти не ми кажеш къде е, някой друг ще ми каже — отвърна Били с пресилена увереност. — Няма да се прибера, без да я видя.

— Ще ме утрепе, ама все едно. Улица „Нътли“ номер двадесет и три.

Били поиска указания, като я накара да говори бавно.

— Недей да ми благодариш — рече му тя на изпроводяк. — Само ме пази, ако Етел опита да ме убие.

— Добре тогава — каза Били и помисли колко вълнуващо ще е да защитава Милдред от нещо.

Другите жени извикаха „довиждане“ и му пратиха въздушни целувки, което го смути.

Улица „Нътли“ беше като тих оазис. Редиците къщи бяха построени по модел, добре познат на Били само за един ден в Лондон. Бяха доста по-големи от миньорските и имаха малки предни дворчета, а не излизаха право на улицата. Впечатлението за ред и симетрия се създаваше от двукрилите прозорци с по дванадесет стъкла на всички къщи на улицата.

Били почука на номер двадесет и три, но никой не отвори.

Той се разтревожи. Защо Етел не е отишла на работа? Болна ли е? Ако не, защо не е у дома?

Надзърна през процепа на пощенската кутия и видя антре с лъснати дъски на пода и закачалка с познато старо кафяво палто. Денят беше студен. Етел не би излязла без палтото.

Пристъпи до прозореца и опита да погледне вътре, но не можа заради дантеленото перде.

Върна се пред вратата и пак надникна през процепа. Вътре нищо не беше променено, но този път се чу шум. Продължително болезнено стенание. Били долепи уста до отвора на пощенската кутия и викна:

— Ет, ти ли си? Аз съм Били. Отпред съм.

Последва дълго мълчание и нов стон.

— По дяволите — изруга момчето.

Бравата беше Йейл. Значи сигурно беше захваната с два болта за вратата. Били удари с ръба на дланта си. Вратата не изглеждаше особено здрава и той предположи, че е от евтин чам, и то доста стара. Отстъпи, вдигна десния си крак и я изрита с тока на тежкия миньорски ботуш. Чу се звук от разцепено дърво. Ритна още няколко пъти, но вратата не се отвори.

Щеше му се да има чук.

Огледа улицата с надеждата да зърне работник с инструменти, но видя само двама кирливи момчурляци, които го наблюдаваха с интерес.

Слезе по късата алея към портичката на двора, обърна се и затича към вратата на къщата и я удари с дясното си рамо. Вратата се отвори с трясък и Били падна вътре.

Надигна се, потърка натъртеното рамо и бутна разбитата врата на мястото й. Къщата беше тиха.

— Ет? — провикна се Били. — Къде си?

Отново чу стон и последва звука в първата стая на приземния етаж. Женска спалня, с порцеланови фигурки на полицата на камината и завеси на цветя на прозореца. Етел беше в леглото, облечена в сива рокля, която я покриваше като палатка. Не лежеше, а се опираше на длани и колене и стенеше.

— Какво ти има, Ет? — попита Били с изтънял от уплаха глас.

Тя си пое дъх.

— Бебето идва.

— Ох, по дяволите. По-добре да доведа доктор.

— Късно е, Били. Иисусе Христе, боли!

— Звучиш все едно умираш!

— Не, Били, така се ражда. Ела и ми дръж ръката.

Били коленичи до леглото и Етел улови ръката му. Стисна здраво и пак простена. Този път беше по-дълго и по-болезнено и Етел сграбчи ръката на Били така силно, че той се побоя да не му счупи някоя кост. Стенанието завърши с писък, после Етел задиша, сякаш е тичала цяла миля.

Минута по-късно рече:

— Съжалявам, Били, но ще трябва да погледнеш под полата ми.

— О! Хм, добре.

Всъщност Били не разбираше защо, но реши, че е по-добре да прави каквото му се каже. Повдигна полите на роклята.

— О, Иисусе!

Чаршафите бяха прогизнали от кръв. Насред тях имаше някакво малко розово нещо, покрито със слуз. Той отличи една голяма кръгла глава със затворени очи, две малки ръчици и два крака.

— Та това е бебе!

— Вдигни го, Били — каза Етел.

— А? Аз ли? Хубаво.

Приведе се над леглото. Подложи една ръка под главичката и друга под дупето на детето. Видя, че е момченце. То беше хлъзгаво и лигаво, обаче Били успя да го повдигне. Пъпната връв още го свързваше с Етел.

— Взе ли го?

— Аха — каза той. — Момче е.

— Диша ли?

— Не знам. Как се разбира? — Били се мъчеше да потисне паниката си. — Не. Не диша, май не диша.

— Плесни го по дупето, не много силно.

Били обърна бебето, лесно го обхвана в една ръка и рязко го плесна. Момченцето тутакси отвори уста, вдиша и изпищя от негодувание. Били остана доволен.

— А така! Слушай, слушай!

— Подръж го още малко, докато се обърна. — Етел се намести в седнало положение и пооправи роклята си. — Дай ми го.

Били внимателно подаде детето. Етел го положи в сгъвката на ръката си и изтри личицето му с ръкав.

— Прекрасен е.

Били не беше много сигурен.

Пъпната връв вече не беше синя и издута, а бледнееше и се сбръчкваше.

— Отвори онова там чекмедже и ми подай ножиците и макара памучен конец.

Етел завърза два възела по дължината на връвта и сряза между тях.

— Така. — Тя разкопча предната част на роклята си. — Вероятно няма да се притесниш от това, след като видя другото.

Тя извади едната си гърда и сложи зърното в устата на бебето. Той засука.

Етел имаше право — Били никак не се притесняваше. Само преди час щеше да умре от срам, ако видеше голите гърди на сестра си, а сега това му се струваше най-обикновено нещо. Чувстваше само огромно облекчение, че бебето е добре. Гледаше го в захлас как суче и се дивеше на мъничките му пръстчета. Все едно наблюдаваше чудо. Лицето му бе мокро от сълзи и той се питаше кога ли е плакал, не помнеше.

Скоро бебето заспа. Етел закопча роклята си.

— Ще го измием след минута — каза тя и затвори очи. — Мили Боже. Не знаех, че ще боли толкова.

— Кой е бащата, Ет?

— Граф Фицхърбърт — отговори Етел. После отвори очи. — Ох, по дяволите, мислех никога да не ти го кажа.

— Проклета свиня — промълви Били. — Ще го убия.

Петнадесета глава

Юни-септември, 1915 година

I

Когато корабът навлезе в нюйоркското пристанище, на Лев Пешков му мина през ума, че Америка може и да не е толкова прекрасна, колкото твърдеше брат му Григорий. Той се подготви за ужасяващо разочарование, ала нямаше нужда. Америка бе всичко, на което той се надяваше — богата, оживена, вълнуваща и свободна.

Три месеца по-късно, в един горещ юнски следобед, той работеше в конюшните на един хотел в Бъфало и се грижеше за коня на един от гостите. Собственикът на мястото бе Йосиф Вялов, който беше сложил приличен на луковица купол на покрива на старата таверна Централ и я бе прекръстил на хотел Санкт Петербург, може би от носталгия по града, който бе напуснал като дете.

Подобно на много от руските имигранти в Бъфало, и Лев работеше за Вялов, но не го беше срещал. Ако въобще го срещнеше, не знаеше какво би казал. В Русия семейство Вялови измамиха като го зарязаха в Кардиф, и той още не можеше да го забрави. От друга страна, осигурените от петербургските Вялови документи без засечка прекараха Лев през американските имиграционни власти. Щом спомена името на Вялов в един бар на улица „Канал“, незабавно получи работа.

В продължение на година, откак бе слязъл в Кардиф, той говореше английски всеки ден и вече приказваше с лекота. Американците твърдяха, че има британски акцент, и някои от изразите, научени от него в Абъроуен, не им бяха познати — например специфичното означаване на тук и там, или особената форма на нали в края на изреченията. Той обаче можеше да каже почти всичко, което искаше, а момичетата бяха очаровани, щом им кажеше сладка моя.

Няколко минути преди шест, малко преди края на работата за деня, приятелят му Ник влезе в обора с цигара между зъбите.

— Фатима. Турски тютюн. Прелест — каза той и вдиша с преувеличена наслада.

Пълното име на Ник беше Николай Давидович Фомек, но тук му викаха Ник Форман. От време на време помагаше на Лев в игрите на карти, подобно на Спиря и Рис Прайс. Но основно се занимаваше с кражби.

— Колко? — попита Лев.

— В магазините върви по петдесет цента за кутия от сто цигари. За теб, десет цента. Продавай ги за двадесет и пет.

Лев знаеше, че Фатима е харесвана марка. Лесно щеше да продаде цигарите на половин цена. Огледа се. Шефът не се мяркаше наоколо.

— Става.

— Колко искаш? Имам пълен багажник.

Лев имаше долар в джоба си.

— Двадесет кутии. Давам ти един долар сега и един после.

— Не давам на кредит.

Лев постави ръка на рамото на Ник.

— Айде, приятел, можеш да ми вярваш. Нали сме авери?

— Двадесет тогава. Сега се връщам.

Лев намери в ъгъла стар чувал за зоб. Ник се върна с двадесет дълги и зелени тенекиени кутии с картинка на забулена жена на капака. Лев ги прибра в чувала и даде долара на Ник.

— Винаги е добре да помогнеш на сънародник — рече Ник и се изниза.

Лев почисти чесалото и инструмента за вадене на камъчета от копитата. В шест и половина пожела приятна вечер на главния коняр и се отправи към Първи район. Малко му беше чоглаво да мъкне чувал за зоб по улиците и се питаше какво би казал, ако го спре някой полицай и поиска да види какво носи. Но не се притесняваше твърде — успяваше да се измъкне с приказки от почти всяко положение.

Влезе в голям и много посещаван бар, Ирландския разбойник. Проправи си път сред навалицата, купи голяма бира и жадно изпи половината. После се настани до една група работници, които говореха на смесица от полски и английски. След малко попита:

— Някой тук да пуши Фатима?

Един плешивец с кожена престилка каза:

— Аха. Припалвам от време на време.

— Искаш ли да купиш цяла кутия на половин цена? Четвърт долар за сто цигари.

— Че какво им има?

— Нищо. Загубиха се. Някой ги намери.

— Малко рисковано звучи.

— Слушай. Остави си парите на масата. Няма да ги взема, докато не ми кажеш.

Мъжете вече проявиха интерес. Плешивият порови в джоба си и извади четвърт долар. Лев взе от чувала кутия цигари и му я подаде. Онзи отвори кутията. Извади сгънато листче хартия и го разгърна — беше снимка.

— Скивай, и бейзболна картичка има! — възкликна той. Сложи цигара в устата си, запали я. Усмихна се на Лев. — Добре, вземи си парите.

Друг мъж гледаше иззад рамото на Лев.

— Колко?

Лев му каза и мъжът купи две кутии.

За половин част продаде всичко. Бе доволен — превърнал бе два долара в пет за по-малко от час. На работа спечелването на три долара му отнемаше ден и половина. Може би утре щеше да купи още крадени кутии от Ник.

Взе си още една бира, изпи я и излезе. Остави празния чувал на пода. След като излезе, тръгна към района Лавджой — беден квартал на Бъфало, където живееха повечето от руснаците заедно с много италианци и поляци. Можеше да си купи пържола и да си я изпържи с картофи. Можеше да вземе Марга и да я заведе на танци. Можеше да си купи нов костюм.

Каза си, че трябва да ги прибави към цената на билета на Григорий за Америка, но гузно осъзнаваше, че няма да направи нещо такова. Три долара бяха капка в морето. Трябваше му някакъв наистина голям удар. Тогава можеше да прати парите на Григорий наведнъж, преди да се е изкушил да ги похарчи.

От унеса му го извади потупване по рамото.

Сърцето му подскочи виновно. Извърна се; очакваше да види полицейска униформа, но човекът, който го спря, не бе ченге. Едър мъж в гети, с накриво зараснал нос и агресивно изражение на лицето. Лев се стегна — такъв човек имаше само едно предназначение.

Мъжът го попита:

— Кой ти е казал да продаваш цигари в Ирландския разбойник?

— Просто се опитвам да изкарам някой долар — усмихнато отвърна Лев. — Надявам се да не съм обидил някого.

— Ники Форман ли беше? Чух, че гушнал цял камион цигари.

Лев нямаше да даде подобна информация на непознат.

— Не познавам такъв човек — отговори той с все още любезен тон.

— Не знаеш ли, че Ирландският разбойник е собственост на господин Ви?

Лев бе обзет от пристъп на гняв. Господин Ви трябва да беше Йосиф Вялов. Той изостави примирителния тон:

— Ами сложете знак.

— Не продаваш разни работи в баровете на господин Ви, докато той не ти разреши.

Лев сви рамене.

— Не знаех това.

— Това ще ти помогне да запомниш — каза мъжът и замахна с юмрук.

Лев очакваше удара и рязко се отдръпна назад. Ръката на бияча замахна в празното пространство, той залитна и загуби равновесие. Лев пристъпи напред и го изрита в пищяла. По принцип един юмрук беше слабо оръжие и въобще не можеше да се сравнява с обутия в ботуш крак. Лев ритна е всичка сила, но не достатъчно, за да счупи кост. Мъжът изрева гневно, отново замахна и пак пропусна.

Нямаше смисъл да удря такъв човек в лицето — вероятно бе загубил всякаква чувствителност там. Лев го ритна в слабините. И двете му ръце се събраха на чатала; той остана без въздух и се наведе напред. Лев го изрита в стомаха. Човекът отваряше и затваряше уста като златна рибка — не можеше да си поеме дъх. Лев отстъпи настрана и го изрита през краката. Онзи падна по гръб. Лев се прицели внимателно и го ритна в коляното, за да не може да се движи бързо, когато стане.

Запъхтян от усилието, той произнесе:

— Кажи на господин Ви, че трябва да е по-учтив.

Отдалечи се задъхан. Чу как зад гърба му някой подвиква:

— Ей, Иля, какво става с тебе, бе?

Две пресечки по-нататък дишането му се успокои, а пулсът се забави. „Йосиф Вялов да върви по дяволите“ — рече си той. „Мръсникът ме измами, но няма да му се дам да ме тормози.“

Вялов нямаше да разбере кой е пребил Иля. Никой в Ирландския разбойник не познаваше Лев. Вялов можеше и да откачи, но не можеше да направи нищо по въпроса.

Лев започна да се въодушевява. „Нокаутирах Иля“ — рече си той — „и нищо не ме уличава!“

Джобът му все още беше пълен е пари. Спря да купи две пържоли и бутилка джин.

Живееше на улица с порутени тухлени къщи, подразделени на малки апартаменти. На площадката пред съседната сграда седеше Марга и си пилеше ноктите. Тя беше хубава чернокоса рускиня на около деветнадесет с прелъстителна усмивка. Работеше като сервитьорка, но се надяваше да успее като певица. Няколко пъти я беше черпил, а веднъж я целуна. Тя отвърна на целувката му с желание.

— Здрасти, хлапе! — подвикна тя.

— На кого викаш хлапе? Какво ще правиш тая вечер?

— Имам среща — каза Марга.

Лев не й повярва. Никога не би си признала, че няма какво да върши.

— Зарежи го — продължи той. — Има лош дъх.

Тя се усмихна.

— Та ти дори не знаеш кой е!

— Ела ми на гости — и той повдигна книжната кесия. — Ще готвя пържоли.

— Ще си помисля.

— Донеси лед — и той влезе в къщата.

По американските разбирания апартаментът му беше беден, но на Лев му се струваше просторен и удобен. Имаше стая — комбинирана спалня и дневна, и кухня; имаше и течаща вода, и електричество — и това само за него! В Санкт Петербург такъв апартамент би служил за дом на десет или повече души.

Свали сакото си, нави ръкави и изми ръцете и лицето си на кухненската мивка. Надяваше се Марга да дойде. Тя беше негов тип момиче — винаги готова да се смее, да танцува или да се забавлява; не се тревожеше твърде много за бъдещето. Лев обели и наряза картофи, после сложи тигана на горещия котлон и постави в него бучка мас. Докато картофите се пържеха, тя се появи с голяма халба натрошен лед и направи питиета с джин и захар.

Лев отпи от своето и после нежно я целуна по устните.

— Добре е на вкус! — отбеляза той.

— Дързък си — каза му тя, но протестът й не беше сериозен. Лев си зададе въпроса дали ще може да я вкара в леглото.

Захвана да пържи месото.

— Впечатлена съм — призна тя. — Малцина мъже могат да готвят.

— Баща ми умря, когато бях на шест, а майка ми — когато бях на единадесет — обясни Лев. — Отгледа ме брат ми Григорий. Научихме се да се грижим сами за себе си. Не че в Русия сме яли пържоли.

Марга го попита за Григорий и докато вечеряха, Лев й разказа живота си. Повечето момичета се трогваха от историята на двете сирачета, които се борят да оцелеят, работят в голяма фабрика за локомотиви и плащат наем за легло. Лев гузно пропусна онази част с изоставената бременна приятелка.

Пиха второто питие в спалнята-дневна. Докато почнат третото, вече се мръкваше и Марга седеше на коленете на Лев. Той я целуна между глътките. Марга открехна устни да поеме езика му и Лев сложи ръка на гърдите й.

После вратата се отвори с трясък.

Марга изпищя.

Влязоха трима мъже. Марга скочи с викове от скута на Лев. Един от мъжете я зашлеви през устата с опакото на ръката си.

— Трай, кучко.

Марга хукна към вратата, притиснала кървящите си устни с две ръце. Оставиха я да излезе.

Лев скокна на крака и замахна към мъжа, който удари Марга. Попадението му беше добро, точно над окото. След това другите двама го грабнаха под мишниците. Яки бяха и Лев не можеше да се освободи. Докато го държаха, първият — явно водач на групата го удари няколко пъти в устата и стомаха. Лев изплю кръв и повърна пържолата.

Когато го омаломощиха и той вече изпитваше силни болки, тримата го извлякоха по стълбите и навън. До бордюра беше паркиран син Хъдзън със запален двигател. Хвърлиха го на пода отзад. Двама седнаха на задната седалка и стъпиха отгоре му, а третият се качи отпред и подкара.

Болката беше прекалено силна и Лев не можеше да мисли къде отиват. Заключи, че тримата работят за Вялов, обаче как го бяха окрили? Помъчи се да не се поддава на страха.

След няколко минути колата спря и мъжете измъкнаха Лев навън. Намираха се пред някакъв склад. Улицата беше пуста и тъмна. Лев долавяше миризмата на езерото и разбираше, че са близо до водата. С мрачен фатализъм заключи, че мястото е добро за убийство. Няма да има свидетели и трупът, вързан в чувал с няколко тухли, ще потъне със сигурност на дъното на езерото Ери.

Мъжете го завлякоха в склада. Лев опита да се стегне. Досега не се беше забърквал в такава неприятност. Не вярваше, че може да се отърве с приказки. „Защо правя такива работи“, питаше се той.

Складът беше пълен с нови автомобилни гуми, наредени на купчини по петнадесет или двадесет. Мъжете го отведоха между камарите към дъното на помещението и спряха пред една врата, охранявана от поредния здравеняк, който ги спря с вдигната ръка.

Никой не продумваше.

След минута Лев се обади:

— Гледам, че имаме да чакаме. Да ви се намира колода карти?

Мъжете дори не се усмихнаха.

Най-сетне вратата се отвори и излезе Ник Форман. Горната му устна беше подута и едното му око беше отекло и затворено. Когато видя Лев, Ник каза:

— Трябваше да го направя. Инак щяха да ме убият.

„Така значи“, рече си Лев, „открили са ме чрез Ник.“

Към вратата на кабинета приближи слаб очилат мъж. „Опредено не е Вялов“, помисли Лев — „този е твърде хилав.“

— Вкарай го, Тео — нареди слабият.

— Веднага, господин Найъл — отвърна водачът на биячите. Кабинетът напомни на Лев за уютната къщурка, където се беше родил. Вътре беше прекалено топло и задимено. На масичка в ъгъла бяха наредени икони.

Зад стоманено писалище седеше необичайно широкоплещест мъж на средна възраст. Беше облечен в скъп на вид ежедневен костюм, имаше якичка и вратовръзка, а на ръката, с която държеше цигарата, се забелязваха два пръстена.

— Каква е тая шибана смрад? — попита той.

— Съжалявам, господин Ви. Повърнато — каза Тео. — Взе да се репчи, трябваше да го поуспокоим и си върна обяда.

— Пуснете го.

Освободиха ръцете на Лев, но останаха до него.

Господин Ви го огледа.

— Получих съобщението ти — рече той. — Че би трябвало да съм по-любезен.

Лев събра смелост. Нямаше да умре с хленч.

— Вие ли сте Йосиф Вялов?

— Ей Богу, и тебе си те бива. Да ме питаш кой съм.

— Търсих Ви.

— Ти си търсил мен!

— Семейство Вялови ми продадоха билет от Петербург до Ню Йорк и ме зарязаха в Кардиф — каза Лев.

— Е, и?

— Искам си парите обратно.

Вялов го изгледа продължително. Накрая се засмя.

— Какво да правя, харесваш ми.

Лев затаи дъх. Означаваше ли това, че Вялов няма да го убие?

— Имаш ли работа? — попита го Вялов.

— Работя за Вас.

— Къде?

— В хотел Санкт Петербург, в конюшнята.

Вялов кимна.

— Мисля, че можем да ти предложим нещо по-добро.

II

През юни 1915 година Америка се приближи с още една стъпка към войната.

Гас Дюър бе ужасен. Според него не трябваше Съединените щати да влизат в Европейската война. Американският народ и президентът Удроу Уилсън бяха на същото мнение. Ала по някакъв начин опасността наближаваше.

Кризата настъпи през май, когато немска подводница торпилира Лузитания, британски кораб със сто седемдесет и три тона пушки, муниции и снаряди. Освен това корабът превозваше две хиляди пътници, сред които сто двадесет и осем американски граждани.

Американците бяха потресени, сякаш бяха станали свидетели на убийство. Вестниците се тресяха от възмущение.

— Народът иска от Вас да направите невъзможното! — гневно рече Гас на президента, докато двамата се намираха в Овалния кабинет. — Искат да сте твърд с германците, без при това да рискувате влизане във войната.

Уилсън кимна в знак на съгласие. Вдигна поглед от пишещата машина и отговори:

— Нито един закон не гласи, че общественото мнение трябва да е разумно.

За Гас спокойствието на президента беше достойно за възхищение, ала и леко дразнещо.

— Как ще се справите с това, по дяволите?

Уилсън се усмихна и разкри грозните си зъби.

— Гас, да не би някой да ти е казал, че политиката е лесна?

В крайна сметка Уилсън прати до немското правителство остра нота с искане да се прекратят нападенията над корабоплаването. Президентът и съветниците му, в това число и Гас, се надяваха Германия да се съгласи на компромис. Гас не виждаше начин Уилсън да избегне ескалацията, ако германското правителство реши да отхвърли нотата. За Гас играта беше опасна и той установи, че му е трудно да остане така хладно дистанциран при преценката на рисковете, както, изглежда, беше президентът.

Докато дипломатическите телеграми пресичаха Атлантика, Уилсън замина за лятната си къща в Ню Хемпшър, а Гас отиде в Бъфало и отседна в дома на родителите си на авеню „Делауеър“. Баща му притежаваше и къща във Вашингтон, обаче в столицата Гас живееше в свой апартамент, а когато се прибираше в Бъфало, се наслаждаваше на удобствата на стопанисвания от майка му дом: сребърната купа със свежи рози на нощното шкафче, топлите кифлички за закуска; подменяните при всяко хранене искрящо бели ленени покривки; появата на току-що почистените и изгладени костюми в гардероба му, за чието отнасяне той и не подозираше.

Къщата беше обзаведена преднамерено просто — това беше отговорът на майка му на натруфената мода от времето на нейните родители. Мебелите бяха предимно Бидермайер — утилитарен немски стил, който напоследък преживяваше възраждане. На всяка от стените в трапезарията беше окачена по една хубава картина, а на масата стоеше троен свещник. Докато обядваха в първия ден след връщането на Гас, майка му каза:

— Предполагам, планираш да отидеш в бордеите да гледаш боксовите мачове?

— Нищо лошо няма в бокса — отвърна Гас. Боксът беше голямата му страст. Дори сам пробва, когато още беше изпълнен с дързостта на осемнадесетгодишните: дългите ръце му донесоха няколко победи, но не притежаваше инстинкт за тази работа.

— Толкова е canaille — презрително рече тя. Беше усвоила тази снобска дума, ще рече „ниска класа“, в Европа.

— Искам да се разсея малко от международната политика, ако мога.

— Днес следобед в галерията Олбрайт има лекция върху Тициан, ще показват и образи с магическия фенер — отбеляза майка му. Художествената галерия се помещаваше в бяла сграда в класически стил в парка „Делауеър“ и бе една от най-важните културни институции в града.

Гас беше израснал сред ренесансови картини и особено харесваше портретите от Тициан, но не се интересуваше особено от лекцията. Ала тъкмо подобни събития се посещаваха от богатите младежи в града и затова имаше голяма вероятност така Гас да поднови някои стари приятелства.

Галерията се намираше недалеч от дома на Дюърови, по авеню „Делауеър“. Гас влезе в атриума с колоните и си намери място. Както очакваше, сред публиката имаше негови познати. Озова се до изумително красиво момиче, което беше виждал и преди.

Гас й се усмихна бегло, а тя бодро рече:

— Забравили сте коя съм, нали, господин Дюър?

Той се почувства глупаво.

— А… Отсъствах от града известно време.

— Аз съм Олга Вялов — каза момичето и му подаде облечена в бяла ръкавица ръка.

— Разбира се — рече той.

Баща й беше руски имигрант. Първата му работа беше да изхвърля пияниците от един бар на улица „Канал“. Сега притежаваше цялата улица. Беше също така градски съветник и опора на руската православна църква. Гас беше срещал Олга няколко пъти, но не я помнеше толкова очарователна — или беше пораснала много бързо, или имаше друго.

— Чух, че работите за президента — отбеляза тя. — Какво мислите за господин Уилсън?

— Възхищавам му се от все сърце. Практичен политик, който обаче не е изоставил идеалите си.

— Колко е вълнуващо да си в центъра на властта.

— Вълнуващо е, но странното е, че не усещаш да си в центъра на властта. В една демокрация президентът е подчинен на гласоподавателите.

— Но не прави само това, което народът иска, нали?

— О, не, разбира се. Президентът Уилсън казва, че отношението на държавника към общественото мнение трябва да е като отношението на моряка към вятъра. Да го използва, за да тласка кораба в една или друга посока и никога да не се мъчи да върви право срещу него.

Олга въздъхна.

— Много ми се щеше да изуча тези неща, но баща ми няма да ме пусне в колеж.

— Несъмнено смята, че ще се научите да пушите и да пиете джин — ухили се Гас.

— А и на по-лоши неща — отвърна тя. Малко неприлична забележка от неомъжена жена. Изненадата навярно се бе изписала по лицето му, защото Олга бързо добави:

— Извинете ме, притесних Ви.

— О, никак. — Всъщност се чувстваше запленен. За да я накара да продължи да говори, попита — Какво бихте учили в колежа?

— Може би история.

— Обичам историята. Някой определен период?

— Искам да разбера собственото си минало. Защо се е наложило баща ми да напусне Русия? Защо Америка е толкова по-добра? Трябва да има причини.

— Така е! — Гас се вълнуваше, че толкова красиво момиче споделя неговото интелектуално любопитство. Изведнъж си представи как те са семейство, седят в нейния будоар след някое увеселение, разговарят за световната политика, докато се приготвят да си легнат, той самият е по пижама и наблюдава как тя спокойно сваля бижутата и се измъква от дрехите си… После срещна погледа й и доби усещането, че тя е отгатнала мислите му и се смути. Помъчи се да измисли какво да каже, но езикът му се върза.

Тогава пристигна лекторът и публиката притихна.

Гас се наслади на беседата повече, отколкото очакваше. Лекторът беше снел цветни диапозитиви Аутохром на няколко платна на Тициан и с помощта на магическия фенер ги прожектираше на голям бял екран.

Когато лекцията свърши, той искаше до поговори още с Олга, но му попречиха. Към тях приближи Чък Диксън, познат на Гас от училище. Чък беше чаровен и общителен и Гас му завиждаше. И двамата бяха на двадесет и пет, но в присъствието на Чък Гас се чувстваше като непохватен ученик.

— Олга, трябва да се видиш с братовчед ми — весело рече Чък. — Гледа те от другия край на залата.

После се усмихна дружелюбно на Гас.

— Съжалявам, че ще те лиша от омайващата компания, Дюър, но не можеш да я имаш цял следобед, нали разбираш.

Собственически улови момичето през кръста и го отведе.

Гас се почувства ограбен. Толкова добре му беше потръгнало с Олга. За него първите разговори с момичетата обикновено бяха най-тежки, а с нея вървеше добре. И сега Чък Диксън, който в училище все беше най-слаб в класа, просто тръгна с нея със същата леснина, с която би взел питие от подноса на келнера.

Докато се оглеждаше за други познати, към него приближи еднооко момиче.

Когато срещна Роза Хелмън за пръв път — на благотворителна вечеря в полза на градския симфоничен оркестър, където свиреше и нейният брат — Гас помисли, че му намига. Всъщност едното й око беше постоянно затворено. Иначе лицето й беше хубаво, а това правеше недъга още по-очевиден. Нещо повече, Роза се обличаше винаги със стил, като че в знак на предизвикателство. Днес носеше дръзко накривена сламена шапка и някак изглеждаше шик.

При последната им среща тя редактираше малотиражен радикален вестник, Бъфало Анархист. Затова я попита:

— Анархистите вълнуват ли се от изкуство?

— Сега работя за Ивнинг адвъртайзър — отвърна тя.

Гас се изненада.

— Наясно ли е редакторът с политическите ти убеждения?

— Убежденията ми вече не са толкова крайни. Той обаче знае историята ми.

— Предполагам, преценил е, че щом си успяла с един анархистки вестник, значи си добра.

— Каза ми, че ме е взел, защото имам повече топки от които и е двама негови мъже-репортери.

Гас знаеше, че тя обича да шокира, но дори така устата му зяпна.

Роза се засмя.

— Въпреки това още ме праща да отразявам изложби и модни ревюта. — После смени темата. — Как е работата в Белия дом?

Гас си даваше сметка, че всяка негова дума може да се появи в нейния вестник.

— Изключително вълнуваща. Мисля, че Уилсън е велик президент. Може би най-добрият, който някога сме имали.

— Как можеш да говориш така? Той е опасно близо до това да ни въвлече в европейската война.

Това отношение беше често срещано сред етническите немци, които естествено приемаха гледната точка на Германия, и сред левичарите, които искаха царят да бъде разгромен. Освен това, много хора, които не бяха нито немци, нито левичари, споделяха същото мнение. Гас отговори внимателно:

— Когато немски подводници убиват американски граждани, президентът не може…

Той щеше да каже „да си затваря очите“. Поколеба се, изчерви се и довърши:

— Да не обърне внимание.

Тя сякаш не забеляза смущението му.

— Но британците блокират немските пристанища в нарушение на международните закони и в резултат немските жени и деца гладуват. Междувременно войната във Франция е в застой, и двете страни не са помръднали с повече от няколко ярда през последните шест месеца. На немците им се налага да потапят британски кораби. В противен случай ще загубят войната.

Тя притежаваше впечатляващата способност да схваща сложните неща, затова Гас винаги разговаряше с нея с удоволствие.

— Изучавал съм международно право. Строго погледнато, британците не действат незаконно. Морските блокади бяха забранени с Лондонската декларация от 1909 година, обаче тя така и остана нератифицирана.

Роза не се оставяше да я оборят така лесно.

— Забрави юридическите подробности. Германците предупредиха американците да не пътуват с британски лайнери. Те пуснаха обява във вестниците, за Бога! Какво още можеха да направят? Представи си, че ние сме във война с Мексико и Лузитания е мексикански кораб, превозващ оръжия, с които да бъдат убити американски войници. Ще го пуснем ли да мине?

Добър въпрос, на който Гас не можеше да даде разумен отговор. Той каза:

— Е, държавният секретар Брайън е на твоето мнение. — Уилям Дженингс Брайън беше подал оставка заради нотата на Уилсън до германското правителство. — Той смяташе, че е достатъчно само да предупредим американците да не пътуват с кораби на някоя от воюващите страни.

Роза не искаше да го остави да се измъкне.

— Брайън разбира, че Уилсън е поел огромен риск. Ако германците не отстъпят сега, надали ще успеем да избегнем войната с тях.

Гас нямаше да признае пред една журналистка, че таи същите опасения. Уилсън беше изискал от германското правителство да се откаже от нападенията над цивилни съдове, да плати репарации и да не допусне случаят да се повтори — с други думи, да позволи на Великобритания свободно плаване, докато немските кораби останат затворени в пристанищата заради блокадата. Трудно човек можеше да си представи как някое правителство се съгласява с подобни искания.

— Обаче общественото мнение подкрепя стореното от президента.

— Общественото мнение може да е погрешно.

— Но президентът не може да го пренебрегва. Виж сега, Уилсън ходи по опънато въже. Иска да не се намесваме във войната, но не иска Америка да изглежда слаба на международната дипломатическа сцена. Според мен за момента успява да запази равновесие.

— А в бъдеще?

Ето това беше притеснителният въпрос.

— Никой не може да предвиди бъдещето — каза Гас. — Дори Удроу Уилсън.

— Отговор като от политик — засмя се Роза. — Далеч ще стигнеш във Вашингтон.

Някой друг я заговори и тя му обърна гръб.

Гас се отдалечи с усещането, че е участвал в боксов мач с равен резултат.

Част от посетителите бяха поканени на чай с лектора. Гас беше сред привилегированите, защото майка му подпомагаше галерията. Остави Роза и отиде в частната зала, където с удоволствие забеляза Олга. Несъмнено и нейният баща даваше пари за галерията.

Взе чаша чай и отиде при нея.

— Ако имате някога път към Вашингтон, с удоволствие ще Ви разведа из Белия дом.

— О! А можете ли да ме представите на президента?

Искаше да отговори Да! Всичко бих направил! Но не прибърза да обещае нещо, което може и да не е в състояние да изпълни.

— Вероятно. Зависи колко ще е зает в момента. Когато седне пред машината и почне да пише речи или изявления за печата, никому не е позволено да го безпокои.

— Толкова се натъжих, когато жена му почина — рече Олга. Елън Уилсън се спомина почти преди година, малко след избухването на войната в Европа.

Гас кимна.

— Той беше съсипан.

— Но чух, че вече ухажва някаква богата вдовица.

Гас се посмути. Във Вашингтон беше публична тайна, че Уилсън се е влюбил с младежка страст в пищната госпожа Едит Голт едва осем месеца след кончината на съпругата си. Президентът бе на петдесет и осем, любимата му — на четиридесет и една. Сега бяха заедно в Ню Хемпшър. Гас беше сред малцината, които освен това знаеха, че преди месец Уилсън е предложил брак, но госпожа Голт още не е отговорила.

— Кой Ви каза това? — попита той Олга.

— Вярно ли е?

Гас имаше огромното желание да я впечатли с вътрешна информация, обаче успя да устои на изкушението.

— Не мога да приказвам за подобни неща — неохотно рече той.

— О, какво разочарование. Аз се надявах да чуя от Вас някоя клюка.

— Съжалявам, че измамих надеждите Ви.

— Не ставайте глупав. — Докосна ръката му и той се почувства като ударен от ток. — Ще правя събиране утре следобед, ще играем тенис. Вие играете ли?

Гас, с неговите дълги крайници, беше доста приличен играч.

— Да. Много обичам.

— Значи ще дойдете?

— С удоволствие.

III

Лев се научи да шофира за един ден. Другото основно умение за шофьора, смяната на спукани гуми, той усъвършенства за няколко часа. До края на седмицата можеше освен това да пълни резервоара, да сменя маслото и да регулира спирачките. Ако колата откажеше да потегли, Лев знаеше как да провери за изтощен акумулатор или блокирано маркуче за гориво.

„Конете са транспорт от миналото“, каза му Йосиф Вялов. Конярите са ниско платени, понеже са много. Шофьорите са малко и получават високи заплати.

При това Вялов искаше шофьор, който е достатъчно як, та да му служи и за телохранител.

Автомобилът на Вялов беше чисто нов Пакард Туин Сикс, седемместна лимузина. Другите шофьори оставаха впечатлени. Моделът беше пуснат на пазара преди няколко седмици и дванадесетцилиндровият му двигател беше предмет на завист дори и за притежателите на Кадилак V8.

Самият Лев пък не беше толкова впечатлен от свръхмодерната къща на Вялов. В неговите очи изглеждаше като най-големият краварник на света. Беше дълга и ниска, с широки надвиснали стрехи. Главният градинар обясни на Лев, че това е по най-новата мода — „къща в прерията“.

— Ако аз имах толкова голяма къща, щях да поискам да изглежда като дворец — заключи младежът.

Мислеше да пише на Григорий и да му разкаже всичко за Бъфало, за работата, за автомобила, но се колебаеше. Щеше му се да каже, че е заделил пари за билета на Григорий, обаче нямаше нищо спестено. Обеща си да пише, когато спести малко пари. Григорий пък нямаше как да пише, понеже не знаеше адреса на брат си.

Семейство Вялови бяха трима — Йосиф, съпругата му Лена, която почти не говореше; и Олга, хубава дъщеря на възрастта на Лев, с дързък поглед. Йосиф беше внимателен и вежлив с жена си, макар да прекарваше повечето вечери със своите подчинени. Към дъщеря си беше привързан, но и строг. По пладне често се прибираше у дома, за да обядва с Лена и Олга. След обед двамата с Лена подремваха.

Докато чакаше Йосиф, за да го откара обратно в града, Лев понякога разговаряше с Олга.

Олга обичаше да пуши цигари — нещо забранено от баща й, който беше твърдо решен дъщеря му да стане уважавана млада дама и чрез подходящ брак да влезе в елита на Бъфало. В имота имаше малко места, където Йосиф не ходеше никога, и гаражът беше едно от тях, затова Олга идваше да пуши тук. Сядаше на задната седалка на пакарда, копринената й рокля се разстилаше по новата кожа, а Лев се облягаше на вратата, с крак на стъпалото, и двамата си приказваха.

Той си даваше сметка, че е хубав в шофьорската униформа, и носеше фуражката си дръзко килната назад. Бързо установи, че може да достави удоволствие на Олга с комплименти за това, че тя е от висока класа. Момичето обичаше да чува, че ходи като принцеса, говори като президентска съпруга и се облича като парижка дама. И тя, и баща й бяха сноби. През по-голямата част от времето Йосиф беше насилник и бандит, обаче Лев забеляза как при разговори с високопоставени хора като президенти на банки и конгресмени той става благовъзпитан и дори почтителен.

С бързата си интуиция Лев скоро разгада Олга. Тя беше твърде добре гледана богаташка дъщеря без отдушник за природните си сърдечни и сексуални пориви. За разлика от познатите на Лев момичета от петербургските бедни квартали, Олга не можеше да се измъкне за среща с момче по здрачаване и да го остави да я опипва в мрака на входа на някой дюкян. На двадесет още беше девствена. Възможно беше дори никога да не е целувана.

Лев наблюдаваше играта на тенис отдалеч и попиваше гледката на стройното силно тяло на Олга и движението на гърдите й под тънката памучна рокля, докато момичето летеше из корта. Играеше срещу много висок младеж с бели фланелени панталони. Лев имаше чувството, че го познава. Наблюдава го продължително и най-сетне си спомни къде го е срещал. Беше във фабриката на Путилов. Лев му беше измъкнал един долар, а Григорий го беше питал наистина ли Йосиф Вялов е голям човек в Бъфало. Как му беше името? Като на марка уиски. Дюър, точно така. Гас Дюър.

Сред гостите, които също гледаха, имаше половин дузина младежи — момичетата в ярки летни рокли, а мъжете с широкополи сламени шапки. Госпожа Вялова наблюдаваше играта изпод чадъра си с доволна усмивка. Униформена прислужница поднасяше лимонада.

Гас Дюър победи Олга и те напуснаха корта. Друга двойка веднага зае мястото им. Олга дръзко прие цигара от съперника си. Лев видя как младежът й поднася огънче. Копнееше да е един от тези млади хора, да играе тенис в красив костюм и да пие лимонада.

Мощен удар запрати топката към него. Той я хвана и вместо да я хвърли обратно, отиде до корта и я даде на един от играчите. Погледна Олга. Тя беше потънала в разговор с Дюър; флиртуваше с него, както с Лев в гаража. Прониза го ревност и му се прииска да разбие муцуната на дългуча. Срещна погледа на Олга и й се усмихна най-чаровно, обаче тя извърна очи, без да покаже че го познава. Останалите младежи пък въобще не му обърнаха внимание.

Лев си каза, че това е напълно естествено: едно момиче може да се държи приятелски с шофьора, докато пуши в гаража, а когато е с приятелите си, да го приема за част от мебелировката. Все пак, гордостта му беше наранена.

Обърна се и видя как Вялов крачи по настланата с чакъл алея към тенис корта. Беше в делови костюм с жилетка. Лев предположи, че се отбива да поздрави приятелите на дъщеря си, преди да се върне в града.

Всеки момент щеше да види как Олга пуши и да се разяри.

Лев се вдъхнови. С две крачки прекоси разстоянието до Олга. Ловко измъкна цигарата измежду пръстите й.

— Ей! — възнегодува тя.

Дюър начумерено попита:

— Какво, по дяволите, правиш?

Лев се обърна и захапа цигарата. Тогава Вялов го съгледа.

— Какво търсиш тук? — троснато попита той. — Извади колата.

— Да, господине — каза Лев.

— И угаси проклетата цигара, когато говориш с мен.

Лев махна въгленчето и пусна фаса в джоба си.

— Извинете ме, господин Вялов, забравих си мястото.

— Да не се повтаря.

— Да, господине.

Лев пъргаво се отдалечи. После погледна през рамо. Младежите бяха станали на крака и Вялов бодро се здрависваше с всички. Олга с гузно изражение представяше приятелите си. Едва й се беше разминало. Отправи на Лев признателен поглед.

Той й смигна и продължи да крачи.

IV

В салона на Урсула Дюър имаше малко на брой украси, ала всяка от тях беше ценна по своему: мраморна глава от Ели Наделман[7], първо издание на Женевската Библия, роза в кристална ваза и рамкирана фотография на дядото на госпожа Дюър, който отворил един от първите универсални магазини в Америка. Гас влезе в салона в шест часа и свари майка си в копринена вечерна рокля и четяща един нов роман, Добрият войник.[8]

— Как е книгата? — попита той.

— Изключително добра. Удивителното е, че авторът е голям мерзавец, доколкото разбирам.

Гас приготви коктейл по неин вкус, без захар. Беше нервен. „На моята възраст не би трябвало да се боя от майка си“, помисли той. Но Урсула можеше да е убийствено критична. Подаде й питието.

— Благодаря. Доволен ли си от лятната почивка?

— Много.

— Опасявах се, че вече нямаш търпение да се върнеш към вълненията на Вашингтон и Белия дом.

И Гас имаше подобни очаквания в началото, ала ваканцията му носеше неочаквани удоволствия.

— Ще се върна, щом се върне и президентът, но дотогава си прекарвам чудесно.

— Удроу ще обяви ли война на Германия, как мислиш?

— Надявам се, че не. Немците са склонни да отстъпят. Обаче искат американците да спрат да продават оръжия на Съюзниците.

— А ние ще спрем ли? — Урсула беше от немско потекло, както и половин Бъфало, но когато казваше „ние“, имаше предвид Америка.

— По никакъв начин. Нашите фабрики печелят доста добре от британските поръчки.

— Значи сме в безизходица.

— Още не. Още маневрираме. Междувременно, за да ни напомни за напрежението, под което се намират неутралните страни, Италия се е присъединила към Съюзниците.

— Това ще има ли значение?

— Не достатъчно.

Гас пое дълбоко дъх и продължи:

— Днес следобед играх тенис у Вялови. — Гласът му не прозвуча така нехайно, както се бе надявал.

— Спечели ли, скъпи?

— Да. Имат имение по модела на къщите в прерията. Много впечатляващо.

— Толкова новобогаташко.

— И ние някога сме били новобогаташи, нали? Когато дядо ти е отворил магазина.

— Уморяваш ме, когато почнеш да говориш като социалист Ангъс, дори и непреднамерено — отвърна Урсула и отпи. — Мм, отлично е.

— Мамо, би ли сторила нещо за мен?

— Разбира се, скъпи, ако мога.

— Няма да ти хареса.

— Какво е?

— Искам да поканиш госпожа Вялова на чай.

Майка му бавно и внимателно остави питието.

— Разбирам.

— Няма ли да попиташ защо?

— Зная защо. Има само една възможна причина. Виждала съм нейната възхитително красива дъщеря.

— Няма защо да се сърдиш. Вялов е водеща фигура в града и е много богат. А Олга е ангел.

— Е, ако не ангел, поне е християнка.

— Вялови са православни — каза Гас. Прецени, че е добре да съобщи наведнъж всички лоши новини. — Ходят в църквата „Св. св. Петър и Павел“ на улица „Айдиъл“.

Дюърови бяха от Епископалната църква.

— Е, поне не са евреи, слава Богу. — Навремето Урсула се опасяваше, че Гас ще се ожени за Рейчъл Абрамов. Той наистина много я харесваше, но не я обичаше. — А и може би трябва да се радваме, че Олга не е златотърсачка.

— Определено. Бих могъл да предположа, че Вялов е по-богат от татко.

— Нямам никаква представа. — Не се очакваше от жени като Урсула да разбират от пари. Гас подозираше, че знаят нетната стойност на собствените си и на чуждите съпрузи с точност до десет цента въпреки престореното невежество.

Урсула не беше толкова сърдита, колкото той очакваше.

— Значи ще го направиш? — попита Гас боязливо.

— Разбира се. Ще пратя бележка на госпожа Вялова.

Гас се въодушеви, но начаса го връхлетя ново опасение.

— И помни — недей да каниш твоите снобски приятелки, та да караш да се чувства под вашето ниво.

— Нямам приятелки сноби.

Забележката беше толкова нелепа, че не заслужаваше отговор.

— Покани госпожа Фишър, тя е мила. И леля Гертруд.

— Добре.

— Благодаря ти, майко. — Гас изпитваше огромно облекчение, сякаш беше преминал някакво тежко изпитание. — Знам, че Олга не е снахата, за която си мечтала, обаче съм убеден, че много скоро ще се привържеш към нея.

— Скъпи ми сине, ти си почти на двадесет и шест. Преди пет години може би щях да опитам да те разубедя да не се жениш за наследницата на съмнителен бизнесмен, но напоследък се чудя ще имам ли някога внуци. Ако сега ми заявиш, че искаш да се ожениш за разведена келнерка полякиня, боя се, че първата ми грижа ще е дали е още способна да роди деца.

— Е, нека не прибързваме. Олга не се е съгласила да се омъжи за мен. Дори не съм я питал.

— Че как би могла да ти устои? — Тя се изправи и го целуна. — А сега ми направи още едно питие.

V

— Спаси ми живота! — каза Олга. — Баща ми щеше да ме убие.

Лев се усмихна.

— Видях, че идва. Трябваше да действам бързо.

— Толкова съм ти благодарна — рече Олга и го целуна по устните.

Лев се сепна. Олга се дръпна, преди той да успее да се възползва, но Лев веднага схвана, че отношенията им вече са други. Огледа нервно около гаража, обаче бяха сами.

Тя извади кутия цигари, взе една. Той й я запали, както беше направил Гас Дюър предния ден. Интимен жест, който караше жената да наклони глава и да позволи на мъжа да наблюдава устните й. Създаваше романтично настроение.

Олга се облегна в седалката на пакарда и издуха дима. Лев влезе в колата и се настани до нея. Тя не възрази. Лев си запали цигара. Поседяха така в сумрака, димът от цигарите им се смесваше с миризмите на кожа, масло и с парфюма с аромат на цветя на Олга.

За да наруши тишината, Лев каза:

— Дано си харесала твоето тенис-парти.

Олга въздъхна.

— Всички момчета в града се боят от баща ми. Мислят си, че ще ги гръмне, ако ме целунат.

— А той ще ги гръмне ли?

— Вероятно — засмя се тя.

— Аз не се страхувам от него. — Това беше близо до истината. Всъщност, не че не се боеше, просто не обръщаше внимание на страховете си и винаги се надяваше да се измъкне от затрудненията с приказки.

— Наистина? — Тя го погледна скептично.

— Затова ме нае. — И това съвсем не беше далеч от действителността. — Питай го.

— Може и да го питам.

— Гас Дюър истински те харесва.

— Баща ми много ще се радва да ме омъжи за него.

— Защо?

— Богат е, от стар род в Бъфало, а баща му е сенатор.

— Винаги ли правиш каквото иска татко ти?

Тя замислено дръпна от цигарата.

— Да — рече накрая и издиша.

— Обичам да гледам устните ти, когато пушиш.

Олга не отвърна, но го огледа преценяващо.

Това беше достатъчна покана за Лев и той я целуна.

Тя издаде слаб гърлен звук и слабо го побутна в гърдите, но всъщност не се противеше. Той хвърли цигарата през прозореца и сложи ръка на гърдите й. Олга стисна китката му, като че се мъчеше да го отблъсне, а после само я притисна по-силно към нежната си плът.

Лев докосна с език затворените й устни. Тя се дръпна и го изгледа сепнато. Лев разбра, че тя не знае да се целува така. Наистина беше неопитна.

— Всичко е наред — рече той. — Довери ми се.

После всичко се случи много бързо. Имаше някаква отчаяна настойчивост в нейната страст. Лев имаше опит с няколко жени и вярваше, че е разумно да оставя жената да определя темпото. Колебливата жена не биваше да се препира, а нетърпеливата — да се сдържа. Когато си проправи път през бельото на Олга и я погали нежно отдолу, тя така се възбуди, че заплака от желание. Ако беше истина, че е на двадесет години и плахите момчета в Бъфало дори не са я целунали, то у нея трябваше да се крие много притеснение, прецени Лев. Тя с готовност надигна хълбоци, за да може той да събуе кюлотите й. А когато я целуна там, тя извика, изненадана и възбудена. Сигурно беше девствена, но Лев беше твърде разгорещен и тази мисъл не можеше да го спре.

Тя легна с единия крак върху седалката и другия на пода, с набрани на кръста поли и разтворени бедра. Дишаше тежко с отворена уста. Наблюдаваше го с широко отворени очи, докато той се разкопчаваше. Проникна в нея внимателно, понеже знаеше, че момичетата лесно изпитват болка там, но тя обхвана кръста му и го притисна нетърпеливо към себе си, сякаш се боеше, че желанието й ще остане излъгано в последния миг. Мембраната й бързо се скъса, а тя възкликна като от мимолетна болка. Движеше се в свой ритъм и Лев я остави да води, усещайки, че тя откликва на нужда, която не може да отхвърли.

За него това беше по-вълнуващо от всичко досега. Някои момичета бяха опитни; други бяха невинни, но готови да доставят удоволствие; трети искаха да задоволят първо партньора си. Ала Лев никога не бе срещал желание, силно колкото нейното, и това го възбуди безкрайно.

Той се въздържаше. Олга извика силно и той захлупи устата й с длан, за да заглуши звука. Тя ритна като конче и зарови лице в рамото му. Тя свърши с приглушен крясък, а миг по-късно я последва и той.

Отдръпна се от нея и седна на пода. Тя не помръдваше и дишаше тежко. Не продумаха цяла минута. Накрая тя се поизправи на седалката.

— О, Боже. Не знаех, че ще е така.

— Обикновено не е — отговори Лев.

Олга мълча дълго и умислено, после рече по-тихо:

— Какво направих?

Той не отговори.

Тя си събра бельото от пода на колата и го облече. Поседя неподвижно, успокои дишането си и слезе.

Лев я гледаше в очакване да каже нещо, обаче тя мълчеше. Отиде до задната врата на гаража, отвори и излезе.

А на следващия ден се върна.

VI

Едит Голт прие предложението за женитба на президента Уилсън на двадесет и девети юни. През юли президентът се върна за кратко в Белия дом.

— Трябва да се върна във Вашингтон за няколко дни — каза Гас на Олга, докато се разхождаха из зоологическата градина.

— Колко?

— За колкото съм нужен на президента.

— Колко вълнуващо!

Гас кимна.

— Най-добрата работа в света. Но пък не мога сам да съм си господар. Ако кризата с Германия ескалира, ще мине дълго време, преди да се върна в Бъфало.

— Ще ни липсваш.

— И ти ще ми липсваш. Така се сближихме откак се върнах. — Излизаха с лодка в езерото в парка Делауеър, ходиха на плаж на Кристъл бийч, пътуваха с параходче нагоре по реката към Ниагарския водопад и към канадския бряг на езерото и през ден играеха тенис. Винаги бяха с група приятели и ги наглеждаше поне една от бдителните майки. Днес с тях беше госпожа Вялова. Вървеше на няколко крачки зад тях и говореше с Чък Диксън. Гас продължи: — Чудя се имаш ли представа колко ще ми липсваш.

Олга се усмихна, но не отговори.

— Това е най-хубавото лято в живота ми — каза Гас.

— И в моя! — каза тя и завъртя бяло-червеното чадърче, което я пазеше от слънцето.

Думите й доставиха удоволствие на Гас, макар да не беше сигурен, че именно неговата компания я прави щастлива. Все не можеше да я разбере напълно. Видимо винаги й ставаше приятно да го среща и с радост разговаряше с него с часове. Но не беше забелязал никакво чувство, никакъв признак, че отношението й към него не е просто приятелско, а има страст. Разбира се, нито едно прилично момиче няма да показва такива признаци преди да се сгоди. Въпреки всичко, Гас беше объркан. Навярно това беше част от привлекателността на Олга.

Гас живо помнеше как Карълайн Уигмор показва нуждите си с непогрешима яснота. Установи, че често мисли за Карълайн, единствената друга жена, която беше обичал някога. Щом тя можеше да каже какво иска, защо и Олга да не може? Но Карълайн беше омъжена жена, а Олга — девойка под крилото на родителите си.

Спряха пред мечата клетка и погледаха през стоманените пръти едно кафяво мече. То седеше и също ги гледаше.

— Чудя се дали всичките ни останали дни може да са така щастливи — подхвана Гас.

— Защо не? — отвърна тя.

Това насърчение ли беше? Погледна я, но тя продължаваше да наблюдава мечето. Гас изучаваше сините й очи, мекия розов овал на лицето й, нежната кожа на шията й.

— Ако бях Тициан, щях да те нарисувам.

Край тях минаха госпожа Вялова и Чък и продължиха разходката. Гас и Олга нямаше кога да останат по-усамотени.

Най-сетне тя обърна поглед към него и на Гас му се стори, че вижда обич в очите й. Това му даде смелост. „Ако един президент, който е овдовял преди по-малко от година, може да го направи, значи и аз мога“, рече си той.

— Обичам те, Олга.

Тя не каза нищо. Продължи да го гледа.

Гас преглътна. Отново не беше способен да я разгадае.

— Има ли някаква възможност… може ли да се надявам някой ден да ме обичаш и ти?

Взря се в нея със затаен дъх. В момента тя държеше живота му в ръцете си.

Мълчаха дълго. Мислеше ли? Претегляше ли го? Или просто се колебаеше, преди да вземе решение, което би променило живота й?

Накрая тя се усмихна и рече:

— О, да.

Гас едва повярва на чутото.

— Какво? Наистина ли?

— Наистина — засмя се тя щастливо.

— Обичаш ли ме? — попита той и взе ръката й. Тя кимна.

— Трябва да го кажеш — рече той.

— Да, Гас, обичам те.

Той целуна ръката й.

— Ще говоря с баща ти, преди да замина за Вашингтон.

— Мисля, че знам какво ще отговори.

— След това можем да кажем на всички.

— Да.

— Благодаря ти — каза той с жар. — Направи ме много щастлив.

VII

Гас се отби в кабинета на Йосиф Вялов на следващата сутрин и официално му поиска разрешение да предложи брак на Олга. Вялов обяви, че е доволен. Макар да очакваше отговора, Гас се почувства отмалял от облекчение.

Гас беше тръгнал към гарата да вземе влака за Вашингтон, затова се разбраха да празнуват веднага след завръщането му. А през това време за младежа беше удоволствие да остави планирането на сватбата в ръцете на своята майка и на майката на Олга.

С пружинираща крачка влезе в салона на Централната гара на Търговската улица и налетя на Роза Хелман. Тя излизаше с малка пътна чанта в ръка. Носеше червена шапка.

— Здравей — каза Гас. — Мога ли да ти помогна с багажа?

Не, благодаря ти, не тежи. Отсъствах само една нощ. Бях на интервю в една от телеграфните агенции.

Гас вдигна вежди.

— За репортерско място?

— Да. И го получих.

— Поздравления! Извини ме, ако звуча изненадано. Не знаех, че вземат на работа жени.

— Не е обичайно, но не е и нечувано. Ню Йорк Таймс е наел първата си репортерка през 1869 година. Името й било Мария Морган.

— С какво ще се занимаваш?

— Ще помагам на вашингтонския кореспондент. Истината е, че любовният живот на президента ги е навел на мисълта, че им трябва жена в столицата. Мъжете имат склонността да пропускат романтичните истории.

Гас се почуди дали е споменала, че е близка с един от най-доверените сътрудници на Уилсън. Вероятно — репортерите не бяха свенливи. Несъмнено това й беше помогнало да получи назначението.

— А аз се връщам във Вашингтон. Предполагам, че ще се видим там.

— Надявам се.

— И аз имам добри новини — радостно отбеляза той. — Предложих на Олга Вялова и тя прие. Ще се женим.

Роза го изгледа и каза:

— Глупак.

Да го беше зашлевила, нямаше да го изуми толкова. Гас я гледаше със зяпнала уста.

— Проклет глупак — повтори тя и се отдалечи.

VIII

Още двама американци загинаха на деветнадесети август, когато германците торпилираха друг голям британски лайнер, Арабик.

Гас съжаляваше за жертвите, но повече се ужасяваше от неумолимото въвличане на Америка в европейския конфликт. Имаше усещането, че президентът е на ръба. Гас искаше да се ожени в мирен и щастлив свят; страхуваше се от бъдеще, почернено от клането, жестокостта и разрухата на войната.

По нареждане на Уилсън Гас довери на неколцина репортери, извън протокола, че президентът е на ръба да скъса дипломатическите отношения с Германия. Междувременно новият държавен секретар Робърт Лансинг опита да сключи някаква сделка с немския посланик граф Йохан фон Бернсторф.

„Нещата могат ужасно да се объркат“, помисли Гас. Немците можеха да отвърнат на блъфа на Уилсън и да му се противопоставят. Тогава какво би сторил той? Ако не направи нищо, ще изглежда глупаво. Уилсън каза на Гас, че скъсването на дипломатическите отношения няма непременно да доведе до война. Гас остана със страшното чувство, че кризата е извън контрол.

Но кайзерът не искаше война с Америка и за огромно облекчение на младия дипломат, рискованата постъпка на Уилсън даде резултат. В края на август германците обещаха да не атакуват пътнически кораби без предупреждение. Не беше съвсем задоволително, но прекрати противопоставянето.

Американските вестници, които не уловиха нито един от нюансите на положението, бяха във възторг. На втори септември Гас победоносно прочете на президента един абзац от хвалебствен материал в днешния Ню Йорк Ивнинг Поуст.

„Без да мобилизира нито един полк, без да събере флотилии, посредством чисто, неотклонно упорство да защити справедливостта, той успя да накара най-горделивата, арогантна и въоръжена страна в света да отстъпи пред него.“

— Още не са отстъпили — каза президентът.

IX

Една вечер в края на септември заведоха Лев в склада, съблякоха го гол и вързаха ръцете му зад гърба. После Вялов излезе от кабинета си.

— Куче. Бясно псе.

— Какво съм направил? — попита Лев.

— Знаеш какво си направил, помияр мръсен.

Лев се уплаши — ако Вялов не иска да го чуе, то той няма да успее да се измъкне.

Вялов съблече сакото си и нави ръкавите на ризата.

— Носете — нареди той.

Норман Найъл, мършавият счетоводител, влезе в кабинета и се върна с бич в ръка.

Лев зяпна бича. Беше обикновен руски бич, с каквито по традиция се наказват престъпниците. Имаше дълга дървена дръжка и три корави кожени жила с оловни топчета на края. Лев никога не беше удрян с камшик, но беше виждал да се прави. В провинцията често дребните кражби и прелюбодеянието се наказваха с бичуване. В Петербург пък го прилагаха на политическите престъпници. Двадесет удара можеха да осакатят човек; сто — да го убият.

Вялов, още с жилетката със златната верижка на часовника, взе бича и го претегли в ръка. Найъл се изкиска. Иля и Тео гледаха с интерес.

Лев боязливо се сви, подложи гръб и се притисна в камара автомобилни гуми. Ударът се стовари с жестоко свистене, захапа врата и раменете му и той извика от болка.

Вялов удари пак. Този път заболя повече.

Лев сам не можеше да повярва на глупостта си. Беше преспал с девствената дъщеря на силен и жесток човек. Какво си беше въобразявал? Защо никога не можеше да устои на изкушението?

Вялов замахна отново. Този път Лев се хвърли по-далеч от бича, за да избегне удара. Само краищата на жилата го застигнаха, ала и те се забиха болезнено в плътта му и той отново извика.

Вялов вдигна камшика, почна да го спуща и спря по средата, когато Лев се извъртя, после удари. Ударът попадна върху бедрата на Лев и той видя как от раните шурва кръв. При следващото замахване отчаяно се метна встрани, препъна се и рухна на бетонния под. Докато лежеше на гръб и бързо губеше сила, Вялов го наложи отпред, по корема и хълбоците. Лев се търкулна. Изпитваше прекалено силна болка и страх, та да се изправи. Събра сили колкото да изпълзи на колене, като дете, но се хлъзна в кръвта си и камшикът отново изплющя върху него. Спря да крещи — не му остана дъх. Реши, че Вялов ще го бие до смърт. Закопня да изпадне в несвяст.

Ала Вялов му отказа това облекчение. Пусна камшика, запъхтян от усилието.

— Трябва да те убия — каза той, когато успя да поеме въздух. — Но не мога.

Лев не разбираше. Лежеше в локва кръв и гледаше нагоре към мъчителя си.

— Тя е бременна — продължи Вялов.

Със замъгления от страх и болка ум, Лев опита да разсъждава. Използваха кондоми. Човек можеше да си купи във всеки голям американски град. Винаги си слагаше. С изключение на първия път, разбира се, когато той не очакваше нищо; и когато тя му показваше празната къща и го бяха направили на голямото легло в спалнята за гости; и веднъж в градината след мръкване…

Разбра, че се е случило няколко пъти.

— Щеше да се жени за момчето на сенатор Дюър — каза Вялов и Лев долови в острия му глас едновременно горчивина и гняв. — Внукът ми можеше да стане президент.

На Лев му беше трудно да мисли, обаче схвана, че сватбата ще трябва да се отмени. Нямаше как Гас Дюър да се ожени за бременна с чуждо дете жена, колкото и да я обича. Освен ако…

Успя да изграчи няколко думи.

— Не е нужно да ражда… в града има лекари, които…

Вялов грабна пак бича. Лев се сви. Вялов ревна:

— Да не си го помислил! Това е против Божията воля!

Лев беше удивен. Всяка неделя возеше семейството до църквата, но си мислеше, че религиозността на Йосиф е престорена. Той живееше в измама и насилие. А не можеше да понесе и споменаването на аборт! На Лев му се щеше да запита дали неговата църква не забранява също и подкупите и побоите.

— Можеш ли да си представиш на какво унижение ме подлагаш? Всеки вестник в града отрази годежа. — Лицето на Вялов поаленя и гласът му се превърна в рев. — Какво ще кажа на сенатор Дюър? Запазих дата в църквата! Наех доставчици на храна, на цветя! Поканите са в печатницата! Направо виждам госпожа Дюър, надменната стара чанта, как ми се смее зад сбръчканата си длан. И това заради един шибан шофьор!

Той вдигна бича отново, после го запрати надалеч с мощен замах.

— Не мога да те убия. — Обърна се към Тео. — Заведете това лайно на лекар. Да го позакърпи. Ще се жени за дъщеря ми.

Шестнадесета глава

Юни 1916 година

I

Бащата на Били го попита:

— Може ли да си поговорим, моето момче?

Били се изуми. През последните близо две години, откакто момчето спря да посещава параклиса „Витезда“, двамата едва разговаряха. В къщицата на улица „Уелингтън“ властваше напрежение. Били почти беше забравил какво е да чува тихи и дружелюбни гласове в кухнята или даже шумни гласове, извисени в разгорещените им спорове от едно време. Тягостната атмосфера беше една от причините Били да се запише в армията.

А сега тонът на тате беше почти смирен. Били внимателно огледа лицето му. Видя същото — никаква нападателност, никакво предизвикателство, само молба.

Въпреки това, Били не беше готов да играе на същата мелодия.

— За какво? — попита той.

Баща му отвори уста за остра забележка, после явно се овладя.

— Бях твърде горделив. Това е грях. Може би и ти си горделив, но това е между теб и Бог, а не е извинение за мен.

— Отне ти две години да го разбереш.

— Щеше да ми отнеме повече, ако не се беше записал в армията.

Били и Томи бяха излъгали за възрастта си и миналата година се бяха записали доброволци. Постъпиха в Осми батальон на Уелските стрелци, известен като Приятелите от Абъроуен. Този тип батальони бяха нова идея. Мъжете от един и същ град оставаха заедно, за да се обучават и да се сражават редом с хора, с които са израснали. Смяташе се, че е добре за бойния дух.

Групата на Били премина едногодишно обучение, главно в един лагер край Кардиф. Беше му приятно. Оказа се по-лесно от работата в мината, пък и далеч по-безопасно. Наред с определено количество смазваща скука — обучението често означаваше чакане — в лагера имаше спортове, игри и цареше другарският дух на младежи, които усвояват нов начин на живот. В един продължителен период, когато нямаше какво да прави, Били случайно подхвана някаква книга. Оказа се, че чете пиесата Макбет. За своя изненада намери историята вълнуваща, а поезията — странно завладяваща. Езикът на Шекспир не го затрудни — беше прекарал толкова много часове в четене на английския от седемнадесети век на протестантската Библия. След това се запозна с всички произведения на Шекспир и препрочете най-хубавите пиеси по няколко пъти.

Обучението завърши и Приятелите получиха два дни отпуск, преди да заминат за Франция. Тате смяташе, че е възможно сега да вижда Били за последен път жив. Навярно затова си беше наложил да се смири и да поговори с него.

Били погледна часовника. Дошъл беше тук, само за да се сбогува с майка си. Планираше да прекара отпуска си в Лондон с Етел и с нейната привлекателна наемателка. Хубавото лице на Милдред с алените устни и изпъкналите зъби беше живо в ума му, откакто тя го сепна с думите „мама му стара, ти ли си Били“. Мешката му стоеше на пода до вратата, вързана и готова. Вътре бяха и събраните съчинения на Шекспир. Томи го чакаше на гарата.

— Имам да хващам влак — каза Били.

— Има много влакове — отговори тате. — Седни, Били… моля те.

Били не се чувстваше удобно, когато баща му беше в такова настроение. Тате може да беше твърде праведен, високомерен и остър, но поне беше силен. Били не искаше да го вижда как отслабва.

Дядо седеше на обичайното си място и слушаше.

— Хайде, Били, бъди добро момче — взе да го увещава той. — Дай на татко си възможност, а?

— Добре тогава — отвърна Били и седна край кухненската маса.

Майка му дойде от килера.

Замълчаха. Били знаеше, че може би никога вече няма да влезе в този дом. Когато се върна от военния лагер, той за пръв път видя, че къщата е малка, стаите са мрачни, а въздухът е натежал от въглищен прах и мирис на готвено. И най-вече след непринудените закачки в казармата той разбираше, че тук са го възпитали в пуританско благочестие, при което много от човешките и естествените неща не могат да намерят израз. Ала и така мисълта, че заминава, го натъжаваше. Тук всичко беше просто. Били вярваше в Бога, слушаше тате и имаше доверие на останалите работници долу в мината. Собствениците на мината бяха зли, профсъюзът бранеше хората и социализмът предлагаше по-светло бъдеще. Животът обаче не беше толкова прост. Били можеше и да се завърне на улица „Уелингтън“, но никога вече нямаше да е тукашното момче.

Тате допря длани, затвори очи и каза:

— Господи, помогни на раба Си да е смирен и покорен като Иисуса. — После отвори очи и продължи: — Защо го направи, Били. Защо се записа?

— Защото сме във война — рече Били. — Трябва да се сражаваме, независимо дали ни харесва или не.

— Нима не разбираш… — Тате спря и вдигна ръце в помирителен жест. — Нека започна отново. Нали не вярваш на вестниците, като пишат, че немците са злодеи, които изнасилват монахини?

— Не. Всичко, което пишат за миньорите, е лъжа, така че не очаквам да напишат истината за немците.

— Както виждам нещата, това е капиталистическа война, която няма нищо общо с трудовия човек. Но ти може да не се съгласиш.

Били се удиви от усилията на тате да поддържа помирителен тон. Досега не го беше чувал да казва може да не се съгласиш. Той отговори:

— Не знам много за капитализма, обаче навярно си прав. Въпреки това, немците трябва да бъдат спрени. Мислят, че им се полага да управляват света!

— Ние сме британци — каза тате. — Нашата империя владее повече от четиристотин милиона души. Една нищожна част имат правото на глас. Не управляват собствените си страни. Питай средния британец защо и той ще ти каже, че да управляваме низшите народи е наша съдба. — Тате разпери ръце в жест, който говореше Не е ли очевидно? — Били, момчето ми, не германците си мислят, че трябва да владеят света, а ние!

Били въздъхна. Съгласен беше с всичко това.

— Но ни атакуват. Причините за войната може да са погрени, но така или иначе трябва да воюваме.

— Колцина загинаха през последните две години? — попита тате. Той повиши глас, но не от гняв, а по-скоро от тъга. — Милиони! И това ще продължи, докато млади мъже са съгласни да се избиват взаимно така или иначе, както казваш.

— Ще продължи, докато някой победи, тъй мисля.

— Според мен се боиш хората да не решат, че те е страх — каза мама.

— Не — отговори Били, но мама беше права.

Имаше и друго, освен разумните му доводи за постъпването в армията. Както обикновено, мама четеше сърцето му. Вече близо две години Били слушаше и четеше, че здравите младежи като него са страхливци, ако не воюват. Така пишеха вестниците; така се говореше из магазините и кръчмите; в центъра на Кардиф хубави момичета раздаваха бели пера на всяко момче без униформа, а сержантите от наборните комисии подиграваха цивилните младежи по улиците. Били знаеше, че това е пропаганда, ала все пак се влияеше. Установи, че трудно понася мисълта хората да го вземат за страхливец.

Били си представяше как обяснява на момичетата с белите пера, че работата във въгледобивната мина е по-опасна от това да си войник. За повечето войници, с изключение на онези на фронтовата линия, вероятността да бъдат ранени или убити беше далеч по-малка, отколкото за миньорите. А и Великобритания се нуждаеше от въглища. С тях плаваха половината кораби от военноморския флот. Всъщност, правителството заяви, че не желае миньорите да влизат в армията. Ала нито един от тези аргументи нямаше значение. Щом облече коравите куртка и панталони, обу новите ботуши и наложи островърхото кепе, Били се почувства по-добре.

Тате каза:

— Хората мислят, че в края на месеца ще има голяма офанзива.

— Да. Офицерите не проронват и думичка, но всички останали приказват за това. Предполагам, това е причината изведнъж да се засилят да пращат толкова хора на фронта.

— Вестниците казват, че това може да е битката, която ще обърне хода на войната — началото на края.

— Е, да се надяваме.

— Би трябвало сега да разполагате с достатъчно боеприпаси благодарение на Лойд Джордж.

— Аха.

Предходната година имаше недостиг на снаряди. Вестникарските писания за „Скандала със снарядите“ едва не свалиха премиера Аскуит. Той състави коалиционно правителство, създаде нов пост — министър на боеприпасите — и го повери на най-популярния член на кабинета, Дейвид Лойд Джордж. Оттогава производството на муниции се увеличи.

— Гледай да се пазиш — рече тате.

Мама добави:

— Не бъди герой. Остави това на онези, които почнаха войната — висшата класа, консерваторите, офицерите. Прави каквото ти се каже, нищо повече.

Дядо се обади:

— Войната е война. Няма безопасен начин да я водиш.

Така те се сбогуваха с него. Били искаше да се разплаче, но сурово потисна желанието.

— Е, да тръгвам тогава — каза той и стана.

Дядо му стисна ръката. Мама го целуна. Тате също се ръкува с него, но се поддаде на порива си и го прегърна. Били не помнеше кога за последно баща му го е прегръщал.

— Бог да те благослови и да те пази, Били — каза тате просълзен.

Били почти загуби самообладание.

— Довиждане значи — отговори той. Взе си мешката. Чу мама да хлипа. Без да погледне назад, излезе и затвори вратата.

Пое дълбоко дъх и се успокои. После тръгна надолу по стръмната улица към гарата.

II

Реката Сома се виеше от изток на запад през Франция по своя път към морето. Фронтовата линия вървеше от север на юг и пресичаше реката недалеч от Амиен. На юг линията на Съюзниците се държеше от френските войски чак до Швейцария. На север по-голямата част от войските бяха на Великобритания и на страните от Британската общност.

Оттук на северозапад имаше почти двадесет мили хълмове. Немските окопи в този сектор бяха изкопани в склоновете им. А от един такъв окоп Валтер фон Улрих наблюдаваше британските позиции през своя мощен бинокъл Допелфернрор, произведен от фирмата Цайс.

Денят беше слънчев в началото на лятото и Валтер чуваше птичи песни. Ябълковите дървета храбро цъфтяха в една избегнала засега артилерийския обстрел овощна градина недалеч от него. „Хората са единствените животни, които изтребват събратята си с милиони и превръщат пейзажа в осеяна с кратери и опасана с бодлива тел пустиня. Може би човешката раса съвсем ще се самоунищожи и ще остави света за птиците и дърветата“, мислеше апокалиптично Валтер. „И може би така ще е по-добре.“

Като се върна към по-практичните неща, той отсъди, че високата позиция има множество преимущества. На британците щеше им се наложи да атакуват нагоре. А още по-полезна беше възможността германците да виждат всичко, което британците правят. И Валтер беше сигурен, че тъкмо сега те се готвят за мощен удар.

Тази подготовка трудно можеше да се прикрие. В продължение на месеци британците заплашително поправяха пътищата и железниците в този дотогава задрямал кът от френската провинция. Сега използваха тези снабдителни линии, за да докарат стотици тежки оръдия, хиляди коне и десетки хиляди войници. Зад фронтовата линия несекващ поток камиони и влакове стоварваха сандъци с муниции, варели прясна вода и бали слама. Валтер фокусира бинокъла върху един свързочен отряд — мъжете копаеха тесен окоп и развиваха грамадна макара, несъмнено телефонен кабел.

Сигурно имат големи надежди, хладно отсъди Валтер. Разходът на хора, пари и труд беше колосален. Той можеше да се оправдае само ако британците смятаха това да е решителната атака за изхода на войната. Валтер се надяваше да са прави, по един или друг начин.

Колчем погледнеше вражеската територия, той мислеше за Мод. В портфейла си носеше нейна снимка, изрязана от списанието Татлър. На снимката се виждаше Мод в драматично семпла бална рокля в хотел Савой, а надписът гласеше „Лейди Фицхърбърт винаги се облича по последната мода.“ Валтер предполагаше, че напоследък Мод не танцува много. Дали беше намерила своята роля във войната, както беше направила сестра му в Берлин? Грета носеше дребни подаръци на ранените във военните болници. Или пък, като майка му, която се беше оттеглила в провинцията и садеше в цветните лехи картофи заради недостига на храна?

Валтер не знаеше дали британците имат достатъчно храна. Германските кораби бяха затворени в пристанищата заради британската блокада, затова почти от две години в Германия нямаше внос по море. Британците обаче продължаваха да се снабдяват от Америка. От време на време немските подводници атакуваха презатлантическите кораби, но главното командване се въздържаше да започне така наречената „неограничена подводна война“ от страх да не вкара по този начин и американците във войната. Затова Валтер предполагаше, че Мод не е гладна като него. При това той се хранеше по-добре от цивилните си съотечественици. В някои германски градове имаше стачки и демонстрации срещу недостига на храна.

Нито Валтер беше писал на Мод, нито тя на него. Нямаше пощенски услуги между Германия и Великобритания. Единствената възможност за връзка можеше да се отвори, ако някой от двамата замине за неутрална страна — Съединените щати или Швеция навярно — и пусне писмото си оттам. За Валтер обаче засега не се беше появила такава възможност. Може би също и за Мод.

Измъчваше се от това, че не знае нищо за нея. Боеше се, че е болна, лежи в болница, а той не подозира. Копнееше войната да свърши, за да бъде отново с Мод. Отчаяно искаше победа за Германия, разбира се, но понякога просто не го беше грижа и за загубата, стига само Мод да е добре. Привиждаха му се кошмари как войната свършва, той отива в Лондон да я намери и му казват, че е мъртва.

Изтика тази страшна мисъл от ума си. Фокусира бинокъла върху по-близките британски позиции и почна да разглежда загражденията от бодлива тел от немската страна на ничията земя. Бяха в два пояса, всеки с ширина петнадесет стъпки. Бодливата тел беше здраво закрепена в земята с железни колове и не можеше лесно да се мести. Представляваше успокоително здрава преграда.

Валтер слезе от ръба на окопа и тръгна надолу по дълга дървена стълба към едно дълбоко укритие. Недостатъкът на позицията на хълма беше, че траншеите са по-видими за противниковата артилерия и за компенсация укритията в този сектор бяха вкопани дълбоко в песъчливата почва. Достатъчно дълбоко, та да доставят закрила от всичко с изключение на пряко попадение от най-големия възможен снаряд. Имаше пространство за укриване на всички по време на бомбардировка. Освен това, някои укрития бяха свързани и ако бомбардировката затрупаше някой изход, човек имаше откъде другаде да се измъкне.

Валтер седна на една дървена пейка и извади бележника си. В продължение на няколко минути той състави кратки записки за наблюденията си. Докладът му щеше да потвърди други разузнавателни сведения. Тайните агенти предупреждаваха за „голям натиск“, както се изразяваха британците.

Тръгна през лабиринта от окопи към дъното на позицията. Немците бяха построили три линии окопи, на по два или три километра една от друга. Така ако противникът ги изтласка от фронтовата линия, те биха могли да отстъпят към следващ окоп и в случай на неуспех — към трети. С голямо задоволство Валтер заключи, че каквото и да става, няма да има бърза победа за британците.

Намери коня си и се отправи към главната квартира на Втора армия. Пристигна там по обед. В офицерската столова с изненада се натъкна на баща си. Старецът беше в генералния щаб и сега сновеше между бойните полета точно както в мирно време пътуваше от една европейска столица към друга.

Ото изглеждаше остарял. Беше отслабнал — всички германци бяха отслабнали. Венецът коса около плешивото му теме беше толкова ниско остриган, че той изглеждаше гологлав. Ала беше пъргав и бодър. Войната му прилягаше. Допадаше му вълнението, бързането, светкавичните решения и непрестанното впечатление за спешност.

Ото никога повече не спомена Мод.

— Какво видя? — попита той.

— В този район ще има мощен удар до няколко седмици — отговори Валтер.

Баща му скептично поклати глава.

— Секторът на река Сома е най-добре защитената част от нашата линия. Ние държим височините и имаме три линии окопи. На война нападаш най-слабата позиция на противника, а не най-силната — даже и британците знаят това.

Валтер разказа какво е видял току-що: камионите, влаковете и свързочният отряд, който прокарва телефона.

— Вярвам, че това е измама — отговори Ото. — Ако това беше мястото на тяхното истинско нападение, щяха да се постараят да прикрият действията си по-добре. Тук ще направят маневра и после ще нанесат основния удар на север, във Фландрия.

Валтер попита:

— А фон Фалкенхайн в какво вярва?

Ерих фон Фалкенхайн беше началник на генералния щаб вече почти две години.

Ото се усмихна и рече:

— Фон Фалкенхайн вярва каквото му кажа аз.

III

Когато сервираха кафето след обяда, лейди Мод попита лейди Хърмия:

— Лельо, знаеш ли как да се свържеш с адвоката на Фиц в спешен случай?

Леля Хърм изглеждаше леко сепната.

— Скъпа моя, какво общо имам аз с адвокати?

— Човек никога не знае. — Мод се обърна към иконома, който тъкмо слагаше кафеника на сребърния триножник. — Граут, бъди така добър да ми донесеш лист и молив.

Граут излезе и се върна с материалите за писане. Мод написа името и адреса на семейния адвокат.

— Това защо ми е? — попита леля Хърм.

— Може да ме арестуват този следобед — весело подхвърли Мод. — Ако се случи, обади се на човека, ако обичаш, и го помоли да дойде да ме извади от затвора.

— О! Не може да говориш сериозно!

— Не, сигурна съм, че няма да стане. Но, за всеки случай… — Мод целуна леля си и излезе от стаята.

Държанието на леля Хърм гневеше Мод, но повечето жени си бяха такива. Не подобаваше на една дама дори да знае името на семейния адвокат, камо ли да разбира законните си права. Не беше чудно тогава, че жените биват така безмилостно експлоатирани. Мод си сложи шапката, ръкавиците и лекото лятно палто, излезе на улицата и хвана автобус за Олдгейт.

Беше сама. След избухването на войната правилата за придружаването на дамите не бяха така строги. Вече не беше скандално неомъжена жена да излиза денем без придружител. Леля Хърм не одобряваше промяната, обаче нито можеше да заключи Мод, нито можеше да се обърне към Фиц, който се намираше във Франция. И така, налагаше й се да приеме положението, макар и с кисела физиономия.

Мод издаваше Войнишка съпруга, малотиражен вестник, кой се застъпваше за по-добро отношение към издържаните от фронтоваците семейства. Един консервативен депутат беше описал вестника като „зловредна заплаха за правителството“ и оттогава тези думи биваха отпечатвани на заглавката на всеки брой. Гневната кампания на Мод се захранваше от нейната ненавист към подчиненото положение на жените, съчетана с ужаса й от безсмисленото клане във войната. Субсидираше вестника от собственото си малко наследство. Тези пари бездруго не й трябваха особено: Фиц винаги плащаше за всичко, от което тя имаше нужда.

Етел Уилямс беше управител на изданието. Тя с готовност напусна шивашката фабрика заради по-добрата заплата тук и заради позициите на вестника. Етел споделяше гнева на Мод, но притежаваше други умения. Мод разбираше висшата политика — в обществото се срещаше с министри от правителството и разговаряше с тях по злободневни теми. Политическият свят на Етел беше друг — Националния профсъюз на производителите на облекла, Независимата Лейбъристка партия, стачки, локаути и улични шествия.

Както беше уговорено, Мод и Етел се срещнаха в Олдгейт, срещу местния клон на Асоциацията на войнишките и моряшките семейства.

Преди войната тази добронамерена благотворителна организация даваше възможност на заможни дами снизходително да оказват помощ и да дават съвети на притеснени съпруги на военнослужещи. Сега имаше нова роля. Правителството изплащаше по един паунд и един шилинг на всяка войнишка съпруга с две деца, която е разделена от мъжа си заради войната. Не беше много — половин миньорска надница — но се оказа достатъчно да измъкне милиони жени и деца от положение на смазваща бедност. Асоциацията на войнишките и моряшките семейства разпределяше тези военновременни помощи. Помощите обаче се плащаха само на жени с „добро поведение“ и понякога дамите от организацията не даваха отпуснатите от правителството пари на онези съпруги, които отхвърляха техните съвети за отглеждането на децата, управлението на домакинството и опасностите, които произтичат от посещаването на мюзикхоловете и пиенето на джин.

Мод мислеше, че тези жени щяха да се оправят по-добре без джина, но това не даваше право на никого да ги тласка към нищетата. Вбесяваше се, че удобно живеещи хора от средната класа съдят войнишките съпруги и ги лишават от средства за прехрана на техните деца. Смяташе, че парламентът не би позволил такъв произвол, ако жените имаха право на глас.

Заедно с Етел бяха и още дузина жени от работническата класа и един мъж, Бърни Лекуит, секретар на Олдгейтския клон на Независимата Лейбъристка партия. Партията одобряваше вестника на Мод и подкрепяше кампаниите му.

Когато Мод се присъедини към тази група, Етел говореше на един младеж с бележник.

— Помощта за разделени от съпрузите си жени не е подаяние — казваше тя. — Тези пари се полагат на войнишките съпруги по право. Трябва ли да преминете изпит за добро поведение преди да си получите репортерската заплата? А господин Аскуит трябва ли да дава отчет колко мадейра пие, преди да получи заплата като депутат в парламента? Войнишките съпруги имат право на тези пари, така, както всички останали имат право на надница.

„Етел е открила гласа си“, прецени Мод. „Изразява се просто и живо.“

Репортерът я гледаше възхитено. Явно почти беше влюбен в нея. С доста извинителен тон той каза:

— Противниците ви твърдят, че една жена не заслужава тази издръжка, ако изневерява на съпруга си.

— А проверявате ли съпрузите? — възмути се Етел. — Знам, че има домове с лоша слава из Франция и Месопотамия и другаде, където служат нашите войници. Дали армията записва имената на женените мъже, които влизат в подобни домове, и им спира заплатата? Прелюбодеянието е грях, но не е основание да се лиши прелюбодейката от средства и да се оставят децата й да гладуват.

Етел носеше на хълбок малчугана си, Лойд. Той беше вече на шестнадесет месеца и можеше да ходи или поне да залита. Имаше тъмна косица и зелени очи — хубав като майка си. Мод протегна ръце да го вземе и той с готовност отиде при нея. Прониза я копнеж — направо й се искаше да беше забременяла след единствената си нощ с Валтер, въпреки всички трудности които това би донесло.

Нямаше никакви вести от Валтер от по-миналата Коледа насам. Не знаеше жив ли е, или е загинал. Може би вече беше вдовица. Опита да не изпада в мрачно настроение, но неусетно я полазиха страшни мисли и трябваше да се мъчи да не заплаче.

Етел приключи с омайването на репортера и представи Мод на млада жена с две деца, стиснали полите й.

— Това е Джейн МакКъли, за която ти говорих. — Джейн имаше хубаво лице и решителен поглед.

Мод подаде ръка с думите:

— Надявам се днес да постигнем справедливост за Вас, госпожо МакКъли.

— Убедена съм, мадам. Много мило от Ваша страна. — Привичните почтителни маниери отмираха трудно дори и в егалитарните политически движения.

— Готови ли сме всички? — попита Етел.

Мод й подаде Лойд и групичката прекоси улицата. Влязоха през главния вход на благотворителната асоциация. Имаше приемна, където зад едно писалище седеше жена на средна възраст. Тя изглеждаше уплашена от тълпата. Мод я успокои:

— Няма от какво да се боите. Госпожа Уилямс и аз сме тук да видим госпожа Харгрийвс, вашата управителка.

— Ще видя дали е тук — нервно отвърна жената и стана.

Етел каза:

— Знам, че е тук. Видях я да влиза преди половин час.

Рецепционистката припряно излезе.

Жената, която се върна заедно с нея, не можеше да бъде сплашена така лесно. Госпожа Харгрийвс беше яка особа, някъде над четиридесет години. Носеше френско палто, пола и модерна шапка с широка плисирана панделка. Мод ехидно си рече, че ансамбълът губи целия си европейски шик върху тази мощна фигура. Госпожа Харгрийвс обаче притежаваше увереността, която носят парите. Притежаваше също тъй и голям нос.

— Да? — грубо попита тя.

„В борбата за равенство на жените понякога трябва да се бориш и с жени, не само с мъже“, помисли Мод.

— Дойдох да се видя с Вас, защото съм загрижена от Вашето отношение към госпожа МакКъли.

Госпожа Харгрийвс се постресна, несъмнено от аристократичния акцент на Мод. Огледа я изпитателно от глава до пети. Вероятно отбелязваше, че дрехите на Мод са също толкова скъпи, колкото и нейните. Когато заговори отново, тонът й не беше така арогантен:

— Боя се, че не мога да обсъждам индивидуални случаи.

— Обаче госпожа МакКъли ме помоли да разговарям с Вас. И е тук да потвърди.

— Не ме ли помните, госпожо Харгрийвс? — попита Джеин МакКъли.

— Всъщност, да. Помня, че бяхте много неучтива с мен.

Джейн се обърна към Мод и поясни:

— Рекох й да иде да си пъха носа в работите на някой друг.

Жените се разкискаха при споменаването на носа, а госпожа Харгрийвс се изчерви.

— Само че не може да отхвърлите кандидатура за помощ с основанието, че кандидатката не се е държала учтиво с Вас. — Мод сдържаше гнева си и се стараеше да говори с ледено неодобрение. — Вие със сигурност сте наясно с това.

Госпожа Харгрийвс отбранително вирна брадичка.

— Госпожа МакКъли е била видяна в питейното заведение Кучето и патицата и в мюзикхола Степни, и в двата случая с млад мъж. Правителството не иска да финансира непристойното поведение.

На Мод й се прииска да я удуши.

— Вие като че ли не разбирате каква е Вашата роля. Не Ви се полага да отказвате плащане на основата на подозрения.

Госпожа Харгрийвс позагуби самоувереността си. Етел подхвърли:

— Предполагам, че господин Харгрийвс е в безопасност у дома, Нали?

— Не, не е — бързичко отвърна жената. — Той е с армията в Египет.

— О! Значи и Вие получавате издръжка.

— Това какво общо има?

— Някой идва ли у дома Ви, госпожо Харгрийвс, за да проверява как се държите? Проверява ли се нивото на шерито в декантера в бюфета? Разпитва ли Ви някой за приятелството Ви с доставчика от бакалията?

— Как смеете!

Мод каза:

— Възмущението Ви е разбираемо. А сега може би ще прецените защо госпожа МакКъли е реагирала така на Вашите разпити.

Госпожа Харгрийвс извиси глас.

— Това е нелепо. Няма място за сравнение!

— Няма място за сравнение ли? — гневно отвърна Мод — Съпругът на госпожа МакКъли, също като Вашия, рискува живота си за своята страна. И двете имате право на помощта за разделените от войната семейства. Обаче Вие имате правото да съдите нейното поведение и да й откажете парите, докато Вас никой не съди. Защо не? Офицерските съпруги понякога пият твърде много.

— И прелюбодействат — включи се Етел.

— Достатъчно! — викна госпожа Харгрийвс. — Отказвам да ме обиждат повече.

— Джейн МакКъли — също — каза Етел.

Мод обясни:

— Мъжът, когото сте видели с госпожа МакКъли, е бил нейният брат. Върнал се е у дома от Франция в отпуск. Разполагал е само с два дни и тя е имала желанието той да се позабавлява, преди да се върне в окопите. Затова го е завела в кръчмата и в мюзикхола.

Госпожа Харгрийвс се сконфузи, обаче отвърна предизвикателно:

— Да ми го беше казала, когато я попитах. Сега трябва да помоля да напуснете сградата.

— Сега, когато знаете истината, вярвам, че ще одобрите молбата на госпожа МакКъли.

— Ще видим.

— Настоявам да го сторите тук и сега.

— Невъзможно.

— Няма да си тръгнем, докато не го направите.

— Тогава ще повикам полицията.

— Добре.

Госпожа Харгрийвс се оттегли.

Етел се обърна към възхитения репортер:

— Къде е фотографът Ви?

— Чака отвън.

След няколко минути пристигна плещест полицай на средна възраст.

— Хайде, дами. Без проблеми, моля. Разотивайте се тихо.

— Отказвам да си тръгна. — Мод пристъпи напред. — Другите да правят каквото искат.

— А Вие коя ще да сте, мадам?

— Аз съм лейди Мод Фицхърбърт и ако искате да изляза, ще трябва да ме изнесете.

— Щом настоявате — отвърна полицаят и я взе на ръце.

Докато напускаха сградата, фотографът ги снима.

IV

— Не те ли е страх? — попита Милдред.

— Да — призна Били. — Малко.

Той можеше да разговаря с Милдред. Тя като че ли и без това знаеше всичко за него. Живееше със сестра му вече от няколко години, а жените винаги си казваха всичко. У Милдред обаче имаше и нещо друго, което го караше да се чувства спокоен. Момичетата в Абъроуен все се мъчеха да впечатляват момчетата, приказваха само за ефекта и току проверяваха в огледалото как изглеждат. А Милдред просто си беше Милдред. Понякога казваше неприлични неща и разсмиваше Били. Той чувстваше, че може да й довери всичко.

Беше почти напълно покорен от нейната привлекателност. Не го омагьосваха светлите й къдрави коси, нито сините очи, а безгрижното й държание. После идеше и разликата във възрастта. Тя беше на двадесет и три, докато Били още нямаше осемнадесет. Милдред изглеждаше доста опитна и проницателна и за Били беше твърде ласкателен искреният й интерес към него. Гледаше я с копнеж през стаята и се надяваше на възможност да си поговорят насаме. Питаше се дали ще се осмели да докосне ръката й, да я прегърне и да я целуне.

Седяха около квадратната маса в кухнята на Етел — Били, Томи, Етел и Милдред. Беше топла вечер и вратата към задния двор беше отворена. Двете момиченца на Милдред играеха с Лойд на настлания с плочи под на кухнята. Инид и Лилиан бяха на по три и четири, но Били още не ги различаваше. Заради децата двете жени не искаха да излизат, затова Били и Томи взеха няколко бири от кръчмата.

— Ще се справиш — каза Милдред. — Обучен си.

— Аха.

Обучението не помогна много за увереността на Били. Имаше много маршировка, козируване и учения с щик. Били нямаше усещането, че са го научили да оцелява.

— Ако всички германци се окажат просто чучела на прътове, ще знаем как да ги бодем с щиковете — обади се Томи.

— Е, можете и да стреляте, нали? — попита Милдред.

Известно време се бяха обучавали с ръждиви и счупени пушки с печат „Тр“, тоест тренировъчни. Това значеше, че не бива да се стреля с тях в никакъв случай. Но най-накрая получиха и по една пушка Лий-Енфийлд, с подвижен пълнител с десет патрона калибър 303. Оказа се, че Били стреля добре — можеше да изпразни пълнителя за по-малко от минута и пак да уцели мишена с човешки размери от триста ярда. Лий-Енфийлд бяха прочути със своята скорострелност и държаха световния рекорд: тридесет и осем изстрела в минута.

— Екипировката е наред — отговори Били на Милдред. — Офицерите ме тревожат. Досега не съм срещал и един, на когото бих се доверил при авария в мината.

— Всички добри са във Франция, предполагам — оптимистично рече Милдред. — Оставят кучите синове у дома да обучават новобранците.

Били се засмя на избора на думи. Тя нямаше задръжки.

— Дано си права.

Той се страхуваше истински от това, че може да се обърне и да избяга, когато германците започнат да стрелят по него. Това най-много го плашеше. Унижението ще е по-лошо от рана, мислеше той. Понякога това толкова го напрягаше, че се молеше ужасният миг да дойде по-бързо — тогава вече щеше да знае какъв е.

— Е, радвам се, че ще изпозастреляте злите немци — каза Милдред. — Всичките са насилници.

Томи каза:

— На твое място не бих вярвал на всичко прочетено в Дейли мейл. Ще те накарат да смяташ всички профсъюзни членове за предатели. Знам, че лъжат. Повечето членове на нашенския клон на профсъюза се записаха доброволци. Така че немците може да не са толкова лоши, колкото Мейл ги изкарва.

— Да, сигурно си прав. — Милдред се обърна пак към Били — Гледал ли си Скитникът?

— Да, обичам Чарли Чаплин.

Етел вдигна сина си.

— Кажи лека нощ на вуйчо Били. — Мъникът зашава в ръцете й, не искаше още да си ляга.

Били си го спомни като новородено, спомни си как зина и заплака. Колко голям и силен изглеждаше сега.

— Лека нощ, Лойд — рече той.

Етел беше кръстила сина си на Лойд Джордж. Единствен Били знаеше, че малкият има и второ име: Фицхърбърт. То беше написано в удостоверението за раждане, но Етел не го каза другиму.

На Били му се щеше граф Фицхърбърт да кацне на мерника на неговата Лий-Енфийлд.

— Прилича на дядо, а? — рече Етел.

Били не забелязваше такова нещо.

— Ще ти кажа като му порасне мустак — отвърна той с усмивка.

Милдред сложи момичетата да спят по същото време. После жените обявиха, че искат вечеря. Етел и Томи излязоха да купят стриди, а Били и Милдред останаха сами.

Били веднага започна:

— Наистина те харесвам, Милдред.

— И аз също — каза тя; затова той приближи стола си до нейния и я целуна.

Тя отвърна с желание.

Били беше правил това и преди. Целувал се беше с няколко момичета на задния ред в киното Мажестик на улица „Куум“. Те тутакси отваряха уста. Така стори и той.

Милдред го избута леко.

— Не толкова бързо. Направи така. — И тя го целуна със затворени устни, които леко погалиха бузата му, клепачите му и врата му и чак тогава собствените му устни. Беше странно, но му хареса. — Сега направи същото на мен.

Той направи както тя му каза.

— Сега направи това — рече тя и той усети връхчето на езика й да докосва устните му съвсем леко. Той отново я послуша. После тя му показа още един начин на целуване, като току гризваше врата и ушите му. Той имаше чувството, че може да прави това вечно.

Когато спряха, за да си поемат дъх, тя го погали по лицето и каза:

— Бързо се учиш.

— Прекрасна си — отговори Били.

Пак я целуна и притисна гърдите й. Тя го остави така за малко, обаче щом Били задиша тежко, отблъсна ръката му.

— Не се въодушевявай много. Ще се върнат всеки момент.

След миг Били чу входната врата да се отваря.

— Ох, дявол да го вземе.

— Търпение — прошепна Милдред.

— Търпение? Утре заминавам за Франция.

— Е, още не е утре, нали тъй?

Били още се чудеше какво иска да каже тя, когато Етел и Томи влязоха.

Четиримата вечеряха и допиха бирата. Етел разказа историята на Джейн МакКъли и как полицаят изнесе лейди Мод от сградата на Асоциацията. Постара се всичко да прозвучи комично. Били обаче се пръскаше от гордост заради сестра си, която така защитаваше правата на бедните жени. На това отгоре тя беше и управител на вестник, и приятелка на лейди Мод! Били беше решен един ден също да стане защитник на обикновените хора. Ето на това се възхищаваше у баща си. Тате беше тесногръд и инатлив но цял живот се бореше за работника.

Падна мрак и Етел обяви, че е време за лягане. Стъкми от възглавници две легла на кухненския под за Били и Томи. Всички се оттеглиха.

Били лежеше буден и се питаше какво иска да каже Милдред с последните си думи. Може би просто обещаваше да го целуне още веднъж на сутринта, преди той да вземе влака за Саутхамптън. Ала тя като че ли загатваше нещо повече. Нима наистина искаше да го види отново тази нощ?

Мисълта да иде в стаята й така го развълнува, че той не можа да заспи. „Милдред е с нощница, а под завивките тялото й е топло“, представяше си Били. Представяше си и лицето й върху възглавницата и завиждаше на калъфката, задето се докосва до страната й.

Когато Томи задиша равномерно, Били се измъкна от завивките.

— Къде отиваш? — попита Томи, явно не съвсем заспал.

— Тоалетна — прошепна Били. — Всичката тази бира.

Томи изсумтя и се обърна на другата страна.

Били, само по бельо, се прокрадна по стълбите. На площадката имаше три врати. Били се поколеба. Ами ако не беше разбрал Милдред правилно? Тя можеше да извика при вида му. Колко смущаващо.

„Не“, рече си Били; „тя не е от жените, които викат.“

Отвори първата врата. Откъм улицата проникваше слаба светлина и той различи тясно легло, а на възглавницата — русите главици на двете момиченца. Тихо затвори. Почувства се като крадец.

Опита следващата врата. В стаята гореше свещ и на Били му трябваше малко време да се нагоди към трепкащата светлина. Видя по-голямо легло и една глава на възглавницата. Лицето на Милдред беше обърнато към него, но той не виждаше дали спи. Изчака я да възнегодува, обаче тя не каза нищо.

Били влезе и затвори зад гърба си. Прошепна колебливо:

— Милдред?

— Крайно време, Били. Бързо идвай в леглото.

Той влезе между завивките и я прегърна. Тя не носеше нощница, както бе очаквал. С трепетно вълнение осъзна, че е гола. Внезапно се притесни.

— Аз никога…

— Знам — каза тя. — Ще си ми първият девственик.

V

През юни 1916 година майор граф Фицхърбърт беше зачислен към Осми батальон на Уелските стрелци. Командваше рота Б, сто двадесет и осем войника и четирима лейтенанта. Никога не беше предвождал хора в битка и тайно се терзаеше и се страхуваше.

Фиц се намираше във Франция, но батальонът му още беше във Великобритания. Хората му бяха новобранци, току-що завършили обучението си. Щяха да ги подсилят с няколко ветерани, обясни му бригадният генерал. Професионалната армия, която беше пратена във Франция през четиринадесета година, вече не съществуваше — повече от половината бойци бяха загинали — и това сега беше Новата армия на Кичънър. Хората на Фиц се наричаха Приятелите от Абъроуен.

— Вероятно познавате повечето от тях — рече бригадният генерал, който явно не разбираше колко е голяма пропастта между графовете и въглекопачите.

Фиц получи заповедта си едновременно с още половин дузина други офицери и почерпи всички в столовата с по питие. Капитанът, получил рота А, вдигна чашата си с уиски и каза.

— Фицхърбърт? Вие трябва да сте собственикът на мината. Аз съм Гуин Евънс, магазинерът. Сигурно всичките Ви чаршафи и хавлии са купени от мен.

Мнозина от тези наперени бизнесмени бяха станали офицери в армията. Типично беше за тях да говорят на Фиц като на равен, сякаш просто работят в различни сфери. Ала Фиц знаеше, че организационните умения на търговците се ценят в армията. Определяйки се като магазинер, капитанът всъщност си доставяше удоволствието да прояви малко фалшива скромност. Гуин Евънс беше име, което се четеше над универсалните магазини в по-големите градове в Южен Уелс. За него работеха много повече хора, отколкото той щеше да командва в рота А. Самият Фиц никога не беше организирал нещо по-сложно от отбор по крикет и страховитата сложност на военната машина ясно му напомняше колко е неопитен.

— Това е атаката, договорена в Шантийи, предполагам — рече Евънс.

Фиц знаеше какво има предвид капитанът. През декември сър Джон Френч най-сетне бе уволнен и сър Дъглас Хейг зае мястото му на главнокомандващ британската армия във Франция. Няколко дни след това Фиц — все още офицер за свръзка — присъства на конференцията на Съюзниците в Шантийи. Французите предложиха масирана офанзива на Западния фронт през шестнадесета година, а русите се съгласиха да сторят същото на изток.

Евънс продължи:

— Тогава чух, че французите ще нападнат с четиридесет дивизии, а ние с двадесет и пет. Сега това няма как да стане.

Фиц не одобряваше подобни негативни приказки — и без това се тревожеше достатъчно — ала за нещастие Еванс имаше право.

— Заради Вердюн е — каза Фиц.

След декемврийското споразумение французите загубиха четвърт милион човека в отбраната на укрепения град Вердюн и можеха да отделят малко войски за Сома.

— Каквато и да е причината, ние практически сме сами — отвърна Евънс.

— Не вярвам това да има някакво значение — каза Фиц с тон на престорена незаинтересованост. — Ще нападнем по нашия участък от фронта, каквото и да правят те.

— Не съм съгласен — отговори Евънс. Увереността му не беше напълно непочтителна. — Оттеглянето на французите освобождава много от немските резерви. Всички те могат да дойдат като подкрепления на нашия участък.

Според мен ние ще действаме твърде бързо за това прехвърляне.

— Нима, сър? — хладно попита Евънс, като отново успя да не прояви неуважение. — Ако минем през първата линия на немската бодлива тел все пак ще ни остане да си пробиваме път и през втората и през третата.

Евънс почваше да дразни Фиц. Такива приказки се отразяваха зле на бойния дух. Той каза:

— Бодливата тел ще бъде унищожена от нашата артилерия.

— От опит знам, че артилерията не е твърде ефикасна срещу бодливата тел. Шрапнелният снаряд разпръсва стоманени осколки надолу и напред…

— Знам какво е шрапнел, благодаря.

— … така че трябва да се взриви само на няколко ярда над и пред целта, иначе не върши работа — продължи Евънс, без да му обръща внимание. — Нашите оръдия просто не са толкова точни. А фугасните снаряди се взривяват при удар в земята, така че дори прякото попадение понякога само вдига бодливата тел във въздуха и тя пада отново, без всъщност да е унищожена.

— Вие подценявате самите мащаби на нашия бараж — раздразнението на Фиц от думите на Евънс се обостряше от натрапчивото подозрение, че капитанът може би е прав. А още по-лошото беше че това подозрение засилваше нервността на Фиц. — След обстрела няма да остане нищо. Германските окопи ще бъдат напълно унищожени.

— Дано сте прав. Ако се приберат в укритията си по време на баража и излязат после с картечниците, направо ще покосят нашите момчета.

— Вие явно не разбирате — ядоса се Фиц. — Никога досега в историята на военното дело не е правена толкова интензивна бомбардировка. Имаме по едно оръдие на всеки двадесет ярда от фронтовата линия. Планираме да изстреляме над един милион снаряда! Нищо няма да оцелее.

— Е, поне за едно сме съгласни. Както казахте, това не е било правено досега, така че никой от нас не може да знае със сигурност как ще се получи — заключи капитанът.

VI

Лейди Мод се яви пред мировия съдия в Олдгейт с голяма червена шапка с панделки и щраусови пера и беше глобена с една гвинея за нарушаване на обществения ред.

— Надявам се премиерът Аскуит да забележи — каза тя на Етел на излизане от съда.

Етел не беше оптимистично настроена.

— Това ще продължи, докато жените не разполагат с властта чрез гласуване да свалят правителството — рече тя раздразнено. Суфражетките планираха да превърнат правото на глас на жените в големия въпрос на общите избори през 1915 година, обаче военновременният парламент отложи изборите. — Може да се наложи да чакаме до края на войната.

— Не непременно — отвърна Мод. Поспряха на стълбището на съда, за да позират пред един фотограф, после се отправиха към редакцията на Войнишка съпруга. — Аскуит се бори да удържи коалицията между либералите и консерваторите. Ако тя се разпадне, ще се наложи провеждането на избори. И това ни дава възможност.

Етел се изненада. Досега мислеше, че въпросът с избирателните права на жените е затихващ.

— Защо?

— Правителството има проблем. При сегашната избирателна система военнослужещите не могат да гласуват, понеже не са глави на семейства. Това нямаше особено значение преди войната, когато в армията имаше само сто хиляди души. Днес обаче армията е над един милион. Правителството няма да посмее да проведе избори, в които те да не участват — тези хора умират за страната си. Ще има бунт.

— И ако реформират системата, как ще могат да оставят жените без избирателно право?

— Тъкмо сега безгръбначният Аскуит търси начин да направи това.

— Но не може! Жените са част от войната, също като мъжете: изработват боеприпаси, грижат се за ранените войници във Франция, занимават се с толкова професии, които по-рано бяха само за мъже.

— Аскуит се надява да се изниже някак, без да води този спор.

— Значи ние трябва да се погрижим той да остане разочарован.

— Именно — отвърна Мод с усмивка. — Мисля, че това е нашата следваща кампания.

VII

— Записах се, за да се измъкна от Борстал — каза Джордж Бароу, докато се подпираше на перилата на парахода от Саутхемптън. Борстал се наричаха затворите за малолетни престъпници. — Прибраха ме на шестнайсет за взлом и ми друснаха три години. След една ми писна да правя свирки на надзирателя и казах, че искам да се пиша доброволец. Той ме натири в наборния пункт и това беше.

Били го погледна. Момчето имаше крив нос, смачкано ухо и белег на челото. Приличаше на бивш боксьор.

— На колко си сега? — попита го той.

— Седемнайсет.

Не се позволяваше на младежи под осемнадесет години да постъпват в армията, а преди да бъдат пратени зад граница, трябваше да са навършили деветнадесет. Армията непрекъснато нарушаваше и двата закона. Наборните сержанти и медицинските служители получаваха по половин крона за всеки приет и те рядко разпитваха момчетата, които твърдяха, че са по-големи, отколкото изглеждат. В батальона имаше едно момче с вид на петнадесетинагодишно. Казваше се Оуен Бевин.

— Остров ли подминахме току-що? — попита Джордж.

— Да. Това е остров Уайт — отвърна Били.

— О. Мислех, че е Франция.

— Не, Франция е много по-далеч.

Пътуването трая до ранното утро на следващия ден. Пристанаха в Хавър. Били слезе по трапа и за пръв път в живота си стъпи на чужда земя. Всъщност не беше земя, а калдъръм. Оказа се трудно да крачи по него с подкованите ботуши. Минаха през града, сподирени от безмълвните погледи на французите. Били беше слушал как красиви момичета признателно прегръщат пристигалите британци, ала видя само апатични жени на средна възраст със забрадки.

Отидоха в един лагер, където преспаха. На следващата сутрин се натовариха на влак. Да е в чужбина се оказа не тъй вълнуващо, както Били очакваше. Всичко беше различно, но не много. Също като Британия, и Франция се състоеше предимно от поля и села, пътища и железници. Нивите имаха огради, а не плетове, и селата му се видяха по-големи и по-добре построени — и това беше всичко. Разочарование. Към края на деня стигнаха квартирите си — огромен нов лагер от набързо построени казарми.

Били беше произведен в ефрейторски чин и отговаряше за отделение от осем човека, сред които Томи, малкият Оуен Бевин и Джордж Бароу, момчето от Борстал. Към тях се присъедини тайнственият Робин Мортимър, който беше редник, въпреки че изглеждаше тридесетинагодишен. Докато пиеха чай с хляб и конфитюр в дългата столова с още около хиляда души, Били попита:

— Е, Робин, всички тук сме нови, но ти имаш вид на по-опитен. Каква ти е историята?

Мортимър отвърна с лекия акцент на образован уелсец, обаче речникът му беше миньорски.

— Не ти влиза в шибаната работа, Тафи.

После отиде да седне другаде.

Били сви рамене. „Тафи“ не беше кой знае каква обида, особено от друг уелсец.

Четири отделения съставяха взвод. Взводен сержант на Били беше двадесетгодишният Илайджа Джоунс, синът на Джон Джоунс Магазинера. Минаваше за корав ветеран, понеже беше на фронта вече от година. Джоунс се черкуваше в параклиса „Витезда“, а с Били се знаеха още от училище. Там Джоунс получи прякора Пророка Джоунс заради старозаветното си име.

Пророка чу разменените с Мортимър реплики.

— Ще си поприказвам с него, Били — рече той. — Надут хубостник си е той, ама не бива така да говори на един ефрейтор.

— Защо се е начумерил така?

— Бил майор. Какви ги е надробил не знам, обаче го съдил военен съд и го разжалвали, сиреч отнели му офицерския чин. А понеже бил годен за военна служба, веднага го взели като редник. Ей така правят с провинилите се офицери.

След чая се запознаха с взводния си командир, младши лейтенант Джеймс Карлтън-Смит, момък на възрастта на Били. Беше скован и притеснен и изглеждаше прекалено млад да води когото и да било.

— Войници — подзе той със сдържан аристократичен акцент, — за мен е чест да ви водя и зная, че ще проявите лъвска смелост в предстоящата битка.

— Скапана брадавица — измърмори Мортимър.

Били знаеше, че това е прозвището на младшите лейтенанти, но само другите офицери ги наричаха така.

Тогава Карлтън-Смит представи командира на рота Б, майор граф Фицхърбърт.

— Мътните да го вземат — промълви Били. Зяпаше как най-омразният му човек се качи на един стол и се обърна към ротата. Фиц беше в отлично ушита униформа и носеше ясеново бастунче, от онези, които някои офицери много харесваха. Говореше със същия акцент като Карлтън-Смит и изрече същите баналности. Били направо не вярваше на лошия си късмет. Какво търсеше Фиц тук? Да не би да забременяваше френските камериерки? Трудно му беше да понесе мисълта, че тъкмо този безнадежден никаквец ще е негов командващ офицер.

Когато офицерите си тръгнаха, Пророка рече тихо на Били и Мортимър:

— Лейтенант Карлтън-Смит е учил в Итън до миналата година. Итън беше шикозно училище; и Фиц беше учил там.

— Защо тогава е офицер? — попитал Били.

— В Итън е бил пукало. Това означава отговорник за дисциплината.

— Оо, хубаво — саркастично отвърна Били. — Няма от какво да се притесняваме значи.

— Не знае много за войната, обаче му стига акълът да не се големее. Затова наглеждаме ли го, ще се справи. Ако го видите, че почва да върши глупости, кажете ми — продължи Пророка. Той спря погледа си върху Мортимър. — Знаеш как е, нали?

Мортимър кисело кимна.

— Е, ще разчитам на вас.

След няколко минути стана време да гасят лампите. Нямаше легла — просто на пода бяха наредени сламеници. Били лежеше буден и с възхита мислеше за това как Пророка постъпи с Мортимър. Справи се с труден подчинен, като го превърна в свой съюзник. И тате така се справяше със смутителите.

Съобщението на Пророка се отнасяше и до Били. Дали не смяташе и него за смутител? Спомни си, че Пророка беше сред богомолците в онази неделя, когато Били чете притчата за прелюбодейката. Сега си рече — „така е съвсем честно, аз съм смутител“.

На Били не му се спеше много, а и навън още беше светло, обаче заспа незабавно. Събуди го страховит шум, като от гръмотевична буря, току над главата му. Седна на сламеника. Мъждивата светлина на утрото влизаше през мокрите от дъжда прозорци, но буря нямаше.

Другите войници също се дивяха.

— Иисусе Христе, това пък какво беше? — обади се Томи.

Мортимър палеше цигара.

— Артилерийски огън — рече той. — Нашите оръдия. Добре дошъл във Франция, Тафи.

Били не го слушаше. Той гледаше Оуен Бевин на отсрещния сламеник. Момчето седеше, дъвчеше ъгълчето на завивката и плачеше.

VIII

Мод сънуваше как Дойл Джордж й бърка под полата, при което тя му казва, че е омъжена за германец, а той съобщава на полицията. Сега те идваха да я арестуват и блъскаха по прозореца на спалнята й.

Тя седна в леглото, объркана. След миг се сети, че е крайно невероятно полицията да чука по прозорец на втория етаж, дори и ако искаха да я арестуват. Сънят избледня, но шумът продължи. Чуваше се още дълбок басов тътен, като от влак.

Включи лампата до леглото си. Сребърният часовник в стил ар нуво на полицата на камината показваше четири сутринта. Земетресение? Експлозия в завод за муниции? Катастрофа с влакове? Мод отметна бродираната завивка и стана.

Дръпна тежките зелено-сини раирани завеси и погледна през прозореца към улицата. В светлината на ранното утро видя как млада жена в червена рокля, вероятно проститутка на връщане от работа, разговаря тревожно с каруцар, возещ дамаджани с мляко. Никой друг не се виждаше. Прозорецът на Мод все така дрънчеше без ясна причина. Нямаше дори вятър.

Тя сложи пеньоар от моаре върху нощницата си и се огледа. Бе рошава, но иначе изглеждаше достатъчно благоприлична. Излезе в коридора.

Леля Хърм стоеше там с нощна шапчица на главата, а до нея — Сандерсън, прислужницата на Мод. Кръглото й лице бе побледняло от страх. Тогава Граут се появи на стълбището.

— Добро утро, лейди Мод; добро утро, лейди Хърмия — изрече с непоклатима официалност. — Не се тревожете. Това са оръдията.

— Какви оръдия? — попита Мод.

Във Франция, милейди — отвърна икономът.

IX

Баражът на британците продължи една седмица.

Планирано беше да е пет дни, но за ужас на Фиц само през един от тях времето беше добро. Въпреки че бе лято, през останало време имаше ниска облачност и дъжд. Това затрудни артилеристите при точната стрелба. То означаваше и че разузнавателните самолети не можеха да проверяват резултатите и да помагат на артилерията да коригира прицела си. Това пък направи нещата особено трудни за контрабатарейните артилерийски разчети — заети с разрушаването на немската артилерия — понеже германците разумно местеха топовете си, та британските снаряди да падат върху изоставени позиции и да не причиняват вреда.

Фиц седеше във влажната землянка на щаба на батальона, мрачно пушеше пури и опитваше да не чува непрестанния гръм. Поради липсата на въздушни снимки той и други ротни командири организираха диверсии в окопите. Това поне позволяваше директно наблюдение над неприятеля. Работата обаче беше опасна; задържалите се твърде дълго време диверсионни групи не се завръщаха. Затова на хората им се налагаше да огледат набързо малък дял от линията и да бягат обратно.

За голяма досада на Фиц те се завръщаха с противоречиви отчети. Някои немски окопи бяха унищожени, ала други оставаха незасегнати. Част от бодливата тел била прерязана, но въобще не цялата. Най-притеснителното бе, че някои отряди бяха отблъснати от вражески огън. Ако немците все още можеха да стрелят, артилерията явно не се бе справила със задачата си да унищожи напълно позициите им.

Фиц знаеше, че по време на артилерийската подготовка Четвърта армия е взела в плен точно дванадесет немци. Всичките бяха разпитани, но — направо вбесяващо — сведенията им се изключваха взаимно. Някои твърдяха, че укритията им били унищожени, а според други немците си седели здрави и читави под земята, докато британците хабели мунициите си над главите им.

Британците бяха толкова несигурни от ефекта на обстрела си, че Хейг отложи атаката, първоначално предвидена за двадесет и девети юни. Времето обаче продължи да е лошо.

— Трябва да бъде отменена — заяви капитан Евънс на закуската сутринта на тридесети юни.

— Малко вероятно — изкоментира Фиц.

— Не се атакува, докато не е потвърдено, че отбранителните съоръжения на неприятеля не са разрушени — каза Евънс. — Това е аксиома в обсадното дело.

Фиц знаеше, че този принцип е бил възприет в началото на планирането, но впоследствие е бил изоставен.

— Бъдете реалист — обърна се той към Евънс. — Подготвяме това настъпление шест месеца. Това е най-важният ни ход за 1916 година. Всичките ни усилия бяха хвърлени в тази насока. Как да я отменим? Хейг ще трябва да се оттегли. Това може дори да свали от власт правителството на Аскуит.

Евънс изглеждаше ядосан от последната забележка. Страните му почервеняха и гласът му се извиси:

— По-добре правителството да падне, отколкото ние да изпратим хората си срещу окопаните картечници.

Фиц поклати глава.

— Погледнете милионите тонове припаси, които превозихме с корабите, шосетата и железопътните линии, които построихме, за да ги докараме дотук, стотиците хиляди бойци, които обучихме, въоръжихме и доведохме от всички краища на империята. Какво ще правим? У дома ли ще ги върнем?

След дълго мълчание Евънс отговори:

— Прав сте, господин майор, разбира се.

Думите му бяха помирителни, ала тонът му беше на едва потисната ярост.

— Няма да ги върнем у дома — продължи той през зъби. — Ще ги погребем тук.

По пладне дъждът спря и слънцето се показа. Малко по-късно по телеграфа дойде и потвърждението: нападаме утре.

Седемнадесета глава

1 юли 1916 година

I

Валтер фон Улрих беше в ада.

Британската бомбардировка продължаваше вече седем дни и нощи. Всеки мъж в немските окопи сякаш беше остарял с десет години за една седмица. Стояха сгушени в укритията си, дълбоко в земята зад окопите, но шумът оставаше оглушителен, а земята под тях се тресеше неспирно. И най-лошото, знаеха, че прякото попадение на снаряд от най-големия калибър може да унищожи и най-добре укрепената землянка.

Спреше ли за няколко часа, те се изкатерваха в окопите, готови да отблъснат очакваната от всички мащабна атака. Щом се успокояха, че британците още не идват, оглеждаха щетите. Намираха засипани окопи, затрупан под камара пръст вход за укритие, а в един печален следобед се натъкнаха на срутена лавка, пълна с натрошени съдове, протекли тенекии с конфитюр и течен сапун. Уморено изтребваха земята, укрепяваха подпорните стени с нови талпи и заръчваха нови провизии.

Поръчаното не пристигаше. До фронтовата линия идваха много малко неща. Заради бомбардировката всички подстъпи бяха опасни. Войниците бяха гладни и жадни. Неведнъж Валтер с благодарност беше пил дъждовна вода от някой изровен от снаряд кратер.

Войниците не можеха да остават в укритията между бомбардировките. Трябваше да са в окопите и да чакат британците. Часовите бдяха непрестанно. Останалите седяха във входовете на укритията или недалеч от тях, готови или да се завлекат надолу по стълбите, за да се спасят, когато големите оръдия открият огън, или да се втурнат към насипа и да отбраняват позициите в случай на нападение. Всеки път трябваше да свалят долу картечниците, после да ги изваждат и да ги връщат по гнездата им.

Между баражите британците нападаха с окопни минохвъргачки. Макар изстреляните от тях бомби да излитаха с малко шум, те бяха достатъчно мощни да нацепят дървената облицовка на окопите. Те обаче идеха през ничията земя в ниска дъга и беше възможно човек да ги забележи и да се скрие. Веднъж Валтер успя да се измъкне от една и да остане невредим, обаче бомбата напълни вечерята му с пръст и той се принуди да изхвърли цяла купа хубава яхния със свинско. Това се оказа последната получена от него топла храна. Той си рече, че ако му попадне сега, би я изял с все пръстта.

Снарядите не бяха всичко. Секторът на Валтер бе станал цел и на газова атака. Войниците имаха газови маски, но дъната на окопите изобилстваха от трупове на мишки, плъхове и други дребни гадини, убити от хлора. Цевите на пушките бяха станали зеленикаво-черни.

Скоро след полунощ на седмата нощ обстрелът понамаля и Валтер реши да отиде на патрул.

Нахлузи вълнена шапка и разтърка кал по лицето си, за да го потъмни. Извади пистолета си, стандартен деветмилиметров Лугер, каквито се полагаха на офицерите от немската армия. Извади магазина и провери мунициите. Беше напълно зареден.

Качи се по стълбата и мина по насипа — смъртоносно действие денем, но относително безопасно в тъмнината. Притича, свит на две, по лекия наклон към заграждението от бодлива тел. В него имаше отвор, направен точно пред едно картечно гнездо. Валтер пропълзя през този отвор.

Това му напомни за приключенските истории, които четеше като ученик. Обичайните герои в тях бяха млади немци с мъжествени брадички, заплашени от червенокожите индианци, пигмеите с техните отровни стрелички или лукавите английски шпиони. В разказите имаше доста пълзене сред шубраците, джунглите и прерийната трева.

Тук нямаше много шубраци. След година и половина военни действия бяха останали само няколко кръпки трева и храсти и тук-там по някое дръвче сред калната и осеяна с дупки пустош.

Това влошаваше нещата — нямаше прикритие. Сега нощта беше безлунна, ала от време на време околността се осветяваше от експлозия или от болезнено ярка сигнална ракета. В тези моменти Валтер можеше само да се просне по очи на земята и да не мърда. Ако се случеше в някой кратер от снаряд, надали можеха да го видят. Инак можеше само да се надява, че никой не гледа към него.

На земята имаше много невзривени британски снаряди. Валтер прецени, че около една трета от противниковите муниции бяха неизправни. Знаеше, че Лойд Джордж отговаря за боеприпасите и предположи, че този стремящ се да угоди на тълпата демагог е предпочел количеството пред качеството. Немците никога не биха направили подобна грешка.

Валтер стигна до британското телено заграждение, пълзя край него, намери отвор и се промуши.

Когато британските позиции почнаха да се очертават пред погледа му като мацнати с черна боя на фона на тъмносивото небе, той се просна по корем и се помъчи да лази тихо. Трябваше да се приближи — това беше смисълът на идването му тук. Искаше да чуе за какво разговарят войниците в окопите.

Всяка нощ и двете страни пращаха патрули. Валтер обикновено пращаше двойка умни наглед войници, на които им беше достатъчно скучно и се радваха на това опасно приключение. А друг път излизаше сам, отчасти защото искаше да покаже, че е готов да рискува живота си, и отчасти защото по правило неговите наблюдения бяха по-подробни.

Напрегнато слухтеше да долови прокашляне, няколко прошепнати думи, може би пръдня, последвана от доволна въздишка. Явно се намираше пред тих участък от британската линия. Сви наляво, пропълзя петдесет ярда и спря. Сега чуваше непознат шум, приличен на далечно бучене на машинария.

Валтер продължи да лази, като се мъчеше да не губи ориентация. В мрака беше лесно да загуби всякакво чувство за посока. Една нощ, след дълго пълзене, се натъкна на бодливата тел, през която беше минал половин час по-рано, и осъзна, че се е движи в кръг.

Чу тих глас:

— Ей тука.

Замръзна. Замаскиран лъч на фенерче се показа в полезрението му като светулка. В мътната му отразена светлина Валтер различи силуетите на трима войници с британски стоманени каски на разстояние тридесетина ярда от мястото му. Изкуши се да се претърколи по-далеч от тях, но реши, че движението по-скоро би го издало. Извади пистолета си — ако загине тук, поне ще отнесе и неколцина противници. Запъна пистолета. Щракването му прозвуча като гръмотевица, ала британските войници явно не го чуха.

Двама носеха ролка бодлива тел. Валтер предположи, че ще подновят някоя част, повредена от немската артилерия. „Може би трябва да ги убия бързо, едно, две, три“, помисли си Валтер, „нали те ще опитат да ме убият утре.“ Но имаше по-важна работа и се въздържа да натисне спусъка. Гледаше как тримата войници минават край него и се отдалечават в мрака.

Спусна предпазителя, прибра оръжието и допълзя по-близо до британския окоп.

Шумът сега беше по-силен. Валтер полежа неподвижно и се съсредоточи. Шумът идваше от човешко множество. Войниците се стараеха да стоят тихо, но многото хора на едно място винаги се чуваха. Звукът се произвеждаше от тътрене на крака, шумолене на дрехи, подсмърчане, прозявка, оригване. Над тях от време на време се открояваха тихи думи, произнесени с властен глас.

Валтер се заинтригува и постресна, понеже тълпата му се стори грамадна. Не можеше да прецени колко точно. Напоследък британците изкопаха нови по-широки окопи като за огромни количества провизии или много големи оръдия. Ала навярно бяха за много хора.

Валтер трябваше да види по-добре.

Изпълзя напред. Шумът се усили. Налагаше се да надзърне в окопа. Как обаче да го направи, без при това да го забележат?

Чу глас зад гърба си и сърцето му замря.

Обърна се и видя приличното на светулка фенерче. Нарядът се завръщаше. Той се притисна по-силно в калта, после бавно извади пистолета си.

Тримата войници бързаха и не се стараеха да пазят тишина, доволни от изпълнената задача и нетърпеливи да се приберат на сигурно място. Приближиха го, ала не го погледнаха.

Щом отминаха, Валтер получи вдъхновение и скочи на крака. Така ако някой го осветеше и го видеше, той щеше да изглежда като част от групата.

Последва войниците. Не очакваше да чуят стъпките му достатъчно ясно, та да ги отличат от своите. Никой не се обърна.

Валтер погледна източника на шума. Вече виждаше във вътрешността на окопа, но в началото можа да различи само няколко светли точки, навярно фенерчета. Но очите му постепенно привикнаха, Валтер най-сетне разбра какво вижда и то го изуми.

Наблюдаваше хиляди войници.

Спря на място. Широкият окоп с неясно предназначение се оказа място за събиране на хора. Британците струпваха войските си за голямото настъпление. Войниците стояха в очакване, шаваха, светлината от фенерчетата на офицерите проблясваше върху щиковете и стоманените каски, редица след редица. Валтер опита да брои: десет редици от по десет човека даваха сто, после двеста, четиристотин, осемстотин… в полезрението му имаше хиляда и шестстотин войника, а след тях тъмнината прикриваше останалите.

Предстоеше настъпление.

Валтер трябваше да се върне възможно най-бързо с това сведение. Ако немската артилерия открие огън сега, ще унищожи хиляди противникови войници тук, точно зад британската линия, още преди началото на настъплението. Тази възможност беше пратена от небесата или може би от дяволите, които хвърлиха жестокия зар на войната. Щом се добереше до немските позиции, Валтер щеше незабавно да телефонира в щаба.

Издигна се сигнална ракета. В нейната светлина Валтер забеляза британски караул, който гледаше право в него над насипа, с готова за стрелба пушка.

Валтер се просна на земята и зарови лице в калта.

Проехтя изстрел. Тогава някой от наряда с бодливата тел се провикна:

— Не стреляй бе, откачено копеле! Ние сме!

Акцентът напомни на Валтер за прислугата в провинциалното имение на Фиц и затова той предположи, че полкът тук е от Уелс.

Сигналната ракета угасна. Валтер скочи на крака и побягна към немските позиции. Караулът нямаше да го види още няколко секунди заради блясъка на ракетата. Валтер бягаше по-бързо от всякога с очакването да чуе нов пушечен изстрел. След половин минута се добра до британското телено заграждение и с облекчение се отпусна на колене. Чевръсто се провря през един отвор. Вдигна се нова сигнална ракета. Валтер все още се намираше в обсега на противниковите пушки, но вече не беше лесно забележим. Легна на земята. Ракетата прелетя точно над него и едно опасно парче горящ магнезий падна само на ярд от ръката му. Повече изстрели обаче не се чуха.

Когато ракетата догоря, Валтер стана и притича чак до немската линия.

II

Беше малко след два сутринта и Фиц напрегнато наблюдаваше как Осми батальон се строява на две мили зад британската предна линия. Боеше се, че тези новобранци ще го опозорят, но това не се случи. Държаха се чинно и с лекота изпълняваха заповедите.

Възседнал коня си, бригадният генерал направи кратко обръщение към бойците. Фенерчето на един сержант го осветяваше изотдолу и той приличаше на злодей от американски филм.

— Нашата артилерия унищожи немските заграждения — заяви той. — Когато стигнете оттатък, ще намерите само мъртви немци.

Нечий уелски глас промърмори наблизо:

— И като по чудо шибаните немци отвръщат на огъня ни даже и мъртви.

Фиц огледа редиците в търсене на нахалника, но не го откри в тъмнината.

Бригадният генерал продължи:

— Превземете техните окопи и ги обезопасете, а полевите кухни ще дойдат подире ви и ще ви нахранят.

Рота Б се отправи към бойното поле, поведена от взводните сержанти. Тръгнаха през полето, оставяйки пътя чист за превозни средства. Още щом закрачиха, подхванаха химна „Поведи велики Йехова“. Гласовете им звучаха в нощта някое време, като се изгубиха от поглед в мрака.

Фиц се върна в щаба на батальона. Една открита камионетка чакаше да откара офицерите на фронтовата линия. Фиц седна до лейтенант Роланд Морган, сина на управителя на абъроуенската мина.

Фиц правеше всичко по силите си да не позволява пораженческите приказки, ала не можеше да не се запита дали бригадният генерал не отиде твърде далеч в другата посока. Нито една армия никога не беше провеждала толкова мащабна офанзива и никой не можеше да бъде сигурен в изхода. Седемдневният артилерийски обстрел не унищожи противниковите заграждения: германците продължаваха да отговарят на огъня, както саркастично изтъкна онзи неизвестен войник. Всъщност и Фиц беше подчертал същото в един свой доклад. В резултат полковник Хърви го попита да не би да е уплашен.

Фиц се тревожеше. Когато онези в генералния щаб си затваряха очите за лошите новини, войниците гинеха.

Сякаш в потвърждение на това, на пътя зад камионетката избухна снаряд. Фиц се обърна и видя как чарковете на подобна на неговата камионетка политат във въздуха. Следващият я автомобил свърна в канавката и беше ударен от трети камион. Настана касапница, но шофьорът на камионетката на Фиц уставно не спря да помогне. Ранените трябваше да се оставят на санитарите.

В полето от двете страни на пътя заваляха снаряди. Немците се целеха в подстъпите към фронтовата линия, а не в самата нея. Трябва да бяха разбрали, че голямото настъпление започва — подобно мащабно придвижване на хора надали можеше да остане скрито от разузнаването — и със смъртоносна точност избиваха войниците, които още не бяха стигнали до окопите. Фиц потисна паниката, ала страхът му остана. Рота Б можеше и да не се добере до бойното поле.

Фиц стигна до сборния пункт без други инциденти. Тук вече имаше няколко хиляди човека. Подпираха се на пушките си и тихо разговаряха. Фиц дочу, че някои групи вече са почти унищожени от артилерията. Той чакаше и мрачно се питаше дали неговата рота още съществува. Но за негово облекчение Приятелите от Абъроуен пристигнаха невредими и се строиха. Фиц ги поведе за последните няколкостотин ярда до сборния окоп на фронтовата линия.

Тук им оставаше само да чакат началото на нападението. В окопа имаше вода и гетрите на Фиц скоро подгизнаха. Вече не се позволяваше пеене — можеше да се чуе от позициите на противника. И пушенето беше забранено. Някои от хората се молеха. Един висок войник извади военната си книжка и взе да попълва страницата за завещанието под тесния лъч светлина от фенерчето на сержант Илайджа Джоунс. Пишеше с лявата ръка и Фиц го позна — Морисън, лакей в Тай Гуин и подавач в отбора по крикет.        Съмна рано — току-що беше отминал Еньовден. С появата на светлината някои от войниците извадиха снимки, съзерцаваха ги или ги целуваха. Изглеждаше сантиментално и Фиц не бързаше да последва примера им, обаче след малко го стори. Фотографията бе на сина му Джордж, когото наричаха Бой. Вече беше на годинка и половина, но портретът бе направен на първия му рожден ден. Беа сигурно го беше завела във фотографско студио, понеже зад детето имаше безвкусна драперия с изображение на цветна полянка. Не приличаше много на момченце с бялата рокличка и шапчица; но беше здрав и щеше да наследи титлата, ако Фиц загине днес.

Фиц предполагаше, че сега детето и Беа са в Лондон. Беше юли и светският сезон продължаваше, макар и не много пищно — как иначе дебютантките биха се запознали с подходящите съпрузи?

Стана по-светло и слънцето се показа. Стоманените каски на Приятелите от Абъроуен лъщяха, а щиковете им отразяваха новия ден. Повечето от хората не бяха влизали в сражение. Какво ли бойно кръщение им предстоеше? Победа или загуба?

С изгрева британците започнаха страховит бараж. Артилеристите правеха всичко по силите си. Може би това последно усилие щеше най-сетне да разруши немските позиции. Навярно за това се молеше генерал Хейг.

Абъроуенци не бяха в първата вълна, но Фиц излезе напред да огледа бойното поле и повери Рота Б на лейтенантите. Проправи си път през чакащите войници към първия окоп, изправи се на мястото за стрелба и погледна през отвора между натрупаните чували с пясък.

Лъчите на слънцето разпръснаха утринната мъглица. Тъмният дим от взривените снаряди се открояваше на синьото небе. Фиц установи, че предстои красив френски летен ден.

— Хубаво време за изтребване на немци — каза той, без да се обръща към някого.

Остана напред, докато часът на нападението приближаваше. Искаше да види какво ще стане с първата вълна. Сигурно можеше да научи още някои уроци. Макар да беше офицер във Франция от близо две години, днес Фиц за пръв път щеше да поведе хора в бой и повече се боеше от това, отколкото от смъртта.

Всеки войник получи дажба ром. Фиц също пи. Въпреки че сгря стомаха му, ромът като че го напрегна повече. Часът на нападението беше седем и половина. Когато мина седем, хората притихнаха.

В седем и двадесет британските оръдия млъкнаха.

— Не! — каза Фиц високо. — Не още! Твърде рано е!

Никой не го слушаше, разбира се. Ала той бе ужасен. Прекратяването на стрелбата щеше да подскаже на немците, че нападението ще почне всеки момент. Те щяха да се изсипят от укритията, да измъкнат картечниците и да заемат позиции. „Нашите артилеристи дават на противника чисти десет минути да се подготви“, рече си Фиц. Трябваше да продължат да стрелят до последния възможен миг, седем и двадесет и девет минути и петдесет и девет секунди.

Но вече нищо не можеше да се направи по въпроса.

Фиц мрачно се питаше колко ли мъже ще загинат заради това недомислие.

Сержантите излаяха команди и войниците около Фиц се покатериха по ескаладните стълби и прехвърлиха насипа. Строиха се от вътрешната страна на британските телени заграждения. Намираха се на около четвърт миля от немската линия, но още никой не ги обстрелваше. За изненада на Фиц сержантите изреваха.

— Равнис! Равнение надясно!

Войниците взеха да се равняват като на парад, внимателно нагаждаха разстоянието помежду си и накрая се наредиха като кегли за боулинг. Разумът подсказваше на Фиц, че това е лудост. Така само се даваше на немците повече време за подготовка.

В седем и тридесет се чу свирката, всички сигналисти спуснаха флагчетата и първата редица войници тръгна напред.

Не тичаха бързо, понеже снаряжението им тежеше — допълнителни муниции, непромокаем чаршаф, храна и вода и по две милсови бомби на човек, тоест ръчни гранати с тегло два паунда всяка. Войниците подтичваха, газеха рововете от снарядите и минаваха през отворите в своите телени заграждения. Както им беше наредено, те разгърнаха строя и продължиха рамо до рамо през ничията земя.

Когато стигнаха средата, немските картечници откриха огън. Фиц видя как хората почват да падат секунда преди до слуха му да достигне познатото тракане. Падна един, после дузина, после двадесет, после още.

— Боже мой — промълви Фиц. Войниците падаха — още петдесет, още сто. Той втрещен наблюдаваше клането. Някои от ранените вдигаха ръце, други викаха или се гърчеха; трети пък просто се свличаха на земята като изпуснати мешки.

Това беше по-лошо от мрачните предсказания на Гуин Евънс, по-лошо от най-ужасните страхове на Фиц.

Преди да стигнат немските телени заграждения, повечето войници паднаха.

Отново се чу свирката и тръгна втората редица.

III

Редникът Робин Мортимър беше ядосан:

— Шибана глупост — каза той, когато чу тракането на картечниците. — Трябваше да тръгнем по тъмно. Не можеш да пресечеш ничията земя посред бял ден, мама му стара. Дори не пускат димна завеса. Шибано самоубийство.

Войниците в сборния окоп бяха уплашени. Били се притесни от отпадането на духа на Абъроуенци. При прехода от квартирите до фронтовата линия преживяха първата си артилерийска атака. Не ги удари пряко попадение, но хората пред и след тях бяха направо смлени. Почти толкова лошо — минаха покрай няколко прясно изкопани ями, всяка дълбока точно шест стъпки, и се досетиха, че това са общи гробове, готови да приемат мъртвите от деня.

— Вятърът не е като за димки — спокойно обясни Пророка Джоунс. — Затова никой не използва и газ.

— Шибана луда работа — измърмори Мортимър.

Джордж Бароу каза приповдигнато:

— Големците знаят най-добре. Възпитани са да управляват. Викам да оставим на тях тия работи.

Томи Грифитс не можеше да подмине подобни приказки.

— Как може да вярваш в това, като са те пратили в изправителен дом?

— Хора като мен трябва да ги затварят — заинати се Джордж. — Иначе всички ще крадат. Може и мен да оберат!

Всички освен навъсения Мортимър се засмяха.

Майор Фицхърбърт се появи отново, с мрачно изражение и дамаджана ром. Лейтенантът им сипа дажбите в протегнатите тенекиени канчета от столовата. Били изпи своята без наслаждение. Огнената течност въодушеви мъжете, но не за дълго.

Били се бе чувствал така само първия си ден в мината, когато Прайс го остави сам и лампата му угасна. Тогава му бе помогнало видение. За съжаление Иисус се явяваше на момчета с трескаво въображение, а не на млади, прозаично мислещи мъже. Днес Били беше сам.

Върховното изпитание почти го беше застигнало. Може би оставаха минути. Щеше ли да запази хладнокръвие? Ако не издържеше — ако се свиеше на кълбо на земята и затвореше очи, или избухнеше в сълзи, или избягаше — щеше да се срамува до края на живота си. „По-скоро бих умрял“, помисли си той, „но ще се усещам ли така, когато стрелбата започне?“

Напреднаха с няколко крачки.

Извади портфейла си. Милдред му беше дала своя снимка. На фотографията беше облечена с палто и носеше шапка. Той предпочиташе да си я спомня такава, каквато беше онази вечер в спалнята.

Били се питаше какво ли прави Милдред сега. Беше събота, значи най-вероятно тя беше на работа, при Мани Литов, и шиеше униформи. Сигурно сега, късно сутринта, жените бяха спрели да си починат и Милдред им разправяше някоя смехория.

Били мислеше за нея непрекъснато. Нощта им заедно беше продължение на урока по целувки. Милдред му попречи да се държи припряно и напористо като бивол и му показа по-бавни и по-игриви начини, ласки, които бяха много по-приятни, отколкото той можеше да си въобрази. Целува пениса му, после го помоли и той да я целуне отдолу. Още по-хубаво, научи го да го прави така, че да я кара да вика от наслада. Накрая извади кондом от чекмеджето на нощното шкафче. Били никога не беше виждал, но беше чувал момчетата да приказват за така наречените „гумени джонита“. Милдред му сложи кондома и дори това действие се оказа вълнуващо.

Струваше му се като блян и трябваше час по час да си напомня, че е било истина. Нищо във възпитанието на Били не го беше подготвило за безгрижното и пламенно отношение на Милдред към секса и то беше за него като откровение. Родителите му и повечето хора в Абъроуен биха я определили като „неподходяща“ заради двете деца без никакви знаци за наличие на съпруг. Ала и шест деца да имаше, за Били това не беше от значение. Тя отвори пред него райските двери и той искаше единствено да се върне там. Повече от всичко искаше да оцелее днес и да види Милдред отново, да прекара още една нощ с нея.

Докато Приятелите от Абъроуен се тътреха напред и бавно приближаваха предния окоп, Били установи, че се поти.

Оуен Бевин заплака. Били го нахока:

— Стегни се, редник Бевин. Лошо е да се плаче, нали така?

— Искам вкъщи — отвърна Оуен.

— И аз, момче, и аз.

— Разрешете, господин ефрейтор, не мислех, че ще е нещо такова.

— Всъщност на колко години си?

— Шестнайсет.

— По дяволите. И как те взеха на служба?

— Казах на доктора на колко съм и той рече „Иди си и се върни утре сутрин. Височък си. Току виж до утре навършиш осемнайсет.“ И ми намигна, нали разбирате. Така научих, че трябва да излъжа.

— Копеле — заключи Били. Той огледа Оуен. Момчето щеше да е напълно безполезно на бойното поле. Трепереше и хлипаше.

Били се обърна към лейтенант Карлтън-Смит.

— Сър, Бевин е само на шестнайсет.

— Боже мой — рече лейтенантът.

— Трябва да го върнем. Тук само ще пречи.

— Не знам, не знам.

Карлтън-Смит изглеждаше объркан и безпомощен.

Били си спомни как Пророка Джоунс се постара да превърне Мортимър в свой съюзник. Пророка беше добър водач, мислеше с няколко хода напред и гледаше да предотвратява проблемите. За разлика от него, Карлтън-Смит явно не струваше, макар да беше по-старши. Както би казал тате, затова го наричат класова система.

След минута Карлтън-Смит отиде при Фицхърбърт и тихо му каза нещо. Майорът поклати отрицателно глава и Карлтън-Смит безпомощно сви рамене.

Били не беше научен да мълчи, щом види да се проявява жестокост.

— Момчето е само на шестнайсет, сър!

— Вече е твърде късно да казваш това — отвърна Фицхърбърт. — И не говори, когато не те питат, ефрейтор.

Били знаеше, че Фицхърбърт не го е познал. Той беше само от стотиците мъже, които работеха в мината на графа. Фицхърбърт не знаеше, че Били е брат на Етел. Както и да е, небрежното отношение го разгневи.

— Незаконно е — заинати се той. При други обстоятелства Фицхърбърт щеше да е първият човек, който да се разпростре по въпроса за спазването на закона.

— Аз решавам — раздразнено рече Фицхърбърт. — Затова аз съм офицерът.

Кръвта на Били кипна. Фицхърбърт и Карлтън-Смит си стояха в шитите по поръчка униформи, гледаха строго Били в неговия въшкарник и си въобразяваха, че всичко им е позволено.

— Законът си е закон — каза той.

Пророка тихо се обади:

— Забелязвам, че тази сутрин сте забравили бастуна си, майор фицхърбърт. Да пратя ли Бевин в щаба да Ви го донесе?

„Този компромис би опазил авторитета му“, помисли Били. „Браво, Пророк.“

Фицхърбърт обаче не се хвана.

— Не говори глупости.

Изведнъж Бевин се стрелна нанякъде. Провря се между войниците и в миг изчезна от поглед. Така внезапно хукна, че някои от мъжете се разсмяха.

— Няма да стигне далеч — каза Фицхърбърт. — И когато го хванат, няма да е толкова смешно.

— Той е дете!

Фицхърбърт измери Били с поглед.

— Как се казваш?

— Уилямс, сър.

Фицхърбърт се сепна, обаче бързо се овладя.

— Тук има стотици Уилямсовци. Първото ти име!

— Уилям, сър. Викат ми Били Двойния.

Фицхърбърт го изгледа сурово.

„Знае“, каза си Били. „Знае, че Етел има брат на име Били Уилямс.“ Той гледаше майора право в очите.

— Още една дума, редник Уилям Уилямс, и ще те обвиня в неподчинение.

Над главите им се разнесе свистене. Били се приведе. Иззад гърба му се разнесе оглушителен тътен. Разрази се вихрушка — наоколо се разлетяха буци пръст и парчета дъски от облицовката на окопа. Били чуваше викове. Изведнъж се озова проснат по очи на земята, без да знае дали е ударен, или се е хвърлил сам. Нещо тежко го удари по главата и той изруга. После до лицето му тупна ботуш. В ботуша имаше и крак. Нищо повече.

— Иисусе Христе — продума Били.

Изправи се. Беше невредим. Огледа хората от своето отделение — Томи, Джордж Бароу, Мортимър… всички ставаха на крака. Войниците почнаха да напират напред, понеже изведнъж фронтовата линия им се видя като път за спасение.

Майор Фицхърбърт извика:

— На място, войници!

— На място, на място — повтори Пророка Джоунс.

Натискът напред беше спрян. Били опита да отръска калта от униформата си. Тогава зад тях падна нов снаряд. Ако не друго беше по-далеч назад от първия, но това нямаше особено значение. Пак имаше тътен, вихрушка и дъжд от отломки и телесни части. Войниците почнаха да драпат вън от окопа от предната му страна и от двата края. Били и неговото отделение също тръгнаха да излизат. Фицхърбърт, Карлтън-Смит и Роланд Морган им крещяха да останат, ала никой не ги слушаше.

Бягаха напред и се стараеха да се отдалечат на безопасно разстояние от зоната, където падаха снарядите. Когато приближиха британските телени заграждения, забавиха ход, а от своя край на ничията земя направо спряха, осъзнавайки, че опасността пред тях е по-голяма от онази, от която избягаха.

Офицерите решиха да се възползват от положението и се присъединиха към войниците.

— Строй се! — нареди Фицхърбърт.

Били погледна Пророка. Сержантът повтори нареждането след кратко колебание.

— Строй се! Строй се! — викна той.

— Виж — каза Томи.

— Какво?

— От другата страна на заграждението.

Били погледна.

— Телата — додаде Томи.

Били видя. Земята беше осеяна с трупове в британски униформи в цвят каки. Едни бяха страшно обезобразени, други като че спяха кротко, трети бяха сплетени в прегръдка.

Бяха хиляди.

— Господ да ни е на помощ — прошепна Били.

Призля му. Що за свят? Защо Бог допуска това?

Рота А се строи и Били и рота Б заеха местата си зад нея. Ужасът на Били се превърна в гняв. „Граф Фицхърбърт и други като него бяха планирали това. Те отговаряха и те носеха вината за клането. Трябва да бъдат разстреляни“, ядно мислеше Били, „до последния проклетник.“

Лейтенант Морган наду свирката и войниците от рота А се понесоха напред като нападатели от отбор по ръгби. И Карлтън-Смит изсвири и Били тръгна с подтичване.

Тогава немските картечници откриха огън.

Хората от рота А почнаха да падат. Морган беше първи. Даже не бяха стреляли. Това не беше битка, а клане. Били огледа съседите си. Изпълни се с непокорство. Офицерите се бяха провалили. Време беше войниците да решават. По дяволите заповедите.

— Майната му — викна Били. — Прикрий се!

И се хвърли в един изровен от снаряд кратер.

Стените на дупката бяха кални, а на дъното беше събрана смрадлива вода, обаче Били с благодарност се притисна в тинята, докато над главата му прелитаха куршуми. След миг Томи се просна до него, последван от останалите войници от отделението. Другите отделения постъпиха като тях.

Фицхърбърт притича край дупката им.

— Напред, войници! — кресна той.

— Ще застрелям кучия син, ако го каже пак — рече Били.

После Фицхърбърт беше улучен от картечница. От бузата му бликна кръв, кракът му се сви и той рухна на земята.

Офицерите се излагаха на същите опасности като войниците. Били вече не се гневеше. Срамуваше се от британската армия. Как е възможно тя да е толкова безполезна? След всички вложени усилия, похарчени пари и дълги месеци планиране голямата офанзива се провали. Това беше унизително.

Били се озърна. Фиц лежеше в несвяст. Нито лейтенант Карлтън-Смит, нито сержант Джоунс се виждаха някъде. Войниците от отделението гледаха Били. Той беше само ефрейтор, но хората очакваха да им каже какво да правят.

Били се обърна към бившия офицер Мортимър.

— Какво мислиш…

— Не гледай мене, Тафи — сопна се Мортимър. — Ти си проклетият ефрейтор тук.

Били трябваше да измисли някакъв план.

Нямаше да поведе хората в отстъпление. И за миг не се спря на тази възможност. Така гибелта на другите войници щеше да е отишла напразно. „Трябва да извлечем нещо от всичко това“, помисли Били; „трябва да принесем някаква полза.“

От друга страна, нямаше да хвърли хората под картечния огън.

Нужно беше първо да огледа полесражението.

Свали каската, протегна ръка и я подаде над ръба на ямата като примамка, в случай че някой немец се е прицелил насам. Нищо не последва.

Подаде глава с очакването всеки миг някой куршум да прониже черепа му. И това не стана.

Погледна отвъд разделителната линия и нагоре по хълма зад немските телени заграждения чак до предните позиции на противника, вкопани в склона. Видя надничащите през отворите в насипа дула на пушки.

— Къде е проклетата им картечница? — обърна се той към Томи.

— Отде да знам.

Рота В притича край тях. Някои от войниците също се прикриха, обаче другите поддържаха строя. Картечницата пак почна да стреля по цялата им линия и войниците паднаха като кегли. Били вече не се потрисаше от видяното. Търсеше откъде идат куршумите.

— Видях я — каза Томи.

— Къде?

— Гледай право от тук към ония шубраци на върха на хълма.

— Добре.

— Виждаш ли къде тази линия пресича немския окоп?

— Аха.

— Сега малко вдясно.

— На какво разстояние… а, нищо, виждам ги гадовете.

Напред и малко надясно над немския насип стърчеше нещо като стоманен щит, а над него се подаваше характерната цев картечницата. На Били му се стори, че различава около дулото три каски, обаче трудно можеше да прецени със сигурност.

Реши, че стрелците съсредоточават огъня към отвора в британското телено заграждение. Неведнъж стреляха по британските войници, които се спущаха напред тъкмо оттам. Значи картечницата можеше да се нападне от друг ъгъл. Ако отделението на Били успееше да прекоси ничията земя по диагонал, щеше да се озове отляво на немската картечница, докато немците гледат надясно.

Намисли маршрут със спиране в три големи кратера, последният от които се намираше точно оттатък един унищожен участък от немското телено заграждение.

Нямаше представа дали това е правилна военна стратегия. Ала тази сутрин правилната стратегия доведе до гибелта на хиляди хора, значи можеше да върви по дяволите.

Смъкна се обратно в ямата и огледа останалите. Джордж Бароу беше стабилен стрелец въпреки младостта си.

— Когато картечарите пак открият огън, приготви се за стрелба. Спрат ли, започваш ти. Ако имаме късмет, ще се прикрият. Аз ще тичам до оная яма от снаряд ей там. Стреляй постоянно, докато изпразниш пълнителя. Имаш десет патрона — гледай да ти стигнат за половин минута. Докато немците подадат глави, аз би трябвало да съм в дупката — каза Били и после погледна останалите от отделението. — Чакайте пак да спрат, после хуквайте всички, а Томи ще ви прикрива. Третия път аз ще прикривам, а Томи ще може да дотича.

Рота Д се втурна в ничията земя. Картечницата затрака. Пушките и минохвъргачките също откриха огън. Сега обаче жертвите не бяха така многобройни, понеже повече войници се укриваха в ямите от снаряди, вместо да тичат под бурята от куршуми.

„Време е вече“, рече си Били. Казал беше на хората си какво ще направи и щеше да е прекалено срамно да отстъпи. Стисна зъби. „По-добре да умра, отколкото да се покажа страхливец“, помисли той за пореден път.

Картечният огън спря.

В миг Били скокна. Сега беше отлична мишена. Приведе се и хукна.

Чу как Бароу стреля зад него. Животът му беше в ръцете на този седемнадесетгодишен питомец на затвора за малолетни. Джордж стреляше стабилно: бум, две, три, бум, две, три — точно както му беше наредено.

Били тичаше възможно най-бързо под тежестта на екипировката. Ботушите му затъваха в калта, дъхът му излизаше накъсано, гърдите го боляха, а в ума му имаше само една мисъл — желанието да се движи по-бързо. Никога досега не се беше озовавал толкова близо до смъртта. Когато му оставаха няколко ярда до дупката, той метна пушката си вътре и се хвърли подире й, като че искаше да спре противников ръгбист. Приземи се на ръба на кратера и се търкули в калта. Не можеше да повярва, че е жив.

Чу откъслечни одобрителни възгласи. Хората от неговото отделение аплодираха спринта му. Удиви се как може да са така ведри сред това клане. Хората бяха направо удивителни.

След като си пое дъх, предпазливо надзърна над ръба. Беше притичал стотина ярда. Щеше да отнеме време да прекоси така цялото разстояние. Но противното беше равно на самоубийство.

Картечницата пак откри огън. Когато тя спря, Томи почна да стреля. Правеше като Джордж — спираше между изстрелите. „Колко бързо се учим, когато животът ни е в опасност“, рече си Били. Когато десетият, последен, куршум от пълнителя на Томи беше изстрелян, останалите от отделението се озоваха при Били в дупката.

— Елате от тази страна — викна той и ги подкани да минат напред. Немската позиция беше нависоко и Били се боеше, че противниците могат да ги забележат в задната част на кратера.

Опря пушката на ръба и се прицели в картечницата. След малко немците пак откриха огън. Когато спряха, почна той. Искаше някак да накара Томи да бяга бързо. Повече се тревожеше за него, отколкото за всички останали, взети заедно. Държеше пушката стабилно и стреляше през равни интервали от по пет секунди. Нямаше значение дали улучва някого. Достатъчно беше да накара немците да стоят долу, докато Томи тича.

Пълнителят удари на празно и Томи се приземи до Били.

— По дяволите. Колко пъти ще трябва да правим това? — попита той.

— Според мене още два — отговори Били, докато презареждаше. — После или ще сме достатъчно близо да им хвърлим ръчна граната, или ще сме едни шибани мъртъвци.

— Хайде сега, Били, недей псува — каза Томи с непроницаемо изражение. — Знаеш, че намирам това за безвкусица.

Били се разкикоти. После пък се чудеше как е могъл. „Седя в яма от снаряд, немската армия стреля по мене, а аз се хиля“, помисли той. „Бог да ми е на помощ.“

По същия начин се придвижиха до следващата дупка, но тя беше по-далеч и сега загубиха човек. Джоуи Понти беше улучен в главата, докато тичаше. Джордж Бароу го вдигна и го донесе, но Джоуи беше мъртъв. В черепа му зееше кървава дупка. Били се питаше къде ли е по-малкият брат на Джоуи, Джони Понти. Не го беше виждал, откак излязоха от сборния окоп. „Трябва аз да му съобщя“, каза си Били. Джони обожаваше батко си.

В дупката имаше и други мъртъвци. Три облечени в каки трупа се полюшваха в разпенената вода. Трябва да са били от първите в атаката. Били се запита как ли бяха стигнали толкова далеч. Вероятно просто шанс. Оръдията винаги пропускаха някого от първата вълна и забърсваха някого на връщане.

Други групи също наближаваха окопите на германците, като използваха същата тактика. Те подражаваха на отделението на Били, или — по-вероятно — мисълта им бе извървяла същия път. Бяха изоставили глупавия, нареден от офицерите пристъп в разгърнат строй и бяха измайсторили собствена, по-смислена тактика. Като следствие нещата не вървяха изцяло по желанието на немците. Подложени на обстрел, те вече не можеха да поддържат същия неспирен огън. Може би затова групата на Били стигна до последния кратер без повече жертви.

Всъщност към тях се присъедини още един човек. До Били легна напълно непознат войник.

— Ти пък откъде дойде, мамка му?

— Загубих си отделението — обясни човекът. — Изглежда знаете какво правите, затова ви последвах. Надявам се да нямате нищо против.

Говореше с акцент, който според Били можеше да бъде канадски.

— Хвърляш ли добре? — попита го той.

— Играл съм за училищния отбор по бейзбол.

— Добре. Когато кажа, гледай да уцелиш онова картечно гнездо с милсова бомба.

Били нареди на Петното Луелин и Алън Причард да хвърлят гранатите си, докато останалите от отделението водят прикриващ огън. Отново чакаха, докато картечната стрелба не спря.

— Сега! — изкрещя Били и стана.

От немския окоп се понесе малка вихрушка от пушечен огън. Петното и Алън, стреснати от куршумите, хвърлиха напосоки. И двете бомби не достигнаха отдалечения на петдесет ярда окоп — паднаха далеч от целта и експлодираха, без да нанесат щети. Били изруга — те просто оставиха картечницата незасегната, тя напълно очаквано отново откри огън и миг по-късно Петното рухна, когато град от куршуми разкъса тялото му.

Били се усещаше странно спокоен. Трябваше му секунда да се фокусира върху целта си и да протегне ръката съвсем назад. Определи разстоянието, все едно хвърляше топка в игра на ръгби. Смътно осъзнаваше, че канадецът, застанал до него, е също толкова хладнокръвен. Картечницата тракаше, хвърляше куршуми и се завъртя към тях.

Хвърлиха едновременно.

Гранатите попаднаха в окопа близо до гнездото. Чу се двоен гърмеж. Били видя как дулото на картечницата лети във въздуха и извика триумфално. Издърпа щифта от втората граната, затича се нагоре по наклона и изрева:

— Атака!

Въодушевлението течеше във вените му като опиат. Не осъзнаваше, че е в опасност. Нямаше представа колко немци може да са насочили пушките си към него. Останалите го последваха. Той хвърли втората си граната и те сториха същото. Някои гранати отлетяха напосоки, други паднаха в окопа и се взривиха.

Били достигна окопа. В този миг усети, че пушката му е преметната през рамо. Докато я премести в положението за стрелба, някой немец можеше да го застреля.

Но нямаше останали живи немци.

Бомбите бяха нанесли ужасно опустошение. Дъното на окопа бе застлано с мъртви тела и — най-страшната гледка — телесни части. Ако имаше оцелели при пристъпа немци, бяха отстъпили. Били скочи в окопа и най-накрая хвана пушката с две ръце в положение на готовност. Тя обаче не му трябваше. Не беше останал никои, по когото да стреля.

До него скочи Томи:

— Успяхме! — възторжено извика той. — Превзехме немски окоп!

Били изпитваше диво ликуване. Бяха опитали да го убият, но той уби тях. Чувстваше дълбоко удовлетворение, несравнимо с нищо, изживяно до момента.

— Прав си — каза той на Томи. — Направихме го.

Били бе поразен от качеството на немските укрепления. Оценяваше обезопасените конструкции с окото на миньор. Стените бяха укрепени с талпи, напречните изкопи бяха квадратни, а землянките — необичайно дълбоки, по двадесет, а понякога и по тридесет фута, с добре оформени входове и дървени стъпала. Това обясняваше оцеляването на толкова много немци след седем дни неспирен артилерийски обстрел.

Вероятно немците копаеха окопите си като мрежа, със съобщителни изкопи, които свързват фронта със складовите и обслужващи зони в тила. Били трябваше да се увери, че няма немски части в засада. Поведе останалите на разузнавателна обиколка с готови за стрелба пушки, но не откриха никого.

Системата от окопи свършваше на върха на хълма. Били се огледа оттам. Вляво от позицията им, зад тежко засегнат от снаряди участък, други британски части бяха превзели съседния сектор; от дясната им страна окопът свършваше и земята се спускаше в малка долчинка с поточе.

Погледна на изток в неприятелската територия. Знаеше, че на миля или две разстояние се намира още една система окопи — втората отбранителна линия на германците. Беше готов да поведе малката си група напред, но се поколеба. Не можеше да види други британски части в настъпление, а и предполагаше, че хората му почти са изразходвали мунициите си. „Ей сега през дупките от снаряди ще загромолят камионите и ще донесат още боеприпаси и заповеди за следващата фаза“, допусна Били.

Вдигна поглед към небето. Беше пладне. Войниците не бяха хапнали от снощи.

— Да видим дали немците не са оставили някаква храна каза той. Остави Мазния Хюит на хълма като наблюдател, в случай че германците контраатакуват.

Нямаше много за събиране. Явно немците не бяха добре хранени. Намериха само стар черен хляб и корав салам. Даже нямаше бира. Нали немците бяха прочути с бирата си.

Бригадният генерал беше обещал, че походните кухни ще последват нападащата армия, ала когато Били нетърпеливо отправи поглед отвъд ничията земя, не забеляза и помен от това.

Войниците седнаха да хапнат от своите сухари и консервирано солено говеждо.

Били трябваше да изпрати някого да докладва какво е свършило тяхното отделение. Но преди да успее да го направи, немската артилерия смени прицела си. В началото обстрелваше задните позиции на британците. Сега се съсредоточи върху ничията земя. Вулкани от пръст изригваха между британските и немските линии. Огънят беше толкова интензивен, че никой не би могъл да се добере жив до своите.

За щастие артилеристите избягваха собствените си предни позиции. Вероятно не знаеха кои участъци са превзети от британците и кои остават в немски ръце.

Отделението на Били не можеше да помръдне. Не можеха да продължат напред без муниции и не можеха да се върнат назад заради оръдейния обстрел. Оказа се обаче, че единствено Били се притеснява от това положение. Останалите се заловиха да търсят сувенири. Прибраха каските, значките и джобните ножчета. Джордж Бароу претърси всички убити и им свали часовниците, пръстените. Томи взе деветмилиметровия Лугер на някакъв офицер и кутия с патрони.

Доспа им се. Нищо чудно — не бяха спали цяла нощ. Били остави още двама на пост и позволи на останалите да дремнат. Беше разочарован. В първия си ден в боя беше спечелил малка победа и искаше да разкаже някому за това.

Вечерта обстрелът стихна. Били обмисли дали да не се върнат. Като че ли нямаше смисъл да правят друго, но в същото време той се боеше да не го обвинят в дезертьорство пред лицето на противника. Нямаше как да предвиди на какво са способни старшите офицери.

Ала германците решиха вместо него. Мазньо Хюит, съгледвачът на хълма, видя, че се задават от изток. Били забеляза голям отряд — петдесет или сто човека да тичат през долчинката към него. Хората му не можеха да удържат завзетата позиция без нови боеприпаси.

От друга страна, възможно беше да ги обвинят, че са отстъпили.

Били събра хората си.

Добре, момчета — подхвана той. — Стреляйте единично и щом ви свършат патроните, оттегляйте се.

Изпразни пушката си по немците, които още бяха на около половин миля извън обсег, после се обърна и хукна. Останалите направиха същото.

Прекосиха немските окопи и ничията земя по посока на залязващото слънце. Прескачаха мъртвите и се отстраняваха от пътя на санитарите, които прибираха ранените. Никой обаче не стреля по тях.

Когато стигна британската страна, Били скочи в един окоп, който беше претъпкан с мъртви, ранени и изтощени оцелели — като него. Видя майор Фицхърбърт на носилка. Лицето му беше покрито с кръв, но очите му бяха отворени, той беше жив, дишаше. „А, ето един, когото не бих имал нищо против да загубим“, рече си Били. Много войници просто седяха или лежаха в калта и зяпаха в нищото, зашеметени от ужас и парализирани от умора. Офицерите се мъчеха да организират връщането на войниците и на телата на загиналите към задните позиции. Нямаше усещане за победа, никой не се движеше напред, офицерите дори не поглеждаха бойното поле. Голямата атака се оказа провал.

Хората от отделението на Били скочиха подире му в окопа.

— Каква издънка — продума Били. — По дяволите, каква издънка.

IV

Седмица по-късно Оуен Бевин се изправи пред военния съд и беше обвинен за проявен страх и дезертьорство.

Имаше възможност пред съда да го защитава офицер, който е посочен да действа като „приятел на затворника“, но Оуен отказа. Понеже неговото престъпление се наказваше със смърт, автоматично беше подадена молба, че е невинен. Оуен обаче не каза нищо в своя защита. Процесът трая по-малко от час. Бевин беше осъден.

Получи смъртна присъда.

Книжата бяха пратени до генералния щаб за одобрение. Главнокомандващият потвърди смъртната присъда. Минаха още две седмици и в едно ранно утро Бевин се изправи с вързани очи пред наказателния отряд в някакво кално френско пасище.

Някои от войниците явно се целеха встрани — след стрелбата Бевин още беше жив, макар и окървавен. Тогава дойде офицерът на отряда, извади пистолета си и стреля два пъти в челото на момчето.

И най-сетне Оуен Бевин умря.

Осемнадесета глава

Краят на юли 1916 година

I

Етел много размишляваше над живота и смъртта, след като Били замина за Франция. Знаеше, че може никога вече да не го види. Радваше се, че е загубил девствеността си с Милдред.

— Позволих на братчето ти да го направи за пръв път с мене — безгрижно каза Милдред, когато той замина. — Сладко момче. Имате ли още такива в Уелс?

Етел обаче подозираше, че чувствата на Милдред са по-дълбоки, отколкото показва. Малките Инид и Лилиан сега вечер молеха Бог да наглежда чичо Били във Франция и да го върне невредим у дома.

Няколко дни по-късно Лойд разви тежка белодробна инфекция и Етел, измъчвана от отчаяние, го люлееше в ръцете си, докато той се мъчеше да диша. Боеше се, че детето може да умре, и горчиво съжаляваше, че родителите й не са го виждали никога. Когато Лойд се пооправи, Етел реши да го отведе в Абъроуен.

Върна се там точно две години след заминаването си. Валеше дъжд.

Градът не се беше променил много, но мрачният му вид я порази. През първите двадесет и една години от живота си не го беше възприемала така, обаче сега, след Лондон, тя забеляза, че всичко в Абъроуен е едноцветно. Всичко беше сиво: къщите, улиците, купчините отпадък от мината и ниските дъждовни облаци, които печално се влачеха по билото на планината.

Следобед, когато излезе от железопътната гара, Етел се почувства уморена. Да отведеш дете на година и половина на целодневно пътуване беше тежка работа. Лойд се държеше добре и очароваше пасажерите с широката си усмивка. Но все пак майка трябваше да го храни в полюляващото се купе, да го преоблича в зловонната тоалетна и да го приспива, когато почнеше да капризничи — всичко това беше трудно за вършене в присъствието на непознати хора.

Понесла Лойд на хълбок и малкия куфар в ръка, Етел прекоси площада на гарата и тръгна нагоре по улица „Клайв“. Скоро се задъха. Беше забравила още нещо. Лондон беше в по-голямата си част равен град, докато в Абъроуен човек не можеше да иде почти никъде, без да се катери или спуска по някой стръмен хълм.

Не знаеше какво се е случвало в града, откакто замина. Били беше единственият й източник на новини, а мъжете не ги биваше да клюкарстват. Не се съмняваше, че за известно време тя самата е била одумвана. Оттогава обаче трябваше да са се появили и нови скандали.

Завръщането й щеше да се превърне в голяма новина. Няколко жени откровено я зяпаха, докато крачеше по улицата с детето си. Тя знаеше какво мислят. „Етел Уилямс вярваше, че е нещо повече от нас, а се връща във вехта кафява рокля, с бебе на ръце и без съпруг. Гордостта предхожда падението“, щяха да си рекат, и злобата им щеше да е съвсем леко прикрита зад съжалението.

Етел отиде на улица „Уелингтън“, но не у дома си. Баща й каза да не се връща никога. Тя писа на майката на Томи Грифитс, с прякор госпожа Грифитс Социалистката, заради пламенните убеждения на съпруга й (На същата улица живееше и госпожа Грифитс Църковната.). Семейство Грифитс не бяха сред богомолците в параклиса и не одобряваха твърдата линия на бащата на Етел. Етел беше подслонила Томи в Лондон и госпожа Грифитс с радост връщаше услугата. Томи беше единствено дете и докато беше в армията, у дома му имаше свободно легло.

Тате и мама не знаеха, че Етел си идва.

Госпожа Грифитс посрещна Етел топло и взе да гука на Лойд. Навремето тя имаше и дъщеря на възрастта на Етел, която почина от коклюш — Етел едва я помнеше, русо момиче на име Гуени.

Етел нахрани и преоблече Лойд, после седна в кухнята на чаша чай. Госпожа Грифитс забеляза венчалната й халка.

— Омъжена си, така ли? — попита тя.

— Вдовица съм — отвърна Етел. — Загина при Ипр.

— Ах, жалко.

— Той се казваше господин Уилямс, тъй че не ми се наложи си сменям фамилията.

Тази история щеше да обиколи целия град. Някои щяха да запитат наистина ли е имало господин Уилямс и наистина ли се е оженил за Етел. Нямаше значение дали вярват. Жена, която се преструва на омъжена, беше приемлива; жена, която признаваше че е сама, беше нагла безсрамница. Гражданите на Абъроуен си имаха принципи.

Госпожа Грифитс попита:

— Кога ще видиш майка си?

Етел не знаеше как ще я приемат родителите й. Можеха отново да я пропъдят, можеха да й простят всичко, а можеха и да намерят начин да заклеймят нейния грях, без да я прогонват.

— Не знам — отговори тя. — Притеснявам се.

Госпожа Грифитс я гледаше съчувствено.

— Аха, татко ти може да се превърне в същински татарин. Обаче те обича.

— Хората все това разправят. „Татко ти наистина те обича“, казват. Но щом може да ме изхвърли от къщата, не знам защо наричат това обич.

— Когато гордостта им е наранена, хората вършат прибързани неща — успокоително заговори госпожа Грифитс. — Особено мъжете.

Етел се изправи.

— Е, май няма смисъл да отлагам повече — каза тя и вдигна Лойд. — Ела, миличък. Време ти е да научиш, че имаш баба и дядо.

— Късмет — пожела й госпожа Грифитс.

Домът на Уилямсови беше само през няколко къщи. Етел се надяваше баща й да е навън. Така поне щеше да разполага с малко време с майка си, която не беше толкова строга.

Помисли да почука на вратата, после прецени, че това е нелепо, и направо отвори.

Влезе в кухнята, където бяха преминали толкова много от дните й. Родителите й не бяха тук. Само дядо дремеше на стола си. Той отвори очи, погледна я озадачено, след това топло рече:

— Нашата Ет!

— Здравей, дядо.

Дядо стана и се приближи към нея. Още повече беше изнемощял — опираше се на масата, само за да прекоси кухнята. Целуна я по бузата и насочи вниманието си към детето.

— А така, кой ли е това? Дали пък не е моят първи правнук?

— Това е Лойд — представи го Етел.

— Какво хубаво име!

Лойд скри личице в рамото на майка си.

— Срамежлив е — каза тя.

— Аха, уплаши се от непознатия старец с белия мустак. Ще свикне с мен. Седни, миличка, и ми разкажи всичко.

— Мама къде е?

— Слезе до коопа за конфитюр. — Местната бакалия беше кооперация, която делеше стоките между клиентите си. Подобни магазини бяха популярни в Южен Уелс, макар че никой не знаеше как се произнася ко-оп, и названията варираха от коп до куорп. — След минутка ще се прибере.

Етел остави Лойд на пода. Той се зае да изучава стаята, придвижвайки се с олюляване от една опора към друга, малко като дядо. Етел разказа за задачите си като управителка на Войнишка съпруга: работата с печатаря, разпространението на вестниците, прибирането на непродадените бройки, намирането на рекламодатели. Дядо се чудеше откъде тя знае какво да прави и Етел призна, че двете с Мод се учат в крачка. Смяташе, че печатарят е мъчен човек — не обичаше да му нареждат жени — обаче сама преценяваше, че я бива в продажбите на рекламна площ. Докато разговаряха, дядо извади своя джобен часовник и го провеси на верижката, без да поглежда към Лойд. Детето зяпна лъскавата верижка и се пресегна към нея. Дядо му позволи да я вземе. Скоро Лойд се опираше на коленете на стареца и изследваше часовника.

Етел се чувстваше особено в старата къща. Представяше си как всичко ще й бъде уютно познато, като чифт обуща, които са приели формата на носилите ги с години крака. Но всъщност й беше малко неспокойно. Къщата й приличаше повече на дома на познати стари съседи. Все гледаше избелелите мотивчета с дотегналите библейски цитати и се чудеше защо майка й не ги сменя с десетилетия. Не се усещаше на място.

Чувал ли си нещо от нашия Били? — попита тя дядо.

— Не. А ти?

— Не и след като замина за Франция.

— Май е в оная голяма битка на река Сома.

— Надявам се, че не е. Казват, че е ужасно.

— Да, страшно, ако вярваш на слуховете.

Хората имаха само слуховете, защото новините във вестниците бяха бодри и мъгляви. Но мнозина ранени вече се намираха в британските болници и техните смразяващи кръвта разкази за некадърност и кланета се пренасяха от уста на уста.

Влезе мама.

— Висят и си говорят в магазина, все едно си нямат друга работа… А! — Тя спря. — Небеса, това нашата Ет ли е?

И заплака. Етел я прегърна. Дядо рече:

— Виж, Кара, това е внукът ти Лойд.

Мама избърса очи и го вдигна.

— Не е ли прекрасен? Каква къдрава коса! Точно като Били на тая възраст.

Лойд боязливо погледа мама и се разплака.

Етел го взе.

— Напоследък се е превърнал в същинско мамино синче — рече тя извинително.

— Всички са такива на тази възраст — отговори мама. — Възползвай се колкото можеш, той скоро ще се промени.

— Къде е тате? — Етел се постара да не звучи твърде притеснена.

Мама изглеждаше напрегната.

— Отиде до Каерфили на среща на профсъюза. — Тя погледна часовника. — След малко ще си дойде за чая, освен ако не е изтървал влака.

Етел се досети, че мама се надява тате да закъснее. Също като нея. Искаше повече време с майка си преди да започне кризата.

Мама направи чай и сложи на масата чиния захаросани уелски сладки.

— Не съм хапвала такива от две години — каза Етел. — Прекрасни са.

Дядо щастливо обяви:

— Е, това наричам аз хубаво. Дъщеря ми, внучката ми и правнукът ми са тук, всичките в една стая. Какво повече да иска човек от живота?

Взе си сладка.

Етел си рече, че за някои хора животът на дядо не е кой знае какво — да седи по цял ден в задимената кухня, облечен в единствения си костюм. Но той беше благодарен за участта си и тя самата му беше донесла щастие, поне днес.

Тогава влезе баща й.

Мама тъкмо казваше:

— Някога, като бях на твоите години, имах възможността да ида в Лондон, но дядо ти рече…

Вратата се отвори и тя спря по средата на изречението. Всички наблюдаваха как тате влиза от улицата в костюма си за срещи и с миньорския каскет, запотен от изкачването по хълма. Той пристъпи в стаята, после спря и зяпна.

— Виж кой е тук — подхвана мама с престорена веселост. — Етел и внукът ти.

Лицето й беше пребледняло от напрежение.

Той не продума. Не свали шапката си.

— Здравей, тате. Това е Лойд — каза Етел.

Тате не я погледна.

Дядо рече:

— Малкият прилича на тебе, Дай, момчето ми — около устата, виждаш ли?

Лойд усети неприязънта в стаята и се разплака.

Тате продължаваше да мълчи. Етел разбра, че е сбъркала, изненадвайки го така. Не искаше да му даде възможността да й забрани да идва. Но сега виждаше, че изненадата го е поставила в отбранителна позиция. Тате изглеждаше уловен в ъгъла. Етел си спомни, че винаги е било грешка да го притискаш до стената.

Лицето му доби упорито изражение. Погледна съпругата си и каза:

— Нямам внук.

— О, сега пък — умолително рече мама.

Изражението му не се промени. Стоеше неподвижно, гледаше сурово мама и не продумваше. Чакаше нещо и нямаше да мръдне, докато Етел не си отиде. Тя заплака.

— По дяволите — каза дядо.

Етел вдигна Лойд.

— Съжалявам, мамо — изхлипа тя. — Мислех си, че може би…

Задави се и не можа да довърши. С детето на ръце мина край баща си. Той не я погледна.

Етел излезе и затръшна вратата.

II

Сутринта, след като мъжете отидеха на работа в мината и децата биваха изпратени на училище, жените обикновено се залавяха да вършат нещо навън. Чистеха тротоарите, лъскаха стъпалата пред къщите или миеха прозорците. Някои отиваха до магазина или изпълняваха други задачи. Етел помисли, че имат потребност да видят света извън малките си къщици, да си припомнят, че животът не е затворен между четирите паянтови стени.

Стоеше на слънце пред вратата на госпожа Грифитс Социалистката и се облягаше на стената. Навсякъде по улицата жените бяха намерили причини да поизлязат. Лойд си играеше с топка. Виждал беше другите деца и безуспешно се мъчеше да прави като тях. „Колко сложно действие е хвърлянето“, разсъди Етел — „да използваш рамото и мишницата, китката и дланта едновременно. Пръстите трябва да отслабят хватката точно преди ръката да се протегне най-далеч.“ Лойд не беше усъвършенствал това и пускаше топката прекалено рано, та тя понякога падаше зад рамото му или пък прекалено късно, така че тя губеше тласък. Но не преставаше да опитва. „Накрая ще се научи и никога няма да го забрави“, каза си Етел. Чак когато имаш дете, разбираш колко много имат да учат децата.

Тя не проумяваше как е възможно баща й да отхвърли това момченце. Лойд нищо лошо не бе сторил. Самата Етел беше грешница, но такива бяха повечето хора. Бог прощаваше греховете им, следователно кой бе тате, та да съди? Това я гневеше и натъжаваше едновременно.

Момчето от пощенската станция се появи в горния край на улицата и върза коня си близо до тоалетните. Казваше се Герайнт Джоунс. Работата му беше да носи колети и телеграми, но днес явно не носеше никакви пакети. Етел усети внезапен хлад, сякаш облак бе скрил слънцето. На улица „Уелингтън“ телеграмите бяха рядкост и обичайно носеха лоши новини.

Герайнт се спусна по хълма, далеч от Етел. Тя си отдъхна — нямаше вести за нейното семейство.

Умът й се понесе към едно писмо, получено от лейди Мод. Етел, Мод и други жени бяха започнали кампания, за да гарантират, че гласовете на жените ще са част от всяко обсъждане на реформата на войнишкото гласуване. Бяха осигурили достатъчното разгласяване на въпроса, за да е сигурно, че премиерът Аскуит няма да избяга от проблема.

Мод съобщаваше, че той е избягнал удара им, като е прехвърлил целия въпрос на комитета, наречен Консултацията на Предателя на камарата. Според Мод това било добре. Щяло да има спокойни дискретни дебати, а не театрални речи в залата на Камарата. Може би здравият разум щеше да надделее. Независимо от това тя усилено опитваше да узнае кого е назначил Аскуит в комитета.

Няколко врати по-нагоре от къщата на Уилямсови излезе дядо, седна на ниския прозоречен перваз и запали първата си лула за деня. Забеляза Етел, усмихна се и й махна.

От другата страна Мини Понти, майката на Джоуи и Джони, заудря една черга с тупалка и се закашля.

Госпожа Грифитс излезе с лопата пепел от кухненската печка и я изсипа в някаква дупка на черния път.

Етел я попита:

— Мога ли да помогна с нещо? Ако искаш, мога да отида до кооперативния магазин.

Вече беше оправила леглата и беше измила съдовете от закуска.

— Добре — отговори госпожа Грифитс. — Ей сегичка ще ти направя списък.

Тя запъхтяна се опря на стената. Беше дебела жена и всяко усилие я оставяше без дъх.

Етел забеляза суматоха в долния край на улицата. Надигнаха се гласове. После се чу писък.

Двете с госпожа Грифитс се спогледаха, Етел грабна Лойд и се завтекоха да проверят какво става от другата страна на тоалетните.

Етел първо видя групичка жени, струпани около госпожа Причърд, която виеше с цяло гърло. Останалите се мъчеха да я успокоят. Ала тя не беше единствената. Пю Чукана, бивш миньор, който беше загубил крака си при срутване в забоя, седеше насред улицата като ударен, а двама от съседите му стояха до него. Отсреща, на прага на къщата си, госпожа Джон Джоунс Магазинера хлипаше и държеше в ръка лист хартия.

Етел видя как Герайнт Пощальончето с бледо лице и почти разплакан прекосява улицата и чука на друга врата.

— Телеграми от министерството на войната. Бог да ни е на помощ — каза госпожа Грифитс.

— Битката при Сома — отговори Етел. — Абъроуенци трябва да са участвали.

— Алън Причърд сигурно е мъртъв, и Клайв Пю, и Пророка Джоунс — беше сержант, родителите му толкова се гордееха с него…

— Горката госпожа Джоунс, другият й син умря в онази експлозия в мината.

— Нека моят Томи е добре, моля те, Боже — молеше се госпожа Грифитс, въпреки че мъжът й бе печално известен атеист. — Пощади Томи.

— И Били — рече Етел. А след това прошепна в ухото на Лойд: — И татко ти.

През рамото на Герайнт висеше платнена чанта. Етел със страх се питаше колко ли още телеграми има вътре. Момчето минаваше от едната страна на улицата към другата, като ангел на смъртта с пощальонска фуражка.

Докато Герайнт подмине тоалетните и дойде към горния край на улицата, всички наизлязоха на тротоара. Жените прекъснаха заниманията си и застанаха в очакване. Родителите на Етел излязоха — тате още не беше отишъл на работа. Стояха до дядо, притихнали и уплашени.

Герайнт приближи госпожа Луелин. Синът й Артър трябва да бе убит. Етел си спомни, че му викаха Петното. Бедното момче вече нямаше защо да се притеснява за вида си.

Госпожа Луелин вдигна ръце, като че да се предпази от пощальона.

— Не! Не, моля те! — изплака тя.

Герайнт подаде телеграмата.

— Не мога нищо да сторя, госпожо Луелин — каза той. Беше само на седемнадесет. — Ето го адресът ви отпред, виждате ли?

Жената не искаше да вземе плика.

— Не! — Тя се обърна с гръб и зарови лице в ръцете си.

Устните на момчето затрепериха.

— Моля Ви, вземете го. Имам да раздам всички тези. А в станцията има още стотици! Не знам как ще ги раздам до довечера. Моля Ви.

Съседката й, госпожа Пари Прайс, рече:

— Аз ще го взема вместо нея. Нямам синове.

— Много Ви благодаря, госпожо Прайс — каза Герайнт и продължи.

Извади от чантата следващата телеграма, погледна адреса и подмина къщата на семейство Грифитс.

— О, слава Богу — продума госпожа Грифитс. — Моят Томи е невредим, слава Богу.

Тя заплака от облекчение. Етел премести Лойд на другия си хълбок, а той обгърна раменете й с ръка.

Момчето отиде при Мини Понти. Тя не извика, ала по лицето й се зарониха сълзи.

— Кой? — попита тя задавено. — Джоуи или Джони?

— Не зная, госпожо Понти — отвърна Герайнт. — Ще трябва да прочетете какво е написано тука.

Тя разкъса плика.

— Не виждам! — проплака. Изтри очи в опит да пропъди сълзите и пак погледна. — Джузепе! Моят Джоуи е мъртъв. Горкото ми момченце!

Госпожа Понти живееше почти на края на улицата. Етел чакаше с разтуптяно сърце дали Герайнт няма да иде до дома на семейство Уилямс. Жив ли беше Били, или мъртъв?

Момчето се извърна от ридаещата госпожа Понти. Погледна през улицата и видя, че тате, мама и дядо се взират в него със страшно очакване. Потърси в чантата и вдигна поглед.

— Няма повече за улица „Уелингтън“ — каза той.

Етел едва не припадна. Били беше жив.

Погледна родителите си. Мама плачеше. Дядо се мъчеше да запали лулата си, но ръцете му трепереха.

Тате гледаше Етел. Тя не можеше да разгадае израза на лицето му. Той беше завладян от някакво чувство, ала тя не разбираше какво. Пристъпи към нея.

Не беше много, но се оказа достатъчно. Понесла Лойд, Етел затича към тате.

Той прегърна и двамата.

— Били е жив — рече. — И ти също.

— О, тате. Толкова съжалявам, че те разочаровах.

— Няма значение. Няма значение — каза тате и я потупа по гърба, както правеше, когато тя беше малка и си ожулеше коленете.

— Тихо, тихо. Така е по-добре.

III

Етел знаеше, че общото богослужение за всички деноминации е рядкост за абъроуенските християни. За уелсците доктриналните различия винаги бяха важни. Една група отказваше да празнува Рождество, понеже липсвали библейски доказателства за датата на събитието. Друга забраняваше на членовете да гласуват заради думите на апостол Павел „А нашето живелище е на небесата.“ Никой не искаше служба редом с хора от друга църква.

Ала след Срядата с телеграмите за кратко тези различия загубиха значението си.

Англиканският пастор на абъроуенската енория, преподобният Томас Елис-Томас, предложи обща възпоменателна служба. След всички телеграми броят на мъртвите бе двеста и единадесет. Понеже битката продължаваше, всеки ден се получаваха по едно-две нови съобщения. На всяка улица в града бяха загубили някого. При гъсто застроените редици миньорски жилища, опечалените бяха през няколко ярда.

Методистите, баптистите и католиците се съгласиха с предложението на енорийския пастор. По-малките групи навярно биха предпочели да останат настрана: Баптистите евангелисти, Свидетелите на Йехова, Евангелистите на Второто пришествие и параклиса „Витезда“. Етел наблюдаваше как баща й се бори със съвестта си. Ала никой нямаше желание да остане вън от събитието, което обещаваше да е най-голямата религиозна служба в историята на града. Затова накрая всички се включиха. В Абъроуен нямаше синагога, но младият Джонатан Голдман също бе сред загиналите, та малцината евреи в града решиха да присъстват на службата, макар че на тяхното изповедание нямаше да се даде участие.

Службата се проведе в неделя, в два и половина следобед в градския парк, известен като Отдиха, накратко от Зона за отдих. Градският съвет издигна трибуна за духовниците. Беше хубав, слънчев ден и на службата дойдоха три хиляди души.

Етел огледа множеството. Тук беше Пърсивал Джоунс с цилиндър. Освен кмет на града, той сега беше и депутат. Освен това беше почетен командир на Приятелите от Абъроуен и беше водил набирането на войници. С него бяха и неколцина други управители на „Селтик минерълс“ — „все едно имат нещо общо с героизма на загиналите“, с горчивина помисли Етел. Молдуин „Отиде до Мертир“ Морган се появи заедно със съпругата си, но според Етел те имаха право да са тук — синът им Роланд беше убит.

И тогава видя Фиц.

Първо не го позна. Видя княгиня Беа в черна рокля, следвана от дойка, която носеше малкия виконт Абъроуен — момченце на възрастта на Лойд. Заедно с Беа имаше един мъж с патерици. Левият му крак беше гипсиран и главата му беше омотана в превръзка, която скриваше лявото му око. След известно време Етел осъзна, че това е Фиц, и изненадано възкликна.

— Какво има? — попита я мама.

— Виж графа!

— Това той ли е? О, Боже, горкият.

Етел го гледаше. Вече не беше влюбена — той постъпи твърде жестоко. Но не можеше да остане безразлична. Беше целувала лицето под превръзката и беше милвала високото и силно тяло, което сега беше така жестоко осакатено. Фиц беше суетен — суетата бе най-простимата от множеството му слабости — и Етел знаеше, че мъката, която изпитва, щом се погледне в огледалото, е по-силна от болката от раните.

— Чудя се защо не си е останал у дома — каза мама. — Хората щяха да проявят разбиране.

Етел поклати глава.

— Прекалено горд е. Той е повел войниците към смъртта им. Трябваше да дойде.

— Добре го познаваш — отвърна мама и така погледна Етел, че тя се запита дали не подозира каква е истината. — Но предполагам, че той иска освен това хората да видят, че и висшата класа е пострадала.

Етел кимна. Мама беше права. Фиц беше арогантен и властен, ала странното беше, че същевременно жадуваше за уважението на обикновените хора.

Приближи се Дай Сатъра, синът на касапина.

— Много ми е приятно да те видя отново в Абъроуен — каза той.

Беше дребен човек в спретнат костюм.

— Как си, Дай? — попита Етел.

— Много добре, благодаря. Утре започват да прожектират нов филм на Чарли Чаплин. Харесваш ли го?

— Нямам време за кино.

— Защо утре вечер не оставиш момченцето у майка ти и не дойдеш с мен?

Веднъж Дай си пъхна ръката под полата на Етел. Бяха в кино Палас в Кардиф. Това се случи преди пет години, но по очите му Етел познаваше, че той не е забравил.

— Не, благодаря ти, Дай — твърдо отказа тя.

Дай още не беше готов да се откаже.

— Сега работя в мината, но след като тате се пенсионира поемам месарницата.

— Знам, че ще се справиш много добре.

— Има някои мъже, които не биха погледнали момиче с бебе продължи той. — Не и аз обаче.

Това беше малко снизходително, но Етел реши да не се обижда.

— Довиждане, Дай. Беше много любезно от твоя страна да ме поканиш.

Дай се усмихна дяволито.

— Ти си оставаш най-красивото момиче, което съм срещал.

Докосна периферията на шапката си и отмина.

— Че какво му е? Трябва ти съпруг, а той е добра партия! — възмути се мама.

Какво му беше наистина? Малко нисичък беше, но компенсираше ръста с очарованието си. Имаше добро бъдеще и беше готов да приеме детето на друг мъж. Етел се питаше защо бе толкова непоколебимо сигурна, че не желае да иде на кино с него. Дали все още не мислеше, че е твърде добра за Абъроуен?

Най-отпред имаше редица столове за елита. Фиц и Беа седнаха до Пърсивал Джоунс и Молдуин Морган и службата започна.

Етел вярваше мъгляво в християнството. Предполагаше, че има Бог, но и подозираше, че Той е по-сговорчив, отколкото баща й си представя. От пламенното му несъгласие с установените църковни институции, тя бе наследила единствено лека неприязън към статуи, тамян и латински. В Лондон понякога посещаваше Евангелския параклис „Голгота“ в неделните утрини, преди всичко защото тамошният пастор беше отявлен социалист и позволяваше църквата да се ползва от клиниката на Мод и за събрания на Лейбъристката партия.

В Отдиха нямаше орган, разбира се, така че не се наложи пуританите да потискат неодобрението си към музикалните инструменти. Етел научи от тате, че е имало спорове кой да започне пеенето — роля, която в този град беше по-важна от четенето на проповедта. В крайна сметка Абъроуенският мъжки хор беше построен най-отпред и неговият диригент, който не принадлежеше към някоя църква, отговаряше за музиката.

Хорът започна с хенделовия „Той ще нахрани стадото си като пастир“, популярен химн. Богомолците изпълниха безукорно акапелното произведение. Докато стотиците тенорови гласове се носеха над парка със стиха „И събра агнеците с десницата си“, Етел си даде сметка, че тази вълнуваща музика й е липсвала в Лондон.

Католическият свещеник прочете сто двадесет и деветия псалм, De profundis. Викаше с всички сили, но хората към края едва го чуваха. Англиканският пастор прочете „Съберете се да погребете мъртвите“ от Книгата за общи молитви. Дилис Джоунс, млад методист, изпя „Любов Божествена, по-висша от всички“ — химн, написан от Чарлс Уесли. Баптисткият пастор пък прочете Първото послание към Коринтяните, глава петнадесета, от двадесети стих до края.

Всички независими църкви трябваше да се представляват от един проповедник и изборът се спря на тате.

Той започна със стих от Посланието на свети апостол Павел до римляните, осма глава: „Но ако Духът на Оногова, който възкреси от мъртвите Иисуса, живее във вас, то, който възкреси Христа от мъртвите, ще оживотвори и смъртните ви тела чрез живеещия във вас Негов Дух.“. Тате имаше мощен глас, който се разнесе звучно из целия парк.

Етел се гордееше с него. Оказаната чест признаваше положението му на един от най-видните мъже в града, духовен и политически водач. При това изглеждаше добре — мама му беше купила нова черна вратовръзка, копринена, от магазина на Гуин Евънс в Мертир.

Говори за възкресението и отвъдния живот и Етел се поразсея, всичко това го бе чувала и преди. Тя допускаше, че има живот след смъртта, но не беше съвсем сигурна. Бездруго щеше да узнае, когато му дойде времето.

Леко раздвижване сред тълпата й подсказа, че тате може би се е отклонил от обичайните теми. Чу го да казва:

— Надявам се, преди решението тази страна да тръгне на война, всеки депутат да е потърсил искрено и с молитва в съвестта си, и да е намерил, че Господ го води. Кой обаче прати тези мъже в Парламента?

„Ще започне с политиката“, помисли си Етел. „Браво, тате. Това ще изтрие самодоволното изражение от лицето на пастора.“

— Всеки мъж в тази страна по принцип подлежи на военна служба. Ала не на всеки мъж е позволено да участва във вземането на решение да се тръгне на война.

Разнесоха се викове на съгласие.

— Законът изключва повече от половината мъже в тази страна от гласуването!

Етел каза на висок глас:

— И всички жени!

— Тихо сега! Татко ти приказва, не ти — обади се мама.

— Повече от двеста мъже от Абъроуен бяха убити на първи юли, на бреговете на река Сома. Чух, че жертвите от наша стана са повече от петдесет хиляди!

Тълпата зяпна от ужас. Не много хора знаеха това число. Татко го узна от Етел. Мод имаше приятели в Министерството на войната и те й бяха казали.

— Петдесет хиляди, от които двадесет хиляди мъртви — продължи тате. — И битката не е свършила. Ден след ден още младежи са убивани.

Обадиха се и несъгласни, но думите им бяха удавени от одобрителните викове. Тате вдигна ръка и ги смълча.

— Не казвам кой е виновен. Казвам само това. Подобно клане не може да е оправдано, когато на мъжете е отказано участието във вземането на решението за войната.

Англиканският пастор пристъпи напред в опит да прекъсне тате, а Пърсивал Джоунс неуспешно се помъчи да се покатери на трибуната. Тате обаче приключваше:

— Ако някога поискат от нас да отидем на война, това няма да бъде сторено без съгласието на всички.

— На жените наравно с мъжете! — извика Етел, но гласът й се загуби сред одобрителните възгласи на миньорите.

Пред тате вече се бяха изправили неколцина несъгласни с него, ала гласът му кънтеше над шумотевицата.

— Никога повече няма да водим война по заповедите на едно малцинство! Никога! Никога! Никога! — изрева тате.

После седна под тътена на аплодисментите.

Деветнадесета глава

Юли — октомври 1916 година

I

Ковел беше железопътен възел в някогашна Руска Полша, близо до старата граница с Австро-Унгария. Руската армия се събра на двадесет мили източно от града, на бреговете на реката Стоход. Цялата област беше мочурлива — стотици квадратни мили блата, из които се виеха пътечки. Григорий намери малко по-сухо място и нареди на взвода си да се разположи тук на лагер. Нямаха палатки — майор Азов ги продаде още преди три месеца на една фабрика за облекло в Пинск. Каза, че през лятото войниците нямат нужда от тях, а когато дойде зимата, всички вече ще са мъртви.

Като по чудо Григорий беше още жив. Беше старшина, а приятелят му Исак — ефрейтор. Малцината оцелели от набора от четиринадесета година сега бяха предимно подофицери. Батальонът на Григорий беше почти унищожен, преместен, подсилен и отново унищожен. Пращаха ги навсякъде, но не и у дома.

През последните две години Григорий уби много хора — с пушка, щик или ръчна граната. При това беше достатъчно близо до повечето, та да види как умират. Някои от другарите му се измъчваха от кошмари заради убийствата, особено по-образованите, но не и той. Беше роден на село, където животът беше суров и беше оцелял като сираче из улиците на Петербург — насилието не можеше да му докара лош сън.

Потрисаше го друго — некадърността, коравосърдечието и развалата на офицерите. Като поживя и се би редом с представителите на господстващата класа, стана революционер.

Трябваше да остане жив. Нямаше кой друг да се погрижи за Катерина.

Пишеше й редовно и от време на време получаваше отговор. Писмата на Катерина бяха написани с прилежен ученически почерк и гъмжаха от грешки и задрасквания. Пазеше ги до едно завързани в спретнато снопче и прибрани в мешката. Когато минеше дълго време без ново писмо, препрочиташе старите.

В първото писмо Катерина казваше, че е родила момченце, Владимир, което сега е на годинка и половина. Синът на Лев. Григорий копнееше да го види. Ясно си спомняше брат си като мъничък. „Дали Владимир има беззъбата усмивка на Лев“, питаше се той. Не, сега вече трябва да са му поникнали зъбки, да ходи, да произнася първите си думи. Григорий искаше детето да се научи да му казва „чичо Гришка“.

Често мислеше за нощта, когато Катерина дойде в леглото му. В мечтите си понякога изменяше хода на случки — представяше си не как я изпъжда, а я взема в обятията си, целува щедрите й устни и я люби. Ала всъщност знаеше, че сърцето й принадлежи на неговия брат.

Григорий нямаше никакви вести от Лев, който замина преди повече от две години. Боеше се да не го е споходила някаква беда в Америка. Слабостите на Лев често го въвличаха в сбивания, макар той всякога да се изхитряваше да се отърве. Проблемът произлизаше от възпитанието му — живееше ден за ден, без дисциплина, а наместо родители имаше само Григорий. На Григорий му се щеше да се бе справил по-добре, но и той беше момче.

В резултат нямаше кой да се грижи за Катерина и нейното дете, освен Григорий. Това го изпълваше с яростна решимост да оцелее въпреки безпорядъка и неспособността на руската армия, за да може един ден да се върне у дома при Катерина и Владимир.

Командир на този участък от фронта беше генерал Брусилов — професионален военен, за разлика от толкова много други генерали, които бяха придворни. Под неговото командване през юни те спечелиха територии, изтласквайки обърканите австрийци. Григорий и хората му се сражаваха усърдно, когато получените заповеди имаха някакъв смисъл. Инак посвещаваха усилията си на това да стоят настрани от огневата линия. Григорий вече доста го биваше в избягването на сраженията и така си спечели верността на взвода.

През юли руското настъпление се забави заради липсата на провизии и снаряжение, както винаги. Сега обаче пратиха за подкрепление гвардейските полкове. Гвардейците бяха елитни части, най-високите и най-здравите руски войници. За разлика от останалите, те носеха хубави униформи — тъмнозелени със златни ширити — и нови ботуши. Но командирът им беше слаб, поредният придворен, генерал Безобразов. Григорий имаше усещането, че Безобразов няма да превземе Ковел, колкото и снажни да бяха неговите гвардейци.

Заповедите бяха предадени призори от майор Азов. Той беше висок и дебел, с възтясна униформа и както обикновено в този ранен час, очите му бяха зачервени. С него беше поручик Кирилов. Поручикът привика старшините и Азов им нареди да прекосят реката и да се насочат на запад по пътеките през блатото. Австрийците бяха разположени в блатото, но не се бяха окопали, понеже земята беше твърде мочурлива.

Григорий разбираше, че предстои бедствие. Австрийците щяха да ги причакват, скрити на позиции, които са подбрани отрано и с внимание. Русите щяха да са съсредоточени по пътеките и нямаше да могат да се придвижват бързо из тресавищата. Щяха да ги изтребят.

На всичко отгоре, боеприпасите им бяха на свършване.

— Ваше височество, трябва да ни се отпуснат муниции — рече Григорий.

Макар и дебел, Азов беше бърз. Без предупреждение удари Григорий в устата. Пареща болка избухна в устните му и той падна назад.

— Така ще помълчиш малко — каза Азов. — Ще получите муниции, когато офицерите ви кажат, че имате нужда. — Обърна се към останалите: — Стройте се и при сигнал тръгвайте напред.

Григорий стана. Усещаше вкуса на кръвта си. Предпазливо докосна лицето си и установи, че е загубил един преден зъб. Прокле се за невниманието си. В момент на небрежност се беше озовал прекалено близо до офицер. А трябваше да е по-умен: те удряха при най-малка провокация. Имаше късмет, че Азов не държеше пушка, та да отнесе удар с приклада в лицето.

Григорий събра хората от взвода си и ги строи в неравна редица. Намерението му беше да поизостанат и да пуснат другите напред, но Азов прати ротата си рано и за разочарование на Григорий взводът му беше сред първите.

Налагаше се да измисли нещо друго.

Нагази в реката и тридесет и петимата мъже от взвода му го последваха. Водата беше студена, обаче времето беше слънчево и топло и хората нямаха нищо против да се понамокрят. Григорий се движеше бавно, войниците му също — държаха се зад него и чакаха да видят какво ще направи.

Реката Стоход беше широка и плитка и те стигнаха отсрещни бряг, без да се намокрят от бедрата нагоре. Григорий със задоволство забеляза, че вече са изпреварени от по-нетърпеливи войници.

Когато стъпиха на тясната пътека през блатото, трябваше да вървят със същата стъпка като останалите и Григорий не можеше да изпълни намерението си да изостанат. Почваше да се тревожи. Не искаше хората му да са част от тази тълпа, когато австрийците открият огън.

След като извървяха около миля, пътеката се стесни още и хората отново се забавиха — вече се движеха в колона по един. Григорий не пропусна сгодния случай. Уж нетърпелив заради забавянето, той излезе от пътеката и нагази в тинята и калта. Хората му начаса го последваха. Взводът зад тях мина напред и затвори празното място.

Водата стигаше до гърдите на Григорий. Калта беше лепкава. Придвижването през блатото беше бавно и, точно според очакванията му, неговият взвод изостана.

Поручик Кирилов видя какво става и гневно кресна:

— Ей, вие там! Върнете се на пътеката!

Григорий се провикна в отговор:

— Слушам, Ваше високоблагородие!

Обаче поведе хората още по-далеч, преструвайки се, че търси твърда почва.

Поручикът изруга и се отказа.

Григорий оглеждаше терена внимателно, досущ като офицерите, но с друга цел. Офицерите търсеха австрийската армия, а той търсеше къде да се скрие.

Продължи да се движи, като позволяваше на стотици войници да го изпреварят. „Гвардейците са толкова наперени“, рече си той, „нека ги оставим да се бият.“

Късно сутринта чу и първите изстрели някъде далеч напред. Авангардът вече беше влязъл в сражение. Време беше да се крият.

Григорий стигна до малко възвишение, където земята беше по-суха. Другите части от ротата на майор Азов вече не се виждаха. Григорий застана на възвишението и викна:

— Прикрий се! Враг напред и вляво!

Нямаше никаква вражеска позиция и хората му знаеха това, обаче се проснаха на земята, зад храсти и дървета, и насочиха пушките си към склона на възвишението. Григорий даде един изстрел в шубраците на около петстотин метра от тях, в случай че е имал лошия късмет да подбере място, където наистина има австрийци. Никой не отговори на стрелбата.

Григорий доволно заключи, че са в безопасност, докато стоят тук. С напредването на времето бяха възможни две неща. Най-вероятно след няколко часа руските войници щяха да се запрепъват обратно през блатото, понесли ранените и преследвани от противника. В този случай взводът на Григорий щеше да се присъедини към отстъплението. Втората възможност беше към здрачаване Григорий да прецени, че русите са спечелили сражението, и да отведе хората си напред да се включат в отпразнуването на победата.

А през това време единственият проблем беше да накара войниците да продължат да се преструват, че водят престрелка с австрийците. Дотягаше да лежиш час след час на земята и да зяпаш пред себе си, сякаш търсиш противника. Хората бяха склонни да почнат да ядат, да пият, да пушат, да играят карти или да дремят, което някак разваляше илюзията.

Ала още преди да се настанят удобно, поручик Кирилов се появи на няколкостотин метра отдясно на Григорий, от другата страна на някакво езерце. Григорий изпъшка — можеше да провали всичко.

— Войници, какво правите? — извика Кирилов.

— Залегнете, ваше благородие! — отвърна Григорий.

Исак стреля във въздуха и Григорий залегна. Същото стори и Кирилов, след което се върна, откъдето беше дошъл.

— Винаги работи — ухили се Исак.

Григорий не беше така уверен. Кирилов не изглеждаше доволен, а раздразнен, като че знаеше, че го лъжат, но не можеше да прецени какво да направи по въпроса.

Григорий се заслуша в тътена, трясъка и рева на далечната битка. Прецени, че се води на около миля от него и не се мести.

Слънцето беше високо в небето и изсуши мокрите му дрехи. Григорий почна да огладнява и задъвка парче сухар от порциона, като избягваше болезненото място на избития от Азов зъб.

Когато мъглицата се вдигна, той забеляза немски самолети — летяха ниско на около миля напред. Доколкото можеше да прецени по звука, обстрелваха с картечници онези отдолу. Гвардейците, стълпени на тесните пътеки или газещи в тинята, трябва да бяха ужасяващо лесни мишени. Радостта на Григорий, че се е погрижил хората му да не са там, се удвои.

По някое време следобед шумът от битката сякаш се приближи. Русите отстъпваха. Григорий се подготви да нареди на хората си да се включат в отстъплението. Но не още. Не искаше да бият на очи. Бавното отстъпление беше също толкова важно, колкото и бавното настъпление.

Далече отляво и отдясно забеляза неколцина откъснати войници, които газеха през блатото към реката. Някои бяха видимо ранени. Отстъплението беше започнало, но армията още не беше обърната напълно в бягство.

Някъде отблизо Григорий чу цвилене. Кон — значи имаше и офицер. Григорий незабавно откри огън по въображаемите австрийци. Взводът му го последва и се разнесе тракането на разпокъсаната стрелба. После Григорий се огледа и забеляза как майор Азов гази през калта на едър сив хунтер. Азов крещеше по група отстъпващи войници да се връщат в боя. Те поспориха с него, докато не извади пистолета си — револвер Наган, също като на Лев, ненужно забеляза Григорий. Насочи го към войниците и те неохотно се обърнаха и тръгнаха по стъпките си.

Азов прибра оръжието си и тръгна в тръс към позицията на Григорий.

— Какво правите тука, глупаци?

Григорий остана залегнал, обаче се претъркули и презареди пушката, тикайки патронника с престорена припряност.

— Вражеска позиция в горичката напред, Ваше благородие. По-добре слезте от коня, господине, могат да Ви видят.

Азов остана на седлото.

— И какво правите? Криете ли се от тях?

— Негово благородие поручик Кирилов ни нареди да ги унищожим. Пратих патрул да ги заобиколи отстрани, а ние го прикриваме.

Азов не беше чак толкова глупав.

— Май не отговарят на огъня.

— Заковали сме ги.

Майорът поклати глава.

— Изтеглили са се. Ако въобще са били там.

— Не мисля така, Ваше височество. Стреляха по нас само преди миг.

— Там няма никой — извиси глас Азов. — Прекрати стрелбата! Войници, прекратете стрелбата!

Взводът на Григорий спря да стреля. Войниците загледаха майора.

— По моя команда — напред! — нареди Азов и извади пистолета.

Григорий не знаеше какво да прави. Очевидно битката се беше превърнала в катастрофа, както той беше предвидил. След като я беше избягвал цял ден, не искаше да рискува живота на хората си сега, когато явно всичко беше свършило. Но прекият сблъсък с офицерите винаги е опасна работа.

В същия миг група войници изскочиха от мястото, където Григорий лъжеше, че има вражеска позиция. Той зяпна от изненада. При вида на униформите им обаче разбра, че не са австрийци, а отстъпващи руси.

Но Азов не промени решението си.

— Това са страхливци и дезертьори! — викна той. — Атака!

И почна да стреля по своите.

Войниците от взвода на Григорий бяха сащисани. Офицерите често заплашваха, че ще стрелят по частите, които не желаят да влизат в бой. Но никога досега хората на Григорий не бяха получавали заповед да стрелят по своите. Гледаха към него и чакаха да ги поведе.

Азов насочи оръжието си към Григорий:

— Атака! Избийте предателите!

Григорий взе решение.

— Точно така, войници! — провикна се той. Изправи се. Обърна гръб на приближаващите се руси, огледа се и вдигна пушката. — Е чухте какво каза майорът!

Завъртя пушката, сякаш се кани да се обърне, и после я насочи към Азов.

Ако ще стреля по своите, ще убие офицер, а не войник.

Азов застина и се вторачи в него. В същия миг Григорий натисна спусъка.

Първият изстрел попадна в коня и добичето се препъна. Това спаси живота на Григорий, понеже Азов стреля по него, но внезапното движение на коня попречи на точността му. Григорий механично презареди и стреля пак.

Вторият изстрел пропусна. Григорий изруга. Вече наистина беше в опасност. Но и майорът беше в опасност.

Азов се бореше с коня си и не можеше да се прицели. Григорий следеше в мерника олюляването на майора. Стреля трети път и го улучи в гърдите. Гледаше го как бавно пада от коня. Изпита мрачно доволство, когато тежкото тяло пльосна в кална локва.

Конят тръгна нестабилно, после внезапно седна като куче.

Григорий отиде при Азов. Майорът лежеше на гръб в калта, гледаше право нагоре и не шаваше. Беше още жив. Раната отдясно на гърдите му кървеше. Григорий се огледа. Отстъпващите войници засега бяха достатъчно далеч и не можеха да видят ясно какво става. Неговите хора му бяха напълно верни: неведнъж беше спасявал живота им. Опря дулото на пушката в челото на Азов.

— Това ти е за всички добри руси, които погуби, псе такова — каза той. После лицето му се изкриви в гримаса, той показа зъбите си и додаде: — И за моя зъб.

След това натисна спусъка.

Майорът се отпусна и престана да диша.

Григорий погледна хората си.

— За съжаление, майорът беше убит от врага. Изтегляй се!

Войниците му хукнаха с одобрителни викове.

Григорий пристъпи към коня. Животното се мъчеше да стане, но Григорий видя, че кракът му е счупен. Опря пушката до ухото му и изстреля последния си куршум. Конят падна настрани и не помръдна повече.

На Григорий му беше жал повече за животното, отколкото за Азов.

Побягна след своите войници.

II

След като Брусиловската офанзива се забави и спря, разпределиха Григорий в столицата, преименувана сега на Петроград, Санкт Петербург звучеше твърде по немски. Изглежда, изпитаните в бой части бяха нужни за защита на царското семейство и министрите от гневните граждани. Каквото беше останало от батальона, се сля с елитния Първи картечен полк. Григорий се настани в казармата на картечарите на Самсониевски проспект във Виборг, работнически квартал с фабрики и бордеи. Войниците от Първи картечен бяха добре нахранени и подслонени, за да са доволни и да бранят омразния режим.

Григорий се радваше на завръщането, обаче възможността да види Катерина го изпълваше с опасения. Копнееше да я гледа, да чува гласа й и да прегърне детето й, своя племенник. Но го притесняваше желанието му. Тя беше негова съпруга, ала това беше само формално. Истината беше, че тя избра Лев и нейното дете беше на Лев. Григорий нямаше право да я обича.

Дори не беше далеч от мисълта да не й казва, че се е върнал. В град с повече от два милиона жители вероятността никога да не се срещнат случайно беше много голяма. Но и това му се стори трудно поносимо.

През първия ден в столицата не му позволиха да напуска казармата. Дразнеше се, че не може да отиде да види Катерина. Но вместо да излизат, същата вечер двамата с Исак се свързаха с други болшевики в казармата. Григорий се съгласи да започне един болшевишки кръжок.

На другия ден взводът на Григорий беше включен в отряд със задачата да охранява дома на княз Андрей, бившия господар на Петкови, по време на банкет. Князът живееше в розово-жълт палат на Английската крайбрежна, над река Нева. По пладне войниците се строиха на стъпалата. Градът беше мрачен под надвисналите дъждовни облаци, но от всеки прозорец на дома струеше светлина. Зад стъклата, оградени от кадифените завеси, като в театър се виждаха лакеи и прислужници в чисти униформи — бързаха на разни страни, носеха бутилки вино, плата с деликатеси и сребърни подноси с плодове. В салона имаше и камерен оркестър и навън долиташе мелодията. Големите лъскави коли спираха в основата на стълбите, лакеите бързаха да отворят вратите и гостите излизаха — мъжете в черни фракове и с цилиндри, жените загърнати в кожени палта. От другата страна на улицата се струпаха зяпачи.

Позната гледка, но с една разлика. Всеки път, когато някой излезеше от колите, тълпата дюдюкаше и го освиркваше. Навремето полицаите за минута биха разпръснали хората с палките си. Сега нямаше полиция, а гостите с най-голяма бързина се качваха по стълбището между двете редици войници и се стрелваха през парадния вход, явно притеснени да се задържат навън прекалено дълго.

Според Григорий зяпачите имаха пълното основание да подвикват подигравателно на благородниците, които бяха причинили такива бъркотии във войната. Ако възникнеха безредици, той по-скоро би застанал на страната на тълпата. Определено нямаше намерение да стреля по хората и предполагаше, че повечето войници са на същото мнение.

Как така благородниците можеха да устройват пищни тържества в тези времена? Половин Русия гладуваше и дори фронтоваците бяха с намалени порциони. Мъже като Андрей заслужаваха да ги убиват в постелите им. „Видя ли го“, рече си Григорий, „ще се наложи да се насиля да не го застрелям като майора Азов.“

Процесията от колите привърши без инциденти, тълпата се отегчи и се разотиде. Григорий прекара следобеда в мрачно взиране в лицата на преминаващите жени с неоправданата надежда да зърне Катерина. Когато гостите почнаха да си тръгват, вече беше тъмно и студено и никой не искаше да се мотае по улиците. Така че нямаше повече освирквания.

След празненството войниците бяха поканени при задния вход да се почерпят с останките от угощението, които не бяха опоскани от прислугата: остатъци от меса и риби, студени зеленчуци, полуизядени франзели, ябълки и круши. Храната беше насипана на една сгъваема маса и беше противно измесена, резените шунка бяха намацани с рибен пастет, плодовете бяха в соса за печеното, по хляба имаше цигарена пепел. Но в окопите войниците бяха яли и по-лошо, пък и от кашата и солената риба за закуска беше минало много време, така че те нагъваха гладно.

Григорий така и не зърна омразното лице на княз Андрей. Може би така беше по-добре.

Когато се върнаха в казармата и сдадоха оръжията си, войниците получиха отпуск за вечерта. Григорий се въодушеви — ето възможност да види Катерина. Отиде на задната врата на артелната и изкрънка хляб и месо, които да й занесе — един старшина си имаше привилегиите. После лъсна ботушите си и тръгна.

Виборг, където беше казармата, се намираше в североизточната част на града, а Катерина живееше в другия край, в югозападния квартал Нарва. Ако още държеше старата му стая близо до фабриката на Путилов, разбира се.

Григорий се отправи на юг по Самсониевския проспект и Литейния мост и влезе в центъра на града. Някои от луксозните магазини още бяха отворени и витрините им сияеха от електрическите лампи, но повечето не работеха. В по-простите магазини имаше малко за продан. На витрината на една пекарна се мъдреше самотен сладкиш и бележка „Няма хляб до утре“.

На широкия Невски проспект си спомни как крачеше тук с майка си в онзи съдбовен ден през деветстотин и пета, когато пред очите му царските войници я застреляха. А сега той беше царски войник. Но нямаше да стреля по жени и деца. Ако днес царят опиташе да повтори това, проблемите щяха да са по-други.

Видя десетина младежи с черни палта и шапки и разбойнически физиономии, понесли портрет на цар Николай като млад — тъмната му коса беше още гъста, а червеникавата му брада лъщеше. Един от младежите извика:

— Да живее царят!

Всичките спряха, вдигнаха шапки и извикаха. Неколцина минувачи също вдигнаха шапки.

Григорий се беше натъквал на такива шайки и преди. Наричаха се Черносотници и бяха част от Съюза на руския народ, дясна група, която искаше да се върне златната ера, когато царят беше единствен баща на народа и в Русия нямаше нито либерали, нито социалисти, нито евреи. Вестниците им се финансираха от правителството, а памфлетите им се печатаха в мазето на полицейското управление. Такива сведения имаха болшевиките от своите контакти в полицията.

Григорий ги подмина с презрителен поглед, но един от тях го заговори.

— Хей, ти! Защо шапката ти е на главата?

Григорий продължи да крачи мълчаливо, но още един от тях го сграбчи за ръката.

— Ти какво, евреин ли си? Свали си шапката!

— Пипни ме отново и ще ти откъсна главата, кресливо гимназистче — тихо рече Григорий.

Онзи отстъпи, а после подаде на Григорий един памфлет.

— Прочети това, приятелю. Обяснява как евреите предават вас, войниците.

— Разкарай се от пътя ми или ще навра тъпата бумажка в задника ти.

Младежът се огледа за подкрепа, но другарите му бяха започнали да налагат някакъв мъж на средна възраст с кожена шапка на главата. Григорий се отдалечи.

Тъкмо подминаваше входа на магазин със заковани витрини, една жена го заговори:

— Ей, момче, можеш да ме имаш за рубла.

Обичайни думи за уличница, но гласът го изненада — звучеше като образована жена. Григорий я погледна. Беше облечена в дълго палто и го отгърна, за да покаже, че отдолу няма нищо, въпреки студа. Беше тридесетинагодишна, с едри гърди и закръглен корем.

Григорий усети желание. От години не беше спал с жена. Проститутките в окопите бяха противни, мърляви и болни. А тази жена изглеждаше като някоя, която той би могъл да прегърне.

Тя загърна палтото.

— Да или не?

— Нямам пари — отговори Григорий.

— В торбата какво имаш?

— Малко храна.

— Мога да те оправя срещу един хляб. Децата ми гладуват.

Григорий се замисли за налетите й гърди.

— Къде?

— В задната част на магазина.

Поне няма да съм превъзбуден, когато срещна Катерина, рече си Григорий.

— Добре.

Жената отвори вратата, покани го вътре, после затвори и запъна с резето. Двамата минаха през празния магазин и влязоха в друго помещение. В слабата светлина, която влизаше отвън, Григорий забеляза на пода дюшек, покрит с одеяло.

Жената се обърна към него и отново остави палтото да се отвори. Той се загледа в тъмното окосмение на слабините й. Тя протегна ръка.

— Първо хляба, моля, господин старшина.

Григорий извади голям самун черен хляб и го подаде.

— Връщам се след минутка — каза тя.

Изтича по стълбите и отвори една врата. Григорий чу детски глас. После чу мъжка кашлица, раздиращ звук дълбоко в нечии гърди. Няколко мига се чуваше приглушен шум от стъпки и тихи гласове. После вратата отново тракна и жената слезе по стълбите.

Съблече палтото, легна и разтвори крака. Григорий се настани до нея и я прегърна. Хубавото и умно лице на жената беше набраздено от умора.

— Мм, толкова си силен — каза тя.

Григорий галеше нежната й кожа, но всяко желание го беше напуснало. Цялата сцена беше твърде жалка — празният магазин, болният съпруг, гладните деца и фалшивото кокетничене на жената.

Тя разкопча панталоните му и хвана омекналия му член.

— Искаш ли да го смуча?

— Не — отвърна Григорий, седна и й подаде дрехата. — Облечи се.

— Не можеш да си получиш хляба обратно — уплашено рече жената. — Вече е почти изяден.

Той поклати глава.

— Какво се е случило с вас?

Жената облече палтото и го закопча.

— Имаш ли цигари?

Григорий й даде и също запуши.

Тя пусна кълбо дим и каза:

— Имахме магазин за обувки, високо качество на разумни цени, за средната класа. Съпругът ми го бива в търговията и живеехме добре. Но в този град никой, с изключение на благородниците, не е купувал обувки от години — завърши тя горчиво.

— Не можехте ли да работите нещо друго?

— Да. — Очите на жената проблеснаха гневно. — Ние не седнахме да приемаме безпомощно съдбата си. Съпругът ми установи, че можем да снабдяваме армията с качествени ботуши на половината от дотогавашната цена. Всички малки фабрики, които снабдяваха нашия магазин, бяха отчаяни за поръчки. Мъжът ми отиде в Комитета по военната индустрия.

— Това какво е?

— Не си бил тук известно време, нали, господин старшина? Днес всичко, което работи, се управлява от независими комитети, понеже правителството е съвършено некомпетентно и нищо не върши. Комитетът по военната индустрия снабдяваше армията. Или поне така беше, докато Поливанов беше министър на войната.

— И какво се обърка?

— Получихме поръчката, съпругът ми вложи всичките си спестявания, за да плати на производителите и тогава царят уволни Поливанов.

— Защо?

— Поливанов допускаше в комитета избрани от работниците представители, затова царицата реши, че може да е революционер. Както и да е, поръчката беше отменена. А ние се разорихме.

Григорий отвратено тръсна глава.

— А аз си мислех, че само командирите на фронта са безумци.

— Опитвахме какво ли не. Мъжът ми беше готов да раби всичко — келнер, шофьор, строител пътищар, обаче никой не взема работници. И после от тревоги и глад той се поболя.

— Значи сега ти правиш това.

— Не ме бива особено. Но някои мъже са добри, като тебе. Други…

Тя потръпна и отклони поглед.

Григорий допуши цигарата и стана.

— Всичко хубаво. Няма да те питам как се казваш.

Жената се изправи.

— Благодарение на теб семейството ми оживя — каза тя и гласът й трепна. — А на мен няма да ми се налага да излизам на улицата до утре.

Тя се надигна на пръсти и го целуна леко по устата.

— Благодаря ти, господин старшина.

Григорий излезе.

Застудяваше. Той забърза по улиците към Нарва. Когато се отдалечи от жената на магазинера, желанието му се съживи и той със съжаление си припомни нежното й тяло.

Мина му през ум, че също като него и Катерина е имала физически потребности. Две години без любов бяха много време за млада жена — тя беше само на двадесет и три. Нямаше кой знае каква причина да е вярна на Лев или на Григорий. Наличието на дете можеше да подплаши доста мъже, но от друга страна тя беше много привлекателна. Поне преди две години. Може би не беше сама тази вечер. Какъв ужас.

Покрай железопътната линия стигна до дома си. Дали си въобразяваше, или наистина улицата изглеждаше по-запусната, отколкото преди две години? Като че ли нищо не беше боядисвано, поправяно или дори чистено през това време. Забеляза опашка пред фурната на ъгъла, въпреки че беше затворено.

Още имаше ключ. Влезе в къщата.

Изпита страх, докато се качваше по стълбите. Не искаше да я свари с мъж. Сега му се щеше да я бе предупредил, за да може тя да е сама.

Почука на вратата.

— Кой е?

Гласът й почти го разплака.

— Гост — отвърна пресипнало и отвори.

Тя стоеше пред печката и държеше тенджера. Изпусна съда, разсипа мляко и покри устата си с ръце. Тихичко извика.

— Та това съм просто аз — каза Григорий.

На пода до Катерина седеше малко момченце с калаена лъжица в ръка. Явно току-що беше престанало да удря с лъжицата по празна консервена кутия. Зяпна удивено Григорий и след миг заплака.

Катерина го вдигна.

— Не плачи, Володя — каза тя на детето и го залюля. — Няма от какво да се боиш.

Детето млъкна и Катерина довърши:

— Това е твоят татко.

Григорий не беше убеден, че иска Владимир да го мисли за свой баща, но сега не беше подходящ момент за спорове. Влезе в стаята и затвори зад гърба си. Прегърна и двамата, целуна детето и после целуна Катерина по челото.

Отстъпи и ги огледа. Тя вече не беше свежата девойка, която Григорий спаси от нежеланото внимание на полицейския капитан Пински. Беше отслабнала, изглеждаше уморена и напрегната.

Странно, обаче детето не приличаше особено на Лев. Нямаше и следа от бащината хубост или от завладяващата усмивка. Ако не друго, Владимир имаше настоятелните сини очи, които се взираха в Григорий от огледалото.

— Прекрасен е — усмихна се той.

— Какво е станало с ухото ти?

Григорий докосна остатъка от дясното си ухо.

— Загубих по-голямата част в битката при Таненберг.

— А със зъба ти?

— Един офицер остана недоволен от мене. Обаче той е мъртъв, значи в края на краищата аз съм по-добре от него.

— Не си толкова хубав вече.

Тя никога не му беше казвала, че по-рано е бил хубав.

— Леки рани. Късметлия съм, че останах жив.

Той огледа старата си стая. Имаше лека разлика. На полицата зад печката Григорий и Лев държаха лули и тютюн в буркан, кибрити и подпалки. Сега Катерина беше наредила керамична ваза, кукла и цветна картичка с образа на Мери Пикфорд. На прозореца имаше перденце. Беше съшито от разноцветни парчета но пък Григорий никога не беше имал перде. Забеляза също и миризмата, или по-скоро липсата й, и осъзна, че помещението трябва да е дъхтяло доста тежко на тютюнев дим, варено зеле и немити мъже. Сега миришеше на чисто.

Катерина попи разсипаното мляко.

— Изтървах вечерята на Володя — каза тя. — Не знам с какво да го нахраня. Вече не мога да кърмя.

— Не се тревожи — отвърна Григорий. Извади от торбата наденица, зелка и тенекиена кутия конфитюр. Катерина зяпна невярващо. — От артелната — обясни Григорий.

Тя отвори конфитюра и даде на Володя с една лъжичка. Детето го изяде и попита:

— Още?

Катерина хапна една лъжица и пак му даде.

— Като в приказките — рече тя. — Толкова много храна! Няма да спя пред фурната.

— Какво искаш да кажеш? — свъси се Григорий.

Тя хапна още малко сладко.

— Хлябът никога не достига. Отвори ли фурната сутрин, всичко вече е продадено. Можеш да се добереш до хляб, само ако чакаш на опашка. А ако не се наредиш преди полунощ, докато ти дойде ред, хлябът свършва.

— Божичко. — Мисълта, че Катерина спи на тротоара, му беше противна. — Ами Володя?

— Едно от момичетата го наглежда, докато съм навън. Той вече спи по цяла нощ, така или иначе.

Нищо чудно, че магазинершата беше готова да се предложи на Григорий срещу един хляб. Даже той беше надплатил.

— И как се справяш?

— Във фабриката получавам по дванадесет рубли седмично.

Григорий се озадачи.

— Че това е двойно повече от заплатата ти, когато аз заминах!

— Обаче наемът за тази стая беше четири рубли на седмица, а сега е осем. Така ми остават четири рубли за всичко останало. А чувалче картофи беше рубла, пък сега е седем.

— Седем рубли за чувал картофи! — възкликна отвратено Григорий. — Как живеят хората?

— Всички гладуват. Децата се разболяват и умират. Старците просто угасват. Нещата се влошават с всеки изминал ден, а никой нищо не прави.

Сърцето на Григорий се сви. Докато се измъчваше във войската, утешаваше го мисълта, че Катерина и детето са добре — имат топъл дом и достатъчно пари за храна. Беше се заблуждавал. Изпълваше го гняв, когато помислеше как тя оставя Владимир сам тук и отива да спи пред фурната.

Седнаха край масата и Григорий наряза наденицата с ножа си.

— Добре ще ни дойде малко чай — каза той.

— Нямам чай от година вече.

— Ще донеса от казармата.

Катерина почна да яде от наденицата. Григорий забеляза, че тя трябва да се насилва да не почне да се тъпче. Взе Владимир и му даде още сладко. Малко рано му беше за колбаси.

Кротко доволство обзе Григорий. На фронта си представяше тази сцена — малката стая, храната на масата, детето, Катерина. Сега беше истина.

— Не би трябвало да е толкова трудно — умислено рече той.

— Какво искаш да кажеш?

— Двамата с теб сме здрави, силни и работливи. Аз искам само това: стая, храна и почивка в края на деня. Би трябвало да го имаме всеки ден.

— Предаде ни германската партия в царския двор — заяви Катерина.

— Наистина ли? Как така?

— Е, знаеш, че царицата е немкиня.

— Знам.

Съпругата на царя беше Аликс, княгиня на Хесен и Райнланд в Германската империя.

— И Щюрмер очевидно е немец.

Григорий сви рамене. Министър-председателят Щюрмер беше роден в Русия, доколкото той знаеше. Мнозина руси имаха немски имена и обратното — от векове жителите на двете империи минаваха границите.

— И Распутин е пронемски.

— Тъй ли? — Григорий подозираше, че лудият монах се интересува главно от това да омайва придворните дами и да печели влияние и власт.

— Всички са замесени. Немците са платили на Щюрмер да доведе селяните до глад. Царят телефонира на братовчеда си кайзер Вилхелм и му казва къде ще се разположат нашите войски. Распутин иска да се предадем. Пък царицата и придворната й дама Анна Вирубова спят с него, и двете заедно.

Григорий беше чувал повечето от тези слухове. Не вярваше, че дворът е прогермански настроен. Просто бяха глупави и некадърни. Но много войници вярваха на такива приказки. Същото важеше и за цивилните, доколкото можеше да съди по Катерина. Болшевиките имаха задачата да обяснят истинските причини Русия да губи войната и да гладува до смърт.

Но не тази вечер. Владимир се прозя и Григорий стана и почна да го люлее, докато крачеше напред-назад из стаята, а Катерина говореше. Разказа за живота във фабриката, за останалите наематели в къщата и за други познати. Капитан Пински вече бил лейтенант от тайната полиция и преследвал опасните либерали и демократи. По улиците имало хиляди сирачета, които се прехранвали с кражби и проституция или умирали от глад и студ. Най-близкият приятел на Григорий от фабриката на Путилов, Константин, сега бил член на Петроградския болшевишки комитет. Семейство Вялови били единствените хора, които богатеели — независимо от оскъдицата, винаги можели да ти продадат водка, хайвер, цигари и шоколад.        Григорий гледаше широките й пълни устни. С радост наблюдаваше как говори. Имаше решителна брадичка и дръзки сини очи, ала за него винаги си изглеждаше уязвима.

Владимир заспа, унесен от люшкането на Григорий и гласа на Катерина. Григорий внимателно го остави в легълцето, което тя беше стъкмила в ъгъла. Представляваше просто чувал, пълен с парцали и покрит с одеялце, но момченцето уютно се сви на кравай и захапа палеца си.

Църковен часовник удари девет и Катерина попита:

— Кога трябва да се връщаш?

— В десет. По-добре да тръгвам.

— Още не. — Тя обгърна врата му с ръце и го целуна. Той затвори очи за секунда и вдъхна аромата на кожата й. И се отдръпна.

— Това не е правилно.

— Не ставай глупав.

— Обичаш Лев.

Тя го погледна в очите.

— Бях селско момиче, на двадесет години, току-що дошла в града. Харесвах хубавите костюми на Лев, цигарите и водката му, сърдечността му. Беше чаровен, хубав и забавен. Сега съм на двадесет и три и имам дете — къде е Лев?

Григорий сви рамене.

— Не знаем.

— Ти обаче си тук. — Тя го погали по бузата. Той знаеше, че трябва да я отблъсне, ала не можеше. — Плащаш наема, носиш храна на детето. Мислиш ли, че не знам каква глупачка съм била да обичам Лев, а не теб? Не виждаш ли, че поумнях? Не разбираш ли, че се научих да те обичам?

Григорий я гледаше и не можеше да повярва на думите й.

Тя отвърна на погледа му с искрените си сини очи и каза.

— Така е. Обичам те.

Той простена, затвори очи, прегърна я и се предаде.

Двадесета глава

Ноември — декември 1916 година

I

Етел Уилямс тревожно изучаваше списъка на жертвите, поместен във вестника. Имаше неколцина на име Уилямс, но не и ефрейтор Уилям Уилямс от Уелските стрелци. С безмълвна благодарствена молитва тя сгъна вестника, подаде го на Бърни Лекуит и се зае да вари какао.

Не можеше да е сигурна, че Били е жив. Може да беше убит през последните няколко дни или през последните няколко часа. Преследваше я споменът за деня, когато в Абъроуен се получиха телеграмите — изкривените от страх и мъка лица на жените, лица, които вечно щяха да носят жестоките белези от научените този ден вести. Етел се срамуваше от себе си, задето е щастлива, че Били не е сред загиналите.

Телеграмите продължаваха да пристигат в Абъроуен. Битката при Сома не завърши през онзи първи ден. През юли, август, септември и октомври британската армия хвърляше младите войници през ничията земя, за да паднат, покосени от немските картечници. Вестниците отново и отново тръбяха за победи, обаче телеграмите разказваха друга история.

Както през повечето вечери, Бърни седеше в кухнята на Етел. Малкият Лойд харесваше „чичо“ Бърни. Обикновено сядаше на коленете му, а Бърни му четеше на глас от вестника. Детето надали разбираше какво означават думите, но явно му беше приятно. Тази вечер обаче по някаква причина Бърни беше напрегнат и не обръщаше внимание на Лойд.

Милдред слезе с един чайник.

— Заеми ни лъжица чай, Ет — помоли тя.

— Вземи си, знаеш къде е. Не искаш ли чаша какао вместо чай?

— Не, благодаря. От какаото пърдя. Здрасти, Бърни, как е революцията?

Бърни с усмивка вдигна поглед от вестника. Харесваше Милдред. Всички я харесваха.

— Революцията се отлага за малко.

Милдред сипа листенцата чай в чайника.

— Някакви вести от Били?

— Не и напоследък — отговори Етел. — А ти?

— Нищо от няколко седмици.

Етел взимаше пощата от пода на антрето всяка сутрин и затова знаеше, че Милдред често получава писма от Били. Предполагаше, че това са любовни писма — защо иначе някое момче би писало на наемателката на сестра си? Милдред очевидно отговаряше на чувствата му — редовно се интересуваше има ли новини от него и преднамерено небрежният тон не можеше да прикрие тревожността й.

Етел харесваше Милдред, ала се чудеше дали осемнадесетгодишният Били е в състояние да вземе двадесет и три годишна жена с две деца. Вярно, че той открай време беше изключително зрял и отговорен. Пък и можеше да остарее с още няколко години до края на войната. Както и да е. Единственото, което Етел искаше, бе той да се върне у дома жив. След това нищо друго нямаше особено значение.

— Името му не е в списъка на загиналите в днешния вестник, слава Богу — каза тя.

— Питам се ще получи ли отпуск.

— Замина едва преди пет месеца.

Милдред остави чайника.

— Етел, може ли да те питам нещо?

— Разбира се.

— Мисля да започна да работя за себе си. Като шивачка искам да кажа.

Етел се изненада. Сега Милдред беше надзорничка при Мани Литов и заплатата й беше по-добра.

Милдред уточни:

— Имам приятел, който може да ми намери работа, да украсявам шапки. Да пришивам воалетките, панделките, перата и мънистата. Квалифицирана работа, носи много по-добри пари от шиенето на униформи.

— Звучи чудесно.

— Само дето поне в началото ще трябва да работя вкъщи. А в по-дългосрочен план ми се ще да наема и други момичета да работят за мен, да направя свое ателие.

— Наистина гледаш напред!

— Трябва, нали така? Когато войната свърши, униформи няма да са нужни.

— Вярно.

— Значи няма да имаш нищо против горният етаж да ми е работилница за кратко, нали?

— Разбира се, че не. Успех!

— Мерси! — Импулсивно целуна Етел по бузата, взе си чайника и излезе.

Лойд взе да се прозява и да търка очи. Етел го взе и го сложи да спи в предната стая. Погледа го с обич минута-две, докато се унесе. Както винаги, сърцето й се сви от неговата безпомощност. „Светът ще е по-добър, когато пораснеш, Лойд“, тихо обеща тя. „Ние ще се погрижим за това.“

Когато се върна в кухнята, опита да извади Бърни от особеното му настроение.

— Би трябвало да има повече детски книжки.

Бърни кимна.

— Искам всяка библиотека да има отдел за детски книги — отговори той, без да вдига поглед от вестника.

— Ако вие, библиотекарите, направите това, може би издателите ще се окуражат да отпечатват повече за деца.

— На това се надявам.

Етел добави още въглища в печката и наля какао за двамата. Не беше присъщо на Бърни да е така затворен. Обикновено Етел се наслаждаваше на уютните им вечери. И двамата бяха аутсайдери — уелското момиче и евреинът. Не че Лондон страдаше от недостиг на уелсци и евреи. Каквато и да беше причината, през двете години откакто живееше тук, Бърни й беше станал близък приятел, наред с Милдред и Мод.

Имаше представа какво му се върти в главата. Снощи един умен млад оратор от Фабианското общество говори пред местните лейбъристи по темата за „следвоенния социализъм“. Етел влезе в спор с него и младежът беше видимо очарован. След събранието пофлиртува с нея, макар всички да знаеха, че е женен, а пък тя се наслаждаваше на вниманието, без ни най-малко да го приема на сериозно. Ала може би Бърни ревнуваше.

Реши да го остави да мълчи, щом така иска. Седна на кухненската маса и отвори голям плик, пълен с писма на фронтоваци. Читателките на Войнишка съпруга пращаха писмата на мъжете си до вестника, който плащаше по шилинг за всяко публикувано. Тези писма даваха по-достоверна картина на живота на фронта от всичко, което излизаше в официозните издания. Повечето от Войнишка съпруга списваше Мод, обаче писмата бяха идея на Етел и тя редактираше тази страница, която се превърна в най-популярната им рубрика.

Етел беше получила предложение за по-добре платен пост — организатор на Националния профсъюз на текстилните работници на пълно работно време — обаче отказа. Предпочиташе да остане с Мод и да продължи техните кампании.

Прочете половин дузина писма, после въздъхна и погледна Бърни.

— Ще си речеш, че хората биха се обърнали против войната — каза тя.

— Но не са. Виж резултатите от тези избори.

Преди месец в Еършър имаше частични избори заради смъртта на тамошния депутат. Срещу консерватора генерал-лейтенант Хънтър-Уестън, участник в битката при Сома, излезе преподобният Чалмърс, пацифист. Офицерът спечели смазваща победа със седем хиляди сто четиридесет и девет гласа срещу хиляда и триста.

— Заради вестниците е — безпомощно отговори Етел. — Какво може да направи нашето малко издание в полза на мира, изправено срещу пропагандата на кръвожадните вестници на Нортклиф?

Лорд Нортклиф, краен войнолюбец, беше собственик на Таймс и Дейли мейл.

— Не са само вестниците — рече Бърни. — Парите също.

Странно за човек, който никога не бе притежавал повече от няколко шилинга, Бърни обръщаше голямо внимание на правителствените финанси. Етел съзря възможността да го измъкне от мрачното му настроение и попита:

— Какво искаш да кажеш?

— Преди войната нашето правителство харчеше по около половин милион паунда на ден за всичко — армията, съдилищата и затворите, образованието, пенсиите, управлението на колониите, всичко.

— Толкова много! — Етел му се усмихна с привързаност. — Баща ми винаги знаеше тези статистики.

Бърни допи какаото и каза:

— Познай колко харчим сега.

— Двойно? Милион на ден? Звучи невъзможно.

— Дори не си близо до сумата. Войната струва по пет милиона паунда на ден. Това е десет пъти нормалната цена за управлението на страната.

Етел беше потресена.

— Откъде идват парите?

— Това е проблемът. Вземаме ги назаем.

— Но войната трае вече над две години. Трябва да сме заели… близо четири милиарда паунда!

— Нещо такова. Нормалните разходи за двадесет и пет години.

— Как въобще ще можем да ги върнем?

— Не можем. Правителство, което опита да въведе данъци, достатъчни да се изплати заемът, ще предизвика революция.

— И какво ще стане?

Ако загубим войната, нашите кредитори, основно американски, ще банкрутират. А ако спечелим, ще накараме германците да платят. Използват думата „репарации“.

— А германците как ще успеят?

— Ще гладуват. Но никой не го е грижа какво става с губещите. Все едно. Немците постъпиха така с французите през седемдесет и първа година. — Бърни стана и остави чашата си в кухненската мивка. — Следователно сама разбираш защо не можем да сключим мир с Германия. Няма да има кой да плати сметката.

Етел беше поразена.

— И затова трябва да продължаваме да пращаме момчетата на смърт в окопите. Защото не можем да платим сметката. Бедният Били. В какъв порочен свят живеем.

— Но ние ще го променим.

„Надявам се“, Рече си Етел. Бърни вярваше, че за това е нужна революция. Тя беше чела за Френската революция и знаеше, че подобни събития невинаги завършваха така, както хората възнамеряваха. Все пак, тя беше решена Лойд да живее по-добре.

Поседяха мълчаливо известно време, после Бърни стана. Тръгна към вратата, като че се канеше да си отиде, после размисли.

— Снощният лектор беше интересен.

— Аха.

— И умен.

— Да, умен беше.

Бърни отново седна.

— Етел… преди две години ти ми каза, че искаш приятелство, не любовна връзка.

— Много ми беше мъчно, че наранявам чувствата ти.

— Не съжалявай. Нашето приятелство е най-хубавото нещо, което някога съм преживявал.

— И на мен ми харесва.

— Ти ми каза, че скоро ще забравя всичките тези работи с любовта и гукането и ще сме просто приятели. Но сгреши. — Той се приведе в стола си. — Когато те опознах по-добре, само те обикнах още повече.

Етел виждаше копнежа в очите му и горчиво съжаляваше, че не може да отговори на чувствата му.

— И аз много те обичам. Но не по този начин.

— Какъв е смисълът да сме сами? Харесваме се. Толкова добре се съчетаваме! Имаме общи идеали, общи цели в живота, сходни възгледи — просто сме един за друг.

— Бракът не е само това.

— Знам. И копнея да те взема в прегръдките си. — Той понечи да се пресегне и да я докосне, но Етел кръстоса крака и се завъртя настрани. Бърни дръпна ръка и по обичайно приветливото му лице премина горчива усмивка. — Не съм най-големият хубавец, когото познаваш. Обаче вярвам, че никой не те е обичал като мен.

„Има право“, тъжно помисли Етел. Много мъже я харесваха и един я съблазни, но никой не показа търпеливата отдаденост на Бърни. Омъжеше ли се за него, беше сигурна, че това ще продължи вечно. А някъде в душата си тя желаеше това.

Бърни долови колебанието й и продължи.

— Омъжи се за мен, Етел. Аз те обичам. Ще посветя живота си на това да те направя щастлива. Само това искам.

Наистина ли имаше нужда от мъж? Не беше нещастна. Нестабилните крачки на Лойд, опитите му да говори и безкрайното му любопитство й носеха несекваща радост. Той й беше достатъчен.

— Малкият Лойд има нужда от баща — рече Бърни.

При тези думи я прониза чувство за вина. Бърни вече играеше ролята на баща, макар и временно. Трябваше ли да се омъжи за него заради детето? За него не беше късно да започне да го нарича „татко“.

Това означаваше да се откаже и от малкото останала надежда отново да открие завладяващата страст, която изпита с Фиц. Все още се измъчваше от желание, когато помислеше за него. „А какво получих от тази любовна история?“, запита се тя в опит да разсъждава обективно въпреки чувствата си. „Останах разочарована от Фиц, отхвърлена от семейството си и прогонена на чуждо място. Защо да искам отново да се случи?“

Колкото и упорито да се бореше обаче, Етел не можеше да се насили да приеме предложението на Бърни.

— Нека да помисля — каза тя.

Бърни засия. Явно този отговор беше нещо повече, отколкото той смееше да се надява.

— Мисли колкото искаш. Аз ще чакам.

Етел отвори предната врата.

— Лека нощ, Бърни.

— Лека нощ, Етел. — Бърни се приведе и тя му поднесе бузата си за целувка. Устните му се позабавиха върху кожата й. Тя веднага се дръпна. Бърни я улови за ръката. — Етел…

— Приятни сънища, Бърни.

Той помълча, после каза:

— И на теб.

И излезе.

II

В нощта на изборите през 1916 година Гас Дюър мислеше, че с политическата му кариера е свършено.

Намираше се в Белия дом, приемаше телефонните обаждания и предаваше съобщения на президента Уилсън, който беше отседнал в Шедоу лоун, новата лятна резиденция в Ню Джърси, заедно с втората си съпруга Едит. Всеки ден в Шедоу лоун се пращаха вестници по пощата, но понякога президентът трябваше да научава новините по-скоро.

До девет вечерта стана ясно, че републиканският кандидат, съдията от Върховния съд Чарлс Евънс Хюс е спечелил четири несигурни щата — Ню Йорк, Индиана, Кънектикът и Ню Джърси.

Но реалността застигна Гас, едва когато един куриер му донесе ранните издания на нюйоркските вестници и той видя водещото заглавие — ХЮС ИЗБРАН ЗА ПРЕЗИДЕНТ.

Беше потресен. Смяташе, че Удроу Уилсън побеждава. Гласоподавателите не бяха забравили как умело той се справи с кризата с Лузитания: съумя да се държи твърдо с немците и в същото време да запази неутралитет. Лозунгът в кампанията му беше „Той не ни намеси във войната“.

Хюс обвиняваше Уилсън, че не е успял да подготви Америка за войната, но този ход се обърна срещу него. Американците повече от всякога бяха решени страната да не се намесва, след като британците жестоко потушиха Великденското въстание в Дъблин. Поведението на Великобритания към ирландците не беше по-добро от поведението на Германия към белгийците. Защо тогава Америка да взима страна?

След като прочете вестниците, Гас разхлаби вратовръзката си и подремна на канапето в своята стая до Овалния кабинет. Перспективата да напусне Белия дом го плашеше. Работата за Уилсън се беше превърнала в основата на неговия живот. Любовният му живот беше катастрофа, но поне знаеше, че е полезен на президента на Съединените щати.

Тревогите му не бяха изцяло лични. Уилсън беше решен да създаде международен ред, при който войните могат да се избягват. Както съседите вече не разрешаваха пограничните си разпри с револвери, така трябваше да дойде време, когато и държавите ще подчиняват споровете си на независимо отсъждане. Британският външен министър сър Едуард Грей използва думите „общество на народите“ в едно писмо до Уилсън и президентът хареса израза. Ако Гас успееше да помогне за осъществяването на тази идея, животът му щеше да има смисъл.

„Ала сега се вижда, че тази мечта не може да се сбъдне“, помисли той, преди да се унесе в неспокоен сън.

Събудиха го рано сутринта с телеграма, че Уилсън печели Охайо — работнически щат, който одобряваше позицията на Уилсън за осемчасовия работен ден — и Канзас. Уилсън се връщаше в борбата. Скоро спечели Минесота с по-малко от хиляда гласа.

Все пак не беше свършено и Гас се пооживи.

До сряда вечерта Уилсън водеше с двеста шестдесет и четири електорални гласа срещу двеста петдесет и четири. Но един щат, Калифорния, още не беше обявил резултати, а той даваше тринадесет електорални гласа. Който спечелеше Калифорния, той щеше да стане президент.

Телефонът на Гас стихна. Той нямаше какво да прави. Преброяването в Лос Анжелис вървеше бавно. Всяка неотворена урна се охраняваше от въоръжени демократи, които вярваха, че през 1876 година изборната победа им е била отнета чрез фалшификация.

Резултатът все още беше на кантар, когато от фоайето се обадиха на Гас и му съобщиха, че има посетител. За негова изненада се оказа, че това е Роза Хелман, бившата редакторка на бъфалския вестник Анархист. Гас беше доволен — винаги беше интересно да се говори с Роза. Спомни си, че през 1901 година един анархист уби президента МакКинли в Бъфало. Президентът Уилсън обаче беше в Ню Джърси, затова Гас отведе Роза в кабинета и предложи кафе.

Облечена беше в червено палто. Докато й помагаше да го свали, Гас се извисяваше доста над нея. Долови лекия аромат на цветя от парфюма й.

— При последната ни среща ти ми каза, че съм проклет глупак, задето съм се сгодил за Олга Вялова — каза той, докато окачаше палтото.

Тя се смути.

— Извини ме.

— А, права беше. — Гас смени темата. — Значи сега работиш за телеграфна агенция?

— Така е.

— Като вашингтонска кореспондентка.

— Не, аз съм еднооката помощничка на вашингтонския кореспондент.

Никога досега не беше споменавала недъга си. След кратко колебание Гас каза:

— Навремето се питах защо не носиш превръзка. А сега се радвам. Ти си просто една красива жена със затворено око.

— Благодаря. Ти си мил човек. Каква е работата ти за президента?

— Освен че вдигам телефона, когато звъни… прочитам твърде обтекаемите доклади на Държавния департамент и после казвам на Уилсън истината.

— Например?

Нашите посланици в Европа съобщават, че офанзивата при река Сома постига някои от целите си, но не всичките, и че двете страни дават многобройни жертви. Почти е невъзможно да се обори това твърдение. А то не казва на президента нищо. Затова аз му съобщавам, че Сома е катастрофа за британците. — Гас сви рамене — Така правех. Работата ми може би приключва.

Криеше истинските си чувства. Възможността Уилсън да загуби го ужасяваше.

Роза кимна.

— Пак преброяват гласовете в Калифорния. Почти един милион души са гласували и разликата е около пет хиляди.

— Толкова много зависи от едно малко количество зле образовани хора.

— Това е демокрация.

Гас се усмихна.

— Ужасен начин за управление на една страна, но всяка друга система е по-лоша.

— Ако Уилсън спечели, коя ще бъде най-важната му задача?

— Неофициално?

— Разбира се.

— Мир в Европа — незабавно отговори Гас.

— Наистина ли?

— Всъщност не се чувстваше добре с лозунга „Той не ни намеси във войната“. Въпросът не е изцяло в неговите ръце. Може да се окажем въвлечени във войната независимо от желанието ни.

— А той какво може да направи?

— Ще окаже натиск върху двете страни да намерят компромисно решение.

— Възможно ли е да успее?

— Не знам.

— Определено не могат да продължат да се изтребват едни други, както правят при Сома.

— Бог знае. — Гас отново смени темата. — Разкажи ми новините от Бъфало.

Роза го погледна прямо.

— Искаш ли да знаеш за Олга, или това е твърде смущаващо за Теб?

Гас погледна настрани. Възможно ли беше да има нещо по-смущаващо? Първо получи бележка от Олга, с която тя разваляше годежа. Извиняваше се пространно, но не обясняваше нищо. Гас не беше готов да приеме това и й писа с искане да се видят лично. Не разбираше решението й и допускаше, че някой я притиска. Но по-късно в същия ден чрез мрежата от бъбривите си приятелки, майка му беше установила, че Олга ще се омъжи за шофьора на баща си.

— Но защо? — изтерзано попита той, а майка му отговори:

— Скъпо момче, има само една причина някое момиче да се омъжи за шофьора.

Гас я гледаше неразбиращо и Урсула накрая уточни:

— Тя трябва да е бременна.

Това беше най-унизителният момент в живота на Гас и дори след година потрепваше от болка, когато си го спомнеше.

Роза разчете изражението му.

— Не трябваше да я споменавам. Съжалявам.

Гас усещаше, че така и така може да научи това, което всички други знаеха. Той докосна леко ръката на Роза.

— Благодаря ти за дискретността. Предпочитам я. И да, любопитен съм за Олга.

— Е, ожениха се в Руската православна църква на улица „Айдиъл“, празненството беше в хотел Статлър. Бяха поканени шестстотин души, а Йосиф Вялов нае балната зала и трапезарията и поднесе хайвер на всички. Най-пищната сватба в историята на града.

— Що за човек е съпругът й?

Лев Пешков е хубав, чаровен и съвършено ненадежден. От пръв поглед се разбира, че е бандит. И сега е зет на един от най-богатите хора в Бъфало.

— А детето?

— Момиче, Даря, но й викат Дейзи. Роди се през март. Лев вече не е шофьор, разбира се. Мисля, че е управител на един от нощните клубове на Вялов.

Поговориха още час и после Гас я изпроводи по стълбите и й извика такси.

Рано на следващата сутрин Гас получи резултатите от Калифорния по телеграфа. Уилсън беше спечелил с 3777 гласа преднина. Беше преизбран за президент.

Гас ликуваше. Още четири години, през които да се постараят да постигнат всичко, което са си поставили за цел. Можеха да променят света за тези четири години.

Докато се взираше в телеграмата, телефонът звънна.

Вдигна и чу гласа на телефониста:

— Обаждане от Шедоу лоун. Президентът иска да говори с Вас, господин Дюър.

— Благодаря.

След миг чу познатия глас на Уилсън.

— Добро утро, Гас.

— Поздравления, господин президент.

— Благодаря. Събирай си багажа. Искам да заминеш за Берлин.

III

Когато Валтер фон Улрих се прибра у дома в отпуск, майка му организира тържество.

Нямаше много такива в Берлин. Дори една богата дама с влиятелен съпруг трудно можеше да купи храна. Сузане фон Улрих не беше добре — беше слаба и кашляше непрестанно. Но много искаше да направи нещо за Валтер.

Ото имаше изба, пълна с купено преди войната хубаво вино. Сузане реши да покани гостите следобед, за да не се налага да сервира вечеря. Поднесе закуски — малки триъгълничета препечен хляб с пушена сьомга и сирене — и компенсира оскъдната храна с неограничени количества шампанско.

Валтер беше признателен на майка си за идеята, но всъщност не искаше тържество. Разполагаше с две седмици далеч от бойното поле и искаше просто меко легло, сухи дрехи и възможността да си почива по цял ден в елегантния салон в дома на родителите си, да гледа през прозореца и да мисли за Мод. Или да седне пред рояла Стейнуей и да свири шубертовата „Фрюлингсглаубе“ — „Сега всичко, всичко трябва да се промени.“

Колко лекомислени бяха двамата с Мод през август четиринадесета година, когато си казаха, че до Коледа отново ще са заедно! Бяха изминали повече от две години, откакто за последен път видя прекрасното й лице. А навярно на Германия щяха да са нужни още две години да спечели войната. Най-голямата надежда на Валтер беше Русия да рухне и да позволи на германците да съсредоточат силите си в един масиран последен удар на запад.

През изминалото време на Валтер понякога му беше трудно да си представи Мод и се налагаше да погледне опърпаната побеляла снимка от списанието: Лейди Мод Фицхърбърт винаги се облича по последна мода. Не го привличаше мисълта да се весели без нея. Докато се приготвяше за тържеството, искаше майка му да не си беше правила този труд.

Къщата изглеждаше запусната. Нямаше достатъчно слуги, които да я поддържат в безукорен вид. Мъжете бяха във войската, жените бяха станали таксиметрови диспечерки или работеха в пощите, а по-възрастните, които бяха останали у дома, с усилие поддържаха стандартите на Сузане за чистота и блясък. Освен това къщата беше студена. Дажбите въглища не бяха достатъчни да се поддържа централното парно и майка беше сложила печки в дневната, трапезарията и салона, но те не можеха да пропъдят ноемврийския берлински студ.

Валтер обаче се ободри, когато студените стаи се изпълниха с младежи и малък оркестър засвири в салона. Сестра му Грета беше поканила всичките си приятели. Валтер осъзна колко много му е липсвал светският живот. Приятно му беше да вижда момичета в красиви рокли и младежи в безупречни костюми. Шегите, флиртовете и клюките му доставяха удоволствие. Някога му харесваше да е дипломат — този начин на живот му прилягаше. Лесно му беше да очарова и да води леки разговори.

Къщата на семейство фон Улрих нямаше бална зала, но гостите затанцуваха в настланото с плочи фоайе. Валтер танцува няколко пъти с най-добрата приятелка на Грета, Моника фон дер Хелбард. Тя беше висока и слаба, имаше дълги червени коси и му напомняше за рисунките на английските художници прерафаелити.

Валтер й взе чаша шампанско и седна до нея. Моника попита как е в окопите, както правеха всички. Обикновено Валтер отговаряше, че животът е тежък, обаче духът на войниците е висок и в крайна сметка ще победят. По някаква причина каза на Моника истината:

— Най-лошото е, че няма смисъл. От две години сме на едни и същи позиции, плюс-минус няколко метра. Не виждам как това може да се промени от сегашните или бъдещите решения на върховното командване. Мръзнем, гладуваме, кашляме, имаме ревматизъм и скучаем. И всичко това е напразно.

— Не това четем във вестниците — отговори Моника. — Колко тъжно.

Тя съчувствено стисна ръката му. Докосването му подейства като лек електрически шок. Нито една жена вън от семейството не го беше докосвала от две години. Изведнъж си представи колко прекрасно би било да прегърне Моника, да притисне топлото й тяло и да я целуне. Кехлибарените й очи го гледаха искрено и в миг Валтер разбра, че тя е прочела мислите му. Установил беше, че жените често знаят какво мислят мъжете. Смути се, но тя очевидно не се притесняваше и това му подейства възбуждащо.

Някой се приближи до тях и Валтер раздразнено вдигна поглед, очаквайки натрапникът да покани Моника на танц. Но видя познато лице.

— Боже! — възкликна той. Веднага си припомни името на човека: като всички добри дипломати и той отлично помнеше хората.

Продължи на английски: — Гас Дюър, нали?

Гас отвърна на немски.

— Същият, но може да говорим на немски. Как сте?

Валтер се изправи и двамата се ръкуваха.

— Позволете да Ви представя госпожица Моника фон дер Хелбард. Това е господин Гас Дюър, съветник на президента Удроу Уилсън.

— Удоволствие е да се запознаем, господин Дюър. Господа, ще ви оставя да поговорите.

Валтер гледаше как тя се оттегля със съжаление, примесено с чувство за вина. За малко беше забравил, че е женен мъж.

После се обърна към Гас. Когато двамата се запознаха в Тай Гуин, той веднага беше харесал американеца. Гас изглеждаше малко странно — слаб и с голяма глава — обаче беше изключително умен. По онова време току-що беше завършил Харвард и се държеше очарователно свенливо, ала двете години работа в Белия дом му бяха придали известна самоувереност. Предпочитаният от американците безформен костюм всъщност му стоеше елегантно.

— Радвам се да Ви видя — рече Валтер. — Напоследък малко хора идват тук на почивка.

— Всъщност не съм на почивка — отговори Гас.

Валтер почака събеседника си да каже нещо повече и когато той не го стори, го подкани.

— А защо тогава?

— По-скоро да топна пръст във водата и да проверя дали е достатъчно топла, та да може президентът да плува в нея.

Значи, по официална работа.

— Разбирам.

— Да си дойдем на думата. — Гас отново замълча. Валтер го чакаше търпеливо. Най-сетне Дюър заговори тихо. — Президентът Уилсън иска германците и Антантата да започнат мирни преговори.

Сърцето на Валтер се разтуптя, ала той скептично повдигна вежда.

— И праща Вас да съобщите това на мен?

— Знаете как е. Президентът не може да рискува предложението му да бъде публично отхвърлено. Така би изглеждал слаб. Разбира се, той може да каже на нашия посланик в Берлин да разговаря с вашия външен министър. Но тогава всичко ще стане официално и рано или късно ще се разчуе. Затова той накара своя най-младши съветник, тоест мен, да дойда в Берлин и да се възползвам от някои връзки, които установих през четиринадесета година.

Валтер кимна. Доста работа се вършеше по този начин в света на дипломацията.

— Няма нужда някой да разбере, ако откажем.

— А ако се разчуе, ще се окаже просто, че двама нископоставени младежи са действали по своя инициатива.

В това имаше смисъл. Валтер се развълнува.

— Какво по-точно иска господин Уилсън?

Гас пое дълбоко дъх.

— Ако кайзерът пише до Антантата и предложи мирна конференция, то президентът Уилсън официално ще подкрепи предложението.

Валтер опита да скрие ликуването си. Последиците от този неочакван частен разговор биха могли да разтърсят света. Мигар наистина бе възможно да се сложи край на кошмара в окопите? И той да види Мод след месеци, а не след години? Каза си да не се увлича. Неофициалните дипломатически сондажи като този обикновено оставаха без резултат. Но Валтер не можеше да не се въодушеви.

— Това е нещо голямо, Гас. Сигурен ли сте, че намеренията на Уилсън са сериозни?

— Напълно. Това беше първото нещо, което ми каза, след като спечели изборите.

— Какви са мотивите му?

— Не иска да вкарва Америка във войната. Но съществува опасност така или иначе да бъдем въвлечени. Уилсън иска мир. Освен това иска нова система на международните отношения, която да гарантира, че войни като сегашната няма да се повторят.

— Гласувам за това — отвърна Валтер. — Какво искате да направя?

— Да разговаряте с баща си.

— Той може и да не хареса предложението.

— Използвайте способността си да убеждавате.

— Ще направя всичко по силите си. Мога ли да се свържа с Вас в американското посолство?

— Не. Посещението ми е частно. Отседнал съм в хотел Адлон.

— Че къде другаде? — усмихна се Валтер. Това беше най-добрият хотел в града и навремето го смятаха за най-луксозния в цял свят. Обзе го носталгия по последните мирни години. — Дали някога отново ще сме просто двама младежи, чиято единствена грижа е да привлекат вниманието на келнера и да поръчат нова бутилка шампанско?

Гас прие въпроса сериозно.

— Надали. Не вярвам онези времена да се върнат. Не и докато сме живи.

Появи се Грета, сестрата на Валтер. Русите й къдрици се полюляваха очарователно, когато помръдваше глава.

— Момчета, защо изглеждате така нещастни? Господин Дюър, елате да потанцуваме!

Гас се оживи.

— На драго сърце!

Грета го отведе.

Валтер се върна на забавата, но докато разговаряше с приятели и роднини, умът му беше отчасти зает с предложението на Гас и обмислянето на най-добрия начин за неговото осъществяване. Трябваше да се постарае да не изглежда твърде запален, когато разговаря с баща си. Татко може би щеше да е против. Валтер трябваше да играе ролята на неутрален пратеник.

Когато гостите си тръгнаха, майка му го задържа в салона. Стаята беше обзаведена в стил рококо, все още харесван от старомодните германци: натруфени огледала, маси с извити и резбовани крака и голям канделабър.

— Колко мило момиче е тази Моника фон дер Хелбард — рече тя.

— Много е чаровна — съгласи се Валтер.

Майка му не носеше бижута. Тя беше председателка на комитета за събиране на злато и беше дала украшенията си за продан. Задържала беше само венчалната халка.

— Трябва отново да я поканя. Този път заедно с родителите й. Нейният баща е маркграф фон дер Хелбард.

— Да, знам.

— Много добро семейство, от урадел, старата аристокрация.

Валтер тръгна да излиза.

— Кога очакваш татко да се върне?

— Скоро. Валтер, седни да си поговорим.

Валтер явно беше показал, че иска да се оттегли. Причината беше желанието му да обмисли на спокойствие посланието на Гас Дюър. Но това беше неучтиво спрямо майка му, която той обичаше. Затова сега трябваше да се извини.

— С удоволствие, майко — отговори той и й придърпа стол. — Предположих, че ще искаш да си починеш, но ако не е така, ще ми бъде приятно да разговаряме. — Той се настани срещу майка си. — Празненството беше прекрасно. Много благодаря, че го организира.

Тя оцени думите му, но смени темата.

— Братовчед ти Роберт е изчезнал по време на Брусиловската офанзива.

— Знам. Може би е попаднал в руски плен.

— А може и да е загинал. Баща ти е на шестдесет години. Възможно е скоро ти да наследиш графската титла.

Тази възможност не беше съблазнителна за Валтер. Напоследък благородническите титли означаваха все по-малко. Навярно би се гордял да е граф, обаче в следвоенния свят титлата можеше да се окаже недостатък.

„Все едно, още не беше граф.“

— Смъртта на Роберт не е потвърдена.

— Разбира се. Но ти трябва да се подготвиш.

— По какъв начин?

— Трябва да се ожениш.

— О! — Валтер се изненада. „Трябваше да го предвидя“, рече си той.

— Трябва да имаш наследник, който да носи титлата след смъртта ти. А ти може да умреш скоро, макар да се моля… — Гласът й секна. Затвори очи за миг, за да се овладее. — Макар да се моля всеки ден небесата да те пазят. Най-добре ще е възможно най-скоро да се сдобиеш със син.

Боеше се да не го загуби, а и Валтер също толкова се боеше да не загуби нея. Погледна я с обич. Майка му беше руса и красива като Грета и сигурно навремето е била също толкова жизнерадостна. И наистина, сега очите й блестяха и страните й бяха порозовели от вълненията на празненството и от шампанското. В последно време обаче дори изкачването по стълбите я оставяше без дъх. Имаше нужда да си почине, да се храни изобилно и да се освободи от тревогите. Заради войната не можеше да получи нито едно от тези неща. „Не само войниците умират“, притесни се Валтер.

— Моля те, помисли за Моника — продължи майка му.

Той копнееше да й разкаже за Мод.

— Моника е възхитително момиче, майко, но аз не я обичам, едва я познавам.

— Няма време за това! Война е и можем донякъде да пренебрегнем правилата на доброто поведение. Срещни се с нея отново. Имаш още десет дни. Виждайте се всеки ден. Можеш да й предложиш брак в последния ден.

— А нейните чувства? Тя може да не пожелае да се омъжи за мен.

— Тя те харесва — отвърна майка му и отклони поглед. — И ще постъпи както кажат родителите й.

Валтер не знаеше да се дразни ли или да се разсмее.

— Вие, двете майки, сте уредили нещата, нали?

— Живеем в отчаяни времена. Може да се ожените след три месеца. Баща ти ще ти уреди специален отпуск за сватбата и за медения месец.

— Той ли ти каза? — Обикновено баща му яростно се противеше на специалните привилегии, които войниците с връзки получаваха.

— Разбира нуждата от наследник на титлата.

Придумала го беше. Колко ли време й е отнело? Татко не се предаваше лесно.

Валтер се мъчеше да не се гърчи в стола. Намираше се в невъзможно положение. Беше женен за Мод и не беше способен дори да се престори, че го интересува брак с Моника — а не можеше да обясни защо.

— Майко, мъчно ми е да те разочаровам. Няма да предложа брак на Моника фон дер Хелбард.

— А защо не? — проплака тя.

Валтер се почувства зле.

— Мога само да кажа, че много ми се иска да можех да те направя щастлива.

Тя го изгледа сурово.

— Братовчед ти Роберт така и не се ожени. В неговия случай никой от нас не се изненада. Надявам се, няма проблем от подобно естество…

На Валтер му стана неудобно от намека за хомосексуалността на Роберт.

— Ох, майко, моля те! Знам точно какво имаш предвид за Роберт. Не съм като него в това отношение, така че — успокой се.

Майка му отклони поглед.

— Съжалявам, че го споменах. А какво е? Ти си на тридесет години!

— Трудно е да се намери подходящото момиче.

— Не е чак толкова трудно.

— Търся някоя точно като теб.

— Не се закачай с мен — тросна се тя.

Валтер чу мъжки глас пред салона. След миг влезе баща му облечен в униформа. Разтъркваше премръзналите си ръце.

— Ще вали сняг — каза той. Целуна съпругата си и кимна на Валтер. — Вярвам, че празненството е минало успешно. Нямах никаква възможност да дойда. Цял следобед имах срещи.

— Великолепно беше — отговори Валтер. — Майка направи от нищо вкусни закуски, а твоето Перие Жуе беше превъзходно.

— От коя реколта взехте?

— Хиляда осемстотин деветдесет и девета.

— Трябваше да вземете от деветдесет и втора.

— Вече не е останало много от него.

— Ах.

— Имах интригуващ разговор с Гас Дюър.

— Помня го. Американецът, чийто баща е близък с президента Уилсън.

— Сега синът е още по-близък. Гас работи в Белия дом.

— И какво имаше той за казване?

Майка се изправи и каза:

— Ще ви оставя да разговаряте.

Ото и Валтер станаха.

— Валтер, скъпи, моля те, помисли върху онова, което ти казах — рече тя на излизане.

След малко дойде икономът. На подноса му имаше тумбеста чаша със солидно количество златистокафяво бренди. Ото взе чашата.

— Едно за теб? — обърна се той към Валтер.

— Не, благодаря. Пълен съм с шампанско.

Ото отпи и протегна крака към печката.

— Та така. Появи се младият Дюър. С някакво послание?

— С най-голяма поверителност.

— Разбира се.

Валтер не беше способен да изпитва голяма обич към баща си. Несъгласията им бяха твърде пламенни, а убежденията на татко бяха непоклатими като камък. Беше тесногръд, старомоден и глух за гласа на разума. Упорито се придържаше към тези си недостатъци с някакъв бодър инат, който Валтер намираше противен. Клането при река Сома беше последица от глупостта на Ото и от глупостта на хората от неговото поколение във всички европейски страни. Валтер не можеше да прости това.

Въпреки това сега му заговори меко и дружелюбно. Искаше този разговор да е възможно най-мирен и разумен.

— Американският президент не иска страната му да се въвлича във войната — започна той.

— Добре.

— Всъщност, иска ние да сключим мир.

— Ха! — извика подигравателно Ото. — Евтиният начин да ни победят! Каква дързост има тоя човек.

Валтер се смая от мигновения презрителен отговор, обаче продължи с внимателно подбрани думи.

— Нашите врагове твърдят, че германският милитаризъм и агресия са предизвикали войната, но това, разбира се, не е вярно.

— Наистина не е вярно — съгласи се Ото. — Ние бяхме застрашени от руската мобилизация на нашата източна граница и от френската мобилизация на запад. Единственото възможно решение беше планът Шлифен.

Както обикновено, Ото говореше, като че Валтер е дванадесетгодишен.

Той търпеливо отговори.

— Именно. Помня как ти каза, че за нас това е отбранителна война, отговор на заплаха, която не можем да допуснем. Че трябва да се защитим.

Дори и да бе изненадан да чуе как Валтер повтаря клишираните оправдания за войната, Ото не го показа.

— Вярно е — рече той.

— И ние го направихме — Валтер извади най-силната си карта. — Постигнахме целите си.

Баща му се сепна.

— Какво искаш да кажеш?

— Заплахата е неутрализирана. Руската армия е унищожена, а режимът на царя всеки миг ще рухне. Покорихме Белгия, нахлухме във Франция и спряхме настъплението на французите и британските им съюзници. Постигнахме това, което си бяхме поставили за цел. Направихме, каквото си бяхме поставили за цел. Защитихме Германия.

— Истински триумф.

— Какво повече искаме тогава?

— Пълна победа!

Валтер се наведе напред в стола си и напрегнато погледна баща си.

— Защо?

— Враговете ни трябва да си платят за агресията! Трябва да има репарации, може би промени на граници, колониални отстъпки.

— Това не бяха първоначалните ни военни цели… Нали?

Ото обаче искаше и така, и така.

— Не, но след като хвърлихме толкова усилия и пари и след като загубихме толкова много отлични младежи, трябва да получим нещо в замяна.

Слаб довод, обаче Валтер знаеше, че не бива да се мъчи да промени мнението на баща си. Все пак беше подчертал, че целите на Германия в тази война са вече постигнати. Сега смени линията.

— Уверен ли си, че пълната победа е постижима?

— Да!

— През февруари започнахме тотален щурм на френската крепост Вердюн. Не можахме да я превземем. Русите ни нападнаха на изток, а британците хвърлиха всичко, с което разполагаха в офанзивата при Сома. Всички тези огромни усилия и от двете страни не бяха в състояние да извадят войната от патовото положение.

Валтер чакаше отговор.

— Засега е така — неохотно призна Ото.

— Действително. Нашето върховно командване признава това. От август, когато фон Фалкенхайн беше уволнен и Лудендорф стана началник-щаб, променихме тактиката си от нападение в дълбока отбрана. Как си представяш, че дълбоката отбрана ще доведе до пълна победа?

— Неограничена подводна война! — отвърна Ото. — Съюзниците се снабдяват от Америка, докато нашите пристанища са блокирани от британския военноморски флот. Трябва да прекъснем тяхната линия на снабдяване и те ще се предадат.

Валтер поначало нямаше желание да се задълбочава в тази тема, но веднъж стигнал дотук, трябваше да продължи. Стисна зъби и възможно най-меко рече:

— Това със сигурност ще вкара Америка във войната.

— Знаеш ли колко човека има в армията на Съединените щати?

— Само стотина хиляди, обаче…

— Правилно. Не могат да усмирят дори Мексико! Не представляват заплаха за нас.

Ото не беше стъпвал в Америка. Малцина от неговото поколение бяха. Просто не знаеха за какво говорят.

— Съединените щати са голяма страна, богатството им е огромно — отвърна Валтер. Кипеше от безсилен гняв, но поддържаше кроткия тон в усърдието си да представи това като дружески разговор. — Могат да направят армията си много силна.

— Но не бързо. Ще им отнеме поне година. Дотогава британците и французите ще се предадат.

Валтер кимна.

— Разговаряли сме за това и преди, татко — примирително рече той. — Като всички, които са свързани с военната стратегия. Има аргументи в полза и на двете мнения.

Ото не беше в състояние да отрече това и само изсумтя неодобрително.

— Както и да е, не съм аз този, който ще реши какъв ще е отговорът на Германия на това неофициално запитване от Вашингтон.

Ото схвана намека.

— Нито пък аз, естествено.

— Уилсън казва, че ако Германия се обърне официално към Антантата и предложи мирни преговори, той публично ще подкрепи предложението. Смятам, че е наш дълг да предадем посланието на нашия суверен.

— Наистина — съгласи се Ото. — Кайзерът трябва да реши.

IV

Валтер пишеше на Мод на бял лист, без герб.

Най-любима моя,

В Германия и в сърцето ми царува зима.

Пишеше на английски. Пропусна адреса си и нейното име.

Не мога да опиша колко те обичам и колко много ми липсваш.

Трудно му беше да прецени какво да напише. Писмото му можеше да се прочете от любопитни полицаи и Валтер трябваше да се постарае никой да не е в състояние да идентифицира Мод или него.

Аз съм един от милионите мъже, разделени от любимите жени, а северният вятър свири през душите на всички ни.

Замисълът му беше това да прилича на писмото на кой да е войник, който е далеч от семейството си заради войната.

Светът за мен е студен и мрачен, както сигурно е и за теб, но най-трудно се понася раздялата.

Искаше му се да й разкаже за работата си във военното разузнаване, за това как майка му се старае да го ожени за Моника, за недостига на храна в Берлин, дори за книгата, която чете в момента — семейната сага Буденброкови. Опасяваше се обаче, че всякакви уточнения могат да изложат и двама им на опасност.

Не мога да ти разкажа много, ала искам да знаеш, че оставам верен на теб…

Тук прекъсна и с чувство на вина се замисли за желанието си да целуне Моника. Но не се беше поддал.

… и на свещения обет, който си дадохме последния път, когато бяхме заедно.

По-конкретно от това не можеше да напише за техния брак. Не искаше да поема риска някой при нея да прочете тези редове и да узнае истината.

Всеки ден мисля за мига, когато ще се срещнем отново, ще се погледнем в очите и ще си кажем „Здравей, любов моя“.

Дотогава — помни ме.

Не се подписа.

Затвори писмото в плик и го прибра във вътрешния джоб на сакото си.

Между Германия и Англия нямаше поща.

Излезе от стаята си, слезе на долния етаж, сложи си шапка и тежко палто с кожена яка и тръгна по мразовитите берлински улици.

Срещна се с Гас Дюър в бара на хотел Адлон. Хотелът поддържаше подобие на предвоенното си достойнство — келнерите бяха с фракове и свиреше струнен оркестър. Но не се предлагаха вносни напитки. Нямаше шотландско уиски, нямаше бренди, нито английски джин, затова Валтер и Гас поръчаха шнапс.

— Е? — нетърпеливо подхвана Гас. — Как се прие моето послание?

Валтер беше изпълнен с надежда, обаче знаеше, че няма много основания за оптимизъм. Затова искаше да омаловажи чувствата си. Носеше на Гас положителни новини, но само толкова.

— Кайзерът ще пише на президента.

— Добре! И какво ще напише?

— Видях черновата. Опасявам се, че тонът не е много помирителен.

— Какво имате предвид?

Валтер затвори очи, припомни си текста и цитира:

— „Най-жестоката война в историята бушува вече две години и половина. В тази война Германия и нейните съюзници получиха доказателство за своята несъкрушима сила. Нашите непоклатими редици устояха на непрестанни атаки. Последните събития доказаха, че продължаването на войната не е в състояние да сломи нашата съпротива…“ И още много в този дух.

— Разбирам защо казвате, че не е много помирително.

— Най-накрая стига до същественото. — Валтер си припомни следващата част. — „С ясното съзнание за нашата военна и стопанска мощ и с готовността, ако трябва, да продължим докрай войната, която ни беше натрапена, но в същото време въодушевени от желанието да се прекратят кръвопролитията и ужасите на войната,“ — и тук следва важното — „ние предлагаме още сега да влезем в мирни преговори.“

Гас ликуваше.

— Това е прекрасно! Той е съгласен!

— Тихо, моля Ви! — Валтер нервно се огледа, обаче явно никой не им беше обърнал внимание. Звукът на струнния квартет заглушаваше разговора им.

— Извинете.

— Все пак имате право — отвърна Валтер с усмивка и си позволи да покаже малко оптимизъм. — Тонът е високомерен, войнствен и презрителен. Обаче той предлага мирни преговори.

— Не мога да Ви опиша колко съм признателен.

Валтер вдигна предупредително ръка.

— Нека да Ви кажа нещо съвсем откровено. Силните приближени на кайзера, които са противници на мира, цинично одобриха това предложение — просто за да изглеждат добре в очите на Вашия президент и с убеждението, че Антантата ще го отхвърли бездруго.

— Дано грешат!

— Амин.

— Кога ще пратят писмото?

— Още спорят за формулировката. Когато постигнат съгласие, писмото ще бъде предадено на американския посланик в Берлин с молбата да го предостави на правителствата на страните от Антантата.

Тази дипломатическа игра „предай нататък“ се налагаше, защото не съществуваха официални контакти между враждуващите страни.

— По-добре да ида в Лондон — каза Гас. — Навярно ще успея да направя нещо в подготовка за получаването на това предложение.

— Предполагах, че ще кажете това. Имам една молба.

— След всичко, което сторихте да ми помогнете? Каквото пожелаете!

— Въпросът е съвсем личен.

— Няма проблем.

— Налага се да Ви посветя в една тайна.

Гас се усмихна.

— Интригуващо!

— Бих искал да отнесете едно писмо от мен до лейди Мод Фицхърбърт.

— Ах. — Гас се умисли. Знаеше, че може да съществува само една причина Валтер да пише тайно на Мод. — Разбирам нуждата от дискретност. Всичко е наред.

— Ако вещите Ви бъдат претърсени, когато напускате Германия или влизате в Англия, ще се наложи да кажете, че това е писмо от американец в Германия до годеницата му в Лондон. Не са посочени нито имена, нито адреси.

— Добре.

— Благодаря Ви — пламенно рече Валтер. — Не мога да Ви опиша колко много значи това за мен.

V

На втори декември, събота, в Тай Гуин имаше ловно парти. Граф Фицхърбърт и княгиня Беа се забавиха в Лондон, затова домакини бяха приятелят на Фиц, Бинг Уестхамптън, и лейди Мод.

Преди войната Мод обичаше тези събирания. Дамите, разбира се, не стреляха, но на нея й беше приятно къщата да е пълна с гости, харесваше пикника, на който дамите и господата обядваха заедно, и пламтящите огньове и солидната храна, когато всички се върнеха вечер. Ала установи, че не успява да се наслади на развлечението, когато войниците страдаха в окопите. Казваше си, че човек не може да прекара целия си живот нещастен, дори и по време на война, но това не вършеше работа. Насили се да се усмихва най-бляскаво и подканяше всички да ядат и да пият, ала когато чуваше изстрелите, можеше да мисли единствено за бойното поле. Прекрасната храна остана недокосната в чинията й, чашите с безценните стари вина на Фиц се отнасяха пълни.

Напоследък ненавиждаше свободното време, понеже тогава мислеше единствено за Валтер. Жив ли беше или мъртъв? Битката при Сома приключи най-сетне. Фиц каза, че немците са загубили половин милион човека. Дали Валтер не бе един от тях? Или лежеше осакатен в някоя болница?

Или пък празнуваше победа. Вестниците не успяваха добре да прикрият факта, че голямата офанзива на британската армия за тази година е донесла нищожните седем мили територия. Сигурно немците смятаха, че им се полага да се чувстват победители. Дори Фиц казваше — тихо и в тесен кръг — че най-доброто, на което Великобритания може да се надява, е американците да влязат във войната на нейна страна. Дали Валтер не се забавляваше в някой берлински вертеп с бутилка шнапс в едната ръка и хубава руса фройлайн в другата? „Бих предпочела да е ранен“, рече си Мод и начаса се засрами от себе си.

Сред гостите в Тай Гуин беше и Гас Дюър. Когато стана време за чай, той намери Мод. Всички мъже бяха облечени в тричетвърти панталони от туид, а високият американец изглеждаше подчертано смехотворно. Внимателно крепеше чашата с чай докато пресичаше препълнения салон, за да стигне до Мод.

Мод потисна въздишката си. Когато някой неангажиран мъж я търсеше, обикновено намерението му бе да я ухажва и на нея й се налагаше да го отблъсне, без да разкрива, че е омъжена. Понякога това се оказваше трудно. В последно време във войната загинаха толкова много подходящи за брак ергени от висшата класа, че и най-непривлекателните мъже си опитваха късмета с Мод — по-младите синове на разорени барони, мършави свещеници с лош дъх и дори хомосексуалисти, които имаха нужда от съпруга, за да изглеждат прилично.

Не че Гас Дюър беше лоша партия. Не беше хубавец, нито пък чаровен кавалер като Валтер и Фиц, обаче имаше остър ум и високи идеали и споделяше страстния интерес на Мод към световните събития. А съчетанието на неговата лека несръчност — физическа и светска — с донейде грубоватата му откровеност беше почти чаровно. Ако Мод не беше обвързана, дори беше възможно Дюър да има някакъв шанс с нея.

Седна до нея на тапицирания с жълта коприна диван и кръстоса дългите си крака.

— Такова удоволствие е да се върна в Тай Гуин — каза Гас.

— Бяхте тук малко преди началото на войната — припомни си Мод. Никога нямаше да забрави тези дни през януари 1914 година, когато кралят беше дошъл в имението, а в абъроуенската мина стана ужасна злополука. Със смущение осъзна, че най-ярко си спомня целувките на Валтер. Копнееше да може да го целуне сега. Колко бяха глупави, та не стигнаха по-далеч от целувките! Искаше й се да се бяха любили и тя да беше забременяла, за да се принудят да се оженят с непристойна бързина и да бъдат прокудени завинаги от доброто общество на някое злокобно място като Родезия или Бенгал. Всички доводи, които ги възпряха тогава — родителите, обществото, кариерата — днес изглеждаха незначителни пред ужасната вероятност Валтер да загине и Мод никога да не го види отново. — Как може мъжете да са толкова глупави и да ходят на война? — попита тя Гас. — И да продължават сраженията, дълго след като страшната загуба на човешкия живот е надвишила всички мислими печалби?

— Президентът Уилсън е на мнение, че двете страни трябва да обмислят мир без победител.

За Мод беше облекчение, че Дюър не иска да й каже колко красиви са очите й или друга подобна глупост.

— Съгласна съм с президента — отговори тя. — Британската армия вече загуби един милион души. Само битката при Сома ни струва четиристотин хиляди жертви.

— А какво е мнението на британския народ?

Мод се замисли.

— Повечето вестници все още се преструват, че Сома е голяма победа. Всеки опит за реалистична оценка се определя като непатриотичен. Убедена съм, че лорд Нортклиф всъщност би предпочел да живее във военна диктатура. Но повечето ни съотечественици са наясно, че не напредваме особено.

— Германците може би се готвят да предложат мирни преговори.

— О, надявам се да сте прав.

— Вярвам, че скоро ще бъдат направени официални постъпки.

Мод го зяпна.

— Извинете ме. Мислех, че просто водите вежлив разговор. Но не е така.

Развълнува се. Мирни преговори? Възможно ли бе това да се случи?

— Не, това не е светски разговор — каза Гас. — Знам, че имате приятели в либералното правителство.

— Всъщност вече не е либерално. Кабинетът е коалиционен, има няколко консервативни министри.

— Простете, изразих се неточно. Знам за коалицията. Както и да е, Аскуит още е министър-председател, а той е либерал. Известно ми е, че сте близка с мнозина от водещите либерали.

— Да.

— Затова дойдох да поискам мнението Ви относно възможния прием на германското предложение.

Мод помисли внимателно. Тя знаеше кого представлява Гас. Този въпрос й се задаваше всъщност от президента на Съединените щати. Най-добре беше тя да отговори точно. По една случайност, разполагаше с много важно сведение.

— Преди десет дни кабинетът обсъди доклад на лорд Лансдаун, бивш външен министър от Консервативната партия, който твърди, че ние не можем да спечелим войната.

Гас се оживи.

— Наистина ли? Нямах представа.

— Разбира се, че нямате. Докладът беше секретен. Обаче тръгнаха слухове и Нортклиф се нахвърли срещу пораженческите приказки за мир чрез преговори, както той се изразява.

— И как се прие докладът на Лансдаун? — нетърпеливо попита Гас.

— Бих казала, че има четирима, които са склонни да се съгласят с него: външният министър сър Едуард Грей, министърът на правосъдието МакКена, министърът на търговията Рънсиман и самият премиер.

Лицето на Дюър засия от надежда.

— Това е мощна фракция!

— Особено след като агресивният Уинстън Чърчил го няма. Той така и не се възстанови след провала на Дарданелската операция, която беше любимото му начинание.

— Кой в кабинета беше против Лансдаун?

— Министърът на войната Дейвид Лойд Джордж, най-популярният политик в страната. И лорд Робърт Сесил, който отговаря за блокадата; главният ковчежник Артър Хендерсън, който е и председател на Лейбъристката партия, и първият лорд на адмиралтейството Артър Балфур.

— Четох интервюто, което Лойд Джордж даде за вестниците. Каза, че иска да види битка до пълна победа.

— За нещастие, повечето хора са съгласни с него. Естествено, те нямат особена възможност да чуят каквато и да е друга гледна точка. Хора, които се изказват против войната, като философа Бъртранд Ръсел, са непрестанно преследвани от правителството.

— И какво е заключението на кабинета?

— Няма заключение. Заседанията при Аскуит често завършват така. Хората се оплакват, че е нерешителен.

— Колко тревожно. Все пак, изглежда предложението за мир няма да остане нечуто.

„Колко е приятно да разговаряш с мъж, който те приема напълно сериозно“, помисли Мод. Дори онези, които й говореха умно, го правеха с леко снизхождение. Всъщност единствено Валтер разговаряше с нея като с равна.

В този момент в стаята влезе Фиц. Още беше облечен в лондонския си сиво-черен костюм и явно току-що беше слязъл от влака. Носеше превръзка на окото и се опираше на бастун.

— Много съжалявам, че разочаровах всички ви — обърна се той към гостите. — Наложи се снощи да остана в града. Лондон кипи от последните политически събития.

— Какви събития? — обади се Гас. — Още не сме видели днешните вестници.

— Вчера Лойд Джордж писа на Аскуит и поиска промяна в начина, по който водим войната. Иска всички решения да се вземат от всевластен военен съвет с трима членове.

— И Аскуит ще се съгласи ли? — попита Гас.

— Не, разбира се. Отговори, че ако се създаде такъв орган, премиерът трябва да е негов председател.

Бинг Уестхамптън, дяволитият приятел на Фиц, седеше на прозореца с вдигнати крака.

— Това проваля замисъла — рече той. — Всеки съвет, председателстван от Аскуит, ще е точно толкова слаб и нерешителен, колкото е правителството. — После се озърна извинително. — Моля присъстващите членове на кабинета да ме извинят.

— Обаче си прав — отговори Фиц. — Всъщност писмото оспорва позицията на Аскуит, особено след като приятелят на Лойд Джордж, Макс Айткен, разказа цялата история на пресата. Вече няма възможност за постигането на компромис. Борбата е до пълна победа, както би се изразил Лойд Джордж. Ако не постигне своето, ще трябва да подаде оставка от правителството. А ако успее, Аскуит ще си тръгне — и тогава ще се наложи да избираме нов премиер.

Мод и Гас се спогледаха. Тя знаеше, че неизказаната им мисъл е една и съща. Докато Аскуит е на Даунинг стрийт, мирната инициатива има някакъв шанс. Ако войнственият Лойд Джордж спечели битката, всичко ще бъде различно.

Проехтя гонгът за вечеря. Беше време гостите да се преоблекат. Пиенето на чай приключи. Мод се качи в стаята си.

Дрехите й бяха подготвени. Роклята й беше от купените в Париж за лондонския светски сезон през четиринадесета година. Оттогава не беше купувала много дрехи. Съблече роклята за чай и се наметна с копринен пеньоар. Още не искаше да звъни на прислужницата си. Разполагаше с няколко минути на спокойствие. Седна пред тоалетната масичка и се взря в лицето си в огледалото. Беше на двадесет и шест години и възрастта й личеше. Не беше красавица, но хората я смятаха за хубава. Военновременните лишения отнеха и малкото следи от момичешка мекота и ъгловатите черти на лицето й станаха по-изявени. Какво ли ще си помисли Валтер, щом я види — ако въобще се видят някога отново? Докосна гърдите си. Поне те бяха останали стегнати. Това ще му достави удоволствие. От мисълта за него зърната й щръкнаха. Питаше се дали има време да…

На вратата се почука и Мод гузно свали ръце.

— Кой е? — подвикна тя.

Вратата се отвори и в стаята пристъпи Гас Дюър.

Мод се изправи, придърпа плътно пеньоара и каза с най-строгия си глас:

— Господин Дюър, моля, веднага напуснете!

— Не се тревожете — отговори той. — Налага се да Ви видя лично.

— Не мога да си представя по каква причина…

— Срещнах Валтер в Берлин.

Мод млъкна от изумление. Зяпна Гас. Откъде знаеше той за нея и Валтер?

— Даде ми писмо за Вас — каза Дюър, бръкна в джоба на туиденото сако и извади плик.

Мод го взе с трепереща ръка.

— Каза ми, че не е използвал Вашето или своето име от страх писмото да не бъде прочетено на границата, но всъщност никой не претърси багажа ми.

Мод смутено държеше писмото. Копнееше за вести от Валтер, а сега се боеше да не прочете нещо лошо. Може да си беше взел любовница и да я молеше да прояви разбиране. Или пък се беше оженил за някое германско момиче и я умолява да запази първата му женитба в тайна завинаги. Или, най-лошото, беше почнал бракоразводна процедура.

Гас рече:

— Каза ми, че не е използвал своето или Вашето име, в случай, че го прочетат на границата, но всъщност никой не ме провери.

Тя разкъса плика.

Прочете:

Най-любима моя,

В Германия и в сърцето ми царува зима. Не мога да опиша колко те обичам и колко много ми липсваш.

Очите й се напълниха със сълзи.

— О! О, господин Дюър, благодаря Ви, че донесохте това писмо.

Гас плахо пристъпи към нея.

— Няма нищо, няма нищо — рече той и я потупа по ръката.

Мод опита да прочете писмото, но не виждаше думите.

— Толкова съм щастлива — проплака тя.

Отпусна глава на рамото на Гас и той я прегърна.

— Всичко е наред.

Мод се предаде на чувствата си и заплака.

Двадесет и първа глава

Декември 1916 година

I

Фиц работеше в Адмиралтейството в Уайтхол. Не беше работата, която му се щеше. Отчаяно искаше да се върне при Уелските стрелци във Франция. Колкото и да мразеше мръсотията и неудобството на окопите, не му беше комфортно да е в безопасност в Лондон, докато други хора рискуваха живота си. Ужасяваше се, че могат да го помислят за страхливец. Лекарите обаче настояваха, че кракът му още не е достатъчно здрав и от армията не му позволяваха да се върне.

Понеже Фиц говореше немски, Смит-Къминг от Тайните служби — мъжът, който наричаше себе си „Си“ — го препоръча на военноморското разузнаване и временно го разпределиха в отдела „Стая 40“. Най-малко искаше чиновническа служба, но за негова изненада се оказа, че работата е много важна за войната. В първия ден на войната пощенският кораб Алърт излезе в Северно море, извади от дъното тежките немски телеграфни кабели и ги прекъсна всичките. С този хитър ход британците принудиха противника да използва радиото за повечето съобщения. Радиосигналите можеха да бъдат прихванати. Немците обаче не бяха глупави и кодираха всичките си съобщения. Тъкмо в „Стая 40“ британците се опитваха да разбият кодовете.

Фиц работеше с разни хора — някои доста странни, повечето не особено уставни — които се мъчеха да дешифрират прихванатите от подслушвателните станции по брега безсмислици. Фиц не се оправяше с ребусите на декодирането — той даже не се досещаше кой е убиецът в някое приключение на Шерлок Холмс — обаче можеше да превежда дешифрираното. А още по-важно беше, че бойният му опит позволяваше да отсее същественото.

Това не помагаше особено. Към края на 1916 година Западният фронт едва се беше изместил от положението в началото на годината независимо от изключителните усилия и на двете страни — безмилостната немска офанзива при Вердюн и още по-скъпата британска атака на Сома. Ако Съединените щати се включеха, те можеха да променят равновесието, но засега нямаше никакъв признак за нещо такова.

Командирите във всички армии издаваха заповедите си късно през нощта или в най-ранна утрин, тъй че Фиц започваше рано и работеше напрегнато до обяд. В срядата след ловното парти излезе от Адмиралтейството в дванадесет и половина и взе такси до дома. Изкачването по наклона от Уайтхол до Мейфеър, макар и кратко, беше твърде много за него.

Трите жени, с които живееше — Беа, Мод и леля Хърм — тъкмо сядаха да обядват. Подаде бастуна и униформената си фуражка на Граут и се присъедини към дамите. След казионната мебелировка на кабинета домът му доставяше удоволствие — богатото обзавеждане, безшумната прислуга, френският порцелан на снежнобялата покривка.

Попита Мод за политическите новости. Между Аскуит и Лойд Джордж се водеше битка. Вчера Аскуит драматично подаде оставка като премиер-министър. Фиц се притесняваше — не бе поклонник на либерала Аскуит, но ако новият човек бъде подведен от повърхностните приказки за мир?

— Кралят е приел Бонар Лоу — каза Мод. Андрю Бонар Лоу беше лидерът на консерваторите. Последният остатък от кралска власт в британската политика беше правото на монарха да назначава премиер-министъра — въпреки че одобреният кандидат все пак трябваше да спечели подкрепата на парламента.

— Какво се е случило? — попита Фиц.

Бонар Лоу е отказал да бъде министър-председател.

Фиц настръхна:

— Как е могъл да откаже на краля?

Фиц бе убеден, че човек — особено един консерватор — трябва да се подчинява на владетеля си.

— Смята, че трябва да бъде Лойд Джордж. Кралят обаче не иска Лойд Джордж.

Беа се намеси:

— Надявам се да не го иска. Човекът е кажи-речи социалист.

— Така е — съгласи се Фиц. — Но е по-нападателен от всички останали, взети заедно. Поне ще влее малко енергия във воденето на войната.

Мод каза:

— Боя се, че няма да се възползва докрай от всяка възможност за мир — каза Мод.

— Мир? — изрече Фиц. — Не смятам, че се налага да се тревожиш особено по този въпрос.

Опита се да не звучи разгорещено, но пораженските приказки за мир го караха да мисли за всичкия погубен живот — горкият млад лейтенант Карлтън-Смит, толкова много от Приятелите от Абъроуен, дори окаяният Оуен Бевин, разстрелян от наказателния взвод. Нима жертвата им щеше да се окаже безсмислена? Мисълта му се стори кощунствена. Той се застави да говори спокойно и продължи:

— Няма да има мир, докато някоя от страните не победи.

В очите на Мод проблесна гняв, но и тя се овладя.

— Можем да извлечем най-доброто от двата свята — енергично водене на войната от страна на Лойд Джордж като председател на Военния съвет и държавническо поведение от страна на един премиер като Артър Балфур, който може да договори мира, ако решим, че го искаме.

— Хм. — На Фиц никак не му се нравеше тази идея, но Мод умееше ща формулира нещата така, че да е трудно да не се съгласиш с нея. Фиц смени темата. — Какво ще правиш този следобед?

— Двете с леля Хърм ще ходим в Ийст енд. Домакинстваме на едно събиране на войнишки съпруги. Гощаваме ги с чай и кейк — платени от теб, Фиц, за което благодарим — и опитваме да им помогнем да решат проблемите си.

— Например?

Леля Хърм отговори:

— Обикновено търсят чисто жилище и надеждни грижи за децата си.

Фиц се поразвесели.

— Изненадваш ме, лельо. Едно време не одобряваше забежките на Мод в Ийст енд.

— Война е — отвърна наперено леля Хърм. — Трябва да правим всичко по силите си.

— Може да дойда с вас — импулсивно рече Фиц. — Ще е добре да видят, че графовете ги раняват също толкова лесно, колкото и докерите.

Мод се слиса, обаче отговори:

— Разбира се, разбира се, ако искаш.

Виждаше се, че не е много въодушевена. Несъмнено в нейния клуб се говореха левичарски глупости — избирателни права за жените и тем подобни. Мод обаче нямаше как да му откаже, понеже той плащаше за всичко.

Обядът свърши и всички се заловиха с приготовления. Фиц отиде в будоара на жена си. Сивокосата прислужница Нина помагаше на Беа да свали роклята от обяда. Беа промърмори нещо на руски и Нина й отговори. Това раздразни Фиц — сякаш преднамерено го изключваха от разговора. Той се обади на руски с надеждата двете да помислят, че е разбрал всичко, и нареди на прислужницата:

— Оставете ни насаме, моля.

Нина се поклони и излезе.

— Не съм виждал Бой днес — рече Фиц. Беше излязъл рано сутринта. — Трябва да ида в детската стая, преди да го изведат на разходка.

— Няма да излиза — притеснено отговори Беа. — Малко кашля.

— Трябва му свеж въздух — намръщи се Фиц.

За негова изненада, Беа внезапно се просълзи.

— Страхувам се за него. И ти, и Андрей излагате живота си на опасност във войната. Може би ще ми остане само Бой.

Андрей, братът на Беа, беше женен, но нямаше деца. Ако Андрей и Фиц загинеха, семейството на Беа щеше да се състои само от Бой. Затова тя беше прекалено грижовна.

— Въпреки това не искам той да става мамино синче.

— Не знам този израз — нацупи се Беа.

— Мисля, че разбираш какво имам предвид.

Беа свали фустата си. Тялото и беше станало по-пищно. Фиц я наблюдаваше как развързва чорапите си. Представи си как хапе меката плът от вътрешната страна на бедрата й.

Тя улови погледа му.

— Уморена съм. Трябва да поспя един час.

— Бих могъл да ти правя компания.

— Смятах, че ще ходиш при бедняците със сестра си.

— Не съм длъжен.

— Настина имам нужда от почивка.

Фиц стана и тръгна да излиза. После размисли. Чувстваше се ядосан и отхвърлен.

— Мина доста време, откакто за последен път ме прие в леглото си.

— Не съм броила дните.

— Аз обаче броя. И не са дни, а седмици.

— Съжалявам. Толкова се тревожа за всичко. — Тя като че отново беше готова да заплаче.

Фиц знаеше, че тя се страхува за брат си и съчувстваше на безпомощните й тревоги, обаче милиони жени преживяваха същите терзания. А и благородниците бяха длъжни да понасят всичко стоически.

— Чух, че си започнала да ходиш на службите в руското посолство, докато аз се намирах във Франция.

В Лондон нямаше руска православна църква, обаче в посолството имаше параклис.

— Кой ти каза?

— Няма значение кой ми е казал. — Всъщност го знаеше от леля Хърм. — Преди да се оженим, те помолих да преминеш към Англиканската църква и ти го направи.

Беа не смееше да го погледне в очите.

— Не мислех, че ще ми навреди, ако посетя една или две служби — тихо отговори тя. — Толкова съжалявам, че те ядосах.

Фиц се отнасяше с подозрение към чуждестранните духовници.

— Свещеникът там казва ли ти, че е грях да спиш със съпруга си?

— Разбира се, че не! Но когато те няма, се чувствам толкова сама, толкова далеч от всичко, с което съм израсла… утешават звуците на познатите руски химни и молитви.

На Фиц му стана мъчно за нея. Сигурно беше тежко. На него определено и през ум не би му минало да иде да живее завинаги в чужда страна. А и от разговорите с други женени мъже знаеше, че не е необичайно за жените след раждане да отблъскват съпрузите си.

Наложи си обаче да е твърд. Всички трябваше да правят жертви. Беа би трябвало да е благодарна, че не й се налага да тръгва срещу огъня на картечниците.

— Мисля, че съм изпълнил дълга си към теб — каза той. — Когато се оженихме, изплатих дълговете на твоето семейство. Поканих руски и английски специалисти да планират реорганизацията на владенията ви. — Тези специалисти бяха посъветвали Андрей да пресуши блатата, за да разполага с повече обработваема земя, и да направи проучвания за залежи на въглища и други изкопаеми, обаче князът така и нищо не направи. — Не е моя вината, че Андрей пропиля всички възможности.

— Така е, Фиц. Ти направи всичко, което обеща.

— И те моля и ти да изпълниш своя дълг. Ти и аз трябва да създадем наследници. Ако Андрей умре бездетен, нашият син ще наследи две огромни владения. Той ще бъде един от най-големите земевладелци в света. Ако — не дай Боже — нещо се случи с Бой, ние трябва да имаме и други синове.

Беа остана със сведен поглед.

— Знам дълга си.

Фиц се чувстваше като лъжец. Говореше за наследник — и всичко, което каза, беше вярно — но не й признаваше, че жадува да види нежното й тяло да го очаква в леглото, а светлите й коси да се пръснат върху възглавниците. Изгони този образ от ума си.

— Щом знаеш дълга си, моля те, изпълнявай го. Очаквам следващия път, когато дойда в спалнята ти, да ме посрещнеш като любящия съпруг, какъвто съм.

— Да, Фиц.

Той си тръгна. Радваше се, че се е наложил, ала в същото време го измъчваше неловкото усещане, че е постъпил нередно. Нямаше смисъл — посочи на Беа грешките й, тя прие упрека. Така трябваше да стоят нещата между един мъж и съпругата му. Но Фиц не се чувстваше толкова доволен, колкото би трябвало.

Когато се срещна с Мод и леля Хърм във фоайето, пропъди Беа от ума си. Наложи фуражката, погледна се в огледалото и бързо отмести очи. Напоследък се стараеше да не мисли много за вида си. Куршумът беше увредил мускулите от лявата страна на лицето му и клепачът му си остана отпуснат. Дребна работа, обаче суетата му никога нямаше да се възстанови. Повтаряше си, че трябва да е благодарен, задето зрението му не е засегнато. Синият Кадилак още беше във Франция, обаче Фиц беше успял да се сдобие с друг. Шофьорът му знаеше пътя — очевидно и друг път беше возил лейди Мод в Ийст енд. След половин час спряха пред евангелския параклис „Голгота“, мизерна малка сграда с ламаринен покрив. Сякаш беше пренесена тук от Абъроуен. Фиц се зачуди дали пасторът не е уелсец.

Бяха започнали с пиенето на чай и мястото беше пълно с млади жени и децата им. Миришеше по-зле от казарма и на Фиц му се наложи да се бори с изкушението да притисне кърпичка пред носа си.

Мод и леля Хърм незабавно се заловиха за работа. Мод приемаше жените една по една в кабинета в дъното, а леля Хърм ги въвеждаше. Фиц куцукаше от една маса на друга и питаше жените къде служат съпрузите им и как се справят, а дечурлигата се търкаляха по пода. Често младите жени започваха да хихикат и да не намират думи, когато Фиц ги заговаряше, но тези войнишки съпруги не се стъписваха така лесно. Те на свой ред го питаха в кой полк е служил и как е бил ранен.

Когато стигна до средата на помещението, съзря Етел.

Фиц беше забелязал, че в дъното на залата има два кабинета, единият от които на Мод, и разсеяно се беше запитал чий ли е другият. Случайно вдигна поглед, когато вратата се отвори и Етел пристъпи в залата.

Не я беше виждал от две години, ала тя не се беше променила много. Тъмните й къдрици се полюшваха, когато вървеше, а усмивката й беше като слънчев лъч. Роклята й беше стара и износена като дрехите на всички жени с изключение на Мод и леля Хърм, но Етел беше запазила стройната си фигура. Фиц не можеше да не си помисли за съблазнителното й тяло, което познаваше толкова добре. Тя го омагьосваше дори без да го поглежда. Като че не беше минало време, откакто се бяха търкаляли, смели и целували на леглото в апартамента Гардения.

Етел заговори единствения друг мъж в помещението — прегърбен, с тъмносив костюм от някаква груба материя. Човекът седеше на една маса и пишеше в сметководна книга. Въпреки дебелите му очила, Фиц забеляза с какво обожание гледа Етел. Тя му говореше спокойно и приветливо и Фиц се зачуди дали са женени.

Етел се обърна и срещна погледа на Фиц. Вдигна вежди и зяпна от изненада. Отстъпи малко и се удари в някакъв стол. Жената на стола я изгледа раздразнено. Етел беззвучно изрече „Извинете“, без да я погледне.

Фиц стана от мястото си — трудна работа със счупения му крак — и през цялото време я гледаше втренчено. Тя видимо се поколеба, несигурна дали да го доближи, или да избяга в безопасността на кабинета си. Той произнесе:

— Здравей, Етел.

Думите му не достигнаха до нея през шумната стая, но вероятно тя можеше да различи движението на устните му и да предположи какво й казва.

Взе решение и тръгна към него.

— Добър ден, лорд Фицхърбърт — каза тя и напевният й уелски акцент придаде мелодично звучене на изтърканата фраза. Тя протегна ръка и те се здрависаха. Кожата й беше загрубяла.

И той като нея се държеше официално.

— Как сте, госпожице Уилямс?

Тя си взе стол и седна. Докато се настаняваше на мястото си, Фиц забеляза колко умело Етел е поставила двама им наравно и без намек за близост.

— Видях Ви на възпоменателната служба в Отдиха, в Абъроуен. Много се натъжих — тя се задави. Сведе очи и пак подхвана. — Много се натъжих да Ви видя ранен. Надявам се, че се възстановявате.

— Бавно. — Фиц разбираше, че загрижеността й е искрена. Очевидно не го мразеше въпреки всичко, което се случи. Той се трогна.

— Как Ви раниха?

Фиц беше разказвал историята толкова често, че вече му беше додеяла.

— Беше първият ден на битката при Сома. Почти не участвах в сраженията. Прехвърлихме насипа, минахме нашите телени заграждения и тръгнахме през ничията земя. Следващото, което си спомням, е носилката и адските болки.

— Брат ми Ви е видял да падате.

Фиц си спомни своенравния ефрейтор Уилям Уилямс.

— Така ли? А с него какво е станало?

— С неговото отделение превзели един немски окоп, но когато им свършили мунициите, трябвало да се оттеглят.

По онова време Фиц се намираше в болница и пропусна всички рапорти.

— Получил ли е медал?

— Не. Полковникът му казал, че е трябвало да защитава позицията си до смърт. Били му отвърнал „Както вас ли?“ и го наказали.

Фиц не беше изненадан. Уилямс беше голяма беля.

— И какво правите тук? — попита той Етел.

— Работя със сестра Ви.

— Не ми е казала.

Етел спокойно отговори:

— Надали е допускала, че бихте проявили интерес към новините за бившите Ви слуги.

Фиц пренебрегна сарказма.

— С какво се занимавате?

— Аз съм управител и редактор на Войнишка съпруга. Уреждам печата и разпространението и редактирам страницата с писмата. И имам грижата за парите.

Той се впечатли. Голяма стъпка нагоре от работата й като икономка. Но тя открай време беше изключително способна организаторка.

— За моите пари, предполагам.

— Не мисля. Мод е внимателна. Тя знае, че нямате нищо против да плащате за чай и сладкиши и за лечението на децата на войниците. Но не би ползвала Вашите пари за антивоенна пропаганда.

Фиц продължи разговора само заради удоволствието да наблюдава лицето й.

— Това ли пишете във вестника? Антивоенна пропаганда?

— Ние обсъждаме публично онова, което вие споменавате само тайно — възможността за мир.

Права беше. Фиц знаеше, че високопоставени политици и от двете големи партии говорят за мир, и това го ядосваше. Но не искаше да се кара с Етел.

— Вашият герой Лойд Джордж настоява да се воюва по-упорито.

— Как мислите, ще стане ли министър-председател?

— Кралят не го иска, но той може и да е единственият кандидат, който да е в състояние да обедини парламента.

— Боя се, че може да проточи войната.

Мод излезе от кабинета си. Чаят приключваше — жените събираха чашите и чинийките и строяваха децата си. Фиц смаяно проследи леля Хърм, която носеше куп мръсни чинии. Как промени хората войната!

Още веднъж погледна Етел. Тя си оставаше най-привлекателната жена, която бе познавал. Поддаде се на един порив. Заговори й шепнешком:

— Искаш ли да се видим утре?

Тя изглеждаше смаяна.

— За какво? — попита го тихо тя.

— Да или не?

— Къде?

— Гара „Виктория“. Един часа. Входът към трети перон.

Преди да успее да отговори, дойде мъжът с дебелите очила и Етел го представи.

— Граф Фицхърбърт, позволете да Ви представя господин Бърни Лекуит, председател на организацията на Независимата работническа партия за Олдгейт.

Двамата се ръкуваха. Лекуит беше над двадесетгодишен. Фиц предположи, че слабото зрение не му е позволило да постъпи в армията.

— Съжалявам, че Ви виждам ранен, лорд Фицхърбърт — каза Лекуит с лондонски акцент.

— Бях един от хилядите и имам късмета да съм жив.

— От днешна гледна точка има ли нещо, което сме можели да направим иначе на Сома и което би изменило значително резултата?

Фиц се замисли. Дяволски добър въпрос.

Докато той подбираше думите си, Лекуит додаде:

— Нужни ли ни бяха повече хора и боеприпаси, както твърдят генералите? Или по-гъвкава тактика и по-добри съобщения, както казват политиците?

Фиц умислено отговори:

— Всичко това можеше да помогне, но честно казано, не смятам, че би ни донесло победа. Офанзивата беше обречена от самото начало. Обаче нямаше как да го знаем предварително. Трябваше да опитаме.

Лекуит кимна, като че този отговор потвърждаваше собственото му мнение.

— Оценявам Вашата откровеност — рече той, сякаш Фиц беше направил самопризнание.

Тръгнаха си от параклиса. Фиц помогна на леля Хърм и Мод да се настанят в колата, която ги очакваше, и влезе след тях. Шофьорът потегли.

Фиц установи, че му е трудно да диша. Беше преживял малък шок. Преди три години Етел броеше калъфките за възглавници в Тай Гуин. Сега управляваше и редактираше вестник, който макар и малък, беше смятан от министрите за трън в очите на правителството.

Каква беше връзката на Етел с изненадващо интелигентния Бърни Лекуит?

— Кой е този приятел Лекуит? — попита той Мод.

— Важен местен политик.

— Съпруг ли е на Уилямс?

Мод се разсмя.

— Не. Макар че според всички би трябвало да бъде. Той е умен човек, споделя нейните идеали и обича сина й. Не знам защо Етел не се омъжи за него още преди години.

— Може би той не кара сърцето й да бие по-бързо.

Мод вдигна вежди и Фиц разбра, че е бил опасно прям.

— Момичетата от този тип искат романтика, нали? — припряно рече той. — Тя ще се омъжи за герой от войната, а не за библиотекар.

— Етел не е момиче от този тип или от какъвто и да е тип — доста хладно отговори Мод. — Тя е просто изключителна. За цял живот човек не може да срещне друга като нея.

Фиц извърна поглед. Знаеше, че това е вярно.

Питаше се какво ли е детето. Сигурно беше един от мърлявите малчугани, които играеха на пода в параклиса. Може би беше видял сина си днес следобед. Тази мисъл особено го развълнува. По някаква причина му се прииска да заплаче.

Колата минаваше през площад „Трафалгар“. Фиц каза на шофьора да спре.

— По-добре да се отбия в кабинета.

С куцукане влезе в старата сграда на Адмиралтейството и се качи по стълбите. Бюрото му се намираше в дипломатическия отдел, който се помещаваше в Стая 45. Младши лейтенант от флота Карвър, завършил Кеймбридж, дошъл да помага с дешифрирането на немските сигнали, му съобщи, че както обикновено следобед не са дошли много прихванати съобщения и няма нищо за него. Имаше обаче политически новини.

— Чухте ли? — попита Карвър. — Кралят е повикал Лойд Джордж.

II

Следващата сутрин Етел не спираше да си повтаря, че няма да се срещне с Фиц. Как посмя да й предложи подобно нещо? Повече от две години нямаше вест от него. А когато се видяха, дори не я попита за Лойд — собственото му дете! Фиц си беше все същият себичен несъобразителен измамник.

Ала главата й се завъртя. Фиц я гледаше с пронизващите си зелени очи и я разпитваше как живее. Накара я да почувства, че е важна за него — въпреки всички доказателства за противното. Вече не беше съвършен и подобен на божество, както по-рано — красивото му лице се загрозяваше от полузатвореното око, а и се прегърбваше, докато ходеше с бастуна. Но слабостта му само предизвика у Етел желанието да се грижи за него. Казваше си, че е глупачка. Фиц получаваше всички грижи, които можеха да се купят с пари. Нямаше да се среща с него.

В дванадесет на обяд Етел излезе от редакцията на Войнишка съпруга — две стаички над някаква печатница, които вестникът делеше с Независимата лейбъристка партия — и взе автобус. Тази сутрин Мод не беше в редакцията и това спести на Етел усилието да си съчинява извинения.

От Олдгейт до гара „Виктория“ се пътуваше дълго с автобуса и с метрото и Етел пристигна на срещата няколко минути след един. Чудеше се дали Фиц не е загубил търпение и не си е тръгнал, и от тази мисъл леко й призля. Но Фиц беше там, облечен в костюм от туид, като че ще пътува в провинцията. Етел веднага се почувства по-добре.

— Страхувах се, че няма да дойдеш — каза Фиц с усмивка.

— Не знам защо го направих. Ти защо ме покани?

— Искам да ти покажа нещо — отговори Фиц и я взе под ръка.

Излязоха от гарата. На Етел й беше безразсъдно приятно да ходи под ръка с Фиц. Учудваше се на дързостта му. Той беше лесен за разпознаване. А ако се натъкнат на някого от приятелите му? Етел предположи, че ще се престорят, че не се забелязват. В обществото на Фиц не се очакваше от един мъж, женен от няколко години, да е верен на съпругата си.

Взеха автобуса за няколко спирки и слязоха в разгулното предградие Челси. Тук наемите бяха ниски и жителите бяха художници и писатели. Етел се питаше какво иска да й покаже Фиц. Тръгнаха по една улица с малки вили.

— Наблюдавала ли си дебати в парламента? — попита Фиц.

— Не, но би ми било приятно.

— Трябва да те покани някой депутат или пер. Да го уредя ли?

— Да!

Фиц явно се зарадва, че тя прие.

— Ще проверя кога има нещо интересно. Навярно би искала да видиш Лойд Джордж в действие.

— Да.

— Днес той съставя правителството си. Бих казал, че довечера ще целуне ръката на краля в качеството си на министър-председател.

Етел умислено оглеждаше наоколо. На места Челси изглеждаше като село, каквото е бил преди стотина години. По-старите сгради бяха ниски хижи или фермерски къщи, с просторни цветни и овощни градини. През декември нямаше кой знае колко зеленина, но и така кварталът беше с приятно провинциално излъчване.

— Политиката е странно нещо — каза Етел. — Искам Лойд Джордж да стане премиер от дете, още откакто почнах сама да чета вестника. А сега, когато това се случи, аз се страхувам.

— Защо?

— Защото той е най-войнствен сред старшите членове на правителството. Неговото назначение може да убие всяка възможност за мир. От друга страна…

Фиц беше заинтригуван.

— Какво?

— Лойд Джордж е единственият човек, който може да се съгласи на мирни преговори, без кръвожадните вестници на Нортклиф да го разпнат.

— Така е — отговори разтревожено Фиц. — Ако друг го стори, заглавията по вестниците ще крещят „Уволнете Аскуит — или Балфур, или Бонар Лоу — и доведете Лойд Джордж!“ Но ако нападнат Лойд Джордж, не остава друг.

— Значи може би има надежда за мир.

Фиц допусна известна свадливост в тона си.

— Защо не се надяваш повече на победа, отколкото на мир?

— Защото така се озовахме в тази каша — не му остана длъжна тя. — Какво ще ми покажеш?

— Това.

Фиц вдигна резето на една портичка и я отвори. Двамата влязоха в двора на самостоятелна двуетажна къща. „Градината е обрасла и всичко има нужда от пребоядисване“, помисли Етел. „Обаче това е една очарователна средно голяма къща, където може да живее успял музикант или известен актьор.“ Фиц извади от джоба си ключ и отвори вратата. Двамата пристъпиха вътре и той затвори и целуна Етел.

Тя се предаде. Отдавна не я бяха целували и се чувстваше като прежаднял пътник в пустинята. Погали дългата му шия и притисна гърди в него. Усещаше, че и той е отчаян като нея. Преди да загуби контрол, го отблъсна.

— Спри — каза Етел, останала без дъх. — Спри.

— Защо?

— Последния път, когато го направихме, се озовах пред проклетия ти адвокат — Етел се отдръпна. — Не съм вече толкова невинна.

— Този път ще е различно — отговори Фиц задъхано. — Бях глупак, че те изпуснах. Сега разбирам това. Аз също бях млад.

Етел надникна в стаите, за да се успокои. Бяха пълни със старомодни мебели.

— Чия е тази къща?

— Твоя — рече Фиц. — Ако я искаш.

Тя го зяпна. Какво искаше да каже?

— Може да живееш тук с детето — обясни той. — Дълги години това беше домът на една възрастна жена, която някога беше икономка на баща ми. Тя почина преди няколко месеца. Можеш да обзаведеш къщата наново, да купиш нови мебели.

— Да живея тук? Като каква?

Фиц не можеше да се насили да го изрече.

— Като твоя държанка?

— Можеш да вземеш бавачка и няколко прислужници, и градинар. Дори автомобил с шофьор, ако това ти харесва.

Единственото, което й харесваше, беше самият Фиц.

Той разбра погрешно замисления й поглед.

— Малка ли е къщата? Може би предпочиташ Кенсингтън? Искащ ли лакей и иконом? Ще ти дам всичко, което поискаш, не разбираш ли? Животът ми без теб е празен.

Етел виждаше, че той е искрен. Поне сега, когато беше възбуден и незадоволен. Тя знаеше от горчив опит колко бързо може да се промени.

Проблемът беше, че и тя го желае също толкова много.

Фиц навярно разбра това, понеже отново я прегърна. Етел повдигна лице за целувка. „Искам още“, рече си.

Отново се измъкна от прегръдките му, докато още можеше да се владее.

— Е? — попита той.

Етел не можеше да вземе разумно решение, докато той я целуваше.

— Трябва да остана сама — каза тя. Насили се да се раздели с него, преди да е станало твърде късно. — Отивам си у дома — продължи тя. Отвори вратата. — Нужно ми е време да помисля.

На стълбите се поколеба.

— Мисли колкото искаш — каза Фиц. — Ще те чакам.

Етел затвори вратата и побягна.

III

Гас Дюър беше в Националната галерия на площад „Трафалгар“ и стоеше пред Автопортрет на шестдесет и три години на Рембранд. До него застана една жена, която каза:

— Изключително грозен мъж.

Гас се обърна и с изненада видя Мод Фицхърбърт.

— Аз или Рембранд? — попита той и Мод се разсмя.

Тръгнаха заедно из галерията.

— Колко приятно съвпадение — рече Гас. — Да Ви срещна тук.

— Всъщност, аз Ви забелязах и Ви последвах в галерията — отговори Мод. После сниши глас. — Исках да Ви попитам защо германците още не са направили предложението за мир, за което ми казахте, че предстои.

Гас не знаеше отговора.

— Може да са променили мнението си — отвърна той мрачно. — И там, както тук, има мирна фракция и военна фракция. Може би последните са надделели и са успели да променят намеренията на кайзера.

— Те със сигурност разбират, че сраженията вече не носят нищо! — раздразнено каза Мод. — Четохте ли във вестниците тази сутрин, че немците са взели Букурещ?

Гас кимна. Румънците бяха обявили война през август и за известно време Великобритания се надяваше новият й съюзник да съумее да нанесе мощен удар. Но през септември Германия отвърна на Румъния и вече румънската столица падна.

— Всъщност резултатът е добър за германците, понеже сега разполагат с румънския нефт.

— Именно. Една стъпка напред, една назад, както преди. Кога ще се научим? — попита Мод.

— Назначаването на Лойд Джордж за премиер не е окуражаващо — каза Гас.

— А, тук може и да грешите.

— Наистина ли? Той съгради цялата си политическа репутация върху това, че е по-агресивен от всички останали. Трудно ще му е тогава да сключи мир.

— Не бъдете толкова сигурен. Лойд Джордж е непредвидим. Може напълно да се обърне. Това ще изненада само хората, които са били дотолкова наивни, че да го смятат за искрен.

— Е, това е обнадеждаващо.

— Както и да е. Ще ми се да имахме жена министър-председател.

Гас не мислеше, че е възможно това някога да стане, но не го каза.

— Има нещо друго, за което искам да Ви попитам — каза Мод и спря.

Гас се обърна с лице към нея. Навярно от картините беше станал по-чувствителен — установи, че я наблюдава с възхищение. Отбеляза острите линии на носа и брадичката й, скулите й, дългата шия. Ъгловатите й черти се смекчаваха от плътните устни и големите зелени очи.

— Каквото пожелаете.

— Какво Ви каза Валтер?

Мислите на Гас се върнаха към изненадващия разговор в бара на берлинския хотел Адлон.

— Каза, че се налага да ме посвети в една тайна. После обаче не ми каза каква е тайната.

— Помислил е, че сам можете да се досетите.

— Предположих, че е влюбен във Вас. А от реакцията Ви, когато получихте писмото му, мога да съдя, че чувствата му са споделени. — Гас се усмихна. — Той е щастлив човек, ако ми е позволено да го кажа.

Мод кимна и той забеляза по лицето й нещо като облекчение. Осъзна, че тайната е по-голяма; затова тя искаше да разбере колко знае той. Гас се питаше какво още крият. Може би бяха сгодени.

Продължиха да се разхождат. „Разбирам защо те обича“, мислеше Гас. „Аз самият бих могъл да се влюбя в теб от пръв поглед.“ Мод отново го изненада.

— Били ли сте някога влюбен, господин Дюър? — попита внезапно тя.

Въпросът беше нетактичен, но Гас отговори.

— Да. Два пъти.

— Но вече не сте.

Гас изпита потребност да й се довери.

— В годината, когато избухна войната, имах нещастието да се влюбя в омъжена жена.

— Тя обичаше ли Ви?

— Да.

— Какво стана?

— Помолих я да напусне съпруга си заради мен. Дълбоко нередно от моя страна, знам. Сигурно сте шокирана. Но тя се оказа по-добра от мен и отхвърли неморалното ми предложение.

— Не се шокирам толкова лесно. А втория път?

— Миналата година се сгодих за една персона в родния ми град Бъфало. Тя обаче се омъжи за друг.

— О, толкова съжалявам. Може би не трябваше да Ви питам. Извиках болезнени спомени.

— Изключително болезнени.

— Простете ми, но ще Ви кажа, че от това се чувствам по-добре. Защото знаете колко мъка може да донесе любовта.

— Да, знам.

— Но в крайна сметка ще има мир и моята мъка скоро ще свърши.

— Много се надявам, лейди Мод — отговори Гас.

IV

Етел с дни се измъчваше от предложението на Фиц. Докато мръзнеше в задния двор на дома си и въртеше ръчката на пресата за пране, тя си представяше хубавата къща в Челси и Лойд, който тича из градината под погледа на грижовната бавачка. „Ще ти дам всичко, което поискаш,“ каза Фиц и Етел знаеше, че е вярно. Той би прехвърлил къщата на нейно име. Би я завел в Швейцария и в Южна Франция. Ако тя си наумеше да приеме, би могла да го накара да й отпусне годишна издръжка, за да разполага с доход до края на живота си, дори и ако му омръзне — макар да знаеше също, че може да се постарае никога да не му омръзва.

Строго си каза, че това е срамно и отвратително. Щеше да се превърне в жена, на която се плаща за секс, а какво друго означава думата „проститутка“? Никога нямаше да може да покани родителите си в своето скривалище в Челси — те начаса биха разбрали какво става.

А дали я беше грижа за това? Навярно не, обаче имаше и друго. Етел искаше от живота нещо повече от удобство. Като държанка на милионер тя надали би могла да продължи работата си в полза на жените от работническата класа. Това би сложило край на нейния политически живот. Би загубила връзка с Бърни и Милдред. Би било неловко дори да се среща с Мод.

Ала коя беше тя, та да иска толкова много от живота? Тя беше Етел Уилямс, родена в миньорска къщица! Как можеше да се отвръща високомерно от обещания лек живот? „Би трябвало да имаш голям късмет“, каза си тя, използвайки един от изразите на Бърни.

Но го имаше и Лойд. Детето щеше да получи гувернантка, а после Фиц щеше да плати за образованието му в скъпо училище. Щеше да порасне сред елита и да води привилегирован живот. Имаше ли Етел правото да го лишава от това?

Не се беше доближила ни най-малко до отговора, когато разлисти вестниците в кабинета, който деляха с Мод, и узна за още едно драматично предложение. На дванадесети декември германският канцлер Теобалд фон Бетман-Холвег предложил на Съюзниците преговори за мир.

Етел ликуваше. Мир! Наистина ли беше възможно? И Били можеше да се върне у дома?

Френският премиер веднага обрисува нотата на канцлера като измамен ход, а руският външен министър разобличи немските „лъжливи предложения“, обаче Етел беше убедена, че най-голямо значение ще има британската реакция.

Лойд Джордж не правеше никакви публични изявления с извинението, че страда от болно гърло. През декември половината лондончани имаха кашлица и простуда, та Етел подозираше, че Лойд Джордж просто иска време да помисли. Прие това за добър знак. Незабавният отговор щеше да е отказ; всичко останало даваше надежди. „Поне обмисля възможността за мир“, оптимистично си рече Етел.

Междувременно президентът Уилсън добави и тежестта на Америка на везните, на страната на мира. Той предложи като предварителна стъпка към мирните преговори всички воюващи страни да заявят своите цели — онова, което се опитваха да постигнат чрез войната.

— Това ги постави в неловко положение — каза същата вечер Бърни Лекуит. — Те са забравили защо започнаха войната. Сега воюват, само защото искат да победят.

Етел си спомни думите на госпожа Дай Коняря за стачката — „Мъжете са си такива. Щом започнат борбата, ги е грижа единствено за победата. Не се отказват, каквото и да им струва“. Питаше се как ли би реагирала една жена министър-председател на предложението за мир.

Но през следващите няколко дни разбра, че Бърни е прав. Предложението на президента Уилсън беше посрещнато със странно мълчание. Нито една страна не бързаше да отговори. Това разгневи Етел още повече. Как можеха да продължават, щом дори не знаеха защо воюват?

В края на седмицата Бърни устрои сбирка за обсъждане на германската нота. В деня на сбирката Етел се събуди и видя брат си до леглото. Облечен беше в униформа.

— Били! — извика тя. — Жив си!

— И имам една седмица отпуск. Измъквай се от леглото, мързеланке.

Етел скокна, облече пеньоар върху нощницата и го прегърна.

— О, Били, така се радвам да те видя. — После забеляза нашивките на ръкава му. — Вече си сержант, така ли?

— Аха.

— Как влезе у дома?

— Милдред ми отвори. Всъщност, тук съм от снощи.

— Къде спа?

— Горе — отвърна Били срамежливо.

— Късметлия — рече Етел с усмивка.

— Наистина я харесвам, Ет.

— И аз. Милдред е чисто злато. Ще се ожениш ли за нея?

— Да. Ако преживея войната.

— Не те ли притеснява разликата във възрастта?

— Тя е на двадесет и три. Не е твърде стара, на трийсет или нещо такова.

— А децата?

Били сви рамене.

— Сладки са, но дори да не бяха, щях да ги търпя заради нея.

— Наистина я обичаш.

— Не е трудно.

— Тя започна малък бизнес, сигурно си видял всички шапки в стаята й.

— Да. И вървял добре, според нея.

— Много добре. Тя работи здраво. Томи с теб ли е?

Дойде с кораба заедно с мен, но вече се качи на влака за Абъроуен.

Лойд се събуди, видя непознатия в стаята и се разплака. Етел го взе на ръце и го успокои.

— Ела в кухнята — каза тя на Били. — Ще направя закуска.

Били седна и се зачете във вестника, докато тя правеше каша. След миг промърмори:

— Мътните да го вземат.

— Какво?

— Гледам, че проклетият Фицхърбърт си отваря голямата уста. — Той хвърли поглед към Лойд, сякаш детето можеше да се обиди от презрителните приказки на Били за баща му.

Етел надзърна над рамото му. Прочете:

МИР: ПРИЗИВЪТ НА ЕДИН ВОЙНИК

„Не ни изоставяйте сега!“

Ранен граф говори

Трогателна реч бе произнесена вчера в Камарата на лордовете срещу настоящото предложение на немския канцлер за мирни преговори. Говори граф Фицхърбърт, майор от Уелските стрелци, който е в Лондон и се възстановява от раните, получени в битката при Сома.

Лорд Фицхърбърт каза, че мирните преговори с германците ще са предателство спрямо всички, дали живота си във войната. „Вярваме, че печелим и можем да постигнем пълна победа, при положение че сега не ни предадете,“ каза той.

С униформа, превръзка на едното око и патерица, графът бе запомняща се фигура в залата. Бе изслушан в пълна тишина, речта му бе приета с бурни овации.

Следваше още от същото. Етел беше потресена. Речта беше сантиментално празнословна, но щеше да свърши работа. Фиц обикновено не носеше превръзка на окото — явно я беше сложил за по-голямо въздействие. Речта му щеше да настрои мнозина срещу мирните планове.

Закуси с Били, после облече Лойд, приготви се и излезе с детето. Били щеше да прекара деня с Милдред, но обеща да присъства на сбирката вечерта.

Когато влезе в редакцията на Войнишка съпруга, Етел видя, че всички вестници са отразили речта на Фиц. В няколко даже беше водещата новина. Вестниците застъпваха различни мнения, но бяха единодушни, че речта е нанесла силен удар.

— Как може човек да е против самото обсъждане на мира? — обърна се тя към Мод.

— Можеш сама да го попиташ — отвърна Мод. — Поканих го на сбирката довечера и той прие.

Етел беше изумена.

— Ще го посрещнат топло!

— Определено се надявам.

Двете прекараха деня в работа по специалното издание на вестника. Водещото заглавие на първа страница щеше да е „Опасността от мир е малка“. Мод харесваше иронията, докато Етел я намираше прекалено тънка. По-късно следобед тя взе Лойд от бавачката, отведе го у дома, нахрани го и го сложи да спи. Остави го на грижите на Милдред, която не ходеше по политически събрания.

Когато Етел пристигна в параклиса „Голгота“, залата вече се пълнеше и скоро остана място само за правостоящи. Сред публиката имаше множество униформени войници и моряци. Бърни председателстваше сбирката. Той започна с реч, която макар и кратка, се оказа доволно скучна — не беше добър оратор. После покани първия лектор, философ от Оксфордския университет.

Етел знаеше доводите в полза на мира по-добре от философа и затова докато той говореше, тя разглеждаше двамата си ухажори на подиума. Фиц беше продукт на вековно богатство и култура. Както винаги, беше добре облечен, косата му беше хубаво подстригана, ръцете — бели, а ноктите чисти. Бърни произхождаше от едно преследвано номадско племе, което беше оцеляло, понеже беше по-умно от гонителите си. Носеше единствения си костюм, тежкия тъмносив шевиот. Етел никога не го беше виждала облечен другоядче — когато беше топло, Бърни просто събличаше сакото.

Публиката слушаше мълчаливо. Лейбъристкото движение не беше единно относно мира. Рамзи МакДоналд, който се изказа против войната в Парламента на трети август 1914 година, беше подал оставка от поста председател на Лейбъристката партия два дни по-късно, когато Великобритания се намеси. Оттогава депутатите лейбъристи подкрепяха участието на страната във войната, както правеха и повечето им гласоподаватели. Но по правило лейбъристите бяха сред най-скептичните представители на работническата класа и съществуваше едно силно малцинство в подкрепа на мира.

Фиц започна речта си с думи за гордите традиции на Великобритания. „От стотици години“, каза той, „Великобритания подкрепя равновесието на силите в Европа и по принцип заема страната на по-слабите държави, за да не се стигне до господстващо положение на една сила.“

— Германският канцлер не каза нищо за условията на мира, но всяко обсъждане ще трябва да започне от статуквото — продължи Фиц — Ако се сключи мир сега, това означава, че Франция ще бъде унижена и част от територията й ще бъда заграбена, а Белгия ще се превърне в сателит. Германия ще господства над континента само заради военната си мощ. Не можем да допуснем това да се случи. Трябва да се борим за победа.

Когато обсъждането започна, Бърни каза:

— Граф Фицхърбърт е тук изцяло в лично качество, не като офицер от армията, и ми даде честната си дума, че военнослужещите сред публиката няма да бъдат наказани за изявленията си. Всъщност, ние не бихме поканили графа на събранието при никакво друго положение.

После зададе първия въпрос. Както обикновено, въпросът беше добър.

— Ако Франция бъде унижена и загуби територии, то според Вашия анализ, лорд Фицхърбърт, това ще дестабилизира Европа.

Фиц кимна.

— Но ако Германия бъде унижена и загуби Елзас и Лотарингия — което несъмнено ще стане — то това ще стабилизира Европа.

Етел видя, че Фиц за малко се стъписа. Не очакваше тук, в Ийст енд, да се натъкне на такива умни опоненти. Като интелект той не можеше да се мери с Бърни. На Етел малко й дожаля за него.

— Защо има такава разлика? — завърши Бърни и от мирната фракция сред публиката се разнесе одобрителен шепот.

Фиц бързо се окопити.

— Разликата е в това, че Германия е агресорът. Тя е брутална, милитаристична и жестока и ако сключим мир сега, това означава да наградим подобно поведение и да го насърчим в бъдеще!

Тези думи му спечелиха аплодисментите на останалата част от кликата и запазиха достойнството му. „Но доводът му е слаб“, помисли Етел. Мод се изправи и потвърди това.

— Войната не избухна по вина на една отделна държава! — каза тя. — Стана банално да обвиняваме Германия, а нашите милитаристични вестници насърчават тези небивалици. Ние помним нахлуването на Германия в Белгия и говорим за него, сякаш не е било провокирано от нищо. Забравихме мобилизацията на шест милиона руски войници на германската източна граница. Забравихме, че Франция отказа да обяви неутралитет. — Неколцина мъже я освиркаха. „Хората никога няма да ти ръкопляскат щом им казваш, че нещата не са толкова прости, колкото те мислят“, горчиво си рече Етел. — Не казвам, че Германия е невинна! — възрази Мод. — Аз казвам, че нито една страна не е невинна. Аз казвам, че ние не воюваме за стабилността в Европа или за справедливост за белгийците, или за да накажем немския милитаризъм. Ние воюваме, защото сме прекалено горди да признаем че сме сгрешили!

Един униформен войник стана да говори и Етел с гордост установи, че това е Били.

— Бих се при Сома — започна той и публиката стихна. — Искам да ви кажа защо загубихме толкова хора там. — Етел долови силния глас на баща им и спокойната му убедителност и разбра, че от Били би излязъл отличен проповедник. — Нашите офицери ни казаха, че щурмът ще е като разходка в парка. — Тук той обвинително посочи Фиц.

Етел видя как Фиц неловко се размърда в стола си.

Били продължи.

— Казаха ни, че нашата артилерия е разрушила противниковите позиции, унищожила е окопите и е смазала укритията, и когато ние стигнем другата страна, ще видим единствено убити немци.

Етел забеляза, че той не се обръща към хората на трибуната, а се оглежда, обхваща с настоятелния си поглед цялата публика и се старае ничии очи да не се откъсват от него.

— Защо ни казаха тези неща? — попита Били и сега погледна право към Фиц и заговори отсечено. — Защо ни казаха неща, които не са истина?

Публиката почна да мърмори в знак на съгласие.

Етел видя как лицето на Фиц потъмнява. Знаеше, че за мъжете от неговата класа обвинението в лъжа е най-тежката обида, Били го знаеше.

— Германските позиции не бяха унищожени, както установихме ние, когато попаднахме под обстрела на картечниците — каза той.

Реакцията на слушателите стана по-шумна.

— Позор! — провикна се някой.

Фиц стана да отговори, обаче Бърни му каза:

— Един момент, моля, лорд Фицхърбърт, нека ораторът се доизкаже.

Фиц седна и енергично заклати глава.

Гласът на Били се извиси.

— Провериха ли нашите офицери с помощта на въздушното разузнаване и чрез пращането на патрули какви са действителните щети, които нашата артилерия нанесе на германските позиции? И ако не, то защо?

Фиц пак стана. Беше разгневен. Някои от слушателите го аплодираха, други го освиркваха.

— Вие не разбирате! — каза той.

Но гласът на Били надделя.

— Ако знаеха истината, защо ни казаха друго? — викна той. Фиц също се развика, половината от публиката вече крещеше, обаче гласът на Били се чуваше над всички.

— Имам един прост въпрос! — ревна той. — Нашите офицери глупци ли са, или лъжци?

V

Етел получи писмо, написано с едрия, уверен почерк на Фиц на скъпата му хартия за писма с фамилния герб. Не споменаваше срещата в Олдгейт, но я канеше в Уестминстърския дворец на следния ден, вторник, 19 декември, в галерията на Камарата на общините, за да чуе първата реч на Лойд Джордж като министър-председател. Тя беше въодушевена. Никога не беше смятала, че ще види Уестминстърския дворец отвътре, нито пък че ще чуе своя герой да говори.

— Защо те кани, как мислиш? — попита същата вечер Бърни. Както обикновено, задаваше основния въпрос.

Етел не можеше да даде разумен отговор. Безкористната доброта не беше характерна за Фиц. Можеше да е щедър, когато имаше полза от това. Бърни проницателно се питаше дали не иска нещо в замяна.

Бърни беше по-скоро логичен, а не интуитивен, обаче беше доловил някаква връзка между Етел и Фиц и в отговор почна да се държи леко любвеобилно. Нищо драматично, понеже той не беше драматичен човек, но все пак задържаше ръката на Етел малко по-дълго, отколкото би трябвало, стоеше малко по-близо до нея, отколкото беше удобно, потупваше я по рамото, докато разговаряха, и я придържаше за лакътя, когато тя слизаше по стълби. Почувствал се изведнъж несигурен, Бърни инстинктивно показваше с жестовете си, че Етел му принадлежи. За съжаление, на нея й беше трудно да не се отдръпва при това. Фиц жестоко й беше напомнил какво тя не изпитва към Бърни.

Мод дойде в редакцията в десет и половина във вторник и двете с Етел работиха заедно цяла сутрин. Мод не можеше да напише първата страница на следващия брой, преди Лойд Джордж да произнесе речта си, но във вестника имаше още много — обяви за работа, за бавачки, съвети от доктор Грийнуолд за женското и детското здраве, рецепти и писма.

— Фиц не е на себе си от гняв след сбирката — рече Мод.

— Казах ти, че няма да го пожалят.

— Той няма нищо против. Обаче Били го нарече лъжец.

— Сигурна ли си, че не е просто защото Били беше по-убедителен в спора?

— Може би — усмихна се пакостливо Мод.

— Само се надявам Били да не пострада.

— Фиц няма да направи такова нещо — твърдо отговори Мод. — Ще наруши дадената дума.

— Добре.

Обядваха в едно кафене на „Майл енд роуд“ — „Добра спирка за шофьори“, според табелата. И наистина беше пълно с шофьори на камиони. Хората зад тезгяха бодро поздравиха Мод. Двете хапнаха пай с телешко и стриди, в който евтините стриди трябваше да компенсират оскъдното телешко.

После пътуваха през целия град с автобус, за да стигнат до Уест енд. Етел вдигна поглед към гигантския циферблат на Биг Бен и видя, че е три и половина. Лойд Джордж трябваше да говори в четири. В негова власт беше да сложи край на войната и да спаси живота на милиони хора. Дали щеше да го стори?

Лойд Джордж винаги се бореше за работниците. Преди войната влезе в битка с Камарата на лордовете и с краля, за да се въведат пенсии за старост. Етел знаеше колко важно е това за безпаричните възрастни хора. В първия ден на изплащането на пенсиите Етел видя старите миньори — някога силни мъже, а сега прегърбени и треперещи — да излизат от пощенската станция в Абъроуен и открито да плачат от радост, понеже вече не бяха толкова бедни. Тогава Лойд Джордж стана герой за работническата класа. Камарата на Лордовете искаше да даде тези пари за Кралския военноморски флот.

„Бих могла да напиша речта му за днешния ден“, помисли Етел. Щях да кажа: „Има мигове в живота на всеки човек и на всеки народ, когато е правилно да се каже — направих всичко по силите си и не мога да направя нищо повече, затова ще прекратя мъките си и ще потърся друг път. През последния час дадох заповед за прекратяване на огъня по цялата британска линия във Франция. Господа, оръдията млъкнаха.“

Това можеше да се направи. Французите щяха да побеснеят, но щеше да им се наложи също да прекратят огъня или да приемат риска Великобритания да сключи сепаративен мир и да ги остави на сигурно поражение. Мирният договор би бил тежък за Франция и за Белгия, но не по-тежък от загубата на още милиони хора.

Ето това щеше да е постъпка на велик държавник. То щеше също така да сложи край на политическата кариера на Лойд Джордж — гласоподавателите никога не биха избрали човек, който губи войната. Но това беше изход!

Фиц чакаше в централното фоайе. С него беше Гас Дюър. Несъмнено и той като всички останали нямаше търпение да чуе как Лойд Джордж ще отговори на мирното предложение.

Изкачиха дългото стълбище към галерията и заеха местата си над заседателната зала. От дясната страна на Етел беше Фиц, от лявата — Гас. Под тях, редиците зелени кожени столове и от двете страни вече бяха заети от депутатите с изключение на неколцината кресла на предния ред, по традиция запазени за кабинета.

— Всички депутати са мъже — високо произнесе Мод.

Един церемониалмайстор в пълно официално придворно облекло с кадифени бричове и бели чорапи досадно изсъска:

— Тишина, моля!

Говореше някакъв редови депутат, но едва ли някой го слушаше. Всички чакаха новия министър-председател. Фиц тихо заговори на Етел:

— Брат ти ме обиди.

— Горкичкият ти — саркастично отговори тя. — Да не би чувствата ти да са наранени?

— Хората са се дуелирали и за по-малко.

— Ето ти една разумна идея като за двадесети век.

Той не се засегна от подигравката й.

— Той знае ли кой е бащата на Лойд?

Етел се поколеба. Не искаше да му каже, но нямаше желание да лъже.

Това му даде искания отговор.

— Разбирам. Това обяснява нападките, които ми отправи.

— Не смятам, че трябва да търсиш скрити мотиви. Не намираш ли, че случилото се в битката при Сома е достатъчно да разгневи войниците?

— Би трябвало да се изправи пред военния съд за неподчинение.

— Но ти обеща да не…

— Да — сърдито отвърна Фиц. — За съжаление, обещах.

Лойд Джордж влезе в залата.

Беше дребен и слаб в официален редингот. Въздългата му коса беше малко разрошена, а бухналите му мустаци вече бяха съвсем побелели. Беше на петдесет и три, но още крачеше напето. Когато седна и каза нещо на един редови депутат, Етел зърна познатата от вестникарските снимки усмивка.

Започна да говори в четири и десет. Гласът му беше попресипнал и той се оправда с възпалено гърло. Замълча за малко и после рече:

— Днес се изправям пред Камарата на общините с най-страшната отговорност, която може да легне на плещите на човек.

„Добро начало“, помисли Етел. Поне нямаше да отхвърли немската нота като маловажна хитрост или отклоняване на вниманието, както бяха постъпили французите и русите.

— Всеки човек или човеци, които ненужно или без достатъчно причини продължават ужасна война като сегашната, вземат върху душата си грях, който и океани не могат да очистят.

„Ето и библейска нотка“, забеляза Етел — подходящото за баптистки параклис споменаване за отмиването на греха.

Но тогава, като проповедник, той направи и обратното твърдение.

— Всеки човек или човеци, които от изтощение или отчаяние изоставят борбата, без да са близо до постигането на целта, с която са се захванали, ще бъдат виновни за най-голямата страхливост, показвана някога от държавен мъж.

Етел се размърда тревожно. По кой път щеше да тръгне той? Замисли се за деня на телеграмите в Абъроуен и отново видя лицата на опечалените. Нали нямаше тъкмо Лойд Джордж сред всички политици да допусне това страдание да продължава, след като можеше да го прекрати? А ако го допусне, то какъв тогава е смисълът изобщо да се занимава с политика?

После той цитира Ейбрахам Линкълн.

— Приехме тази война с цел, при това с достойна цел, и войната ще свърши, когато целта бъде постигната.

Това беше злокобно. Етел искаше да го попита каква е била целта. Удроу Уилсън зададе този въпрос и още нямаше отговор. Не се получи и сега. Лойд Джордж каза:

— Възможно ли е да постигнем тази цел, като приемем поканата на германския канцлер? Това е единственият въпрос, който трябва да си зададем.

Етел беше сразена. Как може да се обсъжда този въпрос, ако никой не знае целта на войната?

Лойд Джордж повиши глас, като проповедник, който се кани да заговори за ада.

— Да влезем в преговори по покана на Германия, самообявила се за победителка, без да сме наясно с предложенията, които тя смята да направи… — тук той поспря, за да огледа Камарата, първо либералите зад него, после вдясно и накрая към консерваторите на пейките на опозицията. — … означава да сложим главите си в примка, а краят на въжето да е в ръцете на Германия!

Сред депутатите се надигна одобрителен рев.

Отказваше мирното предложение.

До Етел Гас Дюър зарови лице в ръцете си.

Етел надигна глас:

— Ами Алън Причард, убит при Сома?

Церемониалмайсторът каза:

— Тишина!

Етел се изправи.

— Сержант Пророка Джоунс, мъртъв!

— Тихо, сядай си, за Бога! — рече Фиц.

Долу Лойд Джордж продължаваше да говори, макар един-двама депутати да бяха вдигнали глави към галерията.

— Клайв Пю! — извика Етел с цяло гърло.

Двама церемониалмайстори се доближиха до нея.

— Петното Луелин!

Хванаха я за ръцете и я отведоха.

— Джоуи Понти! — изкрещя тя и те я извлякоха през вратата.

Двадесет и втора глава

Януари и февруари 1917 година

I

Валтер фон Улрих сънуваше, че пътува в каляска, за да се срещне с Мод. Каляската се спускаше по склон и започна опасно да се ускорява. Подскачаше по неравния път.

— По-бавно! По-бавно! — извика Валтер, но кочияшът не го чуваше заради чаткането на копитата. А то странно напомняше шума от двигателя на автомобил. Въпреки тази странност, Валтер се ужасяваше, че каляската ще се разбие и той никога няма да стигне до Мод. Пак се помъчи да накара кочияша да забави и от усилието да крещи се събуди.

В действителност пътуваше в автомобил — в карания от шофьора Мерцедес 37/95 Двоен Фаетон, движещ се с умерена скорост по някакъв неравен път в Силезия. Баща му седеше до него и пушеше пура. Бяха излезли от Берлин в ранните часове на утрото, и двамата увити в кожени палта — машината беше открита — и пътуваха към източната главна квартира на Върховното командване.

Сънят беше лесен за изтълкуване. Съюзниците с презрение отхвърлиха предложението за мир, на което Валтер толкова усилено опита да съдейства. Отхвърлянето засили позицията на немските военни, които искаха да подновят неограничената подводна война и да потапят всеки кораб във военната зона — боен или цивилен, пътнически или товарен, на воюваща или неутрална страна — за да принудят Великобритания и Франция да капитулират от глад. Политиците, особено канцлерът, се бояха, че това ще доведе до поражение, тъй като вероятно щеше да въвлече Съединените щати във войната, но привържениците на подводната война печелеха спора. Кайзерът показа накъде клони с назначаването на агресивния Артур Цимерман за външен министър. Ето защо Валтер сънуваше, че се е втурнал презглава към катастрофа.

Валтер бе убеден, че най-голямата опасност за Германия са Съединените щати. Целта на германската политика трябваше да бъде задържането на Америка вън от войната. Вярно бе, че Германия гладува заради съюзническата морска блокада. Русите обаче нямаше да могат да издържат още дълго. Щом капитулираха, Германия щеше да овладее богатите западни и южни райони на Руската империя с техните просторни житни поля и бездънни петролни кладенци. Тогава цялата германска армия щеше да може да се съсредоточи на Западния фронт. Това беше единствената надежда.

Щеше ли обаче кайзерът да го проумее?

Днес щеше да бъде взето окончателното решение.

Над покритата тук-там с преспи полска местност се пропукваше бледен ден. Толкова далеч от сраженията Валтер се чувстваше като избягал от час ученик.

— Трябваше да съм се върнал на фронтовата линия преди седмици — каза той.

— Явно армията те иска в Германия — отвърна Ото. — Ценят те като разузнавач-анализатор.

— Германия е пълна с по-възрастни хора, които могат да го вържат не по-зле от мен. Да не си пуснал връзките си?

Ото сви рамене.

— Смятам, че ако се ожениш и имаш наследник, може да бъдеш прехвърлен където си поискаш.

Валтер невярващо попита:

— Държиш ме в Берлин, за да ме накараш да се оженя за Моника фон дер Хелбард?

— Нямам властта да го направя. Във Върховното командване обаче може и да има хора, които разбират необходимостта от съхранението на знатните фамилии.

Това беше неискрено и Валтер щеше да възрази, но колата свърна от пътя, мина през пищно украсена порта и потегли по дълга алея, оградена от дървета с опадали листа и покрита със сняг морава. В края на алеята се намираше грамадна постройка, най-голямата, която Валтер беше виждал в Германия.

— Замъкът Плес? — попита той.

— Да.

— Огромен е.

— Триста стаи.

Излязоха от колата и влязоха във фоайе с размерите на железопътна гара. Стените бяха украсени с глигански глави, обрамчени от червена коприна. Огромно мраморно стълбище водеше към приемните на първия етаж. Половината живот на Валтер беше минал в разкошни сгради, но този замък беше нещо изключително.

Дойде един генерал — Валтер позна фон Хеншер, приятел на баща му.

— Имате време да се измиете и да се поизчеткате, ако побързате — каза той припряно, но дружелюбно. — Очакват ви в трапезарията след четиридесет минути.

Погледна Валтер.

— Това трябва да е синът ти.

— Той е в разузнаването — отговори Ото.

Валтер отривисто отдаде чест.

— Знам. Аз го включих в списъка на поканените тук. — Генералът се обърна към Валтер. — Смятам, че познавате Америка.

— Прекарах три години в нашето посолство във Вашингтон, господине.

— Хубаво. Аз никога не съм ходил в Съединените щати. Нито пък баща Ви. Всъщност, почти никой от тук присъстващите, със забележителното изключение на нашия нов външен министър.

Преди двадесет години Артур Цимерман беше пътувал от Китай за Германия през Америка — прекосил страната с влак от Сан Франциско до Ню Йорк. На основата на този опит го смятаха за специалист по Америка. Валтер не каза нищо.

Фон Хеншер продължи:

— Господин Цимерман ме помоли да се посъветвам с двама ви по един въпрос. — Валтер беше поласкан, но и озадачен. Защо му е нужно на новия външен министър неговото мнение? — По-късно ще имаме време за това.

Фон Хеншер повика един лакей в старовремска ливрея, който отведе фон Улрихови до стаята им.

Половин час по-късно бяха в трапезарията, преобразувана в заседателна зала. Валтер се огледа и смаяно разбра, че присъстваха почти всички важни хора в Германия, включително и канцлера Теобалд фон Бетман-Холвег. Вече шестдесетгодишен, късо подстриганата му коса беше почти бяла.

Повечето от старшите военни командири на Германия бяха насядали около дълга маса. За по-нископоставените, като Валтер, покрай стената бяха поставени обикновени столове в редички. Един адютант раздаде няколко копия от дълъг двеста страници меморандум. Валтер надникна в него над рамото на баща си. Видя графики за обема на внасяния и изнасяния от британските пристанища тонаж; таблици с таксите за наем на кораби и на места за стоки на корабите; калорийната стойност на британската диета; дори и изчисление колко вълна отива за една дамска пола.

Чакаха два часа и се появи кайзер Вилхелм в генералска униформа. Всички скочиха на крака. Негово величество изглеждаше блед и раздразнителен. Оставаха му няколко дни до петдесет и осмия рожден ден. Както винаги, държеше изсъхналата си лява ръка неподвижно отпусната в опит да я направи незабележима. На Валтер му беше трудно да извика чувството на ликуваща лоялност, което толкова лесно го спохождаше като момче. Повече не можеше да лъже себе си, че кайзерът е мъдрият баща на своя народ. Вилхелм II твърде видимо беше посредствен човек, напълно смазан от събитията. Некомпетентен, объркан, нещастен, той беше живо доказателство против наследствената монархия.

Кайзерът се огледа и кимна на един-двама особено приближени фаворити, включително Ото; после седна и направи жест към адмирал Хенинг фон Холцендорф, белобрадия началник-щаб на Адмиралтейството.

Адмиралът заговори, цитирайки меморандума си — броят подводници, които флотът може да поддържа по всяко време, корабният тонаж, необходим на Съюзниците, за да могат да оцелеят, и скоростта, с която можеха да заменят потопените съдове.

— Смятам, че можем да потопяваме шестстотин хиляди тона месечно — заяви той.

Представянето беше впечатляващо — всяко твърдение бе подкрепено с цифри. Валтер бе скептичен единствено заради прекалената прецизност и увереност на адмирала — нима войната бе толкова предсказуема?

Фон Холцендорф посочи някакъв овързан с лента документ на масата — вероятно императорският указ за започване на неограничената подводна война.

Ако Ваше Величество одобри плана ми днес, гарантирам, че Съюзниците ще капитулират точно след пет месеца.

Той седна.

Кайзерът погледна канцлера. „Сега ще чуем по-реалистична преценка“, рече си Валтер. Бетман беше канцлер вече седем години и за разлика от монарха разбираше сложността на международните отношения.

Бетман говореше мрачно за влизането на Америка във войната и за огромните й човешки, материални и парични резерви. В своя подкрепа привеждаше мненията на всички високопоставени немци, запознати със Съединените щати. За разочарование на Валтер обаче той изглеждаше като някой, който върши работата си механично. Сигурно смяташе, че кайзерът вече е взел решението си. Нима срещата просто щеше да одобри вече взетото решение? Беше ли Германия обречена?

Кайзерът не обръщаше задълго внимание на хората, които не бяха съгласни с него. Докато канцлерът говореше, той се въртеше, сумтеше нетърпеливо и правеше физиономии. Бетман започна да се колебае.

— Ако военните власти смятат подводната война за изключително важна, не съм в положението да им противореча. От друга страна…

Така и не успя да обясни какво има от другата страна. Фон Холцендорф скокна и го прекъсна:

— Давам думата си на военноморски офицер, че нито един американец няма да стъпи на континента!

„Това е абсурдно“, помисли си Валтер. Какво общо имаше думата му на военноморски офицер с каквото и да е? Но мина по-добре от всичките му статистически данни. Кайзерът живна и още няколко души кимнаха одобрително.

Бетман явно се отказа. Тялото му се отпусна в стола, напрежението си отиде от лицето му и той изрече със сломен глас:

— Ако успехът ни дава знак, трябва да го следваме.

Кайзерът махна с ръка и фон Холцендорф бутна овързания с лента документ през масата. „Не“, помисли си Валтер, „не можем да вземаме такова съдбоносно решение на толкова незадоволителни основания!“

Кайзерът хвана писалката и се подписа: „Вилхелм I. R.“[9]

Остави я и се изправи.

Всички скочиха на крака.

„Не може това да е краят“, рече си Валтер.

Кайзерът излезе от залата. Напрежението изчезна и се понесе жуженето на разговорите. Бетман остана на мястото си, свел поглед към масата. Изглеждаше като човек, който е посрещнал съдбата си. Шепнеше нещо, та Валтер се приближи да го чуе. Беше на латински — Finis Germaniae, краят на Германия.

Появи се генерал фон Хеншер и каза на Ото:

— Ако желаеш, ела с мен. Каня те на частен обяд. И Вие също, млади човече.

Отведе ги в друга стая, където имаше студен бюфет.

Замъкът Плес се ползваше като резиденция на кайзера, така че храната беше добра. Валтер беше ядосан и потиснат, но като всички останали германци, беше и гладен и струпа в чинията си висока купчина студено пилешко, картофена салата и бял хляб.

— Външният министър Цимерман очакваше днешното решение — каза фон Хеншер. — Иска да знае какво можем да сторим, за да откажем американците от влизането във войната.

„Вероятността е твърде малка“, помисли Валтер. „Ако потапяме американски кораби и погубваме американски граждани, няма какво толкова да направим, за да смекчим удара.“

Генералът продължи:

— Можем ли например да възпламеним протестно движение у онези милион и триста хиляди американци, които са родени тук, в Германия?

Валтер вътрешно простена.

— Абсолютно невъзможно — отговори той. — Това е една глупава измислица.

— Внимавай, когато говориш с висшестоящи — тросна се баща му.

Фон Хеншер махна успокоително с ръка.

— Нека момчето каже каквото мисли, Ото. Искам да получа откровеното му мнение. Защо казвате това, господин майор?

— Те не обичат отечеството. Защо според Вас са заминали? Може да ядат вурстчета и да пият бира, обаче са американци и аз смятам, че ще се бият за Америка.

— А ирландците в Америка?

— Същото. Те мразят британците, разбира се, но когато наши подводници убиват американци, те повече ще намразят нас.

Ото се обади сприхаво:

— Как може президентът Уилсън да ни обяви война? Той току-що спечели изборите, защото не е намесил Америка във войната!

Валтер сви рамене.

— В някои отношения това би го улеснило. Хората ще повярват, че не е имал друг избор.

— Какво може да го спре? — попита фон Хеншер.

— Защита за корабите на неутралните държави…

— Дума да не става — прекъсна го баща му. — Неограничена означава неограничена. Това поиска военноморският флот, това и получи от Негово величество.

— Ако не е вероятно вътрешнополитически въпроси да обезпокоят Уилсън, има ли някаква възможност той да бъде разсеян с външнополитически проблеми в неговото полукълбо? — каза Хеншер и се обърна към Ото. — Мексико да речем?

Ото се усмихна доволно.

— Помниш Ипиранга. Трябва да призная, че това беше един малък триумф на агресивната дипломация.

Валтер не споделяше радостта на баща си от инцидента с натоварения с оръжия кораб, пратен от Германия за Мексико. Ото и приятелите му бяха накарали президента Уилсън да изглежда глупаво, ала можеше един ден и да съжаляват за това.

— А сега? — попита фон Хеншер.

— По-голямата част от американската армия е разположена или в Мексико, или на самата граница — отговори Валтер. — Формално те преследват един разбойник на име Панчо Вийя. Президентът Каранса се пръска от яд от нарушаването на суверенитета на територията му, обаче няма какво да направи.

— Ако получи помощ от нас, това ще промени ли нещо?

Валтер се замисли. Подобни дипломатически пакости му се струваха рисковани, но беше длъжен да отговори възможно най-точно.

— Мексиканците вярват, че Тексас, Ню Мексико и Аризона са заграбени от тях. Мечтаят да си ги върнат, както французите бленуват за Елзас и Лотарингия. Президентът Каранса може и да е достатъчно глупав да повярва, че това е възможно.

— Във всеки случай, подобен опит със сигурност ще отклони вниманието на американците от Европа! — енергично рече Ото.

— За известно време — неохотно се съгласи Валтер. — В дългосрочен план нашата намеса може да укрепи позициите на онези американци, които искат да влязат във войната на страната на Антантата.

— Тъкмо краткосрочната перспектива ни интересува. Чу фон Холцендорф — до пет месеца нашите подводници ще поставят Съюзниците на колене. Единственото, което искаме, е през това време американците да са заети.

— А Япония? — попита фон Хеншер. — Има ли някаква възможност японците да бъдат убедени да нападнат Панамския канал или даже Калифорния?

— Реалистично погледнато, не — твърдо отговори Валтер. Разговорът все повече се отдалечаваше в сферата на фантазиите.

Фон Хеншер обаче настояваше:

— Въпреки това самата заплаха може да ангажира повече войски на Западното крайбрежие.

— Допускам, че би могла, да.

Ото попи устни със салфетката си.

— Всичко това е много интересно, обаче аз трябва да проверя дали Негово величество няма нужда от мен.

Тримата станаха.

— Ако позволите да кажа, господин генерал… — подхвана Валтер.

Ото въздъхна, но фон Хеншер каза:

— Моля.

— Убеден съм, че всичко това е много опасно, господин генерал. Тръгне ли слух, че видни германци дори само са обсъждали възможността да подтикнат мексиканците или да насърчат японско нападение над Калифорния, американското обществено мнение така ще се разяри, че обявяването на война ще дойде много по-скоро от очакването, ако не и незабавно. Простете ми, че говоря очевидни неща, обаче този разговор трябва да остане в пълна тайна.

— Много добре — отговори фон Хеншер. Усмихна се на Ото. — Двамата с баща Ви, разбира се, сме от старото поколение, но все пак знаем нещичко. Можете да разчитате на нашата дискретност.

II

Фиц беше доволен от презрителното отхвърляне на германското предложение за мир и горд от своята роля в този процес, ала когато всичко свърши, той почна да се съмнява.

Обмисляше го, докато крачеше — или по-скоро, куцаше — през „Пикадили“ сутринта в сряда, седемнадесети януари, на път за кабинета си в сградата на Адмиралтейството. Мирните преговори биха предоставили на германците коварен начин да заздравят своите придобивки и да узаконят властта си над Белгия, североизточна Франция и части от Русия. Ако Великобритания вземе участие в тези преговори, това ще е равнозначно на признаване на разгрома. А Великобритания още не беше победила.

Думите на Лойд Джордж за борба до пълна победа изглеждаха добре във вестниците, но на всички разумни хора беше ясно, че това е само мечта. Войната щеше да продължи — може би още година, може би повече. И ако американците продължават да пазят неутралитет, в крайна сметка тя щеше да завърши с мирни преговори. А ако никой не може да спечели тази война? Още един милион войници ще загинат напразно. Мисълта, че в крайна сметка Етел може и да е права, преследваше Фиц.

А ако Великобритания загуби? Ще последва финансова криза, безработица и нищета. Работниците ще подемат призива на бащата на Етел и ще кажат, че не им е било позволено да гласуват за войната. Гневът на хората срещу техните управници ще е неудържим. Протестите и шествията ще преминат в бунтове. Само преди малко повече от век парижаните убиха своя крал и по-голямата част от аристокрацията. Могат ли лондончаните да направят същото? Фиц си представи как е с вързани ръце и крака и каруцата го кара към мястото на екзекуцията, а тълпата го плюе и освирква. По-лошото беше, че си представи как това се случва с Мод и леля Хърм, и Беа, и Бой. Пропъди кошмарното видение от ума си.

„Етел е огън“, помисли Фиц със смесица от възхищение и съжаление. Беше смазан от неудобство, когато изхвърлиха гостенката му от галерията при речта на Лойд Джордж, ала в същото време се почувства още по-привлечен от нея.

За нещастие, тя се обърна против него. Фиц я последва и я настигна в централното фоайе, а тя упрекна него и подобните му за продължаването на войната. От думите й човек можеше да остане с впечатлението, че всеки загинал във Франция войник е убит лично от Фиц.

Това сложи край на плана му за къщата в Челси. Прати на Етел няколко бележки, обаче тя не му отговори. Фиц тежко понесе разочарованието. Когато помислеше за приятните следобеди, които двамата можеха да прекарват в това любовно гнездо, усещането за загуба пронизваше болезнено гърдите му.

Все пак получи някаква утеха. Беа взе присърце упреците му. Сега го приемаше в спалнята си, облечена в нощница, и му предлагаше уханното си тяло както когато бяха младоженци. В крайна сметка, тя беше добре възпитана благородничка и знаеше какво е предназначението на една съпруга.

Докато размишляваше за покорната княгиня и неустоимата активистка, Фиц влезе в старата сграда на Адмиралтейството и намери на писалището си частично дешифрирана немска телеграма.

Началото гласеше:

Берлин до Вашингтон. В.158.

16 януари 1917 г.

Фиц механично погледна края, за да разбере от кого е телеграмата. Името беше:

Цимерман.

Това възбуди интереса му. Съобщението беше от германския външен министър до посланика на страната в Съединените щати. Фиц написа с молив превод на текста, като оставяше хиксове и питанки на мястото на неразчетените кодови групи.

Строго секретно, за лично сведение на Ваше превъзходителство и за препращане на посланика на Империята в (?Мексико?) с хххх по безопасен път.

Въпросителните означаваха кодова група с несигурно значение. Декодиращите правеха предположения. Ако бяха прави, то тази телеграма беше за посланика на Германия в Мексико. Само се изпращаше през посолството във Вашингтон.

„Мексико“, рече си Фиц. „Колко странно.“

Следващото изречение беше напълно декодирано:

Предлагаме на 1 февруари започването на неограничена подводна война.

— Боже мой! — продума Фиц. Очакваха решението със страх, а тази телеграма го потвърждаваше със сигурност, при това с дата! Новината беше истински удар за Стая 40.

При това обаче ще се стараем да запазим Америка неутрална хххх. Ако не можем, то предлагаме на (?Мексико?) съюз на следната основа: водене на война, сключване на мир.

„Съюз е Мексико?“, говореше си Фиц. „Това си го бива. Американците ще полудеят!“

Понастоящем Ваше превъзходителство трябва тайно да осведоми президента за започването на война със САЩ хххх и в същото време да започне преговори между нас и Япония хххх нашите подводници ще принудят Англия да търси мир след няколко месеца. Потвърдете получаване.

Фиц вдигна очи и срещна погледа на младия Карвър, който — както сега забеляза — щеше да се пръсне от вълнение.

— Навярно четете прихванатата телеграма на Цимерман — каза младши лейтенантът.

— Доколкото е възможно — хладно отвърна Фиц. Той беше не по-малко превъзбуден от Карвър, но умееше да се прикрива по-добре. — Защо дешифровката е толкова разпокъсана?

— Кодът е нов. Още не сме го разбили напълно. Въпреки това съобщението е много сериозно, нали?

Фиц отново прочете превода си. Карвър не преувеличаваше. Това тук много приличаше на опит да се накара Мексико да влезе в съюз с Германия срещу Съединените щати. Беше сензационно.

Можеше дори да разгневи американския президент достатъчно, та да обяви война на Германия.

Сърцето на Фиц забърза.

— Съгласен съм. И ще го отнеса право на Намигващия Хол. — Капитан Уилям Реджиналд Хол, началникът на военноморското разузнаване, има хроничен тик на лицето, който му донесе този прякор; но с главата му всичко си беше наред. — Ще ми задава въпроси и трябва да имам някои готови отговори. Какви са изгледите за пълно дешифриране?

— Новият код ще ни отнеме няколко седмици.

Фиц изпъшка раздразнено. Пресъздаването на новите кодове от основните им положения беше трудна работа, с която не биваше да се прибързва.

— Забелязвам обаче, че телеграмата трябва да се препрати от Вашингтон в Мексико — продължи Карвър. — По този път те все още ползват стария дипломатически код, който ние разбихме преди повече от година. Може би ще се сдобием с копие на препратената телеграма?

— Навярно можем! — разпалено отвърна Фиц. — Имаме агент в телеграфната служба в Мексико сити. — Замисли се за бъдещите ходове. — Когато разкрием това пред света…

— Не можем да го направим — тревожно рече Карвър.

— И защо не?

— Германците ще разберат, че ние четем техния обмен.

Фиц разбираше, че Карвър има право. Това беше вечният проблем на разузнаването: как да се използват данните, без да се разкрива източникът.

— Но това съобщение е толкова важно, че може да пожелаем и да поемем риска.

— Съмнявам се. Този отдел е донесъл много достоверни сведения. Няма да го застрашат.

— По дяволите! Нима можем да попаднем на нещо такова и после да не ни е по силите да го използваме?

— В тази работа се случва — сви рамене Карвър.

Фиц не беше готов да приеме. Включването на Америка щеше да сложи край на войната. То определено заслужаваше всякакви жертви. Ала той познаваше армията достатъчно добре и беше наясно, че в нея има хора, които ще покажат повече смелост и ум в защитата на един отдел, отколкото на някой редут. Възражението на Карвър трябваше да се приеме сериозно.

— Трябва ни някаква история за прикритие.

— Да кажем, че американците са прихванали телеграмата — предложи Карвър.

Фиц кимна.

— Тя трябва да се препрати от Вашингтон до Мексико, значи можем да кажем, че американското правителство я е получило от телеграфната компания Уестърн юниън.

— На тях може и да не им хареса…

— Да вървят по дяволите щом не им харесва. Сега, как точно ще използваме тази информация, за да извлечем възможно най-голям ефект? Дали нашето правителство прави изявление? Дали даваме съобщението на американците? Дали включваме трета страна, която да предизвика реакция от немците?

Карвър вдигна ръце, все едно се предава.

— Тук не съм в свои води.

— Аз обаче съм — рече Фиц, споходен от вдъхновение. — И познавам точно човека, който ще ни помогне.

III

Фиц се срещна с Гас Дюър в една кръчма в Южен Лондон, Рингът.

За изненада на Фиц, Дюър беше почитател на бокса. Като юноша беше участвал в състезания на арената на брега на езерото в Бъфало, а през 1914 година при пътуванията си в Европа беше гледал мачове във всички столици. „Не дава изява на ентусиазма си“, помисли иронично Фиц — боксът не беше популярна тема за разговори на чай в Мейфеър.

В Рингът обаче имаше представители на всички класи. Джентълмени в официални костюми се смесваха с докери в опърпани палта. Букмейкъри приемаха незаконни залози на всеки ъгъл, а келнерите сновяха с претрупани подноси с халби бира. Въздухът тежеше от дима на пури, лули и цигари. Нямаше места за седене, нямаше и жени.

Фиц откри Гас, потънал в разговор с някакъв лондончанин със счупен нос. Спореха за американския боксьор Джак Джонсън, първият чернокож световен шампион в тежката категория, чиито брак с бяла жена накара християнските проповедници да поискат линч. Лондончанинът раздразни Гас, понеже беше съгласен с проповедниците.

Фиц таеше надеждата Гас да се влюби в Мод. Би бил добра партия. И двамата бяха интелектуални, либерални, опасно сериозни във всичко и все четяха книги. Дюърови бяха семейство със „стари пари“, както се казваше в Америка — най-близкото до аристокрация там.

Освен това и Гас, и Мод бяха привърженици на мира. Мод винаги проявяваше особен плам относно прекратяването на войната; Фиц нямаше представа защо. А Гас благоговееше пред началника си, Удроу Уилсън, който преди месец призова в една реч за „мир без победа“ — израз, който вбеси Фиц, както и повечето британски и френски първенци.

Ала съвместимостта, която Фиц забелязваше между Гас и Мод, не беше довела доникъде. Фиц обичаше сестра си, но се питаше какво не й е наред. Да не би да искаше да остане стара мома?

Когато успя да откъсне Гас от събеседника му, Фиц повдигна въпроса за Мексико.

— Голяма бъркотия е — рече Гас. — Уилсън оттегли генерал Пършинг и войските му в опит да угоди на президента Каранса, но това не свърши работа. Каранса отказва дори да обсъди граничните патрули. Защо питате?

— Ще Ви кажа по-късно. Сега почва следващият мач.

Докато наблюдаваха как Бени Еврейчето пердаши Плешивия Албърт Колинс, Фиц реши да не повдига темата за германското мирно предложение. Знаеше, че Гас е сломен от провала на уилсъновата инициатива. Гас не спираше да се пита дали не е могъл да се справи по-добре или да направи още нещо в подкрепа на президентския план. Фиц смяташе, че планът още от самото начало е бил обречен, защото никоя от враждуващите страни не искаше истински мира.

В третия рунд Плешивия Албърт падна и остана да лежи.

— Хванахте ме тъкмо навреме — каза Гас. — Прибирам се у дома.

— Нямате търпение да се върнете?

— Ако стигна. Може по пътя да ме потопи някоя подводница.

Германците бяха подновили неограничената подводна война на първи февруари, точно както пишеше в прихванатата телеграма на Цимерман. Това разгневи американците, но не толкова, колкото Фиц се беше надявал.

— Реакцията на президента Уилсън на обявяването на подводната война беше изненадващо умерена — каза той.

— Скъса дипломатическите отношения с Германия. Това не е умерено.

— Обаче не обяви война.

Това беше съкрушило Фиц. Той се бори упорито срещу мирните преговори, обаче Мод, Етел и техните пацифистки приятели имаха право — в обозримото бъдеще нямаше надежда за победа без допълнителна помощ отнякъде. Фиц беше убеден, че неограничената подводна война ще доведе до намесата на американците. Засега това не се случваше.

— Честно казано, мисля, че президентът Уилсън се разгневи от решението за подводниците и сега е готов да обяви война. Опита всичко друго, за Бога. Но той спечели втория си мандат като човека, който ни удържа вън от войната. Единственият начин да се обърне е да се понесе във войната на вълната на общественото одобрение.

— В този случай — отвърна Фиц, — вярвам, че разполагам с нещо, което може да му помогне.

Гас вдигна вежда.

— Откакто ме раниха, работя в един отдел, който дешифрира прихванатите съобщения на немците. — Фиц извади от джоба си лист, изписан от неговата ръка. — Вашето правителство ще получи това официално до няколко дни. Показвам Ви го сега, понеже имаме нужда от съвет какво да правим.

Даде листа на Гас.

Британският шпионин в Мексико сити беше засякъл препредаденото съобщение със стария код, затова сега Фиц даде на Гас напълно дешифрирания текст на телеграмата на Цимерман. Тя гласеше следното:

Вашингтон до Мексико, 19 януари 1917 г.

Възнамеряваме на първи февруари да започнем неограничена подводна война. Въпреки това ще се стараем САЩ да останат неутрални. В случай на неуспех, предлагаме на Мексико съюз при следните условия:

Да воюваме заедно.

Да сключим мир заедно.

Щедра финансова подкрепа и ангажимент от наша страна Мексико да си отвоюва загубените територии в Тексас, Ню Мексико и Аризона. Уговарянето на подробностите остава на Вас.

Ще осведомите президента за горното в строга поверителност, веднага щом избухването на войната със САЩ е сигурно и ще добавите предложението той по своя инициатива да покани Япония да се присъедини и същевременно да посредничи между Япония и нас.

Моля, обърнете на президента внимание върху факта, че безкомпромисното използване на нашите подводници сега предлага перспективата до няколко месеца да принудим Англия да търси мир.

Гас приближи листа към очите си и прочете няколко реда на оскъдната светлина на боксовия ринг.

— Съюз? Боже мой!

Фиц се озърна. Беше започнал нов мач и шумът на тълпата не позволяваше някой да чуе Гас.

Той продължи да чете.

— Да отвоюват Тексас? — рече той невярващо. После се ядоса. — Да поканят Япония? — Вдигна поглед от листа. — Това е нечувано!

Тъкмо на такава реакция се надяваше Фиц и сега трябваше да прикрие възбудата си.

— Нечувано е точната дума — каза той с пресилена сериозност.

— Германците предлагат да платят на Мексико да нахлуе в Съединените щати!

— Да.

— И молят Мексико да опита да въвлече и Япония!

— Да.

— Почакайте само това да се разчуе!

— Именно затова искам да поговорим. Ние искаме да сме сигурни, че това е публикувано по изгоден за вашия президент начин.

— Защо британското правителство просто не разкрие пред света този документ?

Гас явно не го беше премислил.

— По две причини — отговори Фиц. — Първо, ние не искаме Германците да знаят, че четем телеграмите им. Второ, може да ни обвинят, че ние сме подправили тази прихваната телеграма.

Гас кимна.

— Извинете ме. Бях прекалено ядосан и не разсъдих. Нека го погледнем спокойно.

— Ако е възможно, бихме желали да кажете, че правителството на Съединените щати е получило копие на телеграмата от Уестърн юниън.

— Уилсън няма да изрече лъжа.

— Тогава се сдобийте с копие от Уестърн юниън и няма да е лъжа.

Гас кимна.

— Би трябвало да е възможно. Що се отнася до втория проблем, кой може да обяви телеграмата, без да бъде заподозрян в измама?

— Самият президент според мен.

— Това е една възможност.

— Обаче имате по-добра идея?

— Да — умислено отвърна Гас. — Убеден съм, че имам.

IV

Етел и Бърни се ожениха в евангелския параклис „Голгота“. Нито един от двамата нямаше силни възгледи относно религията, но пък харесваха пастора.

След речта на Лойд Джордж Етел не беше общувала с Фиц. Откритото му противопоставяне на мира остро й напомни каква е истинската му природа. Фиц защитаваше всичко, което тя мразеше, традицията, консерватизма, експлоатацията на работническата класа, незаработеното богатство. Етел не можеше да е любовница на такъв човек и се срамуваше, че се е поблазнила от къщата в Челси. Нейната истинска сродна душа беше Бърни.

Етел носеше розовата копринена рокля и шапката с цветя, които Валтер фон Улрих й купи за сватбата си с Мод Фицхърбърт. Нямаше шаферки, но Милдред и Мод бяха почетни дами. Родителите на Етел дойдоха от Абъроуен с влака. За съжаление, Били беше във Франция и не можа да вземе отпуск. Малкият Лойд беше в костюмче на паж, специално направено за него от Милдред, небесносиньо, с месингови копчета и малка шапчица.

Бърни изненада Етел, довеждайки своето семейство, за което никой не знаеше. Старата му майка говореше само идиш и си мърмореше под носа по време на цялата служба. Живееше със заможния по-голям брат на Бърни, Тео, който притежаваше фабрика за велосипеди в Бирмингам, както разбра Милдред, докато флиртуваше с него.

След церемонията поднесоха в залата чай и кейк. Нямаше алкохол, което устройваше мама и тате, а пушачите трябваше да излязат навън. Мама целуна Етел и каза:

— Радвам се да видя, че най-накрая все пак се устрои.

„Изразът все пак носи много тежест“, помисли Етел. Означава „Поздравления, въпреки че си една паднала жена и имаш незаконнородено дете, чийто баща никой не познава, и се жениш за евреин, и живееш в Лондон, което е все едно да живееш в Содом и Гомор“. Но Етел прие резервираната благословия на мама и се закле никога да не казва такива неща на своето дете.

Мама и тате си бяха купили евтини билети с връщане в същия ден и си тръгнаха, за да хванат влака. Когато повечето гости се разотидоха, останалите се отбиха в Кучето и патицата да пийнат.

Етел и Бърни се прибраха, когато стана време Лойд да си ляга. Същата сутрин Бърни беше натоварил малкото дрехи и многото книги, които притежаваше, в една ръчна количка и ги беше докарал от квартирата си в къщата на Етел.

За да си подарят една нощ насаме, сложиха Лойд да спи горе, с децата на Милдред, което той прие като специална привилегия. После Етел и Бърни пийнаха какао в кухнята и си легнаха.

Етел имаше нова нощница. Бърни облече чиста пижама. Когато влезе в леглото до Етел, той почна нервно да се поти. Етел го погали по лицето.

— Макар да съм белязана жена, нямам много опит. Само с първия ми съпруг, при това едва няколко седмици преди да замине.

Тя не беше казала на Бърни за Фиц и никога нямаше да му каже. Само Били и адвокатът Албърт Солман знаеха истината.

— По-добре си от мене — отговори Бърни, но тя можа да долови, че той вече почва да се успокоява. — Аз имах само няколко закачки.

— Как се казват?

— О, не искаш да знаеш.

— Искам — засмя се Етел. — Колко жени? Шест? Десет? Двадесет?

— Мили боже, не. Три. Първата беше Рейчъл Райт, в училище. След това ми каза, че трябва да се оженим и аз й повярвах. Много се притесних.

Етел се разкиска.

— Какво стана?

— След една седмица тя го направи с Мики Армстронг и така аз се отървах.

— Хубаво ли беше е нея?

— Предполагам. Бях само на шестнадесет. Преди всичко исках да мога да казвам, че съм го правил.

Етел нежно го целуна и попита:

— Коя беше следваща?

— Карол МакАлистър. Съседка. Платих й един шилинг. Кратко се получи — мисля, че тя знаеше какво да прави и да говори, за да се свърши бързо. Харесваше й частта с получаването на парите.

Етел се свъси неодобрително, после си припомни къщата в Челси и осъзна, че е планирала да постъпи досущ като Карол МакАлистър. Почувства се неудобно.

— А другата?

— Една по-възрастна жена. Беше ми хазяйка. Дойде в леглото ми една нощ, когато съпругът й отсъстваше.

— С нея беше ли хубаво?

— Прекрасно. За мен бяха щастливи времена.

— Какво се обърка?

— Съпругът й стана подозрителен и трябваше да напусна.

— И после?

— После срещнах теб и загубих всякакъв интерес към другите жени.

Започнаха да се целуват. След малко Бърни вдигна полите на нощницата й и се качи отгоре й. Беше нежен, притесняваше се да не й причини болка, но проникна лесно. Етел усети прилив на обич към него заради добрината му, интелигентността му и предаността му към нея и детето. Прегърна го и притисна тялото му към своето. Скоро той свърши. Двамата полежаха доволни и заспаха.

V

Гас Дюър забеляза, че дамските поли са се променили. Сега разкриваха глезените. Преди десет години беше възбуждащо да зърнеш глезен, а сега беше скучно. Може би жените прикриваха голотата си, за да станат по-съблазнителни, а не обратното.

Роза Хелман носеше тъмночервено палто, което падаше на плисета от колана надолу, доста модерно. Беше поръбено с черна кожа и Гас предположи, че това е добре дошло във Вашингтон през февруари. Сивата й шапка беше малка, кръгла, с червена панделка и перо. Не особено практично, но пък кога за последен път шапките на американките са били изработени с практична цел?

— Поканата е чест за мен — каза тя. Гас не знаеше дали не му се подиграва. — Ти току-що се върна от Европа, нали?

Обядваха в трапезарията на хотел Уилърд, на две пресечки източно от Белия дом. Гас я беше поканил с определена цел.

— Имам една история за теб — каза той, веднага щом поръчаха.

— О, добре! Нека отгатна. Президентът ще се разведе с Едит и ще се ожени за Мери Пек?

Гас се намръщи. Уилсън имаше флирт с Мери Пек, докато беше женен за първата си съпруга. Гас се съмняваше, че са извършили прелюбодеяние, обаче Уилсън беше проявил глупостта да й пише писма, които показваха повече привързаност, отколкото беше прилично. Вашингтонските клюкари знаеха всичко за историята, но нямаше нищо отпечатано.

— Говоря за нещо сериозно — сухо рече Гас.

— О, съжалявам — отвърна Роза. Придаде си сериозно изражение, от което Гас едва не прихна.

— Единственото условие ще е, че не можеш да посочиш Белия дом като източник на тази информация.

— Съгласна съм.

— Ще ти покажа телеграма от германския външен министър Артур Цимерман до германския посланик в Мексико.

Роза беше изумена.

— Откъде получи телеграмата?

— От Уестърн юниън — излъга Гас.

— Не е ли кодирана?

— Кодовете могат да се разбият.

Той й подаде напечатан на машина екземпляр на английския превод на пълния текст.

— Това неофициално ли е?

— Не. Искам само да не споделяш откъде я имаш.

— Добре. — Роза зачете. След миг зяпна. Вдигна поглед. — Гас, това истина ли е?

— Кога си ме чувала да си правя груби шеги?

— Никога. — Тя продължи да чете. — Германците ще платят на Мексико да нахлуе в Тексас?

— Така казва господин Цимерман.

— Това не е история, Гас. Това е ударът на века!

Той си позволи лека усмивка и опита да не дава израз на триумфа си.

— Помислих си, че това ще кажеш.

— Самостоятелно ли действаш, или от името на президента?

— Роза, мислиш ли си, че бих сторил такова нещо без одобрение от най-високо място?

— Не, предполагам. Охоо. Значи получавам това от президента Уилсън.

— Неофициално.

— Откъде да знам, че е вярно? Не съм на мнение, че мога да напиша статията само на основата на лист хартия и твоите думи.

Гас очакваше тази изненада.

— Държавният секретар Дансинг лично ще потвърди достоверността на телеграмата пред шефа ти, стига разговорът да е поверителен.

— Така може.

Тя отново погледна листа.

— Това променя всичко. Можеш ли да си представиш реакцията на американския народ при прочитането му?

— Смятам, че ще ги направи по-склонни да се включат във войната и да се сражават с Германия.

— По-склонни? — попита тя. — Направо ще побеснеят! Уилсън ще трябва да обяви война.

Гас не каза нищо.

Миг по-късно Роза изтълкува мълчанието му.

— А, разбирам. Ето защо съобщаваш за телеграмата. Президентът иска да обяви война.

Беше съвършено права. Той се усмихна; наслаждаваше се на интелектуалното надиграване с умна жена.

— Не казвам такова нещо.

— Но тази телеграма така ще разяри американския народ, че той ще иска война. А Уилсън ще може да заяви, че не е отстъпил от предизборните си обещания — общественото мнение го е заставило да промени политиката си.

Даже беше прекалено умна за целите му. Той притеснено я попита:

— Няма да напишеш това в статията си, нали?

Тя се усмихна.

— О, не. Просто отказвам да приема каквото и да е за чиста монета. Знаеш, че някога бях анархист.

— А сега?

— Сега съм репортер. И има само един начин тази статия да бъде написана.

Той изпита облекчение.

Сервитьорът им донесе обяда — бланширана сьомга за нея, пържола и картофено пюре за него. Роза стана.

— Трябва да се връщам в редакцията.

Гас се сепна.

— Ами обядът ти?

— Ти сериозно ли говориш? — попита тя. — Не мога да ям. Не осъзнаваш ли какво направи?

Той смяташе, че разбира, но се обърна към нея:

— Кажи ми.

— Ти току-що вкара Америка във войната.

Гас кимна.

— Така е — каза той. — Отивай и го напиши.

— Хей — отвърна му тя. — Благодаря ти, че се спря на мен.

След миг излезе.

Двадесет и трета глава

Март 1917 година

I

Тази зима в Петроград беше студена и гладна. Цял месец термометърът пред казармите на Първи картечен полк показваше минус петнадесет градуса. Хлебарите спряха да пекат баници, сладкиши, курабии и каквото и да е друго освен хляб, но брашното пак не достигаше. На вратата на кухните на казармата беше поставен караул, понеже твърде много войници опитваха да си изпросят или откраднат допълнителна храна.

В един ужасно студен ден в началото на март Григорий си взе гарнизонен отпуск и реши да види Владимир, който би трябвало да е с хазяйката, докато Катерина е на работа. Той нахлузи шинела и тръгна през заледените улици. На Невски проспект срещна погледа на едно просекинче, момиче на около девет години, застанало на ъгъла в арктическия вятър. Нещо в нея го смути и той се намръщи, докато я подминаваше. Миг по-късно осъзна какво го е смаяло. Тя го беше погледнала, за да го привлече като мъж. Той толкова се стресна, че спря. Как можеше да проституира на такава възраст? Обърна се с намерението да я попита, но тя си бе отишла.

Продължи нататък с объркан ум. Знаеше, разбира се, че съществуват мъже, които искат да блудстват с деца; научи го преди години, когато той и малкият Лев потърсиха помощ от един свещеник. Но по някакъв начин гледката на деветгодишното момиченце, което жалко изобразяваше подканящата усмивка, му причини голяма мъка. Дощя му се да плаче за страната си. „Ние превръщаме децата си в проститутки“, помисли си той; „може ли да се стигне до нещо по-лошо от това?“

Беше в мрачно настроение, когато стигна старата си квартира. Щом влезе в къщата, чу как Владимир реве. Качи се до стаята на Катерина и намери детето само — личицето му беше зачервено и разкривено от плач. Той го хвана и го залюля.

Стаята беше чиста и спретната и ухаеше на Катерина. Григорий идваше в повечето неделни дни. Имаха си установен ред — излизаха сутринта, връщаха се у дома и приготвяха обяд с храната, която Григорий беше успял да донесе от казармата. След това, докато Владимир спеше следобедния си сън, двамата се любеха. В неделните дни, когато имаше достатъчно за ядене, Григорий изживяваше истинско блаженство в тази стая.

Виковете на Владимир отслабнаха до неспирен недоволен хленч. С детето на ръце Григорий тръгна да търси хазяйката, която трябваше да го наглежда. Намери я да изстисква с пресата мокри чаршафи в перачницата — ниска пристройка на гърба на къщата. Тя беше около петдесетинагодишна жена със сива, вързана със забрадка коса. През 1914 година, когато Григорий отиде в армията, тя беше закръглена; сега вратът й бе измършавял, а гушата провисваше. Напоследък дори и хазяйките гладуваха.

Изглеждаше стресната и виновна, когато го видя. Григорий я попита:

— Не чухте ли, че детето плаче?

— Не мога да го люлея цял ден — заоправдава се тя и продължи да върти ръчката на пресата.

— Може би е гладен.

— Изпи си млякото — бързо отвърна жената. Отговорът й беше подозрително скоростен и Григорий предположи, че тя е изпила млякото. Идеше му да я удуши.

В студения въздух на неотоплената перачница той усети как нежната бебешка кожа на Владимир излъчва топлина.

— Според мен има треска — заяви той. — Не обърнахте ли внимание на температурата му?

— Аз какво, да не би да съм и лекар?

Владимир спря да плаче и отпадна, което още повече обезпокои Григорий. Обикновено той беше живо, дейно дете, любопитно и леко пакостливо, но сега лежеше неподвижен в ръцете на Григорий с пламнало лице и втренчен поглед.

Григорий го върна в креватчето му в ъгъла на стаята. Взе една кана от лавицата на майка му, излезе от къщата и изтича до съседната улица — там имаше смесен магазин. Купи мляко, малко захар в книжна фунийка и една ябълка.

Когато се върна, Владимир си беше все така.

Стопли млякото, подслади го, натроши в него коричка стар хляб и почна да дава залчета на детето. Помнеше, че майка му хранеше с това малкия Лев, когато той боледуваше. Владимир ядеше, като че ли е гладен и жаден.

Когато хлябът и млякото свършиха, Григорий извади ябълката. Наряза я с джобното си ножче и обели един резен. Изяде обелката и подаде останалото на Владимир с думите:

— Това за мен, това за теб.

По-преди момчето се забавляваше от тази закачка, но сега остана безразличен и ябълката изпадна от устата му.

Наблизо нямаше лекар, а и Григорий не можеше да си позволи таксата, но на няколко преки се намираше акушерка — Магда, красивата жена на стария му приятел Константин, секретар на партийната организация в завода на Путилов. Григорий и Константин играеха шах при всяка възможност — обикновено печелеше Григорий.

Той смени пеленката на Владимир и го уви в одеялото от кревата на Катерина, като остави открити само носа и очите му. Излязоха в студа.

Константин и Магда живееха в двустайно апартаментче заедно с леля й, която наглеждаше трите им малки деца. Григорий се притесняваше, че Магда ще е излязла, за да изражда някое бебе, но имаше късмет — тя си бе вкъщи.

Магда беше опитна и добросърдечна, макар и малко рязка. Тя докосна челото на Владимир и заключи:

— Има възпаление.

— Колко сериозно?

— Кашля ли?

— Не.

— Как са изпражненията му?

— Редки.

Тя свали дрешките на Владимир и каза:

— Предполагам, че гърдите на Катерина нямат достатъчно мляко.

— Как го разбра? — изненадано я попита Григорий.

— Често се среща. Една жена не може да кърми бебето си, ако самата тя е недохранена. От нищото излиза нищо. Затова и детето е толкова слабо.

Григорий не знаеше, че Владимир е слаб.

Магда бодна коремчето на Владимир и той заплака.

— Възпаление на червата — каза тя.

— Ще се оправи ли?

— Вероятно. Децата постоянно пипват някоя инфекция. Обикновено оцеляват.

— Какво можем да направим?

— Намокри челцето му с хладка вода, за да свалиш температурата. Давай му да пие много, каквото поиска. Не се притеснявай дали ще яде. Храни Катерина, за да може тя да го кърми. На него му трябва майчино мляко.

Григорий отведе Владимир вкъщи. По пътя купи още мляко и го претопли на огъня. Даваше го на Владимир с чаена лъжичка и момченцето изпи всичко. После стопли съд с вода и обърса лицето му с кърпа. Явно вършеше работа — нездравата руменина и втренченият поглед на детето изчезнаха и то задиша нормално.

Григорий бе по-малко притеснен, когато Катерина се върна в седем и половина. Изглеждаше уморена и премръзнала. Беше донесла зелка и малко свинска мас; Григорий ги сложи в тенджерата, за да приготви задушено, докато тя си почиваше. Каза й за треската на Владимир, за безотговорната хазяйка и за рецептата на Магда.

— Какво мога да сторя? — примирено изрече Катерина. — Трябва да ходя във фабриката. Няма кой друг да наглежда Володя.

Григорий нахрани детето с бульон от яхнията и го сложи да спи. След като яде заедно с Катерина и двамата легнаха на кревата.

— Не ме оставяй да спя дълго — каза му тя. — Трябва да се наредя на опашката за хляб.

— Ще отида вместо теб — отвърна Григорий. — Ти си почивай.

Щеше да се яви по-късно в поделението, но вероятно щеше да му се размине — напоследък офицерите твърде много се бояха от метеж, за да се заяждат за дребно провинение.

Катерина му повярва и заспа дълбоко.

Щом часовникът на църквата удари два часа, той обу ботушите и облече шинела. Владимир спеше спокойно. Григорий излезе от къщата и тръгна към фурната. За негова изненада там вече се беше образувала дълга опашка и той разбра, че е излязъл късничко. Стотина души, омотани в шалове, потропваха в снега. Някой си бяха донесли столове или табуретки. Предприемчив младеж с мангал продаваше овесена каша и миеше купичките в снега след обслужването на клиентите. Още десетина души се наредиха на опашката зад Григорий.

Докато чакаха, недоволстваха и разменяха клюки. Две жени пред Григорий спореха кой е отговорен за недостига на хляб — едната обвиняваше немците в двора, а другата — евреите, които укривали брашното.

— Кой управлява? — запита ги Григорий. — Ако трамваят се преобърне, обвиняваме ватмана, понеже той е бил отговорен. Не ни управляват евреите. Не ни управляват и немците. Управляват ни царят и знатните.

Това беше болшевишката партийна линия.

— Кой ще управлява, ако царя го няма? — скептично запита по-младата жена. Тя носеше жълта на цвят мека шапка.

— Смятам, че трябва да се управляваме сами — обясни Григорий. — Както във Франция и Америка.

— Не зная — обади се по-възрастната. — Но това не може да продължава така.

Магазинът отвори в пет. Минута по-късно по опашката достигнаха новините, че на човек е разрешено да взема един самун.

— Цялата нощ само за един хляб! — каза жената с жълтата шапка. Отне им един час да стигнат до челото на опашката. Жената на хлебаря пропускаше само по един човек. По-старата от жените пред Григорий влезе, и тогава стопанката обяви:

— Това е. Няма повече хляб.

Жената с жълтата шапка пророни:

— Моля ви! Само още един!

Жената на пекаря гледаше безучастно. Може би това се беше случвало и по-рано.

— Ако имаше още брашно, щеше да пече повече хляб — изрече тя. — То свърши, чувате ли ме? Не мога да ви продавам хляб, ако нямам никакъв.

По-възрастната от двойката жени излезе от магазина със самуна под палтото и забързано си тръгна.

Жената с жълтата шапка заплака. Съпругата на хлебаря затръшна вратата. Григорий се обърна и си тръгна.

II

Пролетта дойде в Петроград в четвъртък, осми март, обаче Руската империя упорито се придържаше към Юлианския календар, според който сега беше двадесет и трети февруари. Останалите европейски страни ползваха съвременния календар вече триста години.

Затоплянето съвпадна с Международния ден на жената и работничките от текстилните фабрики излязоха на стачка. Отправиха се от индустриалните предградия към центъра на града, за да протестират срещу опашките за хляб, войната и царя. За хляба беше въведена купонна система, но тя сякаш само влоши недостига.

Първи картечен полк, както и всички военни части в града, беше командирован да помага на полицията и на казашката конница в опазването на реда. „Какво ли ще стане“, питаше се Григорий, „ако войниците получат заповед да стрелят по протестиращите? Ще се подчинят ли? Или ще обърнат пушките срещу офицерите си?“ През 1905 година се бяха подчинили на заповедите и стреляха по работниците. Но оттогава руският народ беше преживял цяло десетилетие тирания, потисничество, война и глад.

Но нямаше безредици и тази вечер Григорий и неговото отделение се прибраха в казармата, без да дадат и един изстрел.

В петък още работници излязоха на стачка.

Царят се намираше в главната квартира на армията в Могильов, на четиристотин мили от столицата. За града отговаряше комендантът на Петроградския военен окръг генерал Хабалов. Той реши да задържи протестиращите вън от центъра на града. Като разположи войници по мостовете. Отделението на Григорий беше разположено недалеч от казармата — охраняваха Литейния мост през река Нева към Литейни проспект. Но водата беше замръзнала здраво и протестиращите избягваха армията, като просто минаваха по леда за радост на войниците, повечето от които им симпатизираха, подобно на Григорий.

Стачката не беше организирана от някоя политическа партия. Болшевиките, подобно на останалите леви революционни партии, се озоваха в положението да следват работниците вместо да ги водят.

Отделението на Григорий отново не влезе в действие, но другаде не беше така. Когато се прибра в казармата в събота вечерта, той узна, че полицията е атакувала демонстрантите пред железопътната гара на другия край на Невски проспект. Изненадващо казаците защитавали протестиращите от полицията. Хората приказваха за „другарите казаци“. Григорий беше скептичен. „Казаците остават верни докрай единствено на себе си“, помисли той, „просто им харесва да се бият.“

В неделя сутринта събудиха Григорий в пет часа, много преди зазоряване. По време на закуската тръгна слух, че царят е наредил на генерал Хабалов да сложи край на стачките и шествията като приложи всякаква необходима сила. „Злокобни думи“, рече си Григорий — „всякаква необходима сила.“

След закуска старшините получиха своите заповеди. Всеки взвод трябваше да пази определена точка в града — не само мостовете, но и кръстовищата, железопътните гари и пощенските станции. Постовете щяха да се свързват с полеви телефони. Столицата трябваше да се подсигури като завладян вражески град. А най-лошото беше, че полкът трябваше да разположи картечници на възможните опасни места.

Когато Григорий предаде заповедите на своите хора, те се ужасиха. Исак попита:

— Нима царят наистина ще заповяда на армията да стреля с картечници по народа?

— А ако го направи, войниците ще се подчинят ли? — отвърна Григорий.

Той едновременно се вълнуваше все повече и се боеше. Стачките го окуражаваха, понеже знаеше, че руският народ трябва да се изправи срещу управниците си. В противен случай войната щеше да се проточи, хората да гладуват и да няма изгледи Владимир да живее по-добре от Григорий и Катерина. Тъкмо това убеждение беше накарало Григорий да постъпи в партията. От друга страна, той таеше надеждата, че ако войниците просто откажат да изпълняват заповедите, революцията ще мине без особени кръвопролития. Но когато полкът му получи заповед да разположи картечници по ъглите на улиците, Григорий почна да разбира, че тази надежда е измамна.

Възможно ли беше руският народ някога да се измъкне от тиранията на царете? Понякога това изглеждаше като блян. Ала други народи бяха направили своите революции и бяха свалили потисниците. Дори англичаните веднъж убиха своя крал.

„Петроград прилича на съд с вода на огъня“, помисли си той — „вдигаше се пара, тук-там бълбукаше насилие, повърхността трептеше от горещината, ала водата сякаш не щеше да заври, докато я чакаха, досущ като в поговорката.“

Взводът на Григорий отиде в Таврическия дворец, огромната лятна резиденция на Екатерина II, където сега се помещаваше Думата, беззъбият руски парламент. Утрото беше тихо — дори гладните обичаха да поспиват до късно в неделя. Но времето се задържа слънчево и по пладне хората почнаха да прииждат от покрайнините, пеша и в трамваите. Някои се събираха в градините на Таврическия дворец. Григорий забеляза, че не всички са фабрични работници. Имаше мъже и жени от средната класа, студенти, гимназисти и неколцина заможни на вид господа. Някои бяха довели и децата си. На политическа демонстрация ли бяха излезли тези хора, или просто на разходка в парка? Григорий предполагаше, че и те самите не знаят.

На входа на двореца той забеляза добре облечен млад човек, чието хубаво лице му беше познато от фотографиите по вестниците — това беше депутатът трудовик Александър Фьодорович Керенски. Трудовиците бяха умерена фракция, отделила се от социалистите-революционери. Григорий попита депутата какво става в двореца.

— Днес царят официално разпусна Думата — отговори Керенски.

Григорий отвратено поклати глава.

— Типично. Да смажеш онези, които се оплакват, вместо да се заемеш да отстраниш причините за тяхното недоволство.

Керенски го изгледа остро. Може би не очакваше такъв анализ от един войник.

— Именно. Все едно. Депутатите пренебрегват царския указ.

— Какво ще стане?

— Повечето хора са на мнение, че демонстрациите ще стихнат, когато властите успеят да възстановят снабдяването с хляб — отговори Керенски и влезе.

Григорий се чудеше защо умерените са на мнение, че това ще стане. Ако властите са в състояние да възобновят снабдяването с хляб, нямаше ли да го сторят, вместо да въвеждат купони? Но умерените явно винаги се занимаваха повече с надеждите, отколкото с фактите.

Рано следобед Григорий с изненада видя усмихнатите лица на Катерина и Владимир. Обикновено прекарваше неделните дни с тях, а днес предполагаше, че няма да може да ги види. За голямо облекчение на Григорий, Владимир изглеждаше здрав и весел. Явно момченцето се беше преборило с възпалението. Беше достатъчно топло, та Катерина да носи палтото си отворено и пищните й форми да се виждат. На Григорий му се щеше да я погали. Тя му се усмихна и го накара да си припомни как целува лицето й, докато лежат в леглото. Прониза го почти непоносимо желание. Мразеше да пропуска прегръдките в неделните следобеди.

— Откъде знаеше, че ще съм тук? — попита той Катерина.

— Отгатнах.

— Радвам се да ви видя, обаче е опасно да сте в центъра на града.

Катерина огледа разхождащото се из парка множество.

— Струва ми се достатъчно безопасно.

Григорий нямаше как да възрази. Не се забелязваха признаци за опасност.

Майката и детето продължиха да се разхождат около замръзналото езеро. Григорий остана без дъх, когато видя как Владимир се отделя от нея и почти веднага пада. Катерина го вдигна, успокои го и двамата продължиха да вървят. Изглеждаха толкова уязвими. Какво ли щеше да стане с тях?

Когато се върнаха, Катерина каза, че ще прибере детето у дома да поспи.

— Вървете по задните улици — посъветва я Григорий. — Стойте настрана от тълпите. Не знам какво може да стане.

— Добре.

— Обещай.

— Обещавам.

През този ден Григорий не видя кръвопролития, но вечерта в казармата чу други истории от останалите групи. На Знаменския площад на войниците било наредено да стрелят по демонстрантите и загинали четиридесет души. Сякаш ледена ръка сграбчи сърцето на Григорий. Катерина може да загине просто докато върви по улицата!

Другите войници бяха не по-малко гневни от него и страстите в столовата почнаха да се разгарят. Григорий долови настроението на хората, качи се на една маса и се залови да ръководи разговорите — призова за ред и подкани войниците да се изкажат един по един. Вечерята бързо се превърна в събрание. Григорий първо покани Исак, добре познат на останалите като звездата на полковия футболен отбор.

— Постъпих в армията, за да убивам немци, а не руси — заяви Исак. Надигна се одобрителен рев. — Демонстрантите са наши братя и сестри, наши майки и бащи и едничкото им престъпление е че искат хляб!

Григорий познаваше всички болшевики в полка и ги покани да говорят, като при това внимаваше да посочва и други войници, за да изглежда непредубеден. Обикновено войниците внимаваха и не изказваха мненията си от страх да не ги докладват и да не ги накажат. Днес обаче явно не ги беше грижа.

От всички, които говориха, най-силно впечатление направи Яков, висок мъжага с рамене като на мечка. Застана на масата до Григорий със сълзи на очи.

— Когато ни заповядаха да стреляме, не знаех какво да правя — подзе той. Като че не можеше да повиши глас и помещението притихна, докато войниците се напрягаха да го чуят. — Рекох „Моля те, Господи, поведи ме“ и се вслушах в сърцето си, ала Бог не ми отговори. — Войниците мълчаха. — Вдигнах пушката. Капитанът викаше „Огън! Огън!“. А по кого трябваше да стрелям? В Галиция знаехме кои са враговете ни, понеже те стреляха по нас. А днес на площада никой не ни нападаше. Хората бяха предимно жени, някои с деца. Даже и мъжете бяха невъоръжени.

Яков се умълча. Войниците стояха без да помръдват, сякаш се бояха, че някое движение може да разтури магията. След малко Исак го подкани:

— Какво стана после, Яков Давидович?

— Натиснах спусъка — продума Яков и сълзите се затъркаляха и потънаха в гъстата му черна брада. — Дори не се прицелих. Капитанът ми крещеше и аз стрелях, само за да млъкне. Но уцелих една жена. Момиче всъщност. Май на деветнайсет. Със зелено палто. Уцелих я в гърдите и кръвта плисна по цялото палто, червено върху зелено. После тя падна. — Яков вече плачеше открито, говорът му беше накъсан. — Хвърлих пушката и опитах да ида при нея, да й помогна, обаче хората ме спипаха, удряха ме и ме ритаха, а аз почти нищо не усетих. — Изтри лице с ръкава си. — Сега съм в беда, задето загубих пушката. — После помълча по-дълго. — Деветнайсет. Мисля, че на толкова беше момичето.

Григорий не беше забелязал вратата да се отваря, но изведнъж поручик Кирилов се озова сред тях.

— Слизай от проклетата маса, Яков — викна той. Погледна Григорий. — И ти, Пешков, размирник такъв.

Обърна се и заговори на войниците, които седяха на пейките край сгъваемите маси.

— Връщайте се в казармата. Всички. Който е тук след една минута, ще бъде наказан с бичуване.

Никой не помръдна. Войниците мрачно гледаха поручика. Григорий се питаше така ли почват метежите.

Ала Яков беше твърде потънал в мъката си, та да осъзнае какъв драматичен момент е създал; той тромаво слезе от масата и напрежението спадна. Някои от войниците по-близо до Кирилов станаха. Изглеждаха сърдити, но уплашени. Григорий дръзко постоя още малко на масата, обаче усети, че другарите му не са достатъчно гневни да се обърнат срещу офицера, и най-после слезе. Хората започнаха да излизат. Кирилов остана на мястото си и ги гледаше свирепо.

Григорий се върна в казармата. Скоро удари звънецът за гасене на светлините. Като старшина Григорий имаше привилегията да спи в покрита с перде ниша в дъното на спалнята на взвода. Чуваше как мъжете тихо разговарят.

— Няма да стрелям по жени — рече някой.

— Нито пък аз — отвърна му друг.

— Ако не стреляте — намеси се трети — някоя офицерска гад ще ви застреля за неподчинение!

— Ще се целя встрани.

— Може да забележат.

— Само трябва да насочиш пушката малко над главите на хората. Никой няма да знае какво правиш.

— Така ще постъпя.

— И аз.

— И аз.

„Ще видим“, каза си Григорий, докато се унасяше в сън. В тъмното лесно се изричаха смели думи. А денем можеше да е по-различно.

III

В понеделник взводът на Григорий беше пратен наблизо, по Самсониевски проспект до Литейни мост и получи заповед да пречи на демонстрантите да прекосят реката и да влязат в центъра на града. Мостът беше построен преди четиристотин години и лежеше на яки каменни подпори, които стояха в замръзналата река като заседнали ледоразбивачи.

Задачата беше като в петък, обаче заповедите бяха други. Поручик Кирилов осведоми Григорий. Напоследък поручикът говореше все едно непрестанно е в лошо настроение, а може и наистина да беше: на офицерите навярно не им се нравеше да ги изправят срещу съотечествениците им, също като на войниците.

— Никакви демонстранти няма да преминават реката нито по моста, нито по леда, разбрано? Стреляйте по онези, които нарушават заповедта.

Григорий потисна презрението си.

— Тъй вярно, Ваше благородие! — отривисто рече той.

Кирилов повтори заповедите и изчезна. Григорий си каза, че поручикът е уплашен. Несъмнено се боеше да не го държат отговорен за онова, което предстоеше да се случи, независимо дали заповедите се спазеха или нарушаха.

Григорий нямаше намерение да се подчини. Щеше да позволи на водачите на марша да го въвлекат в спор, докато последователите им минат по леда, също като в петък.

Рано сутринта обаче към взвода се присъедини един полицейски отряд. Григорий с ужас забеляза, че начело на полицаите е старият му враг Михаил Пински. Пински явно не страдаше от недостига на хляб — облото му лице беше по-тлъсто от всякога, а полицейската униформа му беше тясна в кръста. Носеше високоговорител. Мишоликият му партньор Козлов не се мяркаше наоколо.

— Познавам те — рече Пински на Григорий. — Работеше в завода на Путилов.

— Докато не направи така, че да ме вземат в армията.

— Брат ти е убиец, обаче се измъкна в Америка.

— Така казваш ти.

— Днес никой няма да премине реката тук.

— Ще видим.

— Очаквам пълно съдействие от твоите хора, ясно?

— Не те ли е страх? — попита Григорий.

— От тълпата? Не говори глупости.

— Не, имам предвид от бъдещето. Представи си, че революционерите постигнат своето. Как мислиш ще постъпят с теб? Ти цял живот тормозиш слабите, биеш хората, преследваш жените и взимаш подкупи. Не се ли боиш от деня за разплата?

Пински размаха показалеца на облечената си в ръкавица ръка по посока на Григорий.

— Ще те докладвам като подривен елемент — каза той и си тръгна.

Григорий сви рамене. Вече не беше толкова лесно за полицията да арестува когото си поиска. Исак и останалите можеха да се разбунтуват, ако арестуват Григорий, и офицерите знаеха това.

Денят започна спокойно, но Григорий забеляза малко работници по улиците. Много фабрики бяха затворени, понеже не можеха да набавят гориво за парните машини и за пещите. Други предприятия стачкуваха — работниците искаха още пари, за да плащат повишените цени на всичко или отопление за ледените цехове, или обезопасяване на опасните машини. Явно никой нямаше да работи днес. Но слънцето грееше бодро и хората не възнамеряваха да стоят у дома. И действително по-късно сутринта Григорий видя как по Самсониевски проспект се задава голяма тълпа мъже и жени в опърпаните дрехи на фабрични работници.

Григорий разполагаше с тридесет войника и двама ефрейтора. Беше ги разположил в четири редици по осем през пътя и така затваряше достъпа до моста. Хората на Пински бяха приблизително толкова, половината пешаци и половината на коне. Пински ги нареди отстрани на пътя.

Григорий току поглеждаше с тревога приближаващите демонстранти. Не можеше да предвиди какво ще се случи. Той самият можеше да предотврати кръвопролитието като окаже само символична съпротива и после пусне гражданите да преминат. Ала не знаеше какво ще прави Пински.

Протестиращите приближиха. Бяха стотици. Не, хиляди. Мъже и жени в сини рубашки и извехтели ватенки. Повечето носеха червени ленти на ръкавите или червени панделки на реверите. На знамената им пишеше Долу царя и Хляб, мир и земя. Григорий заключи, че това вече не е просто протест, а политическо движение.

Когато водачите дойдоха още по-близо, Григорий долови нарастващата тревога на войниците.

Той излезе напред да пресрещне демонстрантите. С изненада установи, че начело е Варя, майката на Константин. Посивялата й коса беше прибрана под червена забрадка. Варя носеше червено знаме с яка дръжка.

— Здравей, Григорий Сергеевич — дружелюбно рече тя. — Ще ме застреляш ли?

— Не, няма. Но не мога да отговарям за полицията.

Варя спря, но останалите продължиха напред, притискани от хилядното множество. Григорий чу как Пински праща конните полицаи напред. Конните полицаи се наричаха „фараони“ и гражданите ги мразеха най-много. Бяха въоръжени с камшици и палки.

— Искаме само да работим и да изхранваме семействата си — каза Варя. — Не искаш ли и ти същото, Григорий?

Демонстрантите не влизаха в сблъсък с войниците и не опитваха да минат край тях. Те се пръснаха по брега от двете страни на моста. Фараоните на Пински нервно минаваха с конете си по пътеката край реката, за да попречат на хората да слязат на леда, но не бяха достатъчно, за да представляват непрекъсната преграда. Нито един от протестиращите обаче не искаше да тръгне пръв и така известно време имаше застой.

Поручик Пински вдигна рупора пред лицето си.

— Върнете се! — извика той. Инструментът му беше просто огънат на фуния лист ламарина и усилваше гласа му съвсем слабо.

— Не можете да влезете в центъра на града. Запазете ред и се върнете по работните си места. Това е полицейска заповед. Върнете се.

Никой не се върна — повечето хора дори не можеха да го чуят — и демонстрантите почнаха да го освиркват и да дюдюкат. Някой от дълбините на множеството хвърли камък. Той удари бута на един от конете и животното се сепна. Изненаданият ездач едва не падна. Ядно придърпа юздите и шибна коня с камшика. Тълпата се разсмя, което още повече разгневи полицая, но той поне успя да овладее коня си.

Един дързък демонстрант се възползва от разсейването, шмугна се край друг фараон на брега и хукна по леда. Още неколцина от двете страни на моста последваха примера му. Фараоните вкараха в употреба камшиците и палките, завиваха и отстъпваха с конете, докато замахваха. Някои демонстранти падаха на земята, ала повече успяваха да минат и така насърчаваха останалите да опитат. След секунди тридесетина човека бягаха през замръзналата река.

Григорий се радваше на подобен изход. Можеше да каже, че е опитал да изпълни заповедите и наистина беше строил хората си пред моста, но демонстрантите се оказаха твърде многобройни и беше невъзможно да им попречи да минат по леда.

Пински не виждаше нещата по този начин.

Обърна рупора към полицията и нареди:

— Прицели се!

— Не! — извика Григорий, ала беше твърде късно. Полицаите заеха позиция за стрелба, на едно коляно, и вдигнаха пушките. Демонстрантите в челото на тълпата опитаха да се върнат назад но не можеха. Някои хукнаха към реката, без да се боят от фараоните.

— Огън! — викна Пински.

Изстрелите изпукаха като фойерверки, последвани от уплашените викове и болезнените писъци, когато гражданите почнаха да падат, мъртви или ранени.

Това върна Григорий дванадесет години назад. Видя площада пред Зимния дворец, стотиците мъже и жени, коленичили в молитва, войниците с пушките и майка му, която лежи и кръвта й тече по снега. В спомените си чу как единадесетгодишният Лев вика: „Тя е мъртва! Мама е мъртва, майка ми е мъртва!“

— Не — произнесе гласно Григорий. — Няма да допусна да го направят отново.

Свали предпазителя на пушката Мосин-Наган, освободи затвора и опря пушката в рамото си.

Хората крещяха и бягаха във всички посоки, като тъпчеха падналите. Фараоните вече не се владееха и биеха наред. Полицаите стреляха навсякъде в тълпата.

Григорий внимателно насочи оръжието си към Пински, като се целеше в средата на тялото му. Не беше добър стрелец, а и полицаят беше на шестдесетина метра, но имаше възможност да го уцели. Натисна спусъка.

Пински продължаваше да крещи през рупора.

Григорий беше пропуснал. Прицели се по-ниско — пушката риташе малко при стрелба — и отново натисна спусъка.

Пак пропусна.

Боят продължи. Полицаите диво стреляха по бягащите мъже и жени.

Пушката на Григорий имаше пет патрона. Обикновено той успяваше да уцели с един от петте. Стреля за трети път.

Пински нададе болезнен вик, усилен от рупора. Дясното му коляно като че се огъна. Изтърва мегафона и падна на земята.

Войниците на Григорий постъпиха като старшината си. Нападнаха полицаите — някои стреляха, а други ползваха пушките като тояги. Трети дърпаха фараоните от конете. Демонстрантите се окуражиха и също нападнаха полицията. Част от хората, които вървяха по замръзналата река, се върнаха.

Гневът на тълпата беше ужасен. Откакто хората се помнеха, столичните полицаи бяха надменни, жестоки, недисциплинирани и неконтролируеми и сега гражданите почнаха да отмъщават. Падналите на земята полицаи бяха ритани и тъпкани, онези, които още стояха на краката си, биваха поваляни. Застрелваха конете на фараоните. Съпротивата на полицията беше съвсем кратка и после онези, които можеха, побягнаха.

Григорий видя как Пински се мъчи да стане. Пак се прицели — нямаше търпение да довърши гадината, обаче един фараон се намеси, вдигна Пински, метна го през врата на коня си и препусна.

Григорий отстъпи и загледа как полицаите бягат.

През живота си не беше попадал в по-голяма беда.

Неговият взвод се беше разбунтувал. В пряко нарушение на заповедите, войниците бяха нападнали полицията, а не демонстрантите. А Григорий ги беше повел, стреляйки по поручик Пински, който беше оцелял, за да разкаже какво е станало. Нямаше как да се скрие това, Григорий не можеше да предложи никакво оправдание и нямаше как да избегне наказанието. Беше извършил измяна. Можеше да бъде изправен пред военен съд и осъден на смърт.

Въпреки това беше щастлив.

Варя си проправи път през множеството. По лицето й имаше кръв, но тя се усмихваше.

— И сега какво, господин старшина?

Григорий нямаше намерение да отстъпи заради предстоящото наказание. Царят избиваше народа си. Е, народът щеше да отвърне на огъня.

— Към казармите — рече Григорий. — Да въоръжим работническата класа! — той грабна червеното знаме на Варя. — След мен!

Тръгна обратно по Самсониевски проспект. Войниците вървяха след него, направлявани от Исак, а зад войниците идваха демонстрантите. Григорий не беше сигурен какво точно ще прави, но и не изпитваше нужда от план — докато крачеше начело на тълпата, имаше чувството, че може да направи всичко.

Часовият отвори портите на казармата пред войниците и успя да ги затвори за демонстрантите. С чувството, че е непобедим, Григорий поведе процесията през плаца към арсенала. Поручик Кирилов излезе от щаба, видя тълпата и хукна към нея.

— Войници! — викна той. — Стой! Спрете на място!

Григорий не му обърна внимание.

Кирилов спря и извади револвера си.

— Стой! Спри или ще стрелям!

Двама или трима войници от взвода на Григорий вдигнаха пушките си и стреляха по поручика. Няколко куршума го удариха и той падна окървавен на земята.

Григорий продължи.

Двама войници пазеха арсенала. Те не опитаха да спрат Григорий. Той използва последните два куршума в пълнителя си, за да разбие ключалката на тежките дървени врати. Тълпата нахлу в арсенала и хората почнаха да се блъскат и бутат, за да се доберат до оръжията. Неколцина от войниците на Григорий се заеха с разпределението. Отвориха дървените сандъци с пушките и револверите и ги раздадоха заедно с кутии с муниции.

„Това е то“, рече си Григорий. „Това е революция.“ Беше едновременно въодушевен и ужасен.

Въоръжи се с два офицерски револвера Наган, презареди пушката и натъпка джобовете си с муниции. Не беше сигурен какво възнамерява да прави, но сега, когато вече беше престъпник, имаше нужда от оръжия.

Останалите войници в казармата се включиха в разграбването на арсенала и не след дълго всички бяха въоръжени до зъби.

Понесъл червеното знаме на Варя, Григорий изведе тълпата от казармата. Всички демонстрации отиваха в центъра на града. Заедно с Исак, Яков и Варя той прекоси моста и тръгна по Литейни проспект към богатото сърце на Петроград. Имаше чувството, че лети или сънува, все едно беше погълнал голяма глътка водка. С години беше говорил за отхвърлянето на властта на режима и днес го направи. От това се чувстваше като нов човек, различно създание, птица във въздуха. Спомни си думите на стареца, който го беше заговорил след убийството на майка му. „Дано живееш дълго“, рече старецът, докато Григорий се отдалечаваше от площада, понесъл тялото на майка си, „достатъчно дълго, та да отмъстиш на кървавия цар за злото, което стори днес“. „Желанието ти може да се сбъдне днес, старче“, развълнувано мислеше Григорий.

Първи картечен полк не беше единственият разбунтувал се тази сутрин. Когато стигнаха до другия край на моста, Григорий се въодушеви още повече — улиците бяха пълни с войници, които бяха нахлупили кепетата наопаки и бяха разкопчали куртките си, просто за да нарушат устава. Повечето се кипреха с червени ленти на ръкавите или червени панделки на реверите, за да покажат, че са революционери. Наоколо бръмчаха неумело шофирани откраднати коли, от чиито прозорци стърчаха дула на пушки и щикове, а на коленете на войниците вътре седяха смеещи се момичета. Постовете и пропускателните пунктове от предния ден бяха изчезнали. Улиците бяха превзети от народа.

Григорий забеляза заведение със счупени прозорци и разбита врата. Отвътре излязоха войник и момиче с бутилки в ръце и се запрепъваха по натрошените стъкла. В съседство съдържателят на кафене беше изнесъл маса пред вратата и предлагаше чинии с пушена риба и нарязана наденица. Стоеше до масата, с червената панделка на ревера и с нервна усмивка канеше войниците да се черпят. Григорий предположи, че се старае да не разбият и разграбят и неговото заведение.

Колкото повече се приближаваха към центъра на града, толкова по-карнавална ставаше атмосферата. Макар да беше едва пладне, някои хора бяха съвсем пияни. Момичетата явно с радост целуваха всички с червени ленти и Григорий забеляза как един войник открито си играе с едрите гърди на усмихната жена на средна възраст. Някои момчета бяха облечени във войнишки униформи и ходеха важно по улиците с шапки и големи ботуши, видимо чувствайки се освободени.

По улицата се зададе лъскав Ролс Ройс и тълпата опита да го спре. Шофьорът даде газ, обаче някой отвори вратата и го измъкна навън. Хората се блъскаха и се тъпчеха в колата. Григорий забеляза граф Маклаков, един от директорите на завода на Путилов, да се изнизва от задната седалка. Спомни си колко очарован беше Маклаков от княгиня Беа, когато тя посети фабриката. Тълпата освиркваше и подиграваше графа, но не го нападна, докато той бързо се отдалечаваше, затулил уши с кожената си яка. Девет-десет човека се натъпкаха в автомобила му и някой подкара с игриво натискане на клаксона.

На следващия ъгъл неколцина тормозеха висок мъж с бомбе и износено палто, като на професионалист от средната класа. Войник го ръгна с дулото на пушката, бабичка го заплю, а младеж в работнически комбинезон го замери с нечистотии.

— Пуснете ме да мина! — рече мъжът, мъчейки се да прозвучи властно, но те само му се изсмяха. Григорий позна тънката фигура на Канин, началникът на леярския цех в Путиловия завод. Шапката на Канин падна и Григорий видя, че е започнал да оплешивява.

Проправи си път през малката тълпа.

— Всичко му е наред на човека! — викна той. — Той е инженер, работил съм с него.

Канин го позна.

— Благодаря, Григорий Сергеевич. Просто опитвам да стигна до дома на майка ми, да проверя добре ли е.

Григорий се обърна към тълпата.

— Пуснете го. Гарантирам за него.

Видя, че една жена носи макара червена лента, навярно открадната от някоя галантерия, и я помоли да му даде малко. Жената му отряза с ножица и Григорий върза лентата на левия ръкав на Канин. Хората завикаха одобрително.

— Сега ще сте в безопасност — каза Григорий.

Канин стисна ръката му и си тръгна, а хората го пропуснаха.

Групата на Григорий излезе на Невски проспект, широката търговска улица от Зимния дворец до Николаевската гара. Беше пълна с народ — хората пиеха направо от бутилките, ядяха, целуваха се и стреляха във въздуха. Ресторантите, които бяха останали отворени, имаха надписи „Безплатна храна за революционери!“ и „Яжте каквото искате, плащайте каквото можете!“ Много магазини бяха разбити и цялата улична настилка беше покрита с натрошени стъкла. Един от омразните трамваи — прекалено скъпи за работниците — беше преобърнат на средата на улицата, а в него се беше забил лек автомобил Рено.

Григорий чу пушечен изстрел, ала за миг не се замисли, понеже много се стреляше. Но до него Варя се олюля и падна. Григорий и Яков коленичиха от двете й страни. Варя беше в несвяст. Не без усилие обърнаха тежкото й тяло и начаса видяха, че вече никой не може да й помогне — куршум беше пронизал челото й и очите й гледаха невиждащо.

Григорий не си позволи да се натъжи нито сам за себе си, нито за вариния син Константин, неговия най-добър приятел. На бойното поле се беше научил първо да отвърне на удара, а да скърби по-късно. А тук бойно поле ли беше? Кой би пожелал да убие Варя? Раната обаче беше толкова точно прицелена, че Григорий не можеше да повярва, че Варя е жертва на заблуден куршум.

След миг въпросът му получи отговор. Яков се катурна и от гърдите му бликна кръв. Тежкото му тяло тупна на паважа.

Григорий отстъпи от двете тела и си рече „Какво става, по дяволите?“ Приклекна, за да представлява по-малка мишена, и трескаво се заозърта за скривалище.

Чу още един изстрел. Някакъв войник с червено шалче около кепето падна на земята, притиснал с ръце корема си.

Някъде имаше снайперист, който стреляше по революционерите.

Григорий притича три крачки и се сви зад преобърнатия трамвай.

Изпищя жена, после друга. Хората забелязаха окървавените тела и почнаха да бягат.

Григорий надигна глава и огледа околните сгради. Стрелецът трябваше да е някой полицай. Къде ли беше? На Григорий му се струваше, че пукането на пушката се чу от другата страна на улицата, на по-малко от една пресечка разстояние. Зданията грееха под следобедното слънце. Имаше един хотел, един бижутерски магазин със спуснати кепенци, една банка и на ъгъла — църква. Не видя отворени прозорци, следователно стрелецът се намираше на някой от покривите. Нито един обаче не предлагаше укритие с изключение на църквата — каменна барокова постройка с кули, парапети и приличен на луковица купол.

Отекна поредният изстрел и една жена в работни дрехи извика и падна, като се държеше за рамото. Григорий беше сигурен, че изстрелът се чу откъм църквата, но не видя дим. Значи полицията беше снабдила стрелците си с бездимни муниции. Това наистина беше война.

Вече цялата пресечка на Невски проспект опустя.

Григорий се прицели към парапета по страничната стена на Църквата. Там беше огневата позиция, която той лично би избрал — покриваше цялата улица. Наблюдаваше внимателно. С крайчеца на окото си зърна още две пушки, насочени нататък. Те бяха в ръцете на войници, които се бяха прикрили наблизо.

По улицата се зададоха олюляващи се войник и момиче, и двамата пияни. Момичето танцуваше жига и повдигаше полите на дрехата си, та коленете му се виждаха, докато младежът валсираше наоколо, опрял приклада на пушката под брадичката си, като че свири на цигулка. И двамата имаха червени ленти на ръкавите. Няколко човека им подвикнаха предупредително, но гуляйджиите не ги чуха. Докато минаваха край църквата, безметежно слепи за опасността, звъннаха два изстрела и двамата паднаха.

Григорий отново не забеляза дим, обаче гневно стреля по парапета над църковната врата и изпразни пълнителя си. Куршумите нащърбиха камъка и вдигнаха клъбца прах. Другите две пушки също стреляха там, но нямаше признаци някой да е улучил.

„Невъзможно е“, мислеше Григорий, докато презареждаше. Стреляха по невидима цел. Снайперистът сигурно лежеше ниско и далеч зад ръба, така че нямаше нужда пушката му да се показва.

Но трябваше да го спрат. Вече беше убил Варя, Яков, двама войници и невинно момиче.

Имаше само един начин Григорий да се добере до стрелеца — да се качи на покрива.

Той отново стреля по посока на парапета. Както очакваше, това накара и другите двама войници да стрелят. Григорий заключи, че снайперистът е навел глава за секунди, изправи се, изостави прикритието на обърнатия трамвай и притича към отсрещната страна на улицата, където се притисна към витрината на някаква книжарница — един от малкото магазини, които не бяха разграбени. Григорий се държеше в сянката на сградите и се отправи към църквата. Между нея и банката имаше алея. Григорий изчака търпеливо няколко минути, докато стрелбата почне отново, после се стрелна през алеята и опря гръб в източната стена на църквата.

Дали снайперистът го беше забелязал и дали беше разгадал намеренията му? Нямаше как да разбере.

Като стоеше близо до стената, Григорий заобиколи църквата и стигна до малка вратичка. Беше отключена. Той се промъкна вътре.

Църквата беше богата, пищно украсена с червен, зелен и жълт мрамор. Сега не се отслужваше литургия, ала двадесетина богомолци стояха или седяха със сведени глави и се молеха. Григорий се огледа за врата, която води към стълбище. Забърза по пътеката между редовете, боейки се, че с всяка минута забавяне щяха да загинат още хора.

Млад свещеник, театрално красив с черните си коси и бяло лице, забеляза пушката и понечи да възрази, обаче Григорий не му обърна внимание и бързо го подмина.

В преддверието съгледа малка дървена врата. Отвори я и видя вита стълба нагоре. Зад него някой каза:

— Спри, синко. Къде отиваш?

Григорий се обърна и видя младия свещеник.

— Тази стълба води ли до покрива?

— Аз съм отец Михаил. Не може да внасяш оръжие в Божия дом.

— На покрива има стрелец.

— Той е полицейски служител!

— Ти знаеш за него? — Григорий зяпна свещеника невярващо. — Той убива хора!

Свещеникът не отговори.

Григорий хукна по стълбата.

Някъде отгоре идеше студен вятър. Явно отец Михаил беше на страната на полицията. Имаше ли начин да предупреди снайпериста? Не. Можеше само да изтича на улицата и да му махне, което навярно щеше да доведе до смъртта му.

След като се изкачва дълго в почти пълна тъмнина, Григорий се натъкна на друга врата. Когато очите му се изравниха с долната й част и Григорий представляваше съвсем малка мишена, той леко открехна вратата с лявата ръка, а в дясната държеше пушката. През процепа нахлу ярка слънчева светлина. Григорий отвори широко.

Не видя никого.

Заслони очи от слънцето и се огледа през тесния правоъгълник на вратата. Намираше се в камбанарията. Вратата гледаше на юг. Невски проспект беше от северната страна на църквата. Стрелецът беше от другата страна, освен ако не се беше върнал, за да хване Григорий.

Той предпазливо се качи едно стъпало, после още едно и подаде глава навън.

Нищо не се случи.

Той излезе от вратата.

Под краката му покривът леко се накланяше към улук, който вървеше край декоративния парапет. Имаше разположени дъски, за да могат работниците да се придвижват, без да се хлъзгат по плочите. Зад гърба му се издигаше самата камбанария.

С пушка в ръка той тръгна да обиколи кулата.

На първия завой се озова с лице на запад и видя Невски проспект. В ярката светлина съзря Александровската градина и Адмиралтейството в далечния край. По-насам улицата беше пълна с народ, обаче в близост до църквата нямаше никого. Сигурно снайперистът още работеше.

Григорий се заслуша, но не чу изстрели.

Запромъква се по-нататък и надникна зад следващия ъгъл. Сега виждаше край цялата дължина на северната стена. Беше уверен, че ще види стрелеца да лежи по корем и да се прицелва между пречките на парапета, ала тук нямаше никого. Оттатък парапета Григорий видя широката улица и хората, които се свиваха във входовете и надзъртаха зад ъглите, очаквайки да видят какво ще стане.

След миг снайперската пушка стреля. Вик откъм улицата подсказа на Григорий, че стрелецът е успял.

Изстрелът дойде някъде над главата му.

Той вдигна поглед. Камбанарията имаше прозорчета без стъкла, а в ъглите — открити кулички. Стрелецът беше някъде там и стреляше през един от многото удобни отвори. За щастие, Григорий беше останал плътно до стената, където снайперистът не можеше да го види.

Върна се вътре. В тясното пространство на стълбището пушката му беше голяма и неудобна. Остави я и извади един от пистолетите. По теглото му прецени, че е празен. Изруга, понеже Наган М1895 се зареждаше бавно. Извади от джоба на куртката си кутия патрони и един по един вкара седем в барабана, през неудобния отвор. После запъна петлето.

Остави пушката и тихо тръгна нагоре по витата стълба. Крачеше равно и не искаше да се товари, за да не се чува дишането му. Държеше пистолета в дясната ръка, насочен към стълбите.

След това долови дим.

Стрелецът пушеше цигара. Но острият мирис на тютюна се разнасяше надалеч и Григорий не можеше да прецени къде е стрелецът.

Напред и нагоре зърна отразена светлина. Прокрадна се още малко, готов да стреля. Светлината идеше от едно от прозорчетата. Стрелецът не беше тук.

Григорий продължи да се изкачва и пак видя светлината. Тютюневата миризма се засили. Дали си въобразяваше, или наистина чувстваше присъствието на стрелеца съвсем близо, току зад следващата извивка на стълбата? И ако беше истина, можеше ли и полицаят да го усети?

Чу как стрелецът остро поема дъх. Така се сепна, че едва не натисна спусъка. После разбра, че така шумно се вдишва цигареният дим. След миг чу по-мекия и доволен звук на издишването.

Григорий се поколеба. Не знаеше нито накъде гледа снайперистът, нито накъде е насочена пушката му. Искаше отново да чуе изстрел, за да е сигурен, че вниманието на стрелеца е приковано навън.

Ала изчакването означаваше още една смърт, още един Яков или Варя, паднали окървавени на студения паваж. От друга страда ако Григорий се провалеше сега, колко още щеше да погуби стрелецът днес?

Григорий си наложи да е търпелив. Беше като на бойното поле. Там човек не се втурва да спасява ранения си другар и при това да излага живота си на опасност. Рисковете се поемат само при напълно основателни причини.

Чу ново вдишване, последвано от продължително издишване и след малко смачкан фас полетя по стълбата, отскочи от стената и падна в краката му. Последваха звуци като от човек, който се намества в тясно пространство. После Григорий чу мърморене. Стрелецът тихо нареждаше:

— Свине… революционери… чифути смрадливи… въшливи пачаври… тъпанари.

Настройваше се за нова стрелба.

Успееше ли Григорий да го спре сега, щеше да спаси поне един живот.

Качи се още едно стъпало.

— Говеда… славяни… крадци и разбойници — продължаваше да мърмори стрелецът. Гласът беше смътно познат и Григорий се питаше срещал ли е полицая и по-рано.

Направи още една стъпка и видя нозете му, обути в лъснати нови полицейски черни ботуши. Малки нозе: стрелецът беше дребосък. Застанал беше на коляно — най-стабилната позиция за стрелба. Григорий вече виждаше, че се е разположил в една от куличките, за да може да стреля в три посоки.

„Още една стъпка“, рече си Григорий, „и мога да го убия.“

Пристъпи, но от напрежение се препъна. Олюля се, падна и изтърва пистолета. Той издрънча на каменното стъпало.

Стрелецът се уплаши, изруга на висок глас и се извърна.

Григорий с удивление го позна — беше Иля Козлов, партньорът на Пински.

Пресегна се да вземе изпуснатия си пистолет, но не можа. Револверът започна да пада стъпало по стъпало, болезнено бавно, и накрая Григорий вече не можеше да го стигне.

Козлов се поизвърна, но му беше трудно от клекнало положение.

Григорий си възвърна равновесието и се качи още едно стъпало.

Козлов опита да извърти пушката. Тя беше стандартният Мосин-Наган, но с оптически мерник. Беше доста над метър дори без щик и Козлов не можеше да я завърти бързо. Григорий светкавично се приближи и дулото на пушката опря в лявото му рамо. Козлов безсмислено натисна спусъка и куршумът рикошира от извитата вътрешна стена на стълбището.

После Козлов скокна на крака изненадващо пъргаво. Имаше дребна глава и подло лице и с част от ума си Григорий разбра че е станал снайперист, за да си отмъсти на всички големи момчета — и момичета — които са го дразнели.

Григорий сграбчи пушката и двамата почнаха да се борят за нея лице в лице в тясната куличка, току до прозорчето. Григорий чу развълнувани викове и предположи, че хората на улицата ги виждат.

Той беше по-едър и по-силен и знаеше, че ще спечели пушката. Козлов също знаеше това и пусна оръжието. Григорий залитна назад. Полицаят мигновено измъкна късата си дървена палка и го халоса по главата. Григорий видя звезди. Замаяно забеляза как Козлов отново замахва. Вдигна пушката и бухалката се удари в дулото. Преди полицаят да успее да замахне отново, Григорий пусна пушката, грабна го за реверите на шинела и го вдигна.

Козлов беше мършав и лек. Григорий го подържа във въздуха за малко. После с всички сили го хвърли през прозореца.

Козлов сякаш летеше надолу много бавно. Слънцето отблясна от зелените ширити на униформата му, докато той се премяташе над парапета на покрива. В тишината отекна дълъг писък на неподправен ужас. После Козлов падна на земята с тупване, което се чу чак в камбанарията, и писъкът внезапно секна.

Тишината трая само миг и после се надигна приветствен рев.

Григорий осъзна, че хората поздравяват него. Виждаха полицейската униформа на земята и армейската униформа горе в куличката и разбираха какво се е случило. Григорий виждаше как излизат от входовете и иззад ъглите и застават на улицата, гледат нагоре към него, викат и го поздравяват. Той беше герой.

От това му стана неудобно. Докато участва във войната, уби няколко души и вече не се гнусеше, ала му беше трудно да се радва на нечия смърт, ако и Козлов да си заслужаваше да умре.

Остана горе още малко, докато хората продължаваха да го приветстват. Чувстваше се неловко. После влезе в кулата и заслиза по витата стълба.

Пътем си прибра пистолета и пушката. Влезе в църквата и видя, че отец Михаил боязливо го чака. Григорий насочи револвера към него.

— Трябва да те застрелям. Стрелецът, когото пусна на покрива, уби двама мои приятели и поне още трима човека. Ти си сатана и убиец, задето му позволи да го стори.

Свещеникът остана без думи от потрес, че го наричат сатана. Ала Григорий не можа да се насили да убие невъоръжен цивилен, затова само изсумтя отвратено и излезе.

Войниците от неговия взвод го очакваха и нададоха възторжен рев, когато той се появи. Не можа да им попречи да го понесат на раменете си.

Отгоре забеляза, че атмосферата на улицата се е променила. Хората бяха по-пияни и на всяка пресечка имаше по един-двама изпаднали в несвяст по входовете. С удивление видя, че по алеите мъжете и жените вече правят доста повече от това да се целуват. Всички бяха въоръжени — явно тълпата беше нападнала и други арсенали, може би и оръжейни фабрики. На всяко кръстовище имаше катастрофирали коли, като на места бяха дошли линейки и лекарите се грижеха за пострадалите. Децата също бяха навън, като момченцата определено си прекарваха славно — крадяха храна, пушеха цигари и играеха в изоставените автомобили.

Григорий забеляза как един магазин за кожени палта бива разграбен с професионална ефективност и съгледа Трофим, стар авер на Лев, да изнася палта от магазина и да ги товари на ръчна количка. Друг от приятелите на Лев, подкупният полицай Фьодор го наглеждаше. Фьодор сега беше навлечен със селски кожух, за да скрие униформата си. Престъпниците виждаха в революцията нова възможност.

Скоро войниците свалиха Григорий на земята. Вече се здрачаваше и на няколко места по улицата пламнаха огньове. Хората се насъбраха около тях, пиеха и пееха.

Григорий отвратено видя как десетинагодишно момченце отмъква пистолета на един изпаднал в несвяст войник. Оръжието беше дългоцевен Лугер Р08, каквито носеха немските артилеристи. Войникът навярно го беше взел от някой военнопленник. Момчето държеше пистолета с две ръце и ухилено го насочваше към падналия войник. Докато Григорий се приближи да отнеме оръжието, детето натисна спусъка и куршумът удари гърдите на пияния войник. Момчето изпищя, но в ужаса си продължи да натиска спусъка и да стреля. От отката ръцете му се вдигнаха и то продължи да сее куршуми. Уцели една старица и още един войник, преди осемте куршума да свършат. После изпусна пистолета.

Преди Григорий да успее да реагира на този ужас, чу вик и се обърна. На прага на затворена шапкарница се сношаваха мъж и жена. Жената беше опряла гръб в стената, полите й бяха вдигнати до кръста, бедрата й разтворени, а обутите й в ботуши крака — здраво запънати на земята. Мъжът, облечен в ефрейторска униформа, стоеше с присвити колене между бедрата й, панталоните му бяха разкопчани и той напираше. Войниците от взвода на Григорий стояха наоколо и ги насърчаваха с викове.

Мъжът явно свършваше. Отдръпна се припряно, извърна се и се закопча, а жената спусна полите си. Един войник на име Игор се обади:

— Я чакай. Мой ред е!

Вдигна дрехата на жената и се видяха белите й бедра.

Останалите пак се развикаха одобрително.

— Не! — отвърна жената и опита да го отблъсне. Беше пияна, но не и безпомощна.

Игор беше дребен и жилав, изненадващо силен. Той притисна жената до стената и сграбчи китките й.

— Хайде, с какво един войник е по-лош от друг.

Жената се бореше, обаче двама други войници я заловиха и я задържаха.

Първият й партньор се намеси.

— Ей, оставете я.

— Ти мина по реда си. Сега съм аз — заяви Игор и се разкопча.

Григорий беше отвратен.

— Престанете! — извика той.

Игор го изгледа нагло.

— Да не би да ми нареждаш като офицер, Григорий Сергеевич?

— Не като офицер, като човек! Стига, Игор, виждаш, че не те иска. Има достатъчно други жени.

— Аз искам тази — отвърна Игор и се огледа. — Всички я искаме, нали така, момчета?

Григорий пристъпи напред и застана с ръце на хълбоците.

— Вие мъже ли сте или псета? — кресна той. — Жената каза не!

Той обгърна раменете на Игор и продължи. — Кажи ми нещо, другарю. Има ли къде наоколо да пийне човек?

Игор се ухили, войниците завикаха, а жената се измъкна.

— Виждам хотелче отсреща — каза Григорий. — Да питаме ли съдържателя дали случайно не му се намира водка?

Мъжете одобриха и всички влязоха в хотела.

Във фоайето уплашеният собственик предлагаше безплатна бира. Григорий прецени, че човекът е разумен. Войниците пиеха бирата по-дълго, отколкото водката, и вероятността да почнат да буйстват беше по-малка.

Прие една чаша и отпи. Въодушевлението му беше изчезнало. Имаше чувството, че е бил пиян и е изтрезнял. Случката с жената го отврати, а малкото момче с автоматичния пистолет беше страховито. Революцията не беше просто да отхвърлиш оковите. Опасно беше да се въоръжава народът. Да се позволява на войниците да отнемат автомобилите на буржоазията се оказа почти смъртоносно. Дори привидно безопасната свобода да целуваш когото ти харесва след няколко часа беше довела войниците от взвода на Григорий до опит за изнасилване.

Това не можеше да продължава.

Трябваше да има ред. Григорий, разбира се, не искаше да се връщат старите привички. Царят им донесе опашки за хляб, жестока полиция и босоноги войници. Но трябваше да има свобода без хаос.

Григорий смутолеви, че му се пикае, и се измъкна от хората си. Тръгна обратно по Невски проспект. Народът беше спечелил днешната битка. Царската полиция и армейските офицери бяха победени. Ала ако това водеше единствено до оргия на насилие, нямаше да мине много и народът щеше шумно да поиска връщането на стария режим.

Кой управляваше? Думата отхвърли указа на царя и отказа да се разпусне, както вчера Керенски каза на Григорий. Парламентът беше повече или по-малко безсилен, но поне символизираше демокрацията. Григорий реши да иде до Таврическия дворец и да види какво става там.

Тръгна на север до реката, после на изток към Таврическите градини. Докато стигне, падна нощ. На класическата фасада на двореца имаше десетки прозорци и всички светеха. Няколко хиляди човека имаха същото хрумване като Григорий, затова широкият преден двор беше пълен с разхождащи се войници и работници.

Мъж с мегафон съобщаваше нещо, повтаряше го отново и отново. Григорий си проправи път по-напред, за да чуе.

— Групата на работниците от Комитета по военната промишленост е била освободена от затвора „Кръстовете“.

Григорий не знаеше кои са тези хора, но името им звучеше добре.

— Заедно с още другари те организираха временен изпълнителен комитет на Съюза на работническите депутати.

Идеята се хареса на Григорий. Съветът се състоеше от избрани представители. През 1905 година в Петербург имаше съвет. По онова време Григорий беше само на шестнадесет, но знаеше, че съветът е избран от фабричните работници и организира стачки. Водачът му беше обаятелният Лев Троцки, който оттогава се намираше в изгнание.

— Всичко това ще бъде официално обявено в извънредно издание на вестник Известия. Изпълнителният комитет е създал комисия по снабдяването с храни, която да се погрижи за изхранването на работниците и войниците. Освен това създаде и военна комисия в защита на революцията.

Не се каза нищо за Думата. Тълпата ликуваше, обаче Григорий се питаше дали войниците ще приемат заповедите на тази самоназначена военна комисия. И къде беше демокрацията във всичко това?

Краят на обявлението отговори на въпроса му.

— Комитетът се обръща към работниците и войниците да изберат представители в съвета възможно най-бързо и да ги изпратят тук, в двореца, за участие в новото революционно правителство!

Ето това искаше да чуе Григорий. Новото революционно правителство — съвет на работниците и войниците. Сега щеше да настане промяна без безредици. Изпълнен с въодушевление, Григорий излезе от двора и тръгна към казармата. Войниците все някога щяха да се върнат да поспят. Той нямаше търпение да им съобщи новината.

После за пръв път щяха да проведат избори.

IV

Следващата сутрин Първи картечен полк се събра на плаца, за да излъчи своя представител в Петроградския съвет. Исак предложи старшина Григорий Пешков.

Избраха го без опозиция.

Григорий беше доволен. Той познаваше живота и на войниците, и на работниците и щеше да донесе тръпчивия мирис на истинския живот в коридорите на властта. Никога нямаше да забрави корените си и да сложи цилиндър. Щеше да се погрижи вълненията да доведат до нещо по-добро, а не до изблици на насилие. Сега наистина имаше възможност да направи живота по-добър за Катерина и за Владимир.

Бодро прекоси Литейния мост, този път сам, и се отправи към Таврическия дворец. Първостепенната му задача трябваше да е хлябът. Катерина, Владимир и останалите два милиона и половина столичани трябваше да се хранят. И сега, след като беше поел отговорността — поне в собствените си представи — Григорий започна да се бои. Селските стопани и мелничарите в провинцията трябваше незабавно да пратят повече брашно на петроградските хлебопекарни, ала те нямаше да го сторят, докато не им се плати. Как съветът щеше да подсигури достатъчно пари? Григорий почна да се пита дали свалянето на правителството не е било по-лесната част.

Таврическият дворец се състоеше от дълга централна част и две крила. Григорий установи, че заседават и Думата, и съветът. Съвсем подходящо, Думата — старият парламент на средната класа — се помещаваше в дясното крило, а съветът в лявото. Но кой управляваше? Никой не знаеше. „Това трябва първо да се реши“, нетърпеливо си рече Григорий, преди да се заемат със същинските проблеми.

На стълбите пред двореца Григорий забеляза слабата фигура и буйната черна коса на Константин. С ужас установи, че дори не е опитал да го извести за смъртта на Варя. Но начаса видя, че приятелят му знае. Константин носеше черен шал, привързан на шапката, наред е червената лента на ръкава.

Григорий го прегърна.

— Видях как стана.

— Ти ли уби полицейския снайперист?

— Да.

— Благодаря ти. Но истинското отмъщение за майка ми ще бъде революцията.

Константин беше един от двамата депутати, избрани от Путиловата фабрика. Следобед прииждаха нови и нови депутати, така че рано вечерта в огромната Екатерининска зала бяха натъпкани три хиляди души. Почти всички бяха войници. Войската се делеше на полкове и взводове, та Григорий предположи, че изборите са били по-лесни за организиране, отколкото сред фабричните работници, много от които нямаха достъп до работните си места. Едни депутати бяха избрани от няколко десетки човека, а други — от хиляди. Демокрацията не беше толкова просто нещо колкото изглеждаше.

Някой предложи да се преименуват на Петроградски съвет на работническите и войнишките депутати и идеята беше одобрена с гръмовни аплодисменти. Явно нямаше процедура. Нямаше дневен ред, нямаше предлагане и одобряване на резолюции, нямаше механизъм на гласуване. Хората просто ставаха и говореха, често един през друг. На трибуната неколцина мъже с подозрително буржоазен фасон си водеха бележки и Григорий предположи че това са членовете на съставения вчера изпълнителен комитет. Поне някой водеше протокол.

Въпреки обезпокоителната бъркотия, цареше огромно вълнение. Всички имаха чувството, че са участвали в сражение и са победили. За добро или за лошо, те създаваха нов свят.

Никой обаче не говореше за хляб. Обезсърчени от бездействието на съвета, Григорий и Константин напуснаха Екатерининската зала в един подчертано хаотичен момент и отидоха в другия край на двореца, за да узнаят с какво се занимава Думата. Пътем се натъкнаха на войници с червени ленти, които трупаха във фоайето храна и муниции, сякаш се готвеха за обсада. „Разбира се“, рече си Григорий, „царят няма просто така да приеме всичко, което става.“ Следователно, тази сграда щеше да бъде атакувана.

В дясното крило срещнаха граф Маклаков, директор на завода на Путилов. Той беше депутат от една от десните партии, но говори с тях любезно. Каза им, че е създаден поредният комитет — Временен комитет на Думата за възстановяването на реда в столицата и за установяването на отношения с лица и институции. Въпреки смехотворното име, Григорий долавяше, че комитетът представлява застрашителен опит от страна на Думата да поеме контрол. Още повече се разтревожи, когато Маклаков ги извести, че комитетът е назначил за комендант на града полковник Енгелхарт.

— Да. И настояват всички войници да се върнат в казармите и да се подчиняват на заповедите — доволно рече Маклаков.

— Какво? — потресе се Григорий. — Но това ще съсипе революцията. Царските офицери ще си върнат контрола над войската!

— Депутатите от Думата не вярват, че има революция.

— Депутатите от Думата са дураци — ядно отвърна Григорий.

Маклаков вирна нос и се отдалечи.

Константин споделяше гнева на Григорий.

— Това е контрареволюция!

— И трябва да бъде спряна.

Забързаха обратно към лявото крило. В голямата зала имаше Председател, който опитваше да контролира дебатите. Григорий скочи на трибуната.

— Имам извънредно съобщение! — провикна се той.

— Всички имат — уморено отговори председателят. — Какво пък, говорете, по дяволите.

— Думата нарежда на войниците да се върнат по казармите и да се подчинят на офицерите!

Депутатите нададоха протестни викове.

— Другари! — провикна се Григорий в опит да ги смълчи. — Ние няма да се върнем назад!

Последва одобрителен рев.

— Народът в града трябва да получи хляб. Нашите жени трябва да се чувстват в безопасност на улицата. Фабриките трябва да заработят отново и мелниците отново да се завъртят. Но не по стария начин.

Вече всички го слушаха, макар да не знаеха накъде бие.

— Ние, войниците, трябва да престанем да бием буржоата, да престанем да тормозим жените по улиците и да престанем да ограбваме заведенията. Да се върнем в казармите, да изтрезнеем и отново да поемем задълженията си, но — тук той прекъсна за по-голям драматизъм — но при наши условия!

Присъстващите зашумяха в съгласие.

— Какви трябва да са тези условия?

— Избираеми комитети, които да издават заповедите вместо офицерите! — провикна се някой.

— Повече никакви „Ваше благородие“ и „Ваше сиятелство“. Ще ги наричаме полковници и генерали — додаде друг.

— Без отдаване на чест! — викна трети.

Григорий не знаеше какво да прави. Всички имаха предложения. Не можеше дори да ги чуе, какво остава да ги запомни.

Председателят му се притече на помощ.

— Нека всички, които имат предложения, да съставят група с другаря Соколов. — Григорий знаеше, че Николай Соколов е ляв депутат. „Добре“, каза си той, „трябва ни човек, който да запише нашите предложения юридически правилно.“ Председателят продължи. — Когато гласувате исканията си, донесете ги за одобрение от съвета.

— Точно така.

Григорий бързо слезе от трибуната. Соколов седеше на масичка по-настрани в залата. Григорий, Константин и още десетина депутати отидоха при него.

— И така — започна Соколов. — Към кого се обръщаме?

Григорий отново се смути. Искаше му се да каже „Към света“. Но един войник се намеси.

— Към Петроградския гарнизон.

— И към всички войници от гвардията, пехотата и артилерията — допълни друг.

— И от флота.

— Отлично — отговори Соколов и записа. — За незабавно и точно изпълнение, предполагам?

— Да.

— И до петроградските работници, за сведение?

Григорий вече губеше търпение.

— Да, да. Сега. Кой предложи избираеми комитети?

— Аз — отговори войник с посивял мустак. Седеше на крайчеца на масата точно пред Соколов. Като че правеше диктовка, той рече — Всички войски трябва да съставят комитети от избрани представители.

Соколов пишейки, продължи:

— Във всички роти, батальони, полкове…

— Складове, батареи, ескадрони, бойни кораби…

Сивият мустак каза:

— Онези, които още не са избрали депутати, трябва да изберат.

— Именно — отвърна нетърпеливо Григорий. — Сега. Оръжията от всички видове, в това число и бронираните коли, са под контрола на батальонните и ротните комитети, а не на офицерите.

Няколко войници се съгласиха.

— Много добре — рече Соколов.

Григорий продължи:

— Всяка военна единица е подчинена на Съвета на работническите и войнишките депутати и на неговите комитети.

За пръв път Соколов вдигна поглед.

— Това означава, че съветът контролира армията.

— Да. Заповедите на военната комисия на Думата следва да се изпълняват, единствено когато не противоречат на решенията на съвета.

Соколов продължи да гледа Григорий.

— Така Думата е безсилна, както винаги. По-рано беше подчинена на прищевките на царя. Сега всяко решение ще изисква одобрението на съвета.

— Точно така — отговори Григорий.

— Следователно съветът е върховната власт.

— Запишете го.

Соколов записа.

— На офицерите се забранява да се отнасят грубо с другите чинове — каза някой.

— Добре — отвърна Соколов.

— И не бива да ни говорят на ти, все едно сме добитък или малки деца.

Григорий помисли, че тези клаузи са несъществени.

— Документът има нужда от заглавие — каза той.

— Какво предлагате? — попита Соколов.

— Какви са заглавията на предходните заповеди на съвета?

— Няма предходни заповеди — отговори Соколов.

— Това е то. Наречете го „Заповед номер едно“.

V

Григорий изпитваше огромно задоволство от това, че прокара първия си законодателен акт като избран представител. През следващите два дни имаше още няколко и текущата работа на революционното правителство го погълна дълбоко. Ала не спираше да мисли за Катерина и Владимир и в четвъртък вечерта най-сетне получи възможност да се измъкне да ги види.

Докато крачеше към югозападните покрайнини сърцето му беше изпълнено с мрачни предчувствия. Катерина беше обещала да страни от неприятностите, но петроградските жени бяха убедени, че революцията е толкова тяхна, колкото и на мъжете. Все пак започна на Международния ден на жените. Това не беше нещо Ново. Майката на Григорий загина в провалената революция през 1905 година. Ако Катерина беше решила да вземе Владимир и да иде в центъра на града, за да види какво става, нямаше да е единствената майка. А мнозина невинни загинаха — застреляни от полицията, стъпкани от тълпата, прегазени от пияни войници в крадени коли или застигнати от заблудени куршуми. Когато влезе в старата къща, със страх зачака да го посрещне някоя от другите наемателки, която с мрачно лице и сълзи на очи да му каже „Случи се нещо ужасно“.

Григорий се качи по стълбите, почука на вратата и влезе. Катерина скочи от стола си и се хвърли в прегръдките му.

— Жив си! — възкликна тя и го целуна нетърпеливо. — Така се тревожех! Не знам какво бихме правили без теб.

— Съжалявам, че не можах да дойда по-рано. Сега съм депутат в съвета.

— Депутат! — Катерина засия от гордост. — Моят мъж!

Тя го прегърна.

Григорий наистина я беше впечатлил. Досега това не се беше случвало.

— Депутатът е просто представител на хората, които са го избрали — скромно рече той.

— Но хората винаги избират най-умните и най-стабилните.

— Е, поне опитват.

Стаята беше мъждиво осветена от една маслена лампа. Григорий остави на масата пакет. С новото си положение нямаше затруднения да получава храна от кухните в казармата.

— Вътре има и кибрит и едно одеяло — каза той.

— Благодаря ти!

— Надявам се да сте стояли у дома, доколкото е възможно. Все още е опасно по улиците. Ние опитваме да правим революция, но някои просто вилнеят.

— Почти не съм излизала. Чаках вести от теб.

— Как е нашето момченце?

Владимир спеше в ъгъла.

— Липсва му неговият татко.

Имаше предвид Григорий. Не той беше искал Владимир да го нарича „татко“, но прие хрумването на Катерина. Нямаше вероятност някога да видят Лев отново — нямаха вести от него вече близо три години — така че детето никога нямаше да узнае истината и навярно така беше по-добре.

— Съжалявам, че спи. Той обича да те вижда — каза Катерина.

— Ще говоря с него сутринта.

— Можеш да останеш тук? Прекрасно!

Григорий седна, а Катерина коленичи пред него и събу ботушите му.

— Изглеждаш уморен.

— Уморен съм.

— Да си лягаме. Късно е.

Започна да разкопчава куртката му, а Григорий се облегна назад и я остави.

— Генерал Хабалов се крие в Адмиралтейството — рече той. Бояхме се, че може да отвоюва железопътните гари, но той дори не опита.

— Защо?

Григорий сви рамене.

— От страх. Царят нареди на Иванов да тръгне срещу Петроград и да установи военна диктатура, обаче войниците на Иванов се разбунтуваха и походът беше отменен.

Катерина се свъси.

— Нима старите управляващи просто са се предали?

— Така изглежда. Странно, нали? Но явно няма да има контрареволюция.

Легнаха си — Григорий по бельо, а Катерина с рокля. Никога не се събличаше пред него. Може би смяташе, че трябва да скрие нещо. Това беше една от странностите й, които Григорий приемаше не без съжаление. Взе я в прегръдките си и я целуна. Когато проникна в нея, тя каза:

— Обичам те.

Григорий се почувства най-щастливият мъж на света.

По-късно Катерина сънливо попита:

— Какво ще стане после?

— Ще има учредително събрание след всеобщи, преки, тайни и равни избори. Дотогава Думата съставя временно правителство.

— Кой ще го оглави?

— Лвов.

Катерина се изправи в леглото.

— Княз? Защо?

— Нужно им е доверието на всички класи.

— Всички класи могат да вървят по дяволите! — Гневът я правеше още по-красива, лицето й поруменяваше, а очите й заблестяваха. — Работниците и войниците направиха революцията. За какво ни е доверието на други?

Същият въпрос по-рано тормозеше и Григорий, но отговорът го убеди, че така трябва.

— Нужно ни е фабрикантите отново да отворят предприятията си, търговците на едро отново да снабдяват града и магазинерите да заработят.

— Ами царят?

— Думата иска той да абдикира. Пратили са двама делегати в Псков да му предадат.

Катерина зяпна.

— Да абдикира? Царят? Та това е краят.

— Да.

— Възможно ли е?

— Не знам. Утре ще разберем.

VI

В петък разговорите в Екатерининската зала в Таврическия дворец протичаха безцелно. Две-три хиляди мъже и няколко жени се тълпяха в помещението и въздухът тежеше от тютюнев дим и смрадта на немитите войници. Чакаха да чуят какво ще предприеме царят.

Разговорите често бяха прекъсвани за съобщения. Някои не бяха важни — войник ставаше да каже, че батальонът му е създал комитет и е арестувал полковника. Друг път дори не бяха съобщения, а речи, в които се призоваваше за защита на революцията.

Но Григорий веднага разбра, че нещо различно се случва, когато един сивокос старшина се качи на трибуната с поаленяло лице и останал без дъх. Държеше лист хартия и призоваваше за тишина.

Бавно и на висок глас той заговори:

— Царят е подписал документ…

Овациите започнаха още след тези думи. Старшината извиси глас:

— … по силата на който се отказва от короната.

Овациите прераснаха в рев. Григорий беше във възторг. Нима наистина се беше случило? Нима мечтата се беше сбъднала?

Старшината вдигна ръка за тишина. Още не беше свършил.

— … и заради крехкото здраве на дванадесетгодишния си син Алексей той е посочил за наследник великия княз Михаил, по-младия брат на царя.

Аплодисментите се превърнаха в недоволни викове.

— Не! — изкрещя Григорий и гласът му се изгуби сред хилядите.

След няколко минути залата почна да утихва и тогава отвън се чу още по-могъщ рев. Тълпата в двора трябва да беше узнала същата новина и я приемаше със същото негодувание.

— Временното правителство не бива да приема това — каза Григорий на Константин.

— Съгласен съм. Да идем да им кажем.

Излязоха от залата на съвета и прекосиха двореца. Министрите от новосформираното правителство заседаваха в залата на стария временен комитет. Всъщност, правителството беше съставено от почти същите хора, доста обезпокоително. Вече обсъждаха изявлението на царя.

Павел Милюков, умерен политик с монокъл, стоеше прав. Той твърдеше, че монархията трябва да се запази като символ на легитимността.

— Глупости на търкалета — измърмори Григорий. Монархията символизираше некадърност, жестокост и разгром, но не и легитимност. За щастие, останалите бяха на същото мнение. Керенски, който сега беше министър на правосъдието, предложи да се каже на великия княз Михаил да откаже короната. За облекчение на Григорий, мнозинството прие предложението.

Керенски и княз Лвов бяха упълномощени да се срещнат незабавно с Михаил. Милюков погледна строго иззад монокъла и заяви:

— И аз трябва да отида с тях, за да представлявам малцинството!

Григорий смяташе, че тази глупава идея ще бъде отхвърлена, но министрите мекушаво приеха. В този момент той се изправи и без да се замисля, каза:

— А аз ще придружа министрите като наблюдател от страна на Петроградския съвет.

— Отлично, отлично — изнурено отговори Керенски.

Излязоха от двореца през една странична врата и се качиха в две лимузини Рено, които чакаха отвън. Бившият председател на Думата, удивително дебелият Михаил Родзянко, също дойде. Григорий не можеше да повярва, че това се случва с него. Той участваше в делегация, която отиваше да каже на един княз да откаже да стане цар. Преди по-малко от седмица Григорий позорно беше слязъл от масата по нареждане на поручик Кирилов.

Светът се променяше толкова бързо, че беше трудно да се върви в крачка.

Григорий никога не беше влизал в дома на богат благородник и сега имаше чувството, че попада в свят на сънищата. Огромната къща беше претъпкана с вещи. Накъдето и да погледнеше, виждаше разкошни вази, сложно украсени часовници, сребърни канделабри и скъпоценни украшения. Ако грабнеше някой златен съд и избягаше, можеше да го продаде за толкова пари, че да си купи къща — само дето сега никой не купуваше златни съдове. Всички искаха само хляб.

Княз Георгий Лвов, среброкос мъж с огромна бухнала брада явно не се впечатляваше от разкоша, нито пък се боеше от сериозността на задачата, ала всички останали изглеждаха нервни. Чакаха в салона, където от стените им се чумереха портретите на предците, и тътреха крака по дебелите килими.

Най-сетне великият княз Михаил се появи. Той беше преждевременно оплешивял човек на тридесет и осем години с малки мустачки. За изненада на Григорий се оказа, че князът е по-нервен от делегатите. Въпреки че беше вирнал високомерно глава, беше видимо срамежлив и смаян. Най-сетне събра смелост и попита:

— Какво имате да ми съобщите?

— Дойдохме да Ви помолим да не приемате короната — отговори княз Лвов.

— О, Боже — продума Михаил. Явно не знаеше какво да прави след това.

Керенски запази присъствие на духа. Той заговори ясно и твърдо:

— Народът на Петроград откликна гневно на решението на Негово царско величество. Вече огромен контингент войници се е насочил към Таврическия дворец. Ще има въстание и гражданска война, ако не обявим незабавно, че Вие отказвате да приемете короната.

— Божичко — рече меко Михаил.

„Великият княз не е твърде умен“, забеляза Григорий. „Защо ли се изненадвам? Ако тези хора бяха умни, нямаше да стигнат дотам да загубят короната на Русия.“ Милюков се намеси:

— Ваше царско височество, аз представлявам гледището на малцинството във временното правителство. По наше мнение монархията е единственият символ на властта, който народът приема.

Михаил се удиви още повече. „Последното, което му трябва, е възможността да избира“, рече си Григорий; „това само влошава нещата.“ Великият княз каза:

— Ще имате ли нещо против да разменя няколко думи с Родзянко насаме? Не, не си тръгвайте, ние ще се оттеглим в друга стая.

Когато нерешителният престолонаследник и дебелият председател излязоха, останалите заговориха тихо. Никой не се обърна към Григорий. Той беше единственият представител на работническата класа тук и долавяше, че другите малко се боят от него и основателно подозират, че джобовете на униформата му на старшина са пълни с оръжия и муниции.

Родзянко се върна.

— Той ме попита дали сме в състояние да гарантираме личната му безопасност, ако стане цар — каза председателят. Григорий беше отвратен, но не и изненадан, че великият княз е по-загрижен за себе си, отколкото за страната. — Отговорих му, че не сме в състояние.

— И? — попита Керенски.

— Ще се върне при нас след малко.

След известно време, което изглеждаше безкрайно дълго, великият княз Михаил се върна. Всички млъкнаха. Доста дълго никой не продумваше. Най-сетне Михаил рече:

— Реших да не приема короната.

Сърцето на Григорий сякаш спря. „Осем дни“, помисли той. „Преди осем дни жените от Виборг прекосиха Литейния мост. Днес управлението на Романовата династия свърши.“

„Няма да имам покой, докато Русия не стане република“ беше казала майката на Григорий в деня, когато умря. „Вече можеш да почиваш в мир, майко“, рече си Григорий.

Керенски стискаше ръката на великия княз и казваше нещо помпозно, но Григорий не слушаше.

„Направихме го“, мислеше той. „Направихме революция. Свалихме царя.“

VII

В Берлин Ото фон Улрих отвори голяма бутилка шампанско Перие Жуе от 1892 година.

Фон Улрихови бяха поканили семейство фон дер Хелбард на обяд. Конрад, бащата на Моника, беше граф, а майка й — графиня. Графиня Ева фон дер Хелбард беше внушителна жена със сива коса в сложна фризура. Преди обед тя задържа Валтер и му съобщи, че Моника е завършена цигуларка и е била на първо място в училище по всички предмети. С крайчеца на окото си Валтер забеляза как баща му говори с Моника и предположи, че и тя получава доклад за училищното му образование.

Дразнеше се от постоянството, с което родителите му се мъчеха да му натрапят Моника. А обстоятелството, че той самият беше силно привлечен от нея, само влошаваше нещата. Моника беше и умна, и красива. Косите й винаги бяха грижливо фризирани, но Валтер не можеше да се въздържи да си представи как вечер тя ги разпуска и тръсва глава, за да освободи къдриците. Напоследък установяваше, че от време на време му е трудно да си представи Мод.

Сега Ото вдигна чашата си.

— Сбогом на царя! — рече той.

— Изненадан съм от теб, татко — раздразнително отговори Валтер. — Наистина ли празнуваш свалянето на един законен монарх от тълпа фабрични работници и метежни войници?

Лицето на Ото пламна. Грета, сестрата на Валтер, утешително потупа ръката на баща им.

— Не обръщай внимание, тате. Валтер приказва така, за да те дразни.

— Запознах се с цар Николай, докато работех в нашето посолство в Петербург — каза Конрад.

— И какво беше мнението Ви за него, господине? — попита Валтер.

Моника отговори вместо баща си. Усмихна се съзаклятнически на Валтер и рече:

— Тате казваше, че ако е бил роден с друго положение в обществото, царят е можел с известно усърдие да стане компетентен пощальон.

— Това е трагедията на наследствената монархия — обърна се Валтер към баща си. — Но ти сигурно не одобряваш демокрацията в Русия.

— Демокрация ли? — иронично отвърна Ото. — Ще видим. Знаем само, че новият премиер е либерален аристократ.

— Смяташ ли, че княз Лвов ще опита да сключи мир с нас? — попита Моника Валтер.

Това беше най-важният въпрос.

— Надявам се — отговори Валтер, докато се мъчеше да не зяпа гърдите на Моника. — Ако всички наши войски от източния фронт могат да се прехвърлят във Франция, ще победим Съюзниците.

Моника вдигна чашата си и погледна Валтер в очите над ръба й.

— Тогава да пием за това — рече тя.

В един студен влажен окоп в североизточна Франция взводът на Били пиеше джин.

Бутилката беше предоставена от Робин Мортимър, разжалвания офицер.

— Пазех си го — рече той.

— Е, направо ме нокаутира с перце — отвърна Били, използвайки един от изразите на Милдред. Мортимър беше начумерен тип и никога не се беше чуло и видяло да е черпил някого.

Мортимър наля джин в канчетата им.

— Хайде, за проклетата революция — каза той и всички отпиха. После подадоха канчетата за допълване.

Били беше въодушевен още преди да пийне джина. Русите доказаха, че все още е възможно властта на тираните да бъде отхвърлена.

Войниците пееха „Червено знаме“, когато граф Фицхърбърт докуцука зад насипа, газейки в калта. Вече беше полковник и беше по-надменен от всякога.

— Тишина, войници! — провикна се той.

Пеенето постепенно стихна.

— Празнуваме свалянето на руския цар! — обясни Били.

Фиц ядно отвърна:

— Той беше законен владетел и онези, които го свалиха, са престъпници. Без повече песни.

Презрението на Били към Фиц се засили още малко.

— Царят беше тиранин, който изби хиляди свои поданици и днес всички цивилизовани хора ликуват.

Фиц го огледа по-отблизо. Вече не носеше превръзка, но левият му клепач си остана отпуснат.

— Сержант Уилямс. Трябваше и сам да се досетя. Познавам те. Познавам и семейството ти.

„И още как“, рече си Били.

— Сестра ти агитира за мир.

— Вашата сестра също — отвърна Били и Робин Мортимър се разсмя неудържимо, после внезапно млъкна.

Фиц се обърна към Били.

— Още една дума на неподчинение и отиваш на съд.

— Виноват, господин полковник — отговори Били.

— Сега всички се успокойте. И никакви песни.

— Да живее революцията — тихо каза Били.

Фиц се престори, че не чува.

В Лондон княгиня Беа извика:

— Не!

— Помъчи се да запазиш спокойствие — рече Мод, която току-що й бе съобщила новината.

— Не могат! — викаше Беа. — Не могат да накарат обичния ни цар да абдикира! Той е баща на народа!

— Може би така е най-добре…

— Не ти вярвам! Това е злостна лъжа!

Вратата се отвори и Граут надникна с тревожно изражение.

Беа грабна една японска ваза със сухи цветя и я захвърли в другия край на стаята. Тя се удари в стената и се пръсна.

Мод потупваше Беа по рамото и нареждаше:

— Спокойно, спокойно.

Не знаеше какво друго да прави. На нея самата й беше приятно, че царят е свален, но в същото време съчувстваше на Беа, за която цял един начин на живот беше разрушен.

Граут шавна с пръст и една уплашена прислужничка влезе в стаята. Икономът посочи счупената ваза и жената почна да събира парчетата.

Съдовете за чая бяха сервирани — чаши, чинийки, чайници, канички с мляко и сметана, захарници. Беа със замах помете всичко на пода.

— Революционерите ще избият всички!

Икономът коленичи и почна да чисти.

— Не се вълнувай — каза Мод.

Беа заплака.

— Горката царица! И децата! Какво ще стане с тях?

— Може би трябва да полегнеш за малко — рече Мод. — Ела, ще те заведа в стаята ти.

Тя улови Беа за лакътя и княгинята се остави да я отведе.

— Това е краят на всичко — хлипаше Беа.

— Нищо, нищо. Може би е едно ново начало.

Етел и Бърни бяха в Абъроуен. За тях това беше нещо като меден месец. Етел с удоволствие показваше на Бърни местата от своето детство: входа на мината, параклиса, училището. Дори го разходи из Тай Гуин — Фиц и Беа не бяха тук — макар че не го заведе в апартамента Гардения.

Бяха отседнали у семейство Грифитс, които отново предложиха на Етел стаята на Томи, и така не се наложи да притесняват дядо. Седяха в кухнята на госпожа Грифитс, когато мъжът й Лен, атеист и социалист революционер, нахълта с вестник в ръка.

— Царят е абдикирал! — съобщи той.

Всички завикаха и заръкопляскаха. Цяла седмица научаваха за вълненията в Петроград и Етел се питаше как ще свърши всичко.

— Кой е поел властта? — попита Бърни.

— Временно правителство начело с княз Лвов — отговори Лен.

— Не е голяма победа за социализма значи — рече Бърни.

— Не е.

— Горе главата, момчета, нещата стават едно по едно! — намеси се Етел. — Да идем в Двете корони да го отпразнуваме. Ще оставя Лойд у госпожа Понти за малко.

Жените си сложиха шапките и всички отидоха в кръчмата. Само за час заведението се препълни. Етел с изумление видя, че идват и родителите й. Госпожа Грифитс също ги забеляза и попита:

— Какво правят те тук, по дяволите?

След няколко минути таткото на Етел стъпи на един стол и призова за тишина.

— Знам, че някои от вас са изненадани да ме видят тук, обаче специалните случаи изискват специални действия. — Той показа една халба. — Не съм изменил на навиците си, но стопанинът беше така добър да ми предложи чаша чешмяна вода. — Всички се разсмяха. — Тук съм, за да споделя с моите съседи победата в Русия. — Вдигна чашата. — Наздраве за революцията!

Всички поздравиха и отпиха.

— Добре! Тате в Двете корони! Не допусках, че ще го доживея заключи Етел.

В свръхмодерната къща на Йосиф Вялов в Бъфало Лев Пешков си наля питие от барчето. Вече не пиеше водка. Като поживя с богатия си тъст, той разви вкус към шотландското уиски. Харесваше му да го пие по американски, с бучки лед.

На Лев не му беше приятно да живее с тъстовете. Би предпочел двамата с Олга да имат собствено жилище. Но Олга искаше да останат, а баща й плащаше за всичко. Докато не разполагаше със свои пари, Лев беше затворен тук.

Йосиф четеше вестник, а Лена шиеше. Лев вдигна чашата.

— Да живее революцията! — бодро рече той.

— Мери си приказките — отвърна Йосиф. — Революцията ще се отрази зле на бизнеса.

Влезе Олга.

— Скъпи, налей ми чаша шери, моля те — каза тя.

Лев потисна въздишката си. Олга обичаше да го кара да върши такива дреболии, а той не можеше да й откаже пред родителите й. Наля сладкото шери в малка чашка и й я поднесе, покланяйки се като келнер. Тя се усмихна сладко и не разбра иронията.

Лев отпи глътка уиски и се наслади на изгарящия му вкус.

— Мъчно ми е за горката царица и децата й. Какво ще правят? — каза госпожа Вялова.

— Няма да се учудя, ако тълпата избие всички — отговори Йосиф.

— Бедничките. Какво толкова е направил царят на революционерите, та да заслужи всичко това?

— Аз мога да отговоря — намеси се Лев. Знаеше, че трябва да премълчи, но не можа, особено след като уискито сгря вътрешностите му. — Когато бях на единадесет години, фабриката, където работеше майка ми, излезе на стачка.

Госпожа Вялова зацъка с език. Тя не вярваше в стачките.

— Полицията залови всички деца на стачниците. Никога няма да го забравя. Бях ужасен.

— Защо им е трябвало да правят подобно нещо? — попита госпожа Вялова.

— Полицаите набиха всички ни — отговори Лев. — С пръчки, по дупетата. За да дадат урок на родителите ни.

Госпожа Вялова пребледня. Тя не можеше да понася жестокости към деца или животни.

— Ето това направиха царят и неговият режим на мен, майко — довърши Лев и тракна бучките лед в чашата си. — Затова пия за революцията.

— Какво мислиш, Гас? — попита президентът Уилсън. — Ти си единственият човек тук, който наистина е бил в Петроград. Какво ще стане?

— Не ми е приятно да звуча като чиновник от Държавния департамент, но нещата могат да се развият в различни посоки — отговори Гас.

Президентът се разсмя. Намираха се в Овалния кабинет, Уилсън седеше зад писалището, а Гас стоеше пред него.

— Хайде — подкани го Уилсън. — Предположи. Ще излязат ли русите от войната или не? Това е най-важният въпрос тази година.

— Добре. Всички министри в новото правителство са от партии, в чиито имена се съдържат страховити думи като социалистическа или революционна, но всъщност са предприемачи и професионалисти от средната класа. Това, което те наистина искат, е буржоазна революция, която да им даде свободата да развият индустрията и търговията. Но народът иска хляб, мир и земя. Хляб за работниците, мир за войниците и земя за селяните. Нито едно от тези неща не е истински привлекателно за Лвов и Керенски. Следователно, за да отговоря на въпроса, мисля, че правителството на Лвов ще опита да постигне постепенна промяна. По-точно, ще продължи участието във войната. Но работниците няма да са доволни.

— И кой ще победи в крайна сметка?

Гас си спомни пътуването до Петербург и мъжа, който показа как се отлива локомотивно колело в мръсната и порутена леярна на Путиловия завод. По-късно Гас се беше натъкнал на същия човек в схватка с полицай заради едно момиче. Не можеше да си спомни името му, но и сега си го представяше — широките му рамене, силните му ръце с един отрязан пръст, и най-вече сините му очи, които гледаха пламенно и решително.

— Руският народ — отговори Гас. — Те ще победят накрая.

Двадесет и четвърта глава

Април 1917 година

I

В един мек пролетен ден Валтер се разхождаше с Моника из градината на дома на фон дер Хелбард в Берлин. Къщата беше голяма и градината беше просторна, с павилион за тенис, писта за боулинг, място за езда и детска площадка с люлки и пързалка. Валтер си спомни как е идвал тук като дете и градината му се е струвала рай. Днес обаче това не беше идилично място за игра. Всички коне, с изключение на най-старите, бяха реквизирани от армията. Пилци дращеха по плочите на терасата. Майката на Моника угояваше прасе в павилиона. На боулинга пасяха кози и се носеше мълва, че графинята лично ги дои.

Но старите дървета се раззеленяваха, слънцето грееше и Валтер се беше съблякъл по риза и жилетка и беше преметнал сакото си през рамо. Майка му би останала недоволна, че се е разсъблякъл толкова, но сега тя беше в къщата и клюкарстваше с графинята. Грета беше излязла да се разхожда с Валтер и Моника, обаче си измисли някакво извинение и ги остави сами — още нещо, което госпожа фон Улрих не би одобрила, поне на теория.

Моника имаше куче на име Пиер. Беше обикновен пудел с дълги крака, грациозен, с гъста и къдрава ръждивокафява козина и светлокафяви очи. Валтер не можеше да не си мисли, че кучето прилича малко на стопанката си, колкото и красива да бе тя.

Харесваше му как Моника се отнася с кучето. Не го глезеше, не го хранеше с огризки и не му говореше лигаво, както правеха някои момичета. Просто го оставяше да ходи подире й и от време на време му хвърляше една стара топка за тенис, за да й я донесе.

— Голямо разочарование от русите — каза тя.

Валтер кимна. Правителството на княз Лвов беше обявило, че русия ще продължи участието си във войната. Източният фронт на Германия нямаше да се облекчи и нямаше да има подкрепления за Франция. Войната щеше да продължи да се точи.

— Единствената ни надежда е правителството на Лвов да падне и мирната фракция да дойде на власт — отговори Валтер.

— Възможно ли е?

— Трудно е да се прецени. Левите революционери все още искат хляб, мир и земя. Правителството обеща демократични избори за учредително събрание. Но кой ще спечели?

Валтер взе една пръчка и я хвърли на Пиер. Кучето излетя сред нея и гордо я донесе. Валтер се наведе да го потупа по главата и когато се изправи, Моника стоеше много близо до него.

— Харесвам те, Валтер — каза тя, а кехлибарените й очи го гледаха открито. — Имам чувството, че винаги ще имаме за какво да говорим.

Валтер имаше същото чувство и знаеше, че ако опита да я целуне, тя ще му позволи.

Отстъпи назад и отговори:

— И аз те харесвам. Харесвам и кучето ти. — Засмя се, за да покаже, че се шегува.

Въпреки това виждаше, че Моника е наранена. Тя прехапа устна и се извърна. Беше проявила възможно най-голямата дързост, която можеше да си позволи едно добре възпитано момиче, а той я отблъскваше.

Продължиха да се разхождат. След дълго мълчание Моника Каза:

— Питам се каква ли е твоята тайна.

„Божичко“, рече си Валтер, „проницателна е.“

— Нямам тайни — излъга той. — А ти?

— Нищо, което си струва да се споделя. — Тя се пресегна и почисти нещо от рамото му. — Пчела.

— Твърде рано е за пчели.

— Може би и лятото ще дойде рано.

— Не е чак толкова топло.

Моника се престори, че потръпва.

— Прав си. Хладно е. Би ли ми донесъл нещо да се наметна? Ако отидеш в кухнята и помолиш прислужницата, тя ще намери.

— Разбира се.

Не беше хладно, но възпитаните мъже никога не отказваха подобни молби, колкото и да бяха капризни. Моника очевидно искаше да остане за малко сама. Валтер тръгна към къщата. Трябваше да я отблъсне, но му беше мъчно, че я наранява. Двамата наистина си подхождаха — майките им бяха съвършено прави — и очевидно Моника не можеше да разбере защо той продължава да я отблъсква.

Влезе в къщата и слезе по задните стълби в сутерена, където откри една възрастна камериерка с черна рокля и дантелена шапчица. Жената отиде да намери шал.

Валтер изчака в салона. Къщата беше обзаведена в модерния Югендщил, който слагаше край на обичания от неговите родители рококо и даваше предпочитание на добре осветените помещения в меки цветове. Салонът имаше колони, беше облицован в хладен сив мрамор и беше застлан със светъл килим.

На Валтер му се струваше, че Мод е на милиони километри от него, на друга планета. И в известен смисъл това беше истина, понеже предвоенният свят никога нямаше да се върне. Не беше виждал съпругата си и нямаше вести от нея вече от почти три години. Може би никога повече нямаше да я срещне. Макар образът й да не избледняваше в ума му — той никога нямаше да забрави страстта им — Валтер с притеснение беше установил, че вече не помни дребните подробности от времето с нея: как беше облечена, къде се намираха, когато се целуваха или се държаха за ръце или какво ядяха и пиеха и за какво разговаряха на всички онези безкрайно подобни лондонски увеселения. Понякога му минаваше мисълта, че войната в известен смисъл ги е развела. Но пропъждаше това хрумване — то беше срамно и нелоялно.

Прислужницата донесе жълт кашмирен шал. Валтер се върна при Моника, която седеше на един пън с Пиер в краката си. Валтер й подаде шала и тя обгърна раменете си с него. Цветът й подхождаше — караше очите й да блестят и кожата й да сияе.

Изразът на лицето й беше особен. Подаде му портфейл.

— Трябва да е паднал от сакото ти.

— О, благодаря.

Валтер прибра портфейла във вътрешния джоб на сакото, което още носеше провесено на рамото си.

— Да се връщаме в къщата — предложи Моника.

— Както искаш.

Настроението й се беше променило. Може би просто беше решила да се откаже от Валтер. Или беше станало нещо друго?

Плашеща мисъл мина през ума на Валтер. Портфейлът му наистина ли беше паднал? Или тя го беше измъкнала като джебчийка когато беше пропъдила онази съмнителна пчела от рамото му?

— Моника — подхвана той, спря и се обърна с лице към нея, — ти надзърна ли в портфейла ми?

— Ти каза, че нямаш тайни — отговори тя и се изчерви силно.

Трябва да беше видяла изрезката от вестник с текста „Лейди Мод винаги се облича по последната мода.“

— Крайно невъзпитано от твоя страна — ядосано каза Валтер. Ядосваше се преди всичко на себе си. Не трябваше да пази тази обвиняваща снимка. Щом Моника можеше да разбере значението й, значи и други можеха. И тогава той щеше да бъде опозорен и изхвърлен от армията. Можеха да го обвинят в измяна и да го хвърлят в затвора или дори да го застрелят.

Постъпил беше глупаво. Но знаеше, че няма да изхвърли снимката. Само това имаше от Мод.

Моника положи длан на ръката му.

— Никога през живота си не съм правила подобно нещо и се срамувам. Но трябва да разбереш, че бях отчаяна. Валтер, бих могла да се влюбя в теб така лесно и знам, че и ти би могъл да ме обикнеш — виждам го в очите ти и в усмивката ти, когато ме видиш. А ти нищо не ми каза! — Тя се просълзи. — Това направо ме влудяваше.

— Съжалявам за това. — Валтер вече не беше ядосан. Моника беше минала границите на приличието и беше разкрила сърцето си пред него. Много му беше мъчно за нея, мъчно му беше и за двама им.

— Просто трябваше да разбера защо продължаваш да се отвръщащ от мен. Сега, естествено, знам. Тя е красива. Дори малко прилича на мен. — Моника изтри сълзите си. — Намерила те е преди мен, това е всичко. — Взря се във Валтер с проницателните си лешникови очи. — Предполагам, че сте сгодени.

Валтер не можеше да лъже някого, който е бил толкова честен с него. Не знаеше какво да каже.

Моника отгатна причината за колебанието му.

— Боже мой! Женени сте, нали?

Това беше катастрофа.

— Ако някой друг разбере, ще съм в голяма беда.

— Знам.

— Надявам се, че мога да ти имам доверие?

— Как можеш да питаш? Ти си най-добрият мъж, когото съм срещала. Няма да направя нищо, което би ти навредило. Никога няма да кажа и една дума.

— Благодаря ти. Знам, че ще спазиш обещанието си.

Моника погледна настрани и пропъди сълзите си.

— Да влизаме.

В преддверието каза:

— Ти върви. Трябва да си наплискам лицето.

— Добре.

— Надявам се… — гласът й се задави в плач. — Надявам се тя да знае колко е щастлива — прошепна Моника. После се обърна и тихо влезе в някаква стая.

Валтер облече сакото си, овладя се и се качи по мраморното стълбище. Салонът беше издържан в същия ненатрапчив стил, в светло дърво и бледи синьо-зелени завеси. „Родителите на Моника имат по-добър вкус от моите“, реши той.

Майка му го погледна и начаса разбра, че нещо не е наред.

— Къде е Моника? — остро попита тя.

Валтер вдигна вежда. Не беше присъщо на майка му да задава въпроси, чийто отговор можеше да е „Отиде до тоалетната“. Очевидно беше напрегната.

— Ще се присъедини към нас след няколко минути — отговори той тихо.

— Погледни това — обади се Ото и размаха лист. — От кабинета на Цимерман току-що ми го пратиха за коментар. Онези руски революционери искат да минат през Германия. Що за нахалство! — Вече беше пийнал няколко чашки шнапс и се намираше в малко енергично настроение.

Валтер вежливо запита:

— Кои ще да са тези революционери, татко? — Всъщност не го беше грижа, но се радваше, че получи тема за разговор.

— Онези в Цюрих! Мартов и Ленин и пасмината им. Предполага се, че сега, когато свалиха царя, в Русия има свобода на словото, и те искат да си идат у дома. Но не могат да се доберат дотам!

Конрад фон дер Хелбард, бащата на Моника, замислено рече:

— Сигурно не могат. Няма как да стигнат от Швейцария до Русия, без да минат през Германия — всяко друго трасе по суша би ги принудило да минават през бойно поле. Но все още има параходи от Англия през Северно море до Швеция, нали?

— Има — отвърна Валтер, — но те няма да рискуват да минат оттам. Британците задържаха Троцки и Бухарин. А през Франция или Италия ще е още по-лошо.

— Значи не могат да мръднат! — победоносно заяви Ото.

— Татко, какъв съвет ще дадеш на външния министър Цимерман? — попита Валтер.

— Да откаже, разбира се. Не искаме тази зараза да тръгне и по нашия народ. Кой знае какви неприятности ще забъркат тези дяволи в Германия.

— Ленин и Мартов — умислено рече Валтер. — Мартов е меншевик, обаче Ленин е болшевик. — Немското разузнаване живо се интересуваше от руските революционери.

— Болшевики, меншевики, социалисти, революционери, всичките са еднакви — отвърна Ото.

— Не, не са. Болшевиките са най-крайни.

— Още по-добра причина да ги държим по-далеч от нашата страна — сърцато се намеси майката на Моника.

Валтер не обърна внимание.

— По-важното е, че болшевиките зад граница са по принцип по-крайни от болшевиките в Русия. Петербургските болшевики подкрепят правителството на княз Лвов, докато другарите им в Цюрих — не.

— Откъде знаеш такива неща? — попита Грета.

Валтер знаеше, понеже четеше докладите на немските шпиони в Швейцария, които прихващаха пощата на революционерите.

Но отговори друго.

— Преди няколко дни в Цюрих Ленин държа реч, в която отхвърли временното правителство.

Ото презрително изсумтя, но Конрад фон дер Хелбард се приведе напред.

— Какво сте си наумили, млади човече?

— Като отказваме на революционерите разрешение да минат през Германия, ние защитаваме Русия от техните подривни идеи — отговори Валтер.

— Обясни, моля те — озадачено каза майка му.

— Предлагам ние да помогнем на тези опасни хора да се върнат у дома. Веднъж озовали се там, те или ще опитат да подкопаят руското правителство и така ще унищожат възможността му да води война, или ще вземат властта и ще сключат мир. И в двата случая Германия печели.

Всички помълчаха и обмислиха чутото. После Ото шумно се разсмя и плесна с ръце:

— Ето това е моят син! Все пак у него има нещо от стареца!

II

Най-скъпа моя,

Цюрих е студен град край едно езеро, но слънцето осветява водата, потъналите в зеленина хълмове наоколо и Алпите в далечината. Улиците се пресичат под прав ъгъл без извивки — швейцарците са още по-подредени от немците! Бих желала да си тук, многообична ми приятелко, както искам да си с мен навсякъде, където съм и аз!!!

Удивителните знаци трябваше да създадат у цензора на пощите впечатлението, че авторът е прекалено емоционално момиче. Въпреки че беше в неутрална Швейцария, Валтер внимаваше да не би текстът на писмото да посочи изпращателя или получателя.

Питам се дали изпитваш неудобствата на нежеланото внимание от страна на разни подходящи ергени. Ти си толкова хубава и чаровна, че със сигурност е така. И аз имам същия проблем. Разбира се, аз нямам нито хубост, нито чар, но въпреки това ме ухажват. Майка ми бе избрала партия за брак, приятел на сестра ми — лице, което познавам и харесвам. За известно време беше много трудно и се боя, че най-накрая лицето схвана, че аз съм ангажирана с приятелство, което не позволява брак.

Все пак смятам, че нашата тайна е в безопасност.

Ако някой цензор си загубеше времето да чете дотук, щеше да заключи, че писмото е от някоя лесбийка до любовницата й. До същото заключение щеше да стигне и всеки, прочел писмото в Англия. Това едва ли беше важно — несъмнено Мод, феминистка и неомъжена на двадесет и шест годишна възраст, вече я подозираха в такива наклонности.

След няколко дни ще бъда в Стокхолм, друг студен град край водата, и ти можеш да ми пишеш в тамошния „Гранд Хотел“.

Швеция, както и Швейцария, бе неутрална страна с редовни пощенски съобщения с Англия.

С най-голямо удоволствие ще чакам отговор от теб!!!

Дотогава, моя най-прекрасна любима,

помни своята любима

Валтрауд.

III

Съединените щати обявиха война на Германия на шести април, петък, 1917 година.

Валтер го беше очаквал, но при все това почувства силата на удара. Америка беше богата, изпълнена със сила и демократична — той не можеше да си представи по-опасен враг. Сега единствената надежда беше, че Русия ще рухне и ще даде на Германия възможност да победи на Западния фронт преди американците да са имали време да подготвят войските си.

Три дни по-късно тридесет и двама руски революционери-емигранти се срещнаха в хотел Церингерхоф в Цюрих — мъже, жени и едно дете, четиригодишно момче на име Роберт. Тръгнаха оттам към бароковия свод на железопътната гара, за да се качат на влака за дома.

Валтер се притесняваше, че няма да потеглят. Мартов, водачът на меншевиките, отказа да напусне без разрешение от временното правителство — странно почтително отношение за революционер. Разрешение нямаше, но Ленин и болшевиките решиха да пътуват независимо от това. Валтер много желаеше пътят да не е препречван от препятствия, придружи групичката до гарата на брега на реката и се натовари на влака заедно с тях.

„Ето го и тайното оръжие на Германия“, помисли си Валтер — „тридесет и двама недоволници и неудачници, които искат да свалят от власт руското правителство. Господ да ни е на помощ.“

Владимир Илич Улянов, известен като Ленин, беше на четиридесет и шест — дребен, набит човек, облечен спретнато, но не елегантно; твърде зает, за да губи време за стил. Навремето червенокос, беше оплешивял рано и сега имаше бляскаво кубе с венче отстрани и грижливо оформена вандайкова брадица, рижо-сива. При първата среща Валтер не се впечатли от него — Ленин не беше нито чаровен, нито хубав.

Валтер се представяше за дребен чиновник от външното министерство, натоварен да уреди всички практически подробности по пътуването на болшевиките през Германия. Ленин го беше огледал преценяващо и явно беше отгатнал, че всъщност германецът е някакъв разузнавач.

Отпътуваха за Шафхаузен, на границата, където се прехвърлиха на германски влак. Всички поназнайваха немски, понеже бяха живели в немскоезичната част на Швейцария. Ленин говореше езика добре. Валтер научи, че човекът е забележителен лингвист. Френският му беше добър, английският — поносим, а Аристотел четеше на гръцки. Представата на Ленин за почивка беше да поседи час-два с речник в ръка.

В Готмадинген отново се прехвърлиха на влак с предварително запечатан вагон, все едно бяха преносители на някаква заразна болест. Три от четирите врати бяха затворени и заключени. Четвъртата врата се намираше до спалното купе на Валтер. Целта беше да се успокоят тревожните германски власти, макар да не беше нужно: русите нямаха желание да бягат, те искаха да се върнат у дома.

Ленин и съпругата му Надя имаха отделно купе, докато останалите бяха разделени по четирима. „Толкова за равенството“ — цинично си рече Валтер.

Докато влакът пресичаше Германия от юг на север, Валтер започна да долавя силата на характера под безличната външност на Ленин. Ленин не се интересуваше от храна, напитки, удобства или притежания. Политиката поглъщаше дните му. Винаги спореше за политика, пишеше за политика или мислеше за политика и си водеше бележки. Валтер забеляза, че в споровете Ленин винаги знаеше повече от другарите си и беше обмислил нещата по-продължително и по-усърдно от тях — освен ако предметът на разговора нямаше нищо общо с Русия или с политиката. В тези случаи Ленин беше по-скоро зле осведомен.

Беше същински сухар. Първата вечер в съседното купе очилатият младеж Карл Радек разказваше вицове:

— Някакъв човек бил арестуван, понеже казал „Николай е тъпак“. Заоправдавал се пред полицая „Имах предвид друг Николай, не нашия любим цар“. Полицаят отговорил: „Лъжец! Щом казваш тъпак, явно имаш предвид царя!“

Спътниците на Радек се запревиваха от смях. Ленин излезе от купето си като буреносен облак и им нареди да пазят тишина.

Той не харесваше и пушенето. Той самият беше отказал цигарите по настояване на майка си преди тридесет години. От уважение към него, хората пушеха в тоалетната в дъното на вагона. Понеже тоалетната беше само една за тридесет и двама човека, това доведе до опашки и препирни. Ленин впрегна внушителния си ум в решаването на този проблем. Наряза хартия и издаде на всеки два вида билетчета — едни за ползване на тоалетната по предназначение и по-малко на брой — за пушене. Това намали опашките и прекрати караниците. На Валтер му беше забавно. Системата проработи и всички бяха доволни, обаче нямаше разговор, нямаше и опит за колективно вземане на решение. В тази група Ленин беше един добронамерен диктатор. Ако някога спечелеше истинска власт, и Руската империя ли щеше да управлява по същия начин?

А дали щеше да спечели властта? Ако не, то Валтер си губеше времето.

Можа да измисли само един начин да подобри изгледите пред Ленин и напрегна ума си да направи нещо по въпроса.

Слезе от влака в Берлин и каза, че ще се върне при русите за остатъка от пътуването.

— Не се бавете — обади се някой. — Потегляме отново след час.

— Ще бързам — отговори Валтер. Влакът щеше да тръгне когато той каже, но русите не знаеха това.

Вагонът се намираше на един от резервните коловози на Потсдамската гара и на Валтер му трябваха само няколко минути пеш, за да стигне до външното министерство на „Вилхелмщрасе“ 76, в сърцето на стария Берлин. В просторния кабинет на баща му имаше грамадно махагоново писалище, портрет на кайзера и остъклен шкаф с колекцията на Ото, включително кремавата керамична фруктиера от осемнадесети век, която той купи при последното пътуване до Лондон. Както Валтер се беше надявал, Ото беше тук.

— Няма съмнение относно убежденията на Ленин — каза му той, докато пиеха кафе. — Казва, че са се отървали от последния символ на потисничеството, царя, без да променят руското общество. Работниците не успели да завземат властта: буржоазията още контролирала всичко. На всичко отгоре, по някаква причина Ленин лично мрази Керенски.

— А може ли да свали временното правителство?

Валтер безпомощно разпери ръце.

— Той е много интелигентен, решителен и роден водач. Никога не върши нищо друго, освен да работи. Болшевиките обаче са само поредната партийка сред онези десетина или повече, които се домогват до властта, и няма как да се прецени коя ще надделее.

— Следователно цялото това усилие може и да е било напразно.

— Освен ако не направим нещо да помогнем на болшевиките да спечелят.

— Например?

Валтер пое дълбоко дъх.

— Да им дадем пари.

— Какво? — Ото беше потресен. — Правителството на Германия да дава пари на социалисти революционери?

— Предлагам сто хиляди рубли като начало — спокойно отвърна Валтер. — За предпочитане в златни монети от по десет рубли, ако можеш да намериш.

— Кайзерът никога няма да се съгласи.

— Налага ли се да му казваме? Цимерман може да одобри по силата на министерския си пост.

— Той не би направил такова нещо.

— Сигурен ли си?

Ото дълго мълча, гледа Валтер и мисли.

Накрая каза:

— Ще го попитам.

IV

След три дни във влака русите напуснаха Германия. В Засниц, на морския бряг, си купиха билети за ферибота Кралица Виктоия, който да ги откара през Балтийско море към южния край на Швеция. Валтер пътуваше с тях. Плаването беше тежко и всички имаха морска болест с изключение на Ленин, Радек и Зиновиев, които ядно спореха за политика на палубата и явно не обръщаха внимание на неспокойното море.

Взеха нощния влак до Стокхолм, където кметът-социалист ги посрещна със закуска. Валтер си запази стая в Гранд Хотел с надеждата да намери писмо от Мод. Нямаше нищо.

Беше толкова разочарован, че му идеше да се хвърли в студената вода на залива. Единствената му възможност да се свърже с нея след почти три години и нищо не се получи. Беше ли получила писмото му въобще?

Тормозеха го неприятни фантазии. Дали все още го обичаше? Беше ли го забравила? Може би в живота й имаше друг мъж? Намираше се в пълно неведение.

Радек и добре облечените шведски социалисти заведоха Ленин — донякъде против волята му — до щанда за мъжка мода на универсалния магазин ПУБ. Подкованите му туристически обуща изчезнаха. Той се сдоби с палто с кадифена яка и нова шапка.

— Сега — заяви Радек — поне е облечен като някой, който да може да стои начело на хората си.

Същата вечер с падането на нощта русите отидоха на гарата, за да се натоварят на друг влак за Финландия. Валтер щеше да остави групата тук, но отиде с тях до гарата. Преди потеглянето на влака се срещна с Ленин.

Седяха в едно от купетата под мъждива електрическа светлина, която се отразяваше в плешивата глава на Ленин. Валтер бе напрегнат. Трябваше да се справи. Беше сигурен, че няма смисъл да моли Ленин. Той не можеше и да бъде заплашван. Само хладната логика би го убедила.

Валтер беше подготвил речта си.

— Германското правителство ви помага да се завърнете в родината си — каза той. — Вие сте наясно, че не го вършим поради благосклонност.

Ленин го прекъсна на отличен немски език.

— Вие смятате, че това ще бъде в ущърб на Русия! — изръмжа той.

Валтер не отрече:

— И все пак вие приехте помощта ни.

— В името на революцията! Това е единственият критерий за добро и лошо.

— Очаквах да го кажете.

Валтер носеше тежък куфар и шумно го пусна на пода на вагона.

— В двойното дъно на този куфар ще намерите сто хиляди рубли в банкноти и монети.

— Какво?

Ленин обикновено беше невъзмутим, но сега изглеждаше сащисан.

— За какво?

— За вас.

Ленин се засегна.

— Подкуп? — гневно запита той.

— Със сигурност не — отговори Валтер. — Не е необходимо да Ви подкупваме. Целите Ви са същите като нашите. Вие призовахте за отстраняване ва временното правителство и за край на войната.

— За какво тогава?

— За пропаганда. За да Ви улеснят да разпространявате посланието си. Това е посланието, което и ние бихме желали да разнесем. Мир между Германия и Русия.

— За да можете да спечелите своята капиталистическо-империалистическа война срещу Франция!

— Както вече казах, не Ви помагаме от благосклонност — а Вие и не бихте разчитал на това. Това е практическа политика и нищо повече. Засега интересите Ви съвпадат с нашите.

Ленин изглеждаше както когато Радек настояваше да му купи нови дрехи — не харесваше предложението, но не можеше да отрече, че е разумно.

Валтер каза:

— Ще Ви даваме приблизително същата сума веднъж месечно — разбира се, докато продължавате да се борите за мир.

Настъпи дълго мълчание.

Валтер продължи:

— Твърдите, че успехът на революцията е единственият критерий за добро и лошо. Щом е така, трябва да вземете парите.

На перона изсвири някаква свирка.

Валтер стана.

— Трябва да се разделим. Довиждане и успех.

Ленин погледна куфара на пода и не отговори, Валтер излезе от купето и слезе от влака.

Обърна се и погледна към прозореца на купето на Ленин. Почти очакваше прозорецът да се отвори и куфарът да изхвърчи от него.

Чу се още едно изсвирване. Вагоните се разтърсиха и потеглиха; влакът излезе от гарата, натоварен с Ленин, другите руски емигранти и парите.

Валтер извади кърпичката от вътрешния джоб на палтото си и обърса чело. Потеше се въпреки студа.

V

Валтер вървеше от гарата по крайбрежния булевард към Гранд Хотел. Беше тъмно и от Балтийско море духаше студен източен вятър. Трябваше да се радва — бе подкупил Ленин! Вместо това имаше усещането, че всичко е напразно. Освен това беше по-потиснат от обичайното от мълчанието на Мод. Имаше поне десет възможни причини да не му изпрати писмо. Не трябваше да си представя най-лошото. Ала той самият беше стигнал достатъчно близо до това да се влюби в Моника. Защо тогава и с Мод да не се случи нещо подобно? Не можеше да не си мисли, че тя го е забравила.

Реши тази вечер да се напие.

На рецепцията на хотела го очакваше машинописна бележка: „Моля, отбийте се в апартамент 201, където някой има съобщение за Вас“. Валтер предположи, че го очаква някой чиновник от външното министерство. Може да бяха променили мнението си относно подкрепата за Ленин. Ако беше така, то бяха закъснели.

Качи се по стълбите и почука на вратата на апартамент 201. Отвътре долетя приглушен глас на немски.

— Да?

— Валтер фон Улрих.

— Влезте, отворено е.

Валтер влезе и затвори вратата. Помещението беше осветено от свещи.

— Някой имал съобщение за мен? — обади се той и се взря в сумрака. Някаква фигура се надигна от стола. Беше жена, застанала с гръб към него. Нещо в нея накара сърцето му да прескочи един удар. Жената се обърна.

Беше Мод.

Валтер зяпна и застина.

— Здравей, Валтер — каза Мод.

После вече не можа да се овладее и се хвърли в прегръдките му.

Познатият й аромат изпълни ноздрите му. Целуна косите й и я погали по гърба. Не можеше да говори, понеже се боеше да не заплаче. Притискаше тялото й и едва успяваше да повярва, че наистина е тя, наистина я прегръща и я докосва — за това беше копнял до болка през последните три години. Мод вдигна поглед към него. Очите й бяха пълни със сълзи. Той се вгледа в лицето й, опивайки се от него. Беше същата, но някак по-различна — по-слаба, с най-фини бръчици под очите, каквито преди нямаше, ала с познатия пронизващ умен поглед.

— „Лицето ми безкрайно дълго гледа, като че искаше да го рисува“[10] — каза тя на английски.

Валтер се усмихна.

— Не сме Хамлет и Офелия, затова те моля да не полудяваш.

— Мили Боже, как ми липсваше.

— И ти на мен. Надявах се на писмо. А това! Как успя?

— Обясних на паспортната служба, че смятам да интервюирам скандинавските политици относно правото на глас на жените. После срещнах и вътрешния министър на едно тържество и му казах няколко думи на ухо.

— Как стигна дотук?

— Все още има пътнически параходи.

— Но това е толкова опасно — нашите подводници потапят всички кораби.

— Знам. Поех риска. Бях отчаяна. — Тя отново заплака.

— Ела и седни.

Валтер обгърна с ръка кръста й и я отведе до дивана.

— Не — отвърна Мод, докато сядаха. — Преди войната чакахме твърде дълго. — Взе го за ръка и го поведе през вътрешната врата към спалнята. В камината пращеше огън. — Да не губим повече време. Ела в леглото.

VI

Григорий и Константин участваха в делегацията на Петроградския съвет, която трябваше да посрещне Ленин на Финландската гара късно вечерта в понеделник, шестнадесети април.

Повечето делегати никога не бяха виждали Ленин, който през последните седемнадесет години беше почти непрестанно в изгнание. Григорий беше на единадесет години, когато Ленин напусна страната. Но той беше добре известен не само на Григорий, а и на още хиляди хора, дошли на гарата да го поздравят. „Защо са толкова много?“, питаше се Григорий. Може би и те като него бяха недоволни от временното правителство, отнасяха се с подозрение към буржоазните министри и се гневяха, че войната не свършва.

Финландската гара беше във Виборг, близо до текстилните фабрики и казармата на Първи картечен полк. На площада се тълпеше народ. Григорий не очакваше предателство, но все пак накара Исак да доведе два взвода и няколко бронирани коли за охрана. На покрива на гарата имаше прожектор и някой осветяваше масата хора, чакащи в тъмнината.

Салонът на гарата беше пълен с войници и работници, всички с червени знамена. Свиреше военна музика. Двадесет минути преди полунощ две поделения моряци се строиха на перона като почетна гвардия. Делегатите от съвета крачеха из голямата чакалня, която по-рано се ползваше от царя и семейството му. Григорий обаче излезе на перона и се смеси с тълпата.

Беше почти полунощ, когато Константин посочи нагоре по линията и Григорий забеляза в далечината светлините на влак. Посрещачите се разшумяха нетърпеливо. Влакът влезе в гарата, пусна дим, изсъска и спря. Отпред беше изписан номер 293.

След малко от влака слезе нисък набит мъж с двуредно вълнено палто и мека шапка. Григорий си рече, че това не може да е Ленин — Ленин не може да се облича като господар. Млада жена излезе напред и му поднесе букет, който той прие с неблагодарно въсене. Значи беше Ленин.

Зад него стоеше Лев Каменев, изпратен от болшевишкия Централен комитет да го посрещне на границата, ако възникнат проблеми. Всъщност Ленин влезе в страната безпрепятствено. Каменев даде знак да влязат в чакалнята.

Ленин доста грубо го загърби и се обърна към моряците.

— Другари! — провикна се той. — Вие бяхте измамени! Вие правихте революция, а нейните плодове ви бяха отнети от предателите от временното правителство!

Каменев пребледня. Политиката на почти цялата левица беше да подкрепя правителството, поне временно.

Григорий обаче беше доволен. Той не вярваше в буржоазната демокрация. Разрешеният от царя през 1905 година парламент беше измама и беше лишен от власт, когато вълненията спряха и хората се върнаха на работа. Временното правителство вървеше по същия път.

А сега най-сетне някой се осмеляваше да го каже.

Григорий и Константин последваха Ленин и Каменев в чакалнята. Тълпата започна да влиза подире им, докато вътре не остана място. Председателят на Петроградския съвет Николай Чхеидзе, плешив мъж с мише лице, излезе напред. Стисна ръката на Ленин и каза:

— От името на Петроградския съвет и революцията приветстваме завръщането Ви в Русия. Но…

Григорий се обърна към Константин и въпросително вдигна вежди. Това „но“ му се струваше твърде неуместно в началото на приветствената реч. Константин сви кокалестите си рамене.

— Но ние вярваме, че основната задача на революционната демокрация днес се състои в това да браним революцията от всички атаки… — тук Чхеидзе поспря и после продължи натъртено — … вътрешни или външни.

— Това не е посрещане, а предупреждение — промърмори Константин.

— Вярваме, че за да се постигне това, е нужно не разединение, а съюз на всички революционери. Надяваме се, че в съюз с нас, и вие ще преследвате същите цели.

Някои делегати вежливо изръкопляскаха.

Ленин не бързаше да отговори. Огледа лицата наоколо, после вдигна очи към пищно украсения таван. След това преднамерено обидно обърна гръб на Чхеидзе и заговори на множеството.

— Другари, войници, моряци и работници! — подхвана той, умишлено изключвайки буржоазните парламентаристи. — Поздравявам ви като авангард на световната пролетарска армия. Днес или може би утре европейският империализъм може да рухне. Вашата революция сложи началото на нова епоха. Да живее световната социалистическа революция!

Всички го аплодираха. Григорий беше изумен. Току-що бяха направили революцията в Петроград, а и нейните резултати още бяха под въпрос. Как биха могли да мислят за световна революция? Въпреки това идеята го развълнува. Ленин беше прав — всички трябваше да се обърнат срещу господарите, които бяха пратили толкова много хора на смърт в безсмислената световна война.

Ленин се отдели от делегацията и излезе на гаровия площад.

Посрещачите нададоха рев. Войниците на Исак вдигнаха Ленин върху подсиления покрив на една бронирана кола. Светлината на прожектора спря върху него. Ленин свали шапката си.

Гласът му беше монотонен и джавкащ, обаче думите му бяха наелектризиращи.

— Временното правителство предаде революцията! — викна той.

Хората го приветстваха. Григорий се изненада — не знаеше, че толкова много хора мислят като него.

— Тази война е една хищническа империалистическа война. Ние не искаме да участваме в това срамно империалистическо изтребление на хора. Със събарянето на капитала ние можем да сключим демократичен мир!

Тези думи получиха още по-шумно одобрение.

— Не искаме лъжите и измамите на буржоазния парламент! Единствената възможна форма на управление е съвет на работническите депутати. Всички банки трябва да бъдат национализирани и поставени под управлението на съвета. Всички частни земи трябва да бъдат конфискувани. И всички офицери в армията трябва да бъдат избираеми!

Мнението на Григорий беше съвсем същото и той викаше и махаше заедно с почти всички посрещачи.

— Да живее революцията!

Множеството полудя.

Ленин слезе от покрива на колата и влезе вътре. Машината потегли бавно. Тълпата я обгради и я последва, развяла червените знамена. Военният оркестър се присъедини към процесията и засвири марш.

— Според мен, това е човекът! — заяви Григорий.

— И според мен — отвърна Константин.

Двамата последваха процесията.

Двадесет и пета глава

Май и юни 1917 година

I

На дневна светлина нощният клуб Монте Карло изглеждаше ужасно, но Лев Пешков си го обичаше. Дървенията беше изподрана, боята се лющеше, тапицерията беше лекьосана и килимът беше осеян с фасове. За Лев обаче това беше раят. На влизане целуна момичето на гардероба, почерпи портиера с пура и посъветва бармана, който вдигаше някаква каса, да внимава.

Управител на нощен клуб — това беше идеална работа за Лев. Основната му отговорност беше да следи никой да не краде. Лев знаеше как да го направи, тъй като самият той беше крадец. Останалите му задължения се състояха просто в това да се грижи зад бара винаги да има достатъчно пиене и на сцената да свири приличен оркестър. Получаваше заплата, безплатни цигари и всичкото пиене, което можеше да погълне, без да падне. Винаги се обличаше официално и затова се чувстваше като принц. Йосиф Вялов го беше оставил да ръководи заведението както намери за добре. Щом имаше печалба тъстът не проявяваше друг интерес към клуба. Само от време на време се появяваше с приятелчетата си да погледа програмата.

Лев имаше само един проблем — съпругата си.

Олга се беше променила. През лятото на 1915 година в продължение на няколко седмици тя изгаряше за секс и непрестанно жадуваше за тялото на Лев. Но той вече знаеше, че това не е характерно за нея. След като се ожениха, всичко, което той правене не й харесваше. Искаше Лев да се къпе всеки ден, да ползва четка за зъби и да престане да пърди. Не обичаше да танцува, нито да пие. Молеше Лев да не пуши. Никога не посещаваше клуба. Двамата спяха в отделни легла. Казваше му, че е от долен произход.

— Аз наистина съм от долен произход. Нали затова бях шофьор — отговаряше Лев.

Олга продължаваше да е недоволна.

Затова Лев нае Марга.

Сега старата му изгора беше на сцената и репетираше нов номер с оркестъра. Две негърки със забрадки бършеха масите и метяха пода. Марга беше облечена в тясна рокля, а червилото й беше ярко. Лев й беше дал работа като танцьорка, без да знае дали е добра. Оказа се, че Марга е не просто добра — тя беше звезда. В момента пееше дрезгаво някаква неприлична песен — как цяла нощ чака любимият й да дойде: „Чувствам се безпомощна, но заради очакването ми става по-сладко, когато той дойде“.

Лев знаеше отлично какво иска да каже.

Гледа я, докато свърши песента. Марга слезе от сцената и го целуна по бузата. Той взе две бутилки бира и я последва в гримьорната.

— Отлично изпълнение — похвали я на влизане.

— Благодаря. — Марга лапна бутилката и я надигна. Лев гледаше червените й устни. Тя пи дълго. Забеляза, че я наблюдава, преглътна и се усмихна. — Това да ти напомня нещо?

— Можеш да се обзаложиш, че е така.

Лев я прегърна и прокара ръце по тялото й. След няколко минути тя коленичи, разкопча панталоните му и го пое с уста. Много беше добра, най-добрата, която Лев познаваше. Или наистина й доставяше удоволствие, или беше най-добрата актриса в цяла Америка. Той затвори очи и въздъхна от удоволствие.

Вратата се отвори и влезе Йосиф Вялов.

— Значи е вярно! — гневно рече той.

Двама от разбойниците му, Иля и Тео, го последваха в гримьорната.

Лев се уплаши не на шега. Трескаво се мъчеше едновременно да се закопчае и да се извини.

Марга пъргаво се изправи и избърса уста.

— Намирате се в моята гримьорна! — протестира тя.

Вялов отговори:

— А ти се намираш в моя клуб. Но не за дълго. Уволнена си. — После се обърна към Лев. — Щом си женен за дъщеря ми, няма да чукаш прислугата!

— Той не ме чукаше, Вялов, не забеляза ли? — дръзко се обади Марга.

Вялов я удари през устата. Тя извика и падна, а от устните й се процеди кръв.

— Уволних те вече. Изчезвай.

Марга си взе чантата и излезе.

Вялов погледна Лев.

— Задник такъв. Не направих ли достатъчно за тебе?

— Съжалявам, татко.

Лев се ужасяваше от тъста си. Вялов можеше да направи всичко: хората, които не му се нравеха, бяха бити, измъчвани, осакатявани или убивани. Беше безмилостен и не се боеше от закона. Беше могъщ като царя, по своя си начин.

— Не си прави труда да ми казваш, че ти е за пръв път — продължи Вялов. — Чувам слухове за това, откакто те назначих тук.

Лев не каза нищо. Слуховете бяха верни. Имаше и други момичета, но не и след като нае Марга.

— Местя те — рече Вялов.

— Какво искаш да кажеш?

— Махам те от клуба. Тук има прекалено много момичета.

Сърцето на Лев се сви. Обичаше Монте Карло.

— А какво ще правя?

— Долу на пристанището имам една леярна. Там жени не работят. Директорът се разболя, та е в болница. Можеш да наглеждаш предприятието от мое име.

— В леярната? — Лев направо не можеше да повярва. — Аз?

— Работил си в завода на Путилов.

— В конюшните!

— И във въгледобивна мина.

— Пак с конете.

— Е, обстановката ти е позната.

— Да. И я ненавиждам!

— Да съм те питал какво ти харесва? За Бога, току-що те спипах със смъкнати панталони. Имаш късмет, че не стана по-лошо.

Лев млъкна.

— Излизай и се качвай в проклетата кола — нареди Вялов.

Лев излезе от гримьорната и мина през клуба, а Вялов вървете по петите му. Направо не му се вярваше, че си отива завинаги, барманът и гардеробиерката зяпаха, усетили, че нещо не е наред.

— Отговаряш за клуба тази вечер, Иване — обърна се Вялов към бармана.

— Добре, шефе.

Вяловият Пакард Туин Сикс беше паркиран до бордюра. До него гордо стоеше новият шофьор, някакво хлапе от Киев. Завтече се да отвори задната врата. Поне се возя отзад, помисли си Лев.

За утеха си напомни, че живее като руски благородник, ако не и по-добре. Двамата с Олга разполагаха с отделно крило в огромната къща. Богатите американци не държаха толкова слуги, колкото русите, обаче къщите им бяха по-чисти и по-светли от петербургските дворци. Имаха модерни бани, хладилни сандъци, прахосмукачки, парно отопление. Храната беше добра. Вялов не споделяше любовта на руската аристокрация към шампанското, но на малката масичка винаги имаше уиски. А Лев притежаваше шест костюма.

Колчем се почувстваше потиснат от тираничния си тъст, Лев си припомняше старите времена в Петербург — стаята, която делеше с Григорий, евтината водка, тежкият черен хляб и яхнията от ряпа. Припомняше си какъв лукс му се е струвало човек да се вози на трамвай, вместо да ходи пеш навсякъде. Протегна крака в лимузината, погледна копринените си чорапи и лъснатите черни чепици и си рече, че трябва да е благодарен.

Вялов се качи в колата след него и потеглиха към брега. Леярната на Вялов беше като умален модел на Путиловия завод — същите порутени сгради със счупени прозорци, същите високи комини и черен дим, същите опърпани работници с мръсни лица. Лев посърна.

— Нарича се Металопреработващо предприятие на Бъфало, обаче произвежда само едно нещо — обясни Вялов. — Перки. — Колата мина през тесния вход. — Преди войната беше на загуба. Купих го и отрязах заплатите на работниците, за да продължи да върви. Напоследък работата потръгна. Имаме дълъг списък поръчки за витла за самолети и кораби и за вентилатори за двигателите на бронираните коли. Сега хората искат повишение на заплатите, но на мен ми е нужно да си върна част от вложенията, преди да почна да раздавам пари.

Лев се ужасяваше от мисълта да работи тук, обаче страхът му от Вялов беше по-силен, затова не искаше да се проваля. Реши, че няма той да е човекът, повишил заплатите на работниците.

Вялов го разведе из фабриката. На Лев му се щеше да не е облечен в смокинг. Но отвътре предприятието не беше като Путиловия завод. Беше много по-чисто. Наоколо не търчаха деца. Всичко с изключение на пещите работеше с електричество. В Русия дванадесет човека вдигаха с въже локомотивните котли, а тук електрически хаспел вдигаше грамадното корабно витло.

Вялов посочи един плешив мъж с якичка и вратовръзка под работния гащеризон.

— Това е твоят враг. Брайън Хол, секретар на тукашния клон на профсъюза.

Лев огледа Хол. Човекът фиксираше тежка преса, въртейки болт с дълъг гаечен ключ. Изглеждаше сприхав. Когато забеляза Лев и Вялов, ги огледа предизвикателно, сякаш се канеше да ги пита дали не замислят някакви неприятности.

Вялов се постара да надвика шума от разположения наблизо шмиргел.

— Хол, ела тук.

Хол не бързаше. Остави ключа в сандъчето с инструменти, избърса ръцете си с парцал и едва тогава приближи.

— Това е новият ти шеф, Лев Пешков.

— Здрасти — рече Хол и после отново се обърна към Вялов. — Тази сутрин излетя едно парче стомана и поряза лошо Питър Фишър по лицето. Трябваше да го закараме в болница.

— Съжалявам да го чуя — отговори Вялов. — Металообработването е опасно, но никой не е принуден да работи тук.

— Едва не попадна в окото му — тросна се Хол. — Трябва да носим очила.

— Откак съм тук, никой не си е загубил окото.

Хол бързо се ядоса.

— Трябва ли да чакаме някой да ослепее, преди да получим очила?

— Как иначе ще знам, че ви трябват?

— И никога да не е бил ограбван, човек си заключва къщата.

— Обаче сам плаща за това.

Хол кимна, като че не беше очаквал друг отговор и се върна при машината си с израз на изнурена мъдрост.

— Все искат нещо — обясни Вялов на Лев.

Лев разбираше, че тъстът му иска от него да е твърд. Е, той знаеше как се прави. Така се управляваха всички фабрики в Петроград.

Излязоха от фабриката и тръгнаха по авеню „Делауеър.“ Лев предполагаше, че се прибират у дома за вечеря. На Вялов не би му минало през ум да попита дали това устройва Лев. Той решаваше за всички.

Вкъщи Лев събу изцапаните във фабриката обуща и нахлузи бродираните чехли, подарени му от Олга за Коледа. После отиде в детската стая. Майката на Олга беше тук с Дейзи.

— Виж, Дейзи, татко ти е тук! — рече Лена.

Дъщеричката на Лев беше на година и два месеца и тъкмо прохождаше. Тръгна към него с олюляване и му се усмихна. После падна и заплака. Лев я вдигна и я целуна. Никога не беше проявявал и най-слаб интерес към бебета и деца, ала Дейзи плени сърцето му. Когато капризничеше, не искаше да спи и никой не можеше да я успокои, Лев я люлееше, говореше й сладки думи и пееше народни песни, докато очите й се затвореха, телцето й се отпуснеше и тя заспиваше в ръцете му.

— Прилича досущ на хубавия си татко! — каза Лена.

Лев си рече, че Дейзи прилича на бебе, но не искаше да противоречи на тъща си. Лена го обожаваше. Флиртуваше с него, все гледаше да го докосне и го целуваше при всеки сгоден случай. Беше влюбена в него, макар несъмнено да мислеше, че не проявява нещо повече от обичайна семейна привързаност.

В другия край на стаята седеше Полина, младо рускинче. Тя беше бавачка, но никак не се претоварваше — повечето време на Олга и Лена минаваше в грижи за Дейзи. Сега Лев й подаде детето. Полина го изгледа открито. Беше класическа руска красавица, светлокоса и с високи скули. Лев за миг се запита дали не може да завърже връзка с нея и да му се размине. Момичето имаше своя спалня. Можеше ли той да се промъкне, без никой да забележи? Може би си струваше риска — погледът й издаваше желание.

Влезе Олга и Лев се почувства виновен.

— Каква изненада! — възкликна тя, щом го видя. — Не те очаквах преди три сутринта.

— Баща ти ме премести — кисело отговори Лев. — Сега управлявам леярната.

— Защо? Мислех, че се справяш добре в клуба.

— Не знам защо — излъга той.

— Сигурно е заради набора — разсъди Олга. Президентът Уилсън беше обявил война на Германия и предстоеше да въведе военна повинност. — Леярната ще бъде класифицирана като важно военновременно производство. Тате иска да те държи вън от армията.

Лев знаеше от вестниците, че набирането на войници ще се ръководи от местни комисии. Вялов се беше погрижил да има поне един свой човек в службата, който да уреди всичко, което му поискат. Така работеше този град. Но Лев не пожела да извади Олга от заблудата й. Трябваше му някаква история, в която не участва Марга, и самата Олга му беше предоставила такава.

— Точно така. Това трябва да е.

— Тата — каза Дейзи.

— Умно момиче! — възкликна Полина.

— Сигурна съм, че ще се справиш добре с управлението на фабриката — обади се Лена.

— Ще се постарая — отвърна Лев и я награди с най-добрата си безхитростна американска усмивка.

II

Гас Дюър имаше усещането, че възложената му от президента европейска мисия е провал.

— Провал ли? — възкликна Удроу Уилсън. — Не е провал, по дяволите! Ти накара немците да предложат мир. Не е твоя вината, че британците и французите им казаха да се разкарат. Можеш да заведеш коня на реката, но не можеш да го накараш да пие.

Въпреки това истината беше, че Гас не съумя да доведе двете страни дори до предварителни разговори.

Затова той гореше от желание да успее в следващата задача, която Уилсън му възложи.

— В Бъфало металообработващата фабрика е затворена заради стачка — каза президентът. — Имаме кораби и самолети и военни машини, спрени на поточните линии в очакване на витлата и перките, които правят в Бъфало. Ти си оттам, иди горе и ги върни на работа.

Първата вечер, когато се върна в родния град, Гас отиде на вечеря у Чък Диксън, негов някогашен съперник за симпатиите на Олга. Чък и съпругата му, Дорис, имаха викторианска къща на авеню „Елмууд“, успоредно на „Делауеър“ и всяка сутрин Чък вземаше влака по околовръстната линия, за да иде на работа в банката на баща си.

Дорис беше хубаво момиче, приличаше малко на Олга, и докато наблюдаваше младоженците, Гас се питаше доколко би му харесал уседналият семеен живот. Някога мечтаеше всяка сутрин да се буди до Олга, но това беше преди две години. Днес очарованието на Олга вече не му действаше и той смяташе, че предпочита ергенския си апартамент на „Шестнадесета“ улица във Вашингтон.

Когато седнаха да хапнат пържоли и картофено пюре, Дорис попита:

— Какво стана с обещанието на президента Уилсън да не ни намесва във войната?

— Трябва да му отдадеш дължимото — меко отвърна Гас. — В продължение на три години той се бори за мир. Те просто не искат да чуят.

— Това не означава, че ние трябва да се включим в сраженията.

Чък нетърпеливо се намеси:

— Скъпа, германците потапят американски кораби!

— Тогава кажете на американските кораби да не влизат в зоната на бойните действия! — Дорис изглеждаше сърдита и Гас допусна, че двамата с Чък са водили този спор и преди. Несъмнено гневът й се подхранваше от страха, че Чък може да постъпи в армията.

За самия Гас тези въпроси бяха прекалено нюансирани, та да може страстно да се произнася кое е правилно и кое е погрешно. Той внимателно отговори:

— Да, това е една възможност, която президентът обмисли. Но това означава да приемем, че е във властта на Германия да определя къде американските кораби могат и къде не могат да плават.

— Ние не можем да бъдем разигравани така нито от Германия, нито от някой друг! — раздразнено рече Чък.

Дорис беше несъкрушима.

— Ако това ще спаси живот, защо не?

— Като че ли повечето американци са на мнението на Чък — каза Гас.

— Това не означава, че са прави.

— Уилсън вярва, че президентът трябва да се отнася към общественото мнение така, както платноходът се отнася към вятъра — използва го и никога не върви право срещу него.

— Тогава защо ни е мобилизация? Това заробва американските мъже!

Чък отново се намеси.

— Не намираш ли, че е честно всички ние да имаме равна отговорност в това да се сражаваме за страната ни?

— Ние имаме професионална армия. Тези мъже поне са във войската доброволно.

— Армията ни се състои от сто и тридесет хиляди души — отговори Гас. — В тази война това е нищо. Ще ни трябва поне един милион.

— Още хора, които да загинат — каза Дорис.

— Казвам ти, в банката адски се радваме — обясни Чък. — Дали сме назаем много пари на американски компании, които снабдяват Антантата. Ако германците спечелят и англичаните и жабарите не могат да си платят дълговете, ще сме в голяма беда.

Дорис се умисли.

— Не знаех това.

Чък я потупа по ръката.

— Не се тревожи, скъпа. Това няма да стане. Съюзниците ще спечелят, особено с помощта на Съединените щати.

— Имаме и още една причина да воюваме — додаде Гас. — Когато войната свърши, Съединените щати ще могат да участват на равна нога в следвоенното уреждане. Това може и да не звучи много важно, но мечтата на президента Уилсън е да се създаде едно общество на народите, което да решава бъдещите спорове без да се налага да се избиваме едни други. — Той погледна Дорис. — Ти би трябвало да поддържаш тази идея.

— Сигурно.

Чък смени темата.

— Какво те води у дома, Гас? Като оставим настрана желанието да обясниш решенията на президента на нас, простите хорица.

Гас им разказа за стачката. Говореше лековато, като на светска вечеря, но всъщност се тревожеше. Металообработващото предприятие на Бъфало беше много важно за войната, а той не беше сигурен как може да върне хората на работа. Малко преди преизбирането си Уилсън беше уредил националната железопътна стачка и явно си мислеше, че намесата в индустриалните спорове е естествена част от политическия живот. За Гас това беше тежка отговорност.

— Знаеш кой притежава предприятието, нали? — попита Чък. Гас беше проверил.

— Вялов.

— А кой го управлява от негово име?

— Не знам.

— Зет му, Лев Пешков.

— О, не знаех това — отговори Гас.

III

Лев беше бесен заради стачката. Профсъюзът искаше да се възползва от неговата неопитност. Той беше убеден, че Брайън Хол и работниците са преценили, че е слаб. Беше твърдо решен да им докаже, че грешат.

Опита с разумни доводи.

— Господин Ви трябва да си върне част от парите, които загуби в тежките години — каза той на Хол.

— Да, а работниците трябва да си върнат част от парите, които те загубиха при намаляването на заплатите! — отвърна Хол.

— Не е същото.

— Не, не е — съгласи се Хол. — Вие сте богати, а те са бедни. За тях е по-трудно.

Хол беше влудяващо остроумен.

Лев отчаяно искаше да си върне благоразположението на Вялов. Опасно беше човек да допуска някой като Йосиф Вялов да е недоволен от него продължително време. Работата беше, че Лев разполагаше единствено с чара си, а той не действаше на Вялов.

Но тъстът го подкрепяше за фабриката.

— Понякога трябва да ги оставиш да стачкуват — казваше той. — Не върши работа да отстъпваш. Трябва само да се държиш. Като почнат да огладняват, стават по-сговорчиви.

Лев обаче знаеше колко бързо се мени мнението на Вялов.

Той имаше собствен план как да ускори края на стачката. Щеше да използва силата на пресата.

Лев членуваше в градския яхт-клуб, благодарение на тъста си, който накара да го изберат. Повечето от водещите бизнесмени в града членуваха в клуба, включително Питър Хойл, редактор на Бъфало Адвъртайзър. Един следобед Лев отиде при Хойл в клуба, в началото на авеню „Портър“.

Вестникът беше консервативен, винаги призоваваше за стабилност и винеше за всички проблеми чужденците, негрите и социалистите-смутители. Хойл беше внушителен мъж с черни мустаци, приятел на Вялов.

— Здравейте, млади ми Пешков — рече той. Гласът му беше мощен и дрезгав, като че по навик се надвикваше с печатарската преса. — Чувам, че президентът е пратил сина на Кам Дюър тук да уреди вашата стачка.

— Доколкото знам. Но още не сме се срещнали.

— Познавам го. Наивник. Няма какво толкова да се тревожите.

Лев беше съгласен. През четиринадесета година в Петербург измъкна от Гас Дюър един долар, а миналата година му отне годеницата с не по-малка леснина.

— Исках да разговарям с Вас за стачката — рече той и се настани в коженото кресло срещу Хойл.

— Вестникът ми вече заклейми стачниците като неамерикански социалисти и революционери — отвърна Хойл. — Какво още можем да направим?

— Наречете ги вражески агенти. Те бавят производството на машини, от които нашите момчета ще имат нужда, когато стигнат в Европа. А самите работници са освободени от военна служба!

— И това е гледна точка — свъси се Хойл. — Но ние още не знаем дали задължителната военна служба ще действа.

— Със сигурност ще изключва военната промишленост.

— Така е.

— На всичко отгоре искат повече пари. Много хора биха приели по-малко за работа, която ги спасява от войската.

Хойл извади бележник от джоба на сакото си и почна да пише.

— Да вземат по-малко пари за работа, която ги освобождава от военна служба — промърмори той.

— Може би ще искате да запитате: на чия страна са те?

— Звучи ми като заглавие.

Лев беше изненадан и доволен. Оказа се лесно.

Хойл вдигна поглед от бележника си.

— Предполагам, че господин Ви знае за този разговор?

Лев не очакваше такъв въпрос. Той се ухили, за да прикрие объркването си. Ако отречеше, Хойл щеше веднага да изостави цялата работа.

— Да, разбира се — излъга той. — Всъщност, идеята беше негова.

IV

Вялов помоли Гас да се срещнат в яхт-клуба. Брайън Хол пък предложи да разговарят в канцеларията на профсъюза. Всеки искаше да се намират на негова територия, за да се чувства уверен и отговорен. Затова Гас нае зала в хотел Статлър.

Лев Пешков нападаше стачниците като хора, които бягат от военна служба, и Адвъртайзър отпечата коментарите му на първа страница, под заглавието „На чия страна са те?“. Когато видя вестника, Гас се смая: подобен нападателен тон можеше единствено да изостри спора. Но усърдието на Лев се обърна срещу него. Тазсутрешните вестници съобщаваха за буря от протести на работници от други военни производства, разгневени от намека, че би трябвало да получават ниски заплати заради привилегированото си положение, и от твърдението, че бягат от военна служба. Несръчността на Лев окуражи Гас, но той знаеше, че истинският му противник е Вялов, а това го притесняваше.

Гас донесе всички вестници в хотела и ги нареди на една маса в залата. На видно място отгърна един популярен парцал със заглавие „А ти ще идеш ли на война, Лев?“.

Гас беше помолил Брайън Хол да дойде четвърт час преди Вялов. Профсъюзният водач беше точен до секундата. Гас отбеляза, че е облечен в елегантен костюм и носи сива филцова шапка. Добра тактика. Винаги беше грешка да изглеждаш по-долен, дори и когато представляваш работниците. По свой начин Хол беше също толкова твърд, колкото и Вялов.

Хол видя вестниците и се подсмихна.

— Младият Лев сгреши — доволно рече той. — Навлече си огромни неприятности.

— Манипулирането на пресата е опасна работа — отговори Гас. После мина направо на въпроса. — Искате увеличение с по долар на ден.

— Това е само с десет цента повече от парите, които моите хора взимаха, преди Вялов да купи предприятието, и…

— Няма значение — прекъсна го Гас, показвайки повече дързост, отколкото изпитваше всъщност. — Ако мога да спечеля за вас петдесет цента, ще приемете ли?

Хол го погледна скептично.

— Ще трябва да го обсъдя с хората…

— Не — отсече Гас. — Трябва да решите сега.

Молеше се нервността му да не личи.

Хол почна да увърта.

— Вялов съгласен ли е с това?

— Вялов е моя грижа. Петдесет цента. Приемате или не?

Гас устоя на желанието да попие потта от челото си.

Хол го изгледа продължително и преценяващо. Гас предполагаше, че зад сприхавата му външност се крие проницателен ум. Най-сетне Хол рече:

— Приемаме. Засега.

— Благодаря. — Гас успя да не въздъхне от облекчение. — Искате ли кафе?

— Разбира се.

Гас се извърна, благодарен за възможността да скрие лицето си, и позвъни за келнер.

Йосиф Вялов и Лев Пешков дойдоха. Гас не се здрависа с тях.

— Седнете — остро рече той.

Погледът на Вялов попадна на вестниците на масичката и по лицето му премина гняв. Гас предполагаше, че Лев вече си има неприятности заради тези заглавия.

Помъчи се да не го зяпа. Това беше шофьорът, който прелъсти годеницата му — но не биваше да се допуска това да замъглява неговата преценка. Искаше му се да го удари в лицето. Но ако днешната среща минеше по план, резултатът щеше да е по-унизителен за Лев от един удар с юмрук. И Гас щеше да остане много по-доволен.

Появи се един келнер и Гас поръча:

— Донесете кафе за гостите ми, ако обичате, и сандвичи с шунка. — Той умишлено не ги попита какво предпочитат. Виждал беше Удроу Уилсън да постъпва така с хора, които иска да сплаши.

Седна и отвори една папка. В нея имаше само празен лист хартия. Гас се престори, че чете.

Лев седна и подхвана:

— И тъй, Гас, президентът те е пратил да преговаряш с нас.

Сега Гас си позволи да го погледне. Гледа го дълго, без да продума. „Хубавец е“, помисли той, „но и ненадежден и слаб“. Когато Лев се посмути, Гас най-сетне отговори:

— Да не си се побъркал, по дяволите?

Лев така се стресна, че направо плъзна стола си назад, сякаш очакваше удар.

— Какво?

— Америка е във война — остро рече Гас. — Президентът няма да преговаря с теб. — Погледна Брайън Хол. — Или пък с Вас — Всъщност само преди десет минути беше сключил сделка с профсъюзния водач. Най-сетне се обърна и към Вялов. — Нито дори с Вас.

Вялов отвърна на погледа му спокойно. За разлика от зет си, той не се плашеше. Но беше загубил изражението на подигравателно презрение, с което дойде на срещата. След продължително мълчание той попита:

— За какво си тук тогава?

— Тук съм, за да ви кажа какво ще стане — продължи Гас със същия тон. — И когато свърша, вие ще приемете.

— Ха! — обади се Лев.

— Млъквай, Лев. Продължавай, Дюър — рече Вялов.

— Ще предложите на работниците повишение на надницата с по петдесет цента на ден — каза Гас и се обърна към Хол. — И вие ще приемете предложението му.

Лицето на Хол остана безизразно и той попита:

— Тъй ли?

— И искам хората да се върнат на работа до утре на обяд.

— А защо, по дяволите, трябва да правим каквото ни кажеш? — поинтересува се Вялов.

— Заради алтернативата.

— Която е?

— Президентът ще изпрати един батальон, който ще превземе фабриката, ще я заварди, ще пусне цялата готова продукция за клиентите и работата ще продължи с военни инженери. След войната може да я върне. — После каза на Хол — И Вашите хора може би ще си върнат работните места след войната.

Искаше му се да беше съгласувал този ход с Уилсън, обаче вече беше твърде късно.

— Има ли право да го направи? — попита удивено Лев.

— По военновременните закони има — отговори Гас.

— Така казваш ти — скептично подхвърли Вялов.

— Можете да ни съдите — рече Гас. — Мислите ли, че в тази страна има съдия, който ще ви подкрепи — и така ще подкрепи враговете ни? — Облегна се в стола си и загледа събеседниците си с надменност, която не изпитваше. Всичко това щеше ли да свърши работа? Щяха ли да му повярват? Или щяха да разберат блъфа му, да му се изсмеят и да си тръгнат?

Настана продължително мълчание. Лицето на Хол беше безизразно. Вялов мислеше. Лев изглеждаше зле.

Най-сетне Вялов попита Хол:

— Готови ли сте да приемете петдесет цента?

— Да — просто отвърна Хол.

Вялов се обърна към Гас.

— Тогава и ние приемаме.

— Благодаря ви, господа — отговори Гас и затвори папката, като се мъчеше да успокои треперенето на ръцете си. — Ще предам на президента.

V

Съботният ден беше слънчев и топъл. Лев каза на Олга, че имат нужда от него във фабриката, и отиде у Марга. Тя живееше в малка стая в Лавджой. Двамата се прегърнаха, но когато Лев започна да разкопчава блузата й, Марга каза:

— Хайде да отидем в парка Хумболд.

— Предпочитам да се чукаме.

— После. Заведи ме в парка, а когато се върнем, ще ти покажа нещо специално. Нещо, което не сме правили досега.

Гърлото на Лев пресъхна.

— Защо трябва да чакам?

— Такъв прекрасен ден е.

— А ако ни видят?

— Ще има един милион човека.

— Дори и така…

— Може би се страхуваш от тъста си?

— Не, по дяволите. Слушай, аз съм баща на внучката му. Какво може да ми направи? Да ме застреля ли?

— Нека си сменя роклята.

— Ще чакам в колата. Ако те гледам как се събличаш, може и да загубя контрол.

Имаше нов триместен Кадилак купе, не беше най-хубавата кола в града, но беше добро начало. Седна зад волана и запали цигара. Разбира се, страхуваше се от Вялов. Ала цял живот рискуваше. В крайна сметка, той не беше Григорий. „Засега всичко се нарежда добре за мен“, рече си той, „седя си в моята кола, имам син летен костюм и ще заведа едно хубаво момиче в парка, животът е хубав.“

Преди да довърши цигарата, Марга излезе от сградата и се настани в колата до него. Носеше дръзка рокля без ръкави и косата й беше навита над ушите по последната мода.

Лев кара до парка Хумболд, в Ийст сайд. Седнаха на една дървена пейка, наслаждаваха се на слънцето и гледаха как децата си играят в езерото. Лев не спираше да докосва голите ръце на Марга. Допадаха му завистливите погледи на другите мъже. „Това е най-хубавото момиче в целия парк“, помисли той, „и е с мене. Какво ще кажете за това?“

— Съжалявам за устната ти — каза Лев. Долната устна на Марга, където Вялов я беше ударил, беше подута. Изглеждаше доста съблазнително.

— Не си виновен. Тъстът ти е свиня.

— Самата истина.

— От Хот Спот веднага ми предложиха работа. Ще започна щом съм в състояние да пея.

— Как си?

Марга опита да попее: „Прокарвам пръсти през косите си, играя пасианс, докато чакам моя милионер.“

Предпазливо докосна устната си.

— Още боли.

Лев се приведе към нея.

— Нека те целуна да ти мине.

Тя вдигна лице и той я целуна нежно, почти без да я докосва.

— Можеш и малко повечко.

Той се усмихна.

— Добре. А сега как е?

Отново я целуна и този път докосна вътрешната страна на устните й с връхчето на езика си.

— И така е добре — отговори тя след минута и се разсмя.

— В такъв случай… — Този път вкара езика си в устата й. Тя откликна с желание, както винаги, и езиците им се срещнаха. После Марга прокара ръка зад тила му и го погали по врата. Лев чу как някой казва „Отвратително“. Чудеше се дали минувачите забелязват възбудата му.

Усмихна се на Марга и рече:

— Възмущаваме гражданите.

Вдигна поглед да провери дали някой гледа и срещна очите на съпругата си Олга.

Тя се взираше потресена в него, а устните й оформяха беззвучно „О“.

Зад нея стоеше баща й, в костюм с жилетка и със сламена шапка. Носеше Дейзи. Дъщеричката на Лев беше с бяло боне, което да пази лицето й от слънцето. Бавачката Полина беше зад тях.

— Лев! Какво… Коя е тази? — попита Олга.

Лев смяташе, че ако Вялов го няма, би могъл да се измъкне дори и от тази ситуация. Той се изправи.

— Олга… Не знам какво да кажа.

— Нищо не казвай, по дяволите — намеси се строго Вялов.

Олга заплака.

Вялов подаде Дейзи на бавачката.

— Занеси внучката ми в колата веднага.

— Да, господине.

Вялов стисна ръката на Олга и я отмести.

— Върви с Полина, милинка.

Олга затули очи, за да скрие сълзите си и тръгна след бавачката.

— Лайно такова — обърна се Вялов към Лев.

Лев сви юмруци. Ако Вялов му посегнеше, той щеше да отвърне. Вялов имаше телосложението на бик, но беше с двадесет години по-стар. Лев беше по-висок, а и в петербургските бедняшки квартали се беше научил да се бие. Нямаше да се остави.

Вялов разбра какво мисли.

— Няма да се бия с теб — рече той. — Става дума за нещо повече.

Лев искаше да го попита „Какво тогава ще правиш“, обаче затвори уста.

Вялов погледна Марга.

— Трябваше да те ударя по-силно.

Марга взе чантата си, отвори я, пъхна ръка вътре и не я извади.

— Ако се приближиш и на един косъм към мене, Господ да ми е на помощ, ще те прострелям в търбуха, шопар такъв. Селяндур.

Лев не можеше да не се възхити на куража й. Малцина смееха да заплашват Йосиф Вялов.

Лицето на Вялов потъмня от гняв, но той се извърна от Марга и заговори на Лев.

— Знаеш ли какво ще направиш?

Какво се задаваше, по дяволите?

Лев нищо не каза.

— Ще постъпиш в проклетата армия — продължи Вялов.

Лев изстина.

— Не може да говориш сериозно.

— Кога за последен път си ме чул да говоря несериозно?

— Няма да ида в армията. Как можеш да ме принудиш?

— Или се пишеш доброволец, или ще те призоват.

Марга избухна:

— Не можеш да го направиш!

— Може, може — отчаяно рече Лев. — Той може да уреди всичко в този град.

— И знаеш ли какво? — продължи Вялов. — Може и да си ми зет, обаче се надявам Господ да те убие.

VI

В края на юни Чък и Дорис Диксън устроиха градинско увеселение. Гас отиде заедно с родителите си. Всички мъже бяха в костюми, обаче дамите бяха в летни тоалети и екстравагантни шапки и множеството изглеждаше колоритно. Имаше сандвичи и бира, лимонада и сладкиши. Един клоун раздаваше сладки, а учител по къси панталонки организираше за децата забавни състезания — надбягване с чували, надбягване с яйце и лъжица, надбягване на три крака.

Дорис отново искаше да говори с Гас за войната.

— Носят се слухове за метеж във френската армия — каза тя.

Гас знаеше, че истината е по-лоша от слуховете — имаше бунтове в петдесет и четири френски дивизии, а двадесет хиляди души бяха дезертирали.

— Предполагам, че по тази причина промениха тактиката си от настъпление към отбрана — неутрално отговори той.

— Явно френските офицери се отнасят зле с хората си. — Дорис се наслаждаваше на лошите новини за войната, понеже те само потвърждаваха съпротивата й срещу войната. — А офанзивата Нивел се оказа катастрофа.

— Пристигането на американските войници ще ги оживи.

Първите американски войски вече бяха на корабите, готови да отплават за Франция.

— Но засега сме пратили само символичен брой хора. Надявам се това да означава, че ролята ни в сраженията ще бъде малка.

— Не, не е така. Ние трябва да рекрутираме, обучим и въоръжим поне един милион души. Не можем да го направим веднага. Но догодина ще почнем да ги пращаме със стотици хиляди.

Дорис вдигна поглед над рамото на Гас и възкликна:

— Божичко, ето го и един от нашите новобранци.

Гас се обърна и съзря семейство Вялови — Йосиф и Лена заедно с Олга, Лев и едно момиченце. Лев носеше униформа. Изглеждаше елегантно, но хубавото му лице бе помръкнало.

Гас изпита неудобство, но баща му — известна личност и сенатор — сърдечно се здрависа с Йосиф и му каза нещо, което го разсмя. Майка му говореше любезно с Лена и гукаше на бебето. Гас схвана, че родителите му са очаквали срещата и са решили да се държат, сякаш са забравили някогашния му годеж с Олга.

Той пресрещна погледа й и кимна учтиво. Тя се изчерви.

Лев бе нагъл както винаги.

— Е, Гас, президентът доволен ли е, че уреди стачката?

Останалите чуха въпроса и притихнаха, за да разберат отговора на Гас.

— Доволен е, че ти беше разумен — тактично отговори Гас. — Виждам, че си постъпил в армията.

— Записах се доброволец — каза Лев. — Минавам през обучението за офицери.

— Как го намираш?

Внезапно Гас усети, че двамата с Лев имат публика. Наоколо стояха Вялови, Дюърови и Диксънови. От развалянето на годежа никой не бе виждал тях двамата заедно на публично място. Всички бяха любопитни.

— Ще свикна с армията — каза Лев. — Ами ти?

— Какво аз?

— Ще се запишеш ли доброволец? Все пак, ти и твоят президент ни вкарахте във войната.

Гас не каза нищо, но се засрами. Лев беше прав.

— Можеш да изчакаш призовката — продължи Лев и сипа още сол в раната. — Човек не знае, може и да имаш късмет. Както и да е, ако се върнеш във Вашингтон, предполагам, че президентът може да те освободи.

Той се разсмя.

Гас поклати глава.

— Не. Мислих за това. Имаш право. Аз съм част от правителството, което въведе наборната служба. Надали мога да се измъкна.

Видя как баща му кима, сякаш беше очаквал този отговор; майка му обаче се обади:

— Гас, та ти работиш за президента! Как по-добре би могъл да помогнеш за воденето на войната?

— Според мен това би изглеждало така, сякаш се страхуваш — каза Лев.

— Именно — съгласи се Гас. — Ето защо няма да се върна във Вашингтон. Засега с тази част от живота ми е приключено.

Той чу майка му да казва:

— Гас, недей!

— Вече говорих с генерал Кларънс от тукашната дивизия — каза той. — Постъпвам в армията.

Майка му заплака.

Двадесет и шеста глава

Средата на юни 1917 година

I

Етел не се беше замисляла за правата на жените, докато не се изправи в библиотеката на Тай Гуин, бременна и неомъжена, пред раболепния адвокат Солман, който й обясни нещата от живота. Предстоеше й да прекара най-хубавите години от живота си в борба за изхранването и отглеждането на детето на Фиц. Бащата не беше задължен да помага по никакъв начин. От тази несправедливост й се прииска да убие Солман.

Гневът й се разпали още повече от търсенето на работа в Лондон. Предлагаха й дадено място, само ако никой мъж не го искаше при това срещу половината или по-малко от заплатата за мъже.

А през годините, когато живя сред коравите, работливи и отчайващо бедни жени в Ийст Енд, войнстващият й феминизъм стана твърд като камък. Мъжете често прибягваха до измислицата, че в семейството съществува разделение на труда — мъжът работи, за да изкарва пари, докато жената се грижи за дома и децата. Действителността беше друга. Повечето жени, които Етел познаваше, работеха по дванадесет часа всеки ден и освен това гледаха дома и децата. Недохранени, отрудени и дрипави, те все пак успяваха да пеят, да се смеят и да обичат децата си. За Етел всяка една от тези жени имаше по-голямо право на глас от десетима мъже.

Толкова дълго се бори за това, че в средата на 1917 година, когато правото на глас за жените стана реална възможност, тя се почувства доста странно. Като дете беше питала „Какво ще бъде в рая?“ и така и не получи задоволителен отговор.

В средата на юни парламентът се съгласи да проведе дебати.

— Това е резултат от два компромиса — развълнувано обясни Етел на Бърни, когато прочете репортажа в Таймс. — Съвещанието при председателя на камарата, с което Аскуит искаше да се измъкне от въпроса, отчаяно се стремеше да избегне разприте.

Бърни даваше на Лойд закуска — препечена филийка, топната в сладък чай.

— Предполагам, че правителството се опасява жените да не почнат отново да се оковават за оградата.

Етел кимна.

— А ако политиците се забъркат в такава шумотевица, хората ще кажат, че не се съсредоточават върху това да спечелят войната. Затова комисията препоръча да се даде право на глас само на жените над тридесет години, които притежават имот или са съпруги на притежатели на имот. Което ще рече, че аз съм прекалено млада.

— Това е първият компромис — отговори Бърни. — А вторият?

— Според Мод кабинетът е бил разделен. — Военновременното правителство се състоеше от четирима министри и премиера Лойд Джордж. — Кързън очевидно е против нас. — Лорд Кързън, председателят на Камарата на лордовете, беше горд женомразец. Той водеше Обществото против правото на глас за жените. — Против е и Милнър. Обаче Хендерсън ни подкрепя. — Артър Хендерсън беше водач на Лейбъристката партия, чийто депутати подкрепяха жените, за разлика от повечето членове на партията. — Бонар Лоу е с нас, макар и хладно.

— Двама за, двама против и Лойд Джордж както обикновено иска да угоди на всички.

— Компромисът е, че ще се гласува свободно. — Това значеше, че правителството няма да нарежда на поддръжниците си как да гласуват.

— Следователно, каквото и да стане, няма да е по вина на правителството.

— Никой никога не е казвал, че Лойд Джордж не е хитър.

— Но той ви дава шанс.

— И само толкова. Имаме да водим кампания.

— Мисля, че ще забележиш промяна в отношението — оптимистично рече Бърни. — Правителството силно се стреми да вкара жените в производството на мястото на всички онези мъже които бяха изпратени във Франция, затова води енергична пропаганда колко добри са жените като шофьори на автобуси и работници във фабриките за боеприпаси. Така на хората им е по-трудно да кажат, че жените са по-долни.

— Надявам се да си прав — пламенно отвърна Етел.

Бяха женени от четири месеца и Етел не съжаляваше. Бърни беше умен, интересен и мил. Вярваха в едни и същи неща и работеха заедно за постигането им. На следващите общи избори Бърни навярно щеше да е кандидатът на Олдгейт от страна на Лейбъристката партия — когато и да се проведяха тези избори. Подобно на толкова много неща, и изборите трябваше да почакат до края на войната. Бърни щеше да е добър депутат, работлив и интелигентен. Етел обаче не знаеше дали лейбъристите могат да спечелят в Олдгейт. Настоящият депутат беше либерал, обаче от последните избори през 1910 година промените бяха големи. Дори и клаузата за избирателните права на жените да не се приемеше, останалите предложения на Съвещанието при председателя на камарата щяха да дадат право на глас на още много мъже от работническата класа.

Бърни беше добър човек, ала, за свой срам, Етел все още понякога мислеше с копнеж за Фиц, който не беше нито умен, нито интересен, нито мил, а и възгледите му бяха противоположни на нейните. Когато я връхлитаха подобни мисли, тя чувстваше, че не е по-добра от онези мъже, които въздишаха по танцьорките на кан-кан. Те се възбуждаха от чорапи, фусти и кюлоти с дантелки. Тя пък беше запленена от нежните ръце на Фиц, от сдържания му акцент и чистия му и леко парфюмиран мирис.

Но сега беше Ет Лекуит. Всички казваха „Ет и Бърни“ така, като казваха „кон и каруца“ или „хляб и мас“.

Тя обу обувчиците на Лойд, заведе го при бавачката и отиде в редакцията на Войнишка съпруга. Времето беше хубаво, а Етел беше изпълнена с надежди. „Ние можем да променим света“ — помисли тя. „Не е лесно, но е постижимо.“ Вестникът на Мод щеше да спечели поддръжка за законопроекта сред жените от работническата класа и щеше да се погрижи всички погледи да са приковани върху депутатите, по време на гласуването.

Мод вече беше в мизерната им редакция. Несъмнено новините я бяха накарали да дойде рано. Седеше зад старата мърлява маса. Облечена беше в люлякова лятна рокля и носеше издължена шапка с театрално дълго перо в средата. Повечето от тоалетите й бяха от преди войната, но тя все още се обличаше елегантно. Изглеждаше прекалено аристократична за това място, като състезателен кон в стопански двор.

— Трябва да подготвим специален брой — каза тя, докато дращеше в бележника си. — Сега пиша първата страница.

Етел се вълнуваше. Ето това й допадаше — действие. Седна от другата страна на масата и отговори:

— Ще се погрижа за останалите страници. Какво ще кажеш за една колонка относно това как читателите ни могат да помогнат?

— Да. Елате на нашето събрание, лобирайте пред вашия депутат, пишете до някой вестник, такива работи.

— Ще подготвя нещо. — Етел взе молив и извади бележник от чекмеджето.

— Трябва да мобилизираме жените срещу този законопроект — заяви Мод.

Етел застина с молива в ръка.

— Моля? Против ли каза?

— Разбира се. Правителството ще се престори, че дава на жените право на глас, а в същото време повечето от нас ще бъдем лишени от него.

Етел погледна през масата и видя заглавието, написано от Мод: „Гласувайте против този номер!“

— Чакай малко. — Етел не го приемаше като номер. — Може и да не е всичко, което искаме, но е по-добре от нищо.

Мод я изгледа гневно.

— По-лошо е от нищо. Този закон само претендира, че прави жените равни на мъжете.

Мод теоретизираше прекалено. Разбира се, по принцип беше неправилно да се дискриминират по-младите жени. Но точно сега това не беше важно. Ставаше дума за практическа политика. Етел каза:

— Виж, понякога реформата трябва да става стъпка по стъпка, правото на глас обхвана мъжете много бавно. Дори днес само около половината мъже имат право на глас…

Мод я прекъсна властно:

— Замисляла ли си се кои жени не са обхванати от законопроекта?

Мод имаше този недостатък — понякога проявяваше надменност. Етел се постара да не се обижда. Тя кротко отговори:

— Е, аз съм една от тези жени.

Мод не смекчи тона.

— Повечето от работничките във фабриките за боеприпаси — толкова важна част от войната — ще се окажат прекалено млади. Същото се отнася и до повечето медицински сестри, които рискуват живота си, докато се грижат за ранените войници във Франция. Вдовиците от войната няма да могат да гласуват въпреки страшната жертва, която са направили, ако се окаже, че живеят някъде под наем. Не виждаш ли, че целта на закона е да превърне жените в малцинство?

— Значи ти искаш кампания против закона?

— Разбира се!

— Това е лудост. — Етел се изненада и ядоса от това остро несъгласие със своята отдавнашна приятелка и колежка. — Съжалявам, обаче просто не виждам как можем да изискаме от депутатите да гласуват срещу нещо, за което сме се борили с десетилетия.

— Ние не правим това! — Мод се гневеше все повече. — Ние се борим за равенство, а това не е равенство. Ако се хванем на тази измама, ще останем встрани за още едно поколение!

— Не става дума за това, че ни мамят — раздразнително отвърна Етел. — Аз не се заблуждавам. Разбирам довода ти. Всъщност не е толкова трудно. Но преценката ти е неправилна.

— Нима? — сухо рече Мод и Етел внезапно забеляза приликата й с Фиц: братът и сестрата се придържаха към противоположни възгледи с еднакво упорство.

— Само си помисли за пропагандата на противниковата страна! Ще кажат „Ние си знаехме, че жените не са способни да решат. Затова те не могат да гласуват.“ За пореден път ще се подиграят с нас.

— Нашата пропаганда трябва да е по-добра от тяхната — безгрижно отговори Мод. — Просто трябва да обясним на всички много точно какво е положението.

Етел поклати глава.

— Грешиш. Тези неща са прекалено емоционални. От години се борим срещу правилото, че жените не могат да гласуват. Това е препятствието. Падне ли то, хората ще разглеждат бъдещите отстъпки само като подробности. Ще бъде сравнително лесно да получим сваляне на възрастовата граница и облекчаване на другите ограничения. Трябва да разбереш това.

— Не, не го разбирам — ледено рече Мод. Тя не обичаше да й казват, че трябва да разбере нещо. — Този закон е стъпка назад. Всеки, който го подкрепи, е предател.

Етел я гледаше гневно. Беше наранена.

— Не може да имаш предвид точно това.

— Моля те, не ме поучавай какво мога и какво не мога да имам предвид.

— Работим и се борим заедно от две години — отговори Етел и се просълзи. — Наистина ли си убедена, че ако не съм съгласна с теб, то предавам каузата за правото на глас на жените?

Мод беше непреклонна.

— Съвсем категорично.

— Много добре — отговори Етел и, без да знае какво друго може да направи, излезе от редакцията.

II

Фиц заръча на шивача си шест нови костюма. Старите бяха провиснали на слабото му тяло и в тях изглеждаше остарял. Облече новия официален тоалет: черен фрак, бяла жилетка, висока яка с бяла папийонка. Видя се в голямото огледало в тоалетната си стая и помисли: „така е по-добре“.

Слезе в салона. Вкъщи се справяше без бастун. Мод му наля чаша мадейра. Леля Хърм попита:

— Как се чувстваш?

— Лекарите казват, че кракът оздравява, но бавно. — Фиц се беше върнал в окопите по-рано същата година, обаче студът и влагата се бяха оказали прекалени за него, затова се върна у дома, в списъка на реконвалесцентите. Сега работеше в разузнаването.

— Знам, че би предпочел да си там — рече Мод, — но ние не съжаляваме, че пропусна пролетната офанзива.

Фиц кимна. Офанзивата на Нивел се провали и френският генерал беше уволнен. Френските войници се бунтуваха, отбраняваха окопите си, но отказваха да се подчиняват на заповедите за нападение. Засега това беше поредната лоша година за Антантата.

Мод обаче грешеше в допускането, че Фиц предпочита да се намира на фронта. Работата му в Стая 40 навярно беше по-важна от сраженията във Франция. Мнозина се бояха, че немските подводници ще задушат британското снабдяване. Но хората от Стая 40 установяваха къде са подводниците и предупреждаваха корабите. Тази информация, наред с тактиката корабите да се пращат с конвои, придружавани от разрушители, намали значително ефективността на подводниците. Това беше победа, макар за нея да не се знаеше много.

Сега опасността идеше от Русия. Царят беше свален и всичко беше възможно. За момента умерените се държаха на власт, ала докога можеха да продължат? На опасност бяха изложени не само семейството на Беа и наследството на Бой. Ако крайните овладееха руското правителство, можеха да сключат мир и да освободят стотици хиляди немски войници, които да воюват във Франция.

— Поне не сме загубили Русия — рече Фиц.

— Засега — отвърна Мод. — Немците се надяват болшевиките да победят. Това е известно на всички.

Докато Мод говореше, дойде княгиня Беа. Носеше дълбоко деколтирана рокля от сребриста коприна и диамантени бижута. Двамата с Фиц щяха да отидат на вечеря, после на бал — в Лондон течеше светският сезон. Беа чу забележката на Мод и подхвърли:

— Не подценявай руското царско семейство. Все още е възможно да има контрареволюция. В края на краищата, какво спечели руският народ? Работниците продължават да гладуват, войниците — да умират, а немците — да напредват.

Влезе Граут с бутилка шампанско. Отвори я тихо и наля на Беа. Както обикновено, тя отпи една глътка и остави чашата.

— Княз Лвов обяви, че жените ще имат право на глас на изборите за учредителното събрание — додаде Мод.

— Ако въобще се стигне дотам — отговори Фиц. — Временното правителство заявява много неща, ала чува ли го някой? Доколкото разбирам, всяко село си е избрало съвет и се самоуправлява.

— Представи си! — възкликна Беа. — Как тези суеверни невежи селяци могат да претендират за властта!

— Много е опасно — ядоса се Фиц. — Хората нямат представа колко лесно могат да се подхлъзнат по пътя към анархията и варварството.

Тази тема го гневеше.

— Колко иронично би било Русия да стане по-демократична от Великобритания — каза Мод.

— В парламента предстоят дебати за избирателното право на жените — отговори Фиц.

— Само за онези жени, които са над тридесет години и са собственички на имот или съпруги на собственици на имот.

— Все пак би трябвало да си доволна, че постигнахте напредък. Четох статия по въпроса от твоята приятелка Етел в едно списание. — Докато седеше в салона в своя клуб и прелистваше Стейтсман, Фиц с изумление беше прочел думите на някогашната икономка. Мина му неловката мисъл, че той самият може би не е способен да напише толкова ясна и добре обоснована статия. — Нейната теза е, че жените трябва да приемат това с основанието, че е по-добре от нищо.

— Опасявам се, че не съм съгласна — ледено заяви Мод. — Няма да чакам да навърша тридесет години, за да ме приемат за човек.

— Да не би вие двете да сте се скарали?

— Съгласихме се всяка да поеме по свой път.

Фиц виждаше, че Мод е гневна. За да поуспокои атмосферата, той се обърна към лейди Хърмия.

— Ако британският парламент даде на жените право на глас, за кого ще гласуваш ти?

— Не съм убедена, че изобщо ще гласувам — отговори леля Хърм. — Не е ли малко вулгарно?

Мод видимо се подразни, докато Фиц се подсмихна.

— Ако дамите от добрите семейства разсъждават така, единствените гласоподаватели ще са от работническата класа и те ще вкарат в парламента социалисти — рече той.

— Божичко. Може би тогава ще е по-добре да гласувам.

— Би ли подкрепила Лойд Джордж?

— Един уелски адвокат? Определено не.

— Може би Бонар Лоу, водача на консерваторите.

— Предполагам.

— Обаче той е канадец.

— Мили Боже.

— Това е проблемът с империята. Отрепки от целия свят си въобразяват, че са част от нея.

Бавачката доведе Бой. Той вече беше на две годинки и половина, бузесто детенце с гъстите светли коси на майка си. Изтича При Беа и тя го взе в скута си.

— Ядох овесена каша и бавачката изпусна захарта! — съобщи той и се засмя. Това беше събитието на деня в детската стая „Беа е прекрасна с детето“, рече си Фиц. Чертите й омекваха и тя ставаше любвеобилна, галеше го и го целуваше. След минутка Бой се изсули от скута й и изтича при баща си.

— Как е моят малък войник? — попита Фиц. — Ще порасне и стреля по германците?

— Бум! Бум! — отговори Бой.

Фиц забеляза, че нослето му тече.

— Простудил ли се е, Джоунс? — остро запита той.

Бавачката се изплаши. Беше младо момиче от Абъроуен, но професионално подготвено.

— Не, милорд. Сигурна съм. Та сега е юни!

— Има и летни простуди.

— Цял ден е съвсем добре. Просто нослето му е протекло.

— Сигурно е така. — Фиц извади ленена кърпичка от вътрешния си джоб и избърса носа на детето. — Играл ли е с децата на простолюдието?

— Не, господине, ни най-малко.

— Ами в парка?

— Там, където ние ходим, играят само деца от добри семейства. Много внимавам.

— Надявам се да е така. Това дете е наследник на титлата на рода Фицхърбърт, а може да стане и руски княз.

Фиц спусна детето на пода и то изтича при бавачката.

Граут се върна в салона с писмо на сребърен поднос.

— Телеграма, милорд. До княгинята.

Фиц махна на иконома да даде телеграмата на Беа. Тя се свъси притеснено — по време на война телеграмите тревожеха всички — и разкъса плика. Погледна листа и извика ужасено.

Фиц подскокна.

— Какво има?

— Брат ми!

— Жив ли е?

— Да. Ранен е. — Тя заплака. — Ампутирали са ръката му, но се възстановява. О, горкичкият Андрей.

Фиц взе телеграмата и я прочете. Единствената допълнителна информация беше, че князът е откаран в Буловнир, имението а Тамбовска губерния, югоизточно от Москва. Надяваше се Андрей наистина да се възстановява. Мнозина умираха от инфектирани рани, а ампутацията невинаги успяваше да спре разпространението на гангрената.

— Скъпа моя, наистина ужасно съжалявам — рече Фиц. Мод и леля Хърм стояха от двете страни на Беа и се мъчеха да я утешат.

Съобщава, че ще последва и писмо, но само Бог знае за колко време ще пристигне.

— Трябва да знам как е той! — хлипаше Беа.

— Ще помоля британския посланик да направи внимателна проверка — отговори Фиц. Дори и в епохата на демокрацията един граф имаше своите привилегии.

— Нека те качим в стаята ти, Беа — предложи Мод.

Беа кимна и се изправи.

— По-добре да тръгвам за вечерята у Силвърман. Бонар Лоу ще присъства — рече Фиц. Той се надяваше един ден да стане министър в правителство на Консервативната партия и приветстваше всяка възможност да си поприказва с нейния водач. — Но бала ще пропусна и ще се прибера право у дома.

Беа кимна и се остави да я отведат.

Граут влезе и съобщи:

— Колата е готова, милорд.

През краткото пътуване до площад „Белгрейв“ Фиц обмисляше новините. Княз Андрей никога не се беше справял добре с управлението на семейните владения. Навярно щеше да използва недъга си като оправдание за още по-голяма немарливост. Имението щеше да западне още повече. Но Фиц нямаше какво да направи от Лондон, на хиляда и петстотин мили от Русия. Чувстваше се безсилен и се тревожеше. Анархията винаги дебнеше зад ъгъла, а некадърността на благородници като Андрей всъщност даваше шанс на революционерите.

Когато Фиц пристигна в дома на Силвърман, Бонар Лоу вече беше там. Беше дошъл и Пърсивал Джоунс, депутат от Абъроуен и председател на Селтик Минералс. И в най-добрата си форма Джоунс беше надут пуяк, а тази вечер просто се пръскаше от гордост, че се намира в такова изтъкнато общество. Говореше с лорд Силвърман, тикнал ръце в джобовете си, а през възширочката му жилетка висеше масивна златна верижка на часовник.

Фиц не би трябвало да се изненадва толкова. Това беше политическа вечеря, а Джоунс се издигаше бързо в средите на Консервативната партия — несъмнено и той се надяваше на министерство, ако и когато Бонар Лоу стане премиер. Все пак, усещането беше малко като да се натъкнеш на главния си лакей на Ловния бал. Фиц имаше дразнещото чувство, че болшевизмът може би иде в Лондон — не чрез революция, а крадешком.

На масата Джоунс стъписа Фиц със заявлението, че подкрепя правото на глас на жените.

— Защо, за Бога? — попита Фиц.

— Проведохме проучване сред председателите и агентите на местните клонове на партията — отговори Джоунс и Бонар кимна. — Резултатът е две към едно в полза на предложението.

— Консерваторите? — недоумяваше Фиц.

— Да, милорд.

— Защо?

— Законът ще даде право на глас само на жените над тридесет години, които притежават имот или са съпруги на притежатели на имот. Изключват се повечето работнички, защото общо взето са по-млади. А всички онези ужасни интелектуалки са неомъжени жени, които живеят в чужди домове.

Фиц беше удивен. Винаги беше смятал това за принципен въпрос. Но принципите не важаха за издигнали се бизнесмени като Джоунс. Фиц не се беше замислял за последиците от избирателния закон.

— Все още не разбирам…

— Повечето от новите гласоподаватели ще бъдат зрели жени от средната класа, майки. — Джоунс просташки почука носа си отстрани. — Лорд Фицхърбърт, това е най-консервативната група хора в страната. Законът ще донесе на нашата партия шест милиона нови гласа.

— Значи ще подкрепите правото на глас на жените?

— Длъжни сме да го подкрепим! Имаме нужда от тези жени с консервативни убеждения. На следващите избори ще има три милиона нови гласоподаватели, мъже от работническата класа. Повечето от тях ще са излезли току-що от армията и няма да са на наша страна. Обаче новите ни жени ще са повече от тях.

— А принципът, човече? — възнегодува Фиц, макар да усещаше, че това е загубена битка.

— Какъв принцип? Това е практическа политика — Джоунс снизходително се усмихна на разгневения Фиц. — От друга страна, ако позволите да го кажа, милорд, Вие винаги сте били идеалист.

— Всички сме идеалисти — намеси се помирително като добър домакин лорд Силвърман. — Затова сме в политиката. Хората без идеали не ги е грижа. Но трябва да се изправим пред реалностите на изборите и на общественото мнение.

Фиц не искаше да го вземат за непрактичен мечтател, затова бързо отговори:

— Трябва, разбира се. Въпреки това въпросът за мястото на жената докосва сърцевината на семейния живот, нещо, което смятах за скъпо на консерваторите.

Бонар Лоу рече:

— Въпросът още е открит. Депутатите имат правото на свободен избор. Ще следват собствената си съвест.

Фиц кимна отстъпчиво и Силвърман подхвана разговор за метежната френска армия.

През остатъка от вечерята Фиц не говори. Стори му се злокобно, че законопроектът се радва на подкрепата и на Етел Лекуит, и на Пърсивал Джоунс. Съществуваше опасната вероятност да се приеме. Фиц беше на мнение, че консерваторите трябва да бранят традиционните ценности, а не да се влияят от краткосрочни доводи като печелене на гласове. Ала видя ясно, че Бонар Лоу не мисли така, а нямаше желание да се показва като човек, който не върви в крачка. В резултат се засрами от чувството, че не е бил напълно откровен — нещо, което ненавиждаше.

Тръгна си от дома на Силвърман веднага след Бонар Лоу. Върна се вкъщи и се качи горе. Съблече официалните дрехи, сложи копринен халат и отиде в стаята на Беа.

Завари я седнала в леглото с чаша чай. Видя, че е плакала, но беше понапудрила лицето си и се беше облякла в нощница на цветя и плетен жакет с буфан ръкави. Попита я как се чувства.

— Съсипана съм. Само Андрей остана от семейството ми.

— Знам. — И двамата родители на Беа бяха починали, а тя нямаше други близки роднини. — Притеснително е, но той вероятно ще оцелее.

Беа остави чашата и чинийката и рече:

— Много мислих, Фиц.

Не й беше присъщо да се изразява така.

— Моля те, дай ми ръка.

Фиц взе лявата й длан с две ръце. Беа беше хубава и въпреки печалната тема на разговора им, той изпита желание. Усети пръстените й — диамантен годежен пръстен и златна венчална халка. Искаше да захапе месестата част в основата на палеца й.

— Искам да ме заведеш в Русия — каза Беа.

Фиц така се изуми, че пусна ръката й.

— Моля?

— Не бързай да ми отказваш. Помисли. Знам, ще кажеш, че е опасно. Въпреки това сега в Русия има стотици британци: дипломати в посолството, бизнесмени, офицери и войници от нашите военни мисии, журналисти и какви ли още не.

— А Бой?

— Неприятно ми е да го оставя. Но бавачката Джоунс е отлична, Хърмия обожава детето, а на Мод може да се разчита да вземе разумно решение в случай на криза.

— Ще ни трябват визи…

— Можеш да кажеш някоя и друга дума където трябва. За Бога ти току-що вечеря с поне един член на кабинета.

Права беше.

— От външното министерство вероятно ще поискат да напиша доклад за пътуването, тъй като ще бъдем в провинцията, където нашите дипломати рядко ходят.

Беа отново взе ръката му.

— Единственият ми жив роднина е тежко ранен и може да умре. Трябва да го видя. Моля те, Фиц. Умолявам те.

Истината беше, че Фиц не е толкова против пътуването, колкото Беа допускаше. Разбирането му за опасностите се беше променило в окопите. Все пак повечето хора оцеляваха под артилерийски обстрел. Едно пътуване до Русия, макар и рисковано, не можеше да се мери с това. Но той се колебаеше.

— Разбирам желанието ти. Нека да направя някои проверки.

Беа прие това за съгласие.

— О, благодаря ти!

— Недей още да ми благодариш. Трябва да установя доколко е осъществимо.

— Добре — отговори тя, но личеше, че вече знае какъв ще е изходът.

Фиц се изправи.

— Трябва да се приготвя да си лягам — каза той и тръгна да излиза.

— Когато се преоблечеш за сън… моля те, върни се. Искам да ме прегърнеш.

— Разбира се — отговори с усмивка Фиц.

III

В деня, когато парламентът обсъждаше избирателните права на жените, Етел организира събрание в една зала близо до Уестминстърския дворец.

Сега работеше за Националния профсъюз на текстилните работници, откъдето с голямо желание наеха толкова известна активистка. Основната й работа беше да набира членове на съюза сред жените, които работеха из малките фабрики в Ийст Енд. Но в профсъюза вярваха, че трябва да се борят за хората си не само на работното място, а и в националната политика.

Етел скърбеше за раздялата с Мод. Навярно имаше нещо изкуствено в приятелството между сестрата на един граф и неговата бивша икономка, но Етел се надяваше, че те двете могат да преодолеят класовата разлика. Дълбоко в сърцето си обаче Мод вярваше — без да го съзнава — че тя е родена да командва, а Етел да се подчинява.

Етел се надяваше гласуването в парламента да свърши преди края на нейното събрание, за да може да обяви резултата, но пренията продължиха до късно и събранието трябваше да се закрие в десет. Етел и Бърни отидоха в една кръчма в Уайтхол, посещавана от лейбъристките депутати, и зачакаха новините.

Вече минаваше единадесет часа и кръчмата щеше да затваря, когато вътре се втурнаха двама депутати. Единият съгледа Етел.

— Спечелихме! — провикна се той. — Тоест, вие спечелихте. Жените.

Етел направо не можеше да повярва.

— Приели са клаузата?

— С огромно мнозинство. Триста осемдесет и седем гласа срещу петдесет и седем!

— Спечелихме! — Етел целуна Бърни. — Спечелихме!

— Добре свършена работа — отговори Бърни. — Радвай се на победата. Заслужаваш я.

Нямаше как да пийнат, за да отпразнуват събитието. Новите военновременни разпоредби забраняваха на заведенията да сервират алкохол след определен час. Предполагаше се, че това ще подобри производителността на работниците. Етел и Бърни излязоха в Уайтхол да вземат автобус до дома.

Докато чакаха на спирката, Етел беше във възторг.

— Направо не мога да повярвам. След толкова години — право на глас за жените!

Чу я един минувач, висок официално облечен мъж с бастун.

Етел позна Фиц.

— Не бъди толкова сигурна — рече той. — В Камарата на лордовете ще ви победим.

Двадесет и седма глава

Юни-септември 1917 година

I

Валтер фон Улрих излезе от окопа и с риск за живота си тръгна през ничията земя.

В ямите от окопите покарваше свежа трева и никнеха диви цветя. Беше топла лятна вечер в тази област, която някога беше Полша, сетне Русия, а сега беше частично окупирана от немските войски. Валтер беше облечен с шинел без опознавателни знаци и ефрейторска униформа. За да изглежда по-убедително, беше нацапал лицето и ръцете си. Носеше бяло кепе, като знаме за примирие, и беше нарамил кашон.

Каза си, че няма причина да се плаши.

Руските позиции се забелязваха смътно в сумрака. От седмици нямаше сражения и Валтер смяташе, че приближаването му ще се посрещне по-скоро с любопитство, отколкото с подозрителност.

Ако бъркаше, щеше да загине.

Русите подготвяха офанзива. Германската разузнавателна авиация и съгледвачите докладваха, че към фронтовата линия се придвижват нови войски и се разтоварват камиони с боеприпаси. Тези сведения се потвърждаваха и от прегладнелите руски войници, които минаваха линията и се предаваха с надеждата да получат храна от противниците си.

Доказателствата за предстоящата офанзива бяха голямо разочарование за Валтер. Беше се надявал, че новото руско правителство няма да е в състояние да продължи войната. В Петроград Ленин и болшевиките гръмогласно призоваваха за мир и лееха порой от вестници и памфлети — за които се плащаше с немски пари.

Руският народ не искаше война. Изявлението на външния министър Павел Милюков, че Русия продължава да се стреми към „решителна победа“, отново изведе на улиците хиляди гневни работници и войници. Керенски, театралничещият млад министър на войната, който отговаряше за очакваната нова офанзива, въведе отново боя с пръчки в армията и възстанови властта на офицерите. Но дали руските войници щяха да се бият? Това трябваше да узнаят германците и за да го установи, сега Валтер излагаше живота си на опасност.

Признаците бяха разноречиви. В някои участъци на фронта руските войници бяха вдигнали белите знамена и едностранно обявиха примирие. Други участъци бяха видимо покорни и дисциплинирани. Валтер реши да посети тъкмо такова място.

Най-сетне се беше измъкнал от Берлин. Навярно Моника фон дер Хелбард беше заявила на родителите си откровено, че сватба няма да има. Както и да е, Валтер отново беше на фронтовата линия и събираше разузнавателни сведения.

Премести кашона на другото рамо. Вече виждаше как няколко глави се подават над ръба на окопа. Носеха кепета — руските войници нямаха каски. Гледаха го, но още не бяха насочили оръжията си към него.

По отношение на смъртта Валтер беше фаталист. Смяташе, че след прекрасната нощ с Мод в Стокхолм може да умре щастлив. Разбира се, би предпочел да живее. Искаше двамата с Мод да създадат дом и да имат деца. И се надяваше това да стане в богата и демократична Германия. За целта обаче Германия трябваше да спечели войната, следователно той трябваше да рискува живота си. Значи нямаше избор.

Все пак стомахът му се сви, когато влезе в обсега на руските пушки. Толкова лесно беше за всеки войник да насочи оръжието си и да натисне спусъка. В крайна сметка, те бяха тук за това.

Валтер не носеше пушка и се надяваше русите да го забележат. Имаше един деветмилиметров Лугер, затъкнат в колана на гърба му, но него нямаше как да видят. Виждаха само кашона. Надяваше се да им изглежда безобиден.

Беше благодарен за всяка следваща стъпка, при която оставаше невредим, но си даваше сметка и че така навлиза още по-навътре в опасността. Философски си рече, че може да загине във всеки момент. Питаше се дали човек чува изстрела, който го убива. Валтер се боеше най-много от това да го ранят и бавно да умре от кръвозагуба или да го повали инфекция в някоя мръсна полева болница.

Вече виждаше лицата на русите и четеше по тях забава, учудване и живо удивление. Тревожно се взираше за признаци на страх — това беше най-опасно. Уплашеният войник можеше да стреля, само за да се освободи от напрежението.

Накрая му останаха десетина метра, девет, осем… Стигна до края на окопа.

— Здравейте, другари — рече той на руски и остави кашона на земята.

Подаде ръка на най-близко застаналия войник. Човекът, без да се замисля, се пресегна и му помогна да скочи в окопа. Наоколо се събра малка групичка.

— Дойдох да ви задам един въпрос.

Повечето образовани руси поназнайваха немски, но тези войници бяха селяни и повечето разбираха само родния си език. Като момче Валтер учеше руски като част от строго наложената от баща му подготовка за кариера в армията и във външното министерство. Не беше ползвал езика кой знае колко, но смяташе, че може да си припомни достатъчно за тази мисия.

— Първо да пийнем — каза той. Смъкна кашона в окопа, отвори го и извади бутилка шнапс. Дръпна тапата, пийна, обърса уста и подаде шишето на съседа си, висок ефрейтор на осемнадесет-деветнадесет години. Момъкът се усмихна, отпи и предаде на следващия.

Валтер тайно се оглеждаше. Окопът беше зле направен. Стените не бяха прави и не бяха укрепени с дърво. Подът беше неравен и също не беше покрит с дъски, така че дори през лятото беше кален. Окопът даже не вървеше по права линия — макар че това може и да не беше лошо, след като липсваха насипи, които да поемат удара на противниковата артилерия. Миришеше противно — явно войниците невинаги си правеха труда да ходят до нужника. Какво им имаше на русите? Всичко, което правеха, беше небрежно, неорганизирано и недовършено.

Докато бутилката минаваше от ръка в ръка, дойде един старшина.

— Какво става, Фьодор Игорович? — попита той високия ефрейтор. — Защо говорите с тоя шваба скотоложец?

Фьодор беше млад, ала имаше лъскав и дълъг засукан мустак. По някаква причина носеше моряшко кепе, дръзко килнато на главата му. Самоувереността му граничеше с наглост.

— Пийнете, старшина Гаврик.

Старшината пийна като всички, но не беше така безгрижен. Огледа недоверчиво Валтер.

— Какво търсиш тук, мътните да те вземат?

Валтер беше подготвил отговора си.

— От името на германските войници, работници и селяни дойдох да ви питам защо воювате с нас.

Фьодор помълча удивен, после попита:

— А защо вие воювате е нас!

Валтер беше подготвен и за това.

— Ние нямаме избор. Нашата страна още се управлява от кайзера, още не сме направили нашата революция. А вие я направихте. Царят го няма и в Русия управлява народът. Затова аз дойдох да попитам този народ — защо воювате с нас?

Фьодор погледна Гаврик и рече:

— И ние все това се питаме!

Гаврик сви рамене. Валтер предположи, че човекът е традиционалист, който внимава да не изразява мнението си.

Още няколко войници дойдоха и се присъединиха към групата, Валтер отвори нова бутилка. Огледа мършавите, дрипави и мръсни войници, които бързо се напиваха.

— Какво искат русите?

Неколцина му отговориха.

— Земя.

— Мир.

— Свобода.

— Още пиячка.

Валтер извади още една бутилка от кашона. „Всъщност имат нужда от сапун, добра храна и нови ботуши“, помисли той.

— Искам да се прибера на село — додаде Фьодор. — Делят земите на княза и трябва да се погрижа моето семейство да получи справедлив дял.

— Подкрепяте ли някоя политическа партия? — попита Валтер.

— Болшевиките! — отговори някой и останалите завикаха одобрително.

Валтер беше доволен.

— А членувате ли в партията?

Войниците поклатиха глави.

— Преди бях за есерите, обаче те ни предадоха — каза Фьодор и останалите закимаха в знак на съгласие. — Керенски върна боя с пръчки в армията — допълни ефрейторът.

— И заповяда да се проведе лятна офанзива — каза Валтер. Пред очите му имаше камара сандъци с боеприпаси, но той не ги посочи, за да не привлече вниманието към явната възможност да е шпионин. — Виждаме това от нашите самолети.

Фьодор се обърна към Гаврик.

— Защо ни е притрябвало да нападаме? Можем да сключим мир и от сегашната ни позиция!

Последва одобрително мърморене.

— И какво ще направите, когато дойде заповедта за настъпление? — попита Валтер.

— Ще трябва съветът на войниците да се събере, за да я обсъди — отговори Фьодор.

— Не дрънкай глупости — намеси се Гаврик. — Войнишките съвети вече нямат право да обсъждат заповедите.

Войниците се разшумяха недоволно и някой към края на кръга промърмори:

— Ще видим, другарю старшина.

Войниците продължаваха да се тълпят. Може би русите имаха способността да надушват алкохола отдалеч. Валтер извади още две бутилки. За да обясни на новодошлите, той каза:

— Германският народ иска мир също като вас. Ако вие не ни нападнете, няма да ви нападаме и ние.

— Пия за това! — рече един от новодошлите и оттук-оттам го поздравиха.

Валтер се боеше, че шумът ще привлече вниманието на някой офицер и се чудеше как да накара русите да поутихнат въпреки изпития шнапс. Но вече беше прекалено късно. Чу се гръмък властен глас.

— Какво става тук? С какво се занимавате, войници?

Множеството даде път на един едър мъж в униформата на майор. Той видя Валтер и попита:

— Какво търсиш тук, по дяволите?

Сърцето на Валтер се сви. Несъмнено офицерът беше длъжен да го задържи. Немското разузнаване знаеше как русите се отнасят със своите военнопленници. Да попаднеш в руски плен беше равносилно на бавна смърт от глад и студ.

Валтер се усмихна насила и предложи последната неотворена бутилка.

— Почерпете се, господин майор.

Офицерът не му обърна внимание и попита Гаврик:

— Какво си въобразявате, че правите?

Гаврик не се плашеше лесно.

— Войниците не са вечеряли днес, майоре, та не можех да ги накарам да откажат да пийнат.

— Трябваше да го арестувате!

— Не можем да го пленим, щом сме пили от ракията му — отговори Фьодор, който вече заваляше. — Няма да е честно! — довърши той и останалите шумно одобриха думите му.

— Ти си шпионин — каза майорът на Валтер — и трябва да ти пръсна главата.

Докосна пистолета в кобура на кръста си.

Войниците възнегодуваха. Майорът продължаваше да се гневи, но не каза нищо. Явно искаше да избегне сблъсъка с хората си.

— По-добре да ви оставя — рече Валтер на войниците. — Вашият майор е малко нещо неприветлив. Пък и точно зад нашата линия имаме един бордей, където едно хубаво русо момиче с големи цици се чувства самотно…

Всички се разсмяха и го поздравиха. Думите му не бяха лъжа — бордей имаше, обаче Валтер никога не ходеше там.

— Помнете — додаде той. — Ние няма да се бием, ако и вие не се биете!

Валтер излезе от окопа. Това беше най-опасният момент. Изправи се на крака, измина няколко крачки, обърна се, помаха и продължи напред. Русите бяха задоволили любопитството си и бяха изпили шнапса. Сега можеше просто да им хрумне да изпълнят дълга си и да застрелят врага. Валтер имаше чувството, че на гърба на шинела му е закачена мишена.

Вече се стъмваше. Скоро нямаше да могат да го виждат. Оставаха му само няколко метра до безопасността. Наложи се да впрегне цялата си воля, за да не побегне. Предполагаше, че това би ги накарало да стрелят. Стисна зъби и продължи да крачи отмерено сред неизбухналите снаряди.

Хвърли поглед назад. Вече не виждаше окопа. Значи и русите не виждаха него. Беше в безопасност.

Валтер задиша по-леко и продължи напред. Струваше си риска. Научи много. Въпреки че този участък от фронта не вееше бели знамена, русите бяха в лоша форма за сражение. Войниците видимо бяха недоволни и готови за бунт, а офицерите слабо владееха дисциплината. Старшината внимаваше да не ядосва хората. Майорът не се осмели да задържи Валтер. При такива настроения не беше възможно войниците да се сражават храбро.

Валтер видя немската позиция. Извика името си и предварително уговорената парола. Спусна се в окопа. Един лейтенант му отдаде чест.

— Успешно ли мина излизането Ви, господине?

— Да, благодаря. Наистина много успешно — отговори Валтер.

II

Катерина лежеше в леглото в старата стая на Григорий, облечена само в тънка долна риза. През отворения прозорец влизаше топлият юлски въздух и се чуваше грохотът на минаващите на няколко крачки влакове. Катерина беше бременна в шестия месец.

Григорий прокарваше пръст по очертанията на тялото й — от рамото през налятата гърда, по ребрата, нежната издутина на корема и надолу по бедрото. Преди Катерина не беше преживявал такава спокойна радост. Младежките му връзки с жени бяха припрени и краткотрайни. За него беше ново и вълнуващо преживяване да лежи до жената, след като са се любили, и да докосва тялото й нежно и с любов, без похот. „Това ще да е да си женен“, помисли той.

— Бременна си още по-красива — каза Григорий тихо, за да не събуди Владимир.

Вече две години и половина се държеше като баща на сина на брат си, а сега щеше да има свое дете. Искаше му се да го нарекат на името на Ленин, обаче вече имаха един Владимир. Очакването на детето втвърди политическите позиции на Григорий. Трябваше да мисли за бъдещето на страната, където детето ще порасне, и искаше неговият син да бъде свободен — по някаква причина мислеше, че ще бъде момче. Трябваше да е сигурен, че Русия ще се управлява от народа, а не от царя или от буржоазния парламент или някакъв съюз на индустриалците и генералите, който да върне старите порядки под нова маска.

Григорий всъщност не харесваше Ленин. Човекът живееше в състояние на непрестанен гняв. Все крещеше на другите. Който не се съгласяваше с него, беше свиня, копеле, педераст. Но работеше повече от всички, обмисляше нещата в дългосрочен план и решенията му винаги бяха правилни. В миналото всяка руска „революция“ завършваше с отстъпление. Григорий знаеше, че Ленин няма да допусне това.

Знаеше го и временното правителство. Имаше признаци че правителството е взело Ленин на прицел. Дясната преса го обвиняваше, че е немски шпионин. Обвинението беше нелепо. Истината беше обаче, че Ленин разполага с таен източник на пари. Григорий, болшевик още преди войната, принадлежеше към вътрешния кръг в партията, и знаеше, че парите идват от Германия. Ако тази тайна излезеше наяве, щеше да породи силни подозрения.

Вече дремеше, когато чу стъпки в коридора, последвани от силно и настойчиво чукане на вратата. Григорий намъкна панталоните си и викна:

— Какво има?

Володя се събуди и заплака.

— Григорий Сергеевич? — обади се някакъв мъж.

— Да — отвърна Григорий, отвори и видя Исак. — Какво е станало?

— Издадени са заповеди за ареста на Ленин, Зиновиев и Каменев.

Григорий изстина.

— Трябва да ги предупредим. Отвън ни чака военна кола.

— Само да си обуя ботушите.

Исак тръгна. Катерина взе Владимир и го успокои. Григорий припряно се облече, целуна ги и се завтече по стълбите.

Скочи в колата до Исак и рече:

— Ленин е най-важен. — Правителството имаше основание да се съсредоточи върху него. Зиновиев и Каменев бяха искрени революционери, но Ленин беше моторът на цялото движение. — Трябва първо да предупредим него. Карай към жилището на сестра му. Бързай, колкото можеш.

Исак потегли с максимална скорост.

Григорий се залови здраво, когато гумите изскърцаха на завоя.

Щом тръгнаха пак направо, той попита:

— Откъде разбрахте?

— От един болшевик в министерството на правосъдието.

— Кога са подписани заповедите?

— Тази сутрин.

— Дано стигнем навреме.

Григорий се боеше, че Ленин може вече да е задържан. Никой друг не притежаваше неговата непоколебима решителност. Тормозеше своите, обаче превърна болшевиките във водеща партия. Без него революцията можеше отново да се върне към безредието и компромисите.

Исак стигна да улица „Широкая“ и спря пред една буржоазна жилищна сграда. Григорий изскочи от колата, влетя във входа и почука на вратата на Елизарови. Анна Елизарова, по-възрастната сестра на Ленин, отвори. Тя беше петдесетинагодишна жена с прошарена коса, разделена на път по средата. Григорий я беше срещал и по-рано — тя работеше в Правда.

— Той тук ли е? — попита Григорий.

— Да. Защо? Какво е станало?

Вълна на облекчение заля Григорий. Не беше закъснял. Пристъпи в жилището.

— Ще го арестуват.

Анна затръшна вратата.

— Володя! — провикна се тя. — Ела бързо.

Ленин се показа. Както винаги беше облечен в износен тъмен костюм, с яка и вратовръзка. Григорий отсечено му обясни какво е положението.

— Тръгвам веднага! — отговори Ленин.

— Не искаш ли да нахвърляш няколко неща в куфара… — обади се Анна.

— Прекалено рисковано. Прати всичко по-късно. Ще те известя къде се намирам. — После погледна Григорий. — Благодаря за предупреждението, Григорий Сергеевич. Имате ли кола?

— Да.

Без да каже друго, Ленин излезе в коридора.

Григорий тръгна с него към улицата и избърза да отвори вратата на колата.

— Издали са заповеди и за Зиновиев и Каменев — рече той, докато Ленин влизаше в колата.

— Върнете се в апартамента и им се обадете. Марк има телефон и знае къде се намират те. — Ленин захлопна вратата, приведе се напред и каза на Исак нещо, което Григорий не чу. Исак подкара.

Така се държеше през цялото време. Лаеше заповеди на всички и те винаги се подчиняваха, защото заповедите имаха смисъл.

Григорий със задоволство усети как от плещите му пада тежко бреме. Огледа улицата в двете посоки. От сградата отсреща излезе група мъже. Някои бяха облечени в костюми, а други — в армейски офицерски униформи. Григорий с изумление позна Михаил Пински. На теория тайната полиция беше разформирована, но явно хора като Пински продължаваха да работят като част от войската.

Трябва да бяха дошли за Ленин. Изпуснаха го, само защото влязоха в грешна сграда.

Григорий хукна обратно вътре. Вратата на Елизарови беше отворена. В антрето стояха Анна, съпругът й Марк, доведеният й син Гора и слугинчето Анюшка. Всички изглеждаха потресени. Григорий затвори вратата.

— Той потегли. Но полицията е отвън. Трябва бързо да телефонирам на Зиновиев и Каменев.

— Телефонът е на масичката — посочи Марк.

Григорий се поколеба.

— Как работи? — Той никога не беше ползвал телефон.

— О, извинявайте. — Марк доближи слушалката до ухото си и другата част — пред устата си. — И за нас е ново, но толкова го ползваме, че вече го приемаме за даденост. — Нетърпеливо завъртя шайбата. — Да. Моля, централа.

После продиктува номер.

Някой заблъска по вратата.

Григорий даде знак на другите да мълчат.

Анна отведе Анюшка и детето в задната част на апартамента.

Марк говореше бързо по телефона. Григорий стоеше зад вратата на жилището.

— Отворете или ще разбием вратата! Имаме заповед!

— Минутка, да се обуя! — провикна се Григорий в отговор. Полицията често навестяваше сградите, където той беше живял, та затова знаеше всички начини да ги накара да почакат.

Марк пак врътна шайбата и поиска друг номер.

— Кой е? Кой е на вратата?

— Полиция! Отворете веднага!

— Ей сега идвам. Само да затворя кучето в кухнята.

— Бързай!

Григорий чу как Марк казва „Предайте му да се укрие. Полицията сега чука на вратата ми“. Окачи слушалката и кимна на Григорий.

Той отвори вратата и отстъпи.

Пински влезе.

— Къде е Ленин?

Няколко офицери влязоха подире му.

— Тук няма човек с такова име — отговори Григорий.

Пински го изгледа.

— Какво правиш тук? Открай време си знам, че си размирник. Марк пристъпи напред и спокойно каза:

— Покажете ми заповедта, моля.

Пински неохотно му подаде лист хартия.

Марк огледа заповедта и възкликна:

— Държавна измяна ли? Това е нелепо!

— Ленин е германски агент — отговори Пински. Присви очи и погледна Марк. — Вие сте зет му, нали?

Марк върна заповедта.

— Човекът, когото търсите, не е тук.

Пински разбра, че Марк казва истината, и се ядоса.

— Защо го няма, по дяволите? Той живее тук!

— Ленин не е тук — повтори Марк.

Лицето на Пински пламна.

— Предупреден ли беше? — той сграбчи Григорий за реверите на куртката. — Ти какво правиш тук?

— Аз съм депутат от Петроградския съвет, представител на Първи картечен батальон, и ако не искаш моят полк да посети кабинета ти, свали ръце от униформата ми.

Пински го пусна.

— Обаче ще поогледаме.

До масичката с телефона имаше етажерка с книги. Пински взе няколко от един рафт и ги събори на пода. Посочи на хората си към вътрешността на жилището.

— Да разпердушиним това място.

III

Валтер отиде в едно село в завладяната от русите територия и купи срещу цяла златна монета всички дрехи на някакъв удивен и доволен селянин: мръсен овчи кожух, ленена рубашка, торбести груби гащи и цървули от брезова кора. За щастие селянинът не носеше долни дрехи, та на Валтер не му се наложи да се сдобива и с тях.

Подряза косата си с домакинска ножица и престана да се бръсне.

В някакъв пазарен градец купи чувал лук. Скри кожена чанта с десет хиляди рубли в монети и банкноти на дъното на чувала.

Една нощ позацапа ръцете и лицето си с пръст и, облечен в дрехите на селянина и нарамил чувала, прекоси ничията земя, прокрадна се през руските позиции и отиде до най-близката железопътна гара, където си купи билет за трета класа.

Почна да се държи нападателно и ръмжеше на всички, сякаш се боеше, че искат да му задигнат лука, което може и да беше истина. Имаше грамаден нож, ръждив, но остър, който се показваше от колана му, и откраднат от руски офицер пистолет Мосин-Наган, който пък се криеше под смрадливия кожух. В двата случая, когато го заговаряха полицаи, той се ухилваше глуповато и предлагаше лук — толкова жалък подкуп, че полицаите изсумтяваха отвратено и си тръгваха. Ако някой от тях беше настоял да надзърне в чувала, Валтер беше готов да го убие, но това не стана нужно. Купуваше си билети за кратки отрязъци от пътя — по три-четири гари — понеже не изглеждаше разумно някакъв селянин да пропътува стотици мили, за да продаде стоката си.

Беше напрегнат и внимателен. Прикритието му беше слабо. Ако някой поговореше с него повече от няколко секунди, щеше да разбере, че не е руски селянин. А наказанието за онова, което Валтер правеше, беше смърт.

В началото се страхуваше, но с времето страхът избледня и на втория ден вече му беше скучно. Нямаше с какво да занимава ума си. Не можеше да чете, естествено — наистина трябваше да внимава да не чете разписанията на влаковете, а на разните обявления трябваше само да хвърля по един поглед, понеже повечето селяни бяха неграмотни. Докато бавните влакове тракаха и се поклащаха през безкрайните руски гори, Валтер почна да мечтае за жилището, където двамата с Мод да живеят след края на войната. Обзавеждането щеше да е модерно — със светло дърво и неутрални цветове, като у фон дер Хелбардови, а не в тежките и тъмни краски на къщата на неговите родители. Всичко щеше да е лесно за чистене и поддръжка, особено кухнята и пералнята, за да могат да наемат по-малко слуги. Щяха да вземат истински хубаво пиано, роял Стейнуей, защото и двамата обичаха да свирят. Освен това щяха да купят и една-две привлекателни за окото съвременни картини, навярно от австрийските експресионисти, за да шокират старото поколение и да се утвърдят като напредничаво семейство. Спалнята им щеше да е светла и проветрива, а те — да лежат голи на мекото легло, да се целуват, да разговарят и да се любят.

И така Валтер стигна до Петроград.

Уговорката, направена с посредничеството на един революционер социалист в шведското посолство, беше някой от болшевиките да чака Валтер на Варшавската гара всеки ден по един час от шест вечерта нататък, и да прибере парите. Валтер пристигна по пладне и използва случая да разгледа града, за да прецени какви са възможностите на русите да продължат да воюват.

Видяното го потресе.

Още щом излезе от гарата, го нападнаха проститутки, мъже и жени, големи и малки. Прекоси моста над един канал, повървя няколко мили на север и влезе в центъра на града. Повечето магазини бяха затворени, много бяха със заковани витрини, а няколко — просто изоставени и потрошените им стъкла проблясваха на улицата. Видя много пияни и две сбивания. От време на време минаваше автомобил или карета, разпръсваше пешеходците, а пътниците се криеха зад спуснатите завески. Повечето хора бяха мършави, опърпани и боси. Беше много по-зле от Берлин.

Срещна много войници, сами или на групи. Повечето показваха лоша дисциплина — не вървяха в крак, стояха небрежно на постовете си, униформите им бяха разкопчани, бъбреха си с цивилните и въобще правеха каквото им скимне. Впечатлението на Валтер от посещението на руските позиции на фронта се потвърди — тези хора не бяха склонни да воюват.

„Дотук — само добри новини“, рече си той.

Никой не го спря, а полицията не му обърна внимание. Той беше само още един смачкан човек, тръгнал по свои си работи в града, който се разпадаше.

Ободрен, Валтер се върна на гарата в шест и скоро забеляза свръзката си — старшина с червен шал, привързан на дулото на пушката. Преди да се покаже, Валтер огледа човека. Беше внушителен, не много висок, но широкоплещест и як. Дясното му ухо беше отрязано, нямаше един преден зъб, нямаше и безименен пръст на лявата ръка. Чакаше търпеливо, като стар войник, обаче нищо не можеше да убегне от проницателните му сини очи. Валтер искаше да го погледа тайно, ала войникът го забеляза, кимна, обърна се и тръгна нанякъде. Валтер го последва, какъвто беше явно замисълът. Влязоха в просторно помещение с много маси и столове и седнаха.

— Старшина Григорий Пешков? — попита Валтер.

Григорий кимна.

— Знам кой сте Вие. Заповядайте.

Валтер се огледа. В ъгъла съскаше самовар, а една старица с шал продаваше пушена и осолена риба. По масите имаше петнадесет-двадесет човека. Никой не погледна повторно войника и селянина, който очевидно се надяваше да продаде чувала с лук. Влезе и един младеж в синя работническа рубашка. Валтер за миг срещна погледа му и после видя как онзи сяда, пали цигара и отгръща вестник Правда.

— Мога ли да получа нещо за хапване? Умирам от глад, обаче цените тук видимо не са по джоба на един селянин.

Григорий взе чиния с черен хляб, сельодка и две чаши чай със захар. Валтер почна да се тъпче. Григорий го погледа малко и се разсмя.

— Удивен съм, че въобще сте минали за селянин. Аз веднага щях да позная, че сте буржоа.

— Как така?

— Ръцете Ви са мръсни, обаче ядете на малки хапки и току попивате устни с някакъв парцал, все едно е ленена салфетка. Един истински селянин мята храната в устата си и сърба чая, преди да я преглътне.

Валтер се подразни от снизходителното отношение. „Все пак, оцелях три дни в проклетите влакове“, помисли той. „Много ми се ще да те видя да опиташ същото в Германия.“ Време беше да напомни на Пешков, че трябва да си заслужи парите.

— Кажете ми как се справят болшевиките.

— Опасно добре — отвърна Григорий. — През последните няколко месеца хиляди руси постъпиха в партията. Лев Троцки най-сетне обяви подкрепата си за нас. Трябва да го чуете как говори. Почти всяка вечер Цирк Модерн е претъпкан със слушатели. — Валтер виждаше, че човекът боготвори своя герой Троцки. Дори и в Германия знаеха, че той е запленяващ оратор. Беше добър улов за болшевиките. — Миналия февруари имахме десет хиляди членове, а днес са двеста хиляди — гордо довърши Григорий.

— Хубаво, обаче можете ли да промените нещата?

— Имаме голям шанс да спечелим изборите за учредителното събрание.

— А кога са изборите?

— Много ги отлагат…

— Защо?

Григорий въздъхна.

— Първо временното правителство свика една депутатска комисия, която след два месеца се споразумя за съставянето на друга комисия от шестдесет човека, която да изработи избирателния закон…

— Защо? Защо е тази сложна процедура?

Григорий се ядоса.

— Казват, че искат изборите да са напълно неоспорими, обаче същинската причина е, че консервативните партии са се запънали, знаят, че ще загубят.

„Този е само старшина“, рече си Валтер, „обаче прави сложни анализи.“

— И кога ще се проведат изборите?

— През септември.

— А защо мислите, че болшевиките ще победят?

— Засега ние сме единствената група, която твърдо е за мир. И това е известно на всички, благодарение на всички вестници и брошури, които издаваме.

— Защо казахте, че се справяте „опасно“ добре?

— Защото това ни превръща в основна мишена за правителството. Има заповед за ареста на Ленин. Той трябваше да мине в нелегалност. Но все още ръководи партията.

Валтер повярва и на това. Щом Ленин можеше да държи партията си под контрол от Цюрих, то със сигурност можеше да го прави и от убежището си в Русия.

Валтер вече беше направил доставката и беше получил необходимите му сведения. Мисията му беше изпълнена. Почувства се облекчен. Сега му оставаше само да се върне у дома.

Подритна чувала е десетте хиляди рубли към Григорий.

Допи чая и стана.

— Да ви е сладък лукът — рече той и тръгна към изхода.

Забеляза, че младежът със синята рубашка сгъва вестника и става.

Валтер си купи билет до Луга и се качи на влака. Влезе във вагон трета класа. Провря се между някакви войници, които пушеха и пиеха водка, семейство евреи, понесли във вързопи всичко, което притежават, и селяни с празни щайги — сигурно бяха продавали пилета. Като стигна до другия край на вагона, се обърна и огледа.

Младежът със синята рубашка влезе във вагона.

Валтер го погледа за миг как си пробива път между хората и небрежно ги разблъсква с лакти. Само полицай би постъпил така.

Валтер скочи от влака и бързо излезе от гарата. Спомни си изследователската разходка този следобед и бързо закрачи към канала. Беше лято, сезонът на белите нощи, и затова беше светло. Надяваше се да се е отървал от опашката, но когато надзърна през рамо, видя, че синята рубашка го следва. Сигурно беше преследвал Пешков и беше решил да проучи и неговия приятел от село с лука.

Човекът затича.

Заловяха ли го, Валтер щеше да бъде разстрелян като шпионин. Нямаше избор за следващата си стъпка.

Намираше се в някакъв бедняшки квартал. Цял Петроград изглеждаше беден, обаче тук бяха струпани евтини страноприемници и съмнителни кръчми, както е край всички гари по света. Валтер хукна, а синята рубашка забърза, за да не изостане.

Валтер стигна до една тухларна край канала. Тя беше оградена от високи стени и портата й беше от железни пръти, обаче в съседство се намираше порутен и разграден склад. Валтер свърна от улицата, хукна през склада по посока на канала и се прехвърли през зида в тухларната.

Някъде трябваше да има пазач, но Валтер не го забеляза. Затърси къде да се скрие. Жалко, че още беше толкова светло. Тухларната разполагаше със свой дървен пристан. Наоколо беше пълно с купчини тухли, по-високи от човешки ръст. Валтер трябваше да намери място, откъдето да вижда, без да го видят. Придвижи се до една понамаляла купчина — сигурно част от тухлите бяха продадени — и пъргаво пререди няколко, за да се скрие отзад и да гледа през пролуката. Извади револвера и го запъна.

След малко видя как преследвачът му се прехвърля през стената.

Човекът беше среден на ръст, слаб и с мустачки. Изглеждаше уплашен — разбираше, че вече не просто преследва заподозрян. Това беше лов и младежът не знаеше той ловец ли е, или плячка.

Извади пистолет.

Валтер се прицели в синята рубашка през пролуката в тухлите, обаче не беше достатъчно близо, та да е сигурен, че ще улучи.

Полицаят постоя за миг и се озърна. Явно не беше уверен какво следва да направи. После се обърна и тръгна колебливо по посока на канала.

Валтер го последва. Позициите им бяха сменени.

Мъжът надзърташе иззад купчините тухли и проучваше мястото. Валтер правеше същото, прикриваше се, когато противникът му спираше, и непрестанно се приближаваше към него. Не искаше продължителна стрелба, която да привлече вниманието на други полицаи. Трябваше да свали противника с един или два изстрела и бързо да се измъкне.

Когато полицаят стигна до канала, между него и Валтер вече имаше по-малко от десетина метра. Младият човек погледна нагоре и надолу по водата, все едно очакваше да види как Валтер се отдалечава в някоя лодка.

Валтер излезе от прикритието си и се прицели в средата на гърба на полицая.

Той се обърна и погледна право към него.

После изкрещя.

Писъкът беше висок, момичешки, и издаваше потрес и страх. В същия миг Валтер разбра, че ще го помни до края на дните си.

Натисна спусъка, револверът гръмна и писъкът внезапно престана.

Нужен беше само един изстрел. Младежът от тайната полиция падна на земята безжизнен.

Валтер се приведе над тялото му. Очите се взираха нагоре невиждащо. Нямаше пулс, нито дишане.

Валтер довлече трупа до канала. Пъхна тухли в джобовете на панталоните и рубашката му, за да натежи повече. После го плъзна през ниския парапет и го остави да падне във водата.

Тялото потъна под повърхността, Валтер се обърна и си тръгна.

IV

Когато започна контрареволюцията, Григорий присъстваше на заседание на Петроградския съвет.

Разтревожи се, но не беше изненадан. Колкото повече одобрение печелеха болшевиките, толкова по-безжалостни ставаха ударите срещу тях. Партията се представяше добре на местните избори, печелеше надмощие в съветите в провинцията, а в столичния градски съвет имаше тридесет и три процента от гласовете. В отговор правителството — вече оглавявано от Керенски — арестува Троцки и за пореден път отложи изборите за учредителното събрание. Доверието към болшевиките се увеличи, понеже те отдавна твърдяха, че временното правителство никога няма да проведе общонационални избори.

Тогава армията направи своя ход.

Генерал Корнилов беше казак с обръсната глава, за когото генерал Алексеев казваше, че има сърце на лъв и ум на овца. На девети септември Корнилов нареди на войските си да тръгнат срещу Петроград.

Съветът реагира бързо. Делегатите веднага решиха да съставят Комитет за борба с контрареволюцията.

„Един комитет нищо не означава“, губеше търпение Григорий. Изправи се, сдържайки гнева и страха си. Понеже беше представител на Първи картечен полк, останалите го слушаха с уважение, особено по военните въпроси.

— Няма смисъл от комитети, ако членовете им само ще държат речи — пламенно каза той. — Ако докладите, които току-що чухме, са верни, части от армията на Корнилов вече не са далеч от пределите на Петроград. Могат да бъдат спрени само със сила. — Григорий винаги носеше униформата си на старшина и беше въоръжен с пушка и пистолет. — Комитетът ще е излишен, ако не мобилизира работниците и войниците в столицата срещу метежа на армията.

Григорий знаеше, че единствено болшевишката партия е в състояние да мобилизира народа. Знаеха го и всички останали депутати, независимо от партийната си принадлежност. Накрая беше постигнато съгласие в комитета да влязат трима меншевики, трима есери и трима болшевики, в това число и Григорий. Всички обаче бяха наясно, че само болшевишките членове имат тежест.

Веднага след това решение, Комитетът за борба с контрареволюцията напусна заседателната зала. Григорий се занимаваше с политика вече от половин година и знаеше как да задвижи системата. Сега пренебрегна официалния състав на комитета и покани десетина човека, от които щеше да има полза, включително Константин от завода на Путилов и Исак от Първи картечен полк.

Съветът се беше преместил от Таврическия дворец в института Смолни, бивше девическо училище. Комитетът се събра в една класна стая на фона на рамкирани гобленчета и момичешки акварели.

Председателят попита:

— Имаме ли предложение за обсъждане?

Това беше глупост, обаче Григорий беше депутат достатъчно дълго, та да знае как да ги заобикаля. Той незабавно се залови да установи контрол над срещата и да накара комитета да се съсредоточи върху действията, а не върху думите.

— Да, другарю председател, ако позволите — подхвана той. — Според мен има пет неща, които трябва да свършим. — Винаги беше добре да номерираш задачите, понеже хората оставаха с усещането, че трябва да слушат до края. — Първо: мобилизация на войниците в Петроград срещу метежа на генерал Корнилов. Как можем да постигнем това? Предлагам другарят ефрейтор Исак Иванович да състави списък на основните казарми с имената на верните революционни водачи във всяка от тях. Щом определим кои са нашите съюзници, трябва да пратим писмо, в което да ги инструктираме да следват заповедите на този комитет и да се готвят да отблъснат метежниците. Ако Исак почне сега, той може да представи списъка и писмото пред нас след няколко минути.

Григорий помълча малко, колкото колегите му да кимнат. Взе това за одобрение и продължи.

— Благодаря. Другарю Исак, действайте. Второ, трябва да пратим вест до Кронщад. — Военноморската база на Кронщад, остров на двадесетина мили от брега, беше печално известна с жестокото отношение към моряците, особено към новобранците. Преди шест месеца моряците се бяха обърнали срещу своите мъчители и изтезаваха и убиха много офицери. Сега базата се беше превърнала в крепост на крайните политически убеждения. — Моряците трябва да се въоръжат, да се върнат в Петроград и да изпълняват нашите заповеди. — Григорий посочи един болшевишки депутат, за когото се знаеше, че е близък с моряците. — Другарю Глеб, ще се нагърбите ли с тази задача, с одобрението на комитета?

Глеб кимна и отговори:

— Ако не възразявате, ще подготвя писмо, което нашият председател да подпише, и лично ще го отнеса в Кронщад.

— Моля.

Членовете на комитета вече гледаха малко замаяно. Нещата се развиваха по-бързо от обичайното. Само болшевиките не бяха изненадани.

— Трето, трябва да организираме фабричните работници в отбранителни отряди и да ги въоръжим. Можем да вземем оръжия от арсеналите на армията и от оръжейните фабрики. На повечето работници ще им трябва някакво обучение по стрелба с огнестрелно оръжие и по военна дисциплина. Предлагам тази задача да се поеме от профсъюзите и от Червената гвардия. — Червеногвардейците бяха войници революционери или въоръжени работници. Не всички бяха болшевики, но по правило приемаха заповеди от болшевишките комитети. — Предлагам за това да отговаря другарят Константин от Путиловия завод. Той познава профсъюзните водачи във всички фабрики.

Григорий и останалите болшевики в комитета знаеха, че това превръща населението на града в революционна армия. Дали обаче останалите им колеги щяха да го разберат? В края на този процес, при положение, че разгромят контрареволюцията, щеше да е изключително трудно да разоръжат тази армия и да възстановят властта на временното правителство. Ако разсъжденията им стигнеха толкова далеч напред във времето, те можеха да опитат да смекчат или да предотвратят предложеното от Григорий. В момента обаче бяха съсредоточени само върху предотвратяването на военния преврат. Както обикновено, само болшевиките имаха стратегия.

— Да, ще направя списък — отговори Константин. Той щеше да отдаде предпочитание на болшевишките профсъюзни водачи, но те бездруго сега бяха най-ефективни.

— Четвърто — продължи Григорий. — Профсъюзът на железничарите трябва да направи всичко по силите си да попречи на придвижването на Корниловата армия. — Болшевиките доста се бяха потрудили да овладеят този профсъюз и сега имаха поне по един поддръжник във всяко локомотивно депо. Техните членове винаги се пишеха доброволци за места като ковчежник, секретар или председател. — Макар някои части от войската да се придвижват насам по шосе, повечето войници и боеприпаси ще трябва да дойдат с железницата. Профсъюзът трябва да се погрижи те да се забавят и да се отклонят далеч. Другарю Виктор, може ли комитетът да разчита на Вас да свършите това?

Виктор, представител на железничарите, кимна.

— Ще направя нарочен комитет в профсъюза, за да организираме възпрепятстването на придвижването на метежниците.

— Накрая, трябва да насърчим и другите градове да създадат комитети като нашия. Революцията трябва да бъде защитавана навсякъде. Може би останалите ни колеги могат да предложат с кои градове трябва да се свържем?

Това беше преднамерено отклоняване на вниманието, обаче колегите на Григорий се подлъгаха. Радостни, че имат какво да правят, членовете се надвикваха да предлагат имена на градове, където да се организират комитети за борба с контрареволюцията. Така те със сигурност нямаше да се вторачват в по-важните предложения на Григорий и да ги оспорват. Те така и не се замислиха за дългосрочните последици от въоръжаването на гражданите.

Исак и Глеб написаха писмата и получиха без обсъждане подписа на председателя. Константин състави списък на профсъюзните водачи във фабриките и започна да им праща съобщения. Виктор отиде да организира железничарите.

Комитетът подхвана спор по текста на писмото до съседните градове. Григорий се изниза. Постигна каквото искаше. Защитата на Петроград и на революцията вече беше в ход. И за нея отговаряха болшевиките.

Сега му бяха необходими достоверни сведения за местонахождението на контрареволюционната армия. Наистина ли имаше войски, които приближават южните покрайнини на Петроград? Ако беше така, то с тях трябваше да се разправят по-скоро, отколкото Комитетът за борба беше в състояние да го стори.

Той се отправи от института Смолни през моста към казармата на своя полк. Тук завари войниците, които вече се готвеха за сражение с метежниците на Корнилов. Взе бронирана кола, шофьор и трима верни на революцията войници и се отправи в южна посока през града.

В притъмняващия есенен следобед те криволичеха из южните покрайнини в търсене на нападащата армия. След няколко безплодни часа, Григорий реши, че има голяма вероятност докладите за придвижването на Корнилов да са били преувеличени. Във всеки случай, имаше вероятност да се натъкне само на някой преден отряд. Дори и така, важно беше този авангард да бъде спрян и Григорий продължи търсенето.

Накрая намериха една пехотна бригада, разположена на лагер в някакво училище.

Григорий помисли дали да не се върне в казармата и да доведе Първи картечен полк, който да нападне пехотинците. Но прецени, че може да се постъпи и по-добре. Рисковано беше, но ако успееше, щеше да спести много кръвопролития.

Намерението му беше да спечели чрез разговори.

Минаха покрай един апатичен часови и влязоха в игрището на училището. Григорий слезе от колата. Като предпазна мярка сложи щика на пушката си в положение за атака. После преметна оръжието. Чувстваше се уязвим, но се насили да изглежда безгрижен.

Неколцина войници се приближиха към него.

— Старшина, какво правите тук? — попита го един полковник.

Григорий не му обърна внимание и каза на някакъв ефрейтор:

— Другарю, трябва да разговарям с водача на вашия войнишки комитет.

— В тази бригада няма войнишки комитети, другарю — намеси се полковникът. — Върнете се в колата си и изчезвайте.

Но ефрейторът отвърна с нервозна дързост:

— Аз бях председател на комитета в моя взвод, другарю старшина. Преди да забранят комитетите, разбира се.

Лицето на полковника потъмня от гняв.

„Ето един умален образ на революцията“, помисли Григорий. „Кой ще надделее — ефрейторът или полковникът?“

Още войници дойдоха да слушат.

— Кажете ми тогава — обърна се Григорий към ефрейтора, — защо нападате революцията?

— Не, не, ние сме тук, за да защитаваме революцията.

— Някой ви е излъгал. — Григорий се обърна и повиши глас, за да го чуят и наоколо. — Премиерът, другарят Керенски, уволни генерал Корнилов. Корнилов обаче отказа да приеме това и ви праща да нападнете Петроград.

Разнесе се неодобрителен ропот.

Полковникът видимо се чувстваше неловко — той знаеше, че Григорий е прав.

— Стига лъжи! — избухна той. — Тръгвайте си веднага, старшина, иначе ще Ви застрелям.

— Не докосвайте оръжието си, полковник — отвърна Григорий. — Вашите хора имат право да чуят истината. — Той огледа умножаващата се тълпа. — Нали така?

— Да! — отвърнаха неколцина войници.

— Не че харесвам всичко, което Керенски прави — продължи Григорий. — Върна смъртното наказание и боя. Но той е нашият революционен водач. Докато вашият генерал Корнилов иска да разруши революцията.

— Лъжа! — ядоса се полковникът. — Войници, не разбирате ли? Този старшина е болшевик. Всички знаят, че Германия плаща на болшевиките!

— Откъде да знаем на кого да вярваме? — попита ефрейторът. — Вие казвате едно нещо, другарю старшина, обаче полковникът казва друго.

— Тогава не вярвайте нито на мен, нито на него — отговори Григорий. — Вървете и разберете сами. — Той отново повиши глас, за да го чуят всички. — Не е нужно да се криете в това училище. Отидете в най-близката фабрика и попитайте който и да е работник. Говорете с войниците, които ще срещнете по улиците. Скоро ще узнаете истината.

— Добра идея — кимна ефрейторът.

— Няма да правите нищо подобно — гневеше се полковникът. — Заповядвам ви да останете на място.

„Груба грешка“, помисли си Григорий.

— Вашият полковник не желае вие сами да разберете какво става. Не ви ли подсказва това, че той лъже?

Полковникът сложи ръка върху оръжието си.

— Бунтовни думи, старшина.

Войниците не откъсваха поглед от Григорий и полковника. В този повратен момент Григорий беше по-близо до смъртта от когато и да било.

Той осъзна, че е в неблагоприятно положение. Толкова се беше увлякъл в спора, че не помисли какво ще прави после. Пушката висеше на рамото му, но с вдигнат предпазител. Щяха да са му нужни няколко секунди да свали пушката от рамото си, да освободи неудобния предпазител и да хване оръжието в позиция за стрелба. Полковникът можеше да извади пистолета и да стреля много по-бързо. Григорий усети как го обзема страх и с усилие потисна желанието да се обърне и да побегне.

— Бунт ли? — отвърна той в опит да спечели време. Стараеше се страхът да не се отрази върху убедителността на тона му. — Когато един уволнен генерал тръгва срещу столицата, но войниците му отказват да нападнат законното правителство, кой е бунтовникът? Според мен това е генералът. Също и всички офицери, които искат да приведат в изпълнение неговите изменнически заповеди.

Полковникът извади пистолета.

— Махайте се, старшина. — После се обърна към хората си. — Войници, върнете се в училищната сграда и се съберете в салона. Помнете, в армията неподчинението е престъпление, а смъртното наказание е възстановено. Ще застрелям всеки, който откаже да изпълни заповедта.

Насочи пистолета към ефрейтора.

Григорий видя, че войниците са готови да се подчинят на властния, уверен и въоръжен офицер. В отчаянието си осъзна, че има само един изход. Трябваше да убие полковника.

Разбра как ще стане. Трябваше да е наистина много бърз, но предположи, че ще успее.

Сгрешеше ли, щеше да загине.

Смъкна пушката от лявото си рамо и, без да я прехвърля в дясната ръка, прониза полковника с всичка сила. Острият връх на дългия щик разкъса униформата и Григорий усети как потъва в мекия стомах. Полковникът извика от болка, но не падна. Въпреки раната, той се обърна и пистолетът му се изви в дъга. Натисна спусъка.

Не улучи.

Григорий натисна щика навътре и нагоре, в търсене на сърцето. Лицето на полковника се сгърчи, устата му се отвори, но не излезе звук. Падна на земята, все още с пистолета в ръка.

Григорий врътна щика и го измъкна.

Пистолетът падна от пръстите на полковника.

Всички гледаха как офицерът се гърчи в беззвучно страдание върху хилавата трева на игрището. Григорий освободи предпазителя, прицели се в сърцето на полковника и стреля два пъти. Полковникът не помръдна повече.

— Както казахте, полковник, присъдата е смърт — рече Григорий.

V

Фиц и Беа се качиха на влака от Москва, придружавани само от камериерката на княгинята, Нина, и от личния прислужник на графа — Дженкинс, бивш шампион по бокс, когото не взеха в армията, понеже виждаше на не повече от десет ярда разстояние. Слязоха в Буловнир на гаричката, която обслужваше имението на княз Андрей. Наетите от Фиц специалисти бяха предложили на княза да създаде около гарата малко поселение с дъскорезница, зърнени складове и мелница. Андрей обаче нищо не направи и селяните продължаваха да карат стоката си с конски коли до стария пазарен град на двадесет мили оттук.

Андрей беше пратил една открита карета да вземе гостите. Начумереният кочияш стоеше и гледаше, докато Дженкинс товарене пътническите сандъци отзад в каретата. Докато пътуваха по черния път през полето, Фиц си спомни предишното посещение — тогава беше пристигнал като жених на княгинята и селяните стояха край пътя и поздравяваха. Сега настроението беше различно. Хората по полето едва вдигаха поглед при преминаването на каретата, а по селата и колибите жителите преднамерено обръщаха гръб.

Такива неща дразнеха Фиц и той беше в лошо настроение. Поуспокои се при вида на камъните на старата къща, обагрени в маслено жълто от лъчите на ниското следобедно слънце. Ято безукорно облечени слуги излезе от предната врата като патици, които очакват храна. Струпаха се около каретата да отварят врати и да свалят багажа. Икономът на Андрей, Георгий, целуна ръка на Фиц и го поздрави със заучена английска фраза:

— Добре дошли отново във Вашия руски дом, граф Фицхърбърт.

Руските домове често бяха грандиозни, но запуснати, и Буловнир не правеше изключение. Преддверието с високи тавани имаше нужда от пребоядисване, безценният полилей беше прашен, а мраморният под беше опикан от куче. Княз Андрей и княгиня Валерия чакаха под огромен портрет на дядото на семейството, който се мръщеше строго.

Беа се завтече към Андрей и го прегърна.

Валерия беше класическа красавица с правилни черти и тъмни, спретнато фризирани коси. Тя стисна ръката на Фиц и му каза на френски:

— Благодаря, че дойдохте. Така се радваме да ви видим.

Когато Беа се отдели от Андрей, Фиц му подаде ръка. Князът се здрависа с лявата ръка — десният ръкав на сакото му висеше празен. Беше слаб и блед, сякаш го мъчеше нелечима болест, а черната му брада сивееше на места, въпреки че князът беше едва на тридесет и три години.

— Не мога да ви опиша какво облекчение е за мен да ви видя — каза той.

— Някакви неприятности ли има? — попита Фиц. Всички разговаряха на френски.

— Заповядай в библиотеката. Валерия ще заведе Беа горе.

Оставиха дамите и влязоха в прашна стая, пълна с подвързани в кожа томове, които видимо не бяха четени често.

Поръчах чай. Боя се, че нямаме шери.

— Чаят е достатъчен. — Фиц се отпусна в един стол. От дългото пътуване раненият крак го болеше. — Какво става тук?

— Въоръжен ли си?

— Да. Служебният ми револвер е в багажа. — През 1914 година Фиц беше получил Уебли Марк V.

— Моля те, дръж го под ръка. Аз нося моя непрестанно. — Андрей отгърна сакото си и показа колана с кобура.

— Най-добре ми кажи защо.

— Селяните създадоха земски комитет. Някакви социалисти революционери им говорили и им дали разни глупави идеи. Претендират за правото да вземат всяка земя, която аз не обработвам и да я поделят помежду си.

— Не сте ли минавали през същото и по-рано?

— Да. По времето на дядо ми. Обесихме трима селяни и решихме, че това е краят на историята. Но тези противни идеи дремят, и сега, години по-късно, отново се появиха.

— А ти какво направи този път?

— Поговорих им, показах им как съм загубил ръката си, докато ги защитавам от немците, и те се укротиха. Допреди няколко дни, когато пет-шест от тукашните мъже се върнаха от войската. Твърдят, че са се уволнили, обаче аз съм сигурен, че са дезертирали. За съжаление не е възможно да се провери.

Фиц кимна. Офанзивата на Керенски се беше провалила и немците и австрийците бяха контраатакували. Руската армия беше рухнала и сега германците вървяха към Петроград. Хиляди руски войници бяха напуснали бойното поле и се бяха прибрали на село.

— Донесоха пушките си, а също и пистолети, явно откраднати от офицерите или от немските пленници. Все едно, те са тежко въоръжени и натъпкани с подривни идеи. Има един ефрейтор, Фьодор Игорович, който е водачът им, както изглежда. Казал на Георгий, че не разбира защо аз още претендирам, че притежавам някакви земи, да не говорим за незасятите.

— Не разбирам какво става с хората във войската — ядно отговори Фиц. — Човек ще си каже, че службата ще ги научи каква е стойността на властта и дисциплината, обаче излиза, че става обратното.

— Опасявам се, че днес нещата стигнаха до критична точка — продължи Андрей. — По-младият брат на ефрейтора, Иван Игрович, завел добитъка си да пасе на моето пасище. Георгий забелязал това и двамата отидохме да го прогоним. Започнахме да изкарваме говедата му на пътя. Той опита да затвори вратата, за да ни попречи. Носех си пушката и го ударих по главата с приклада. Главите на тези проклетници са корави като гюллета, обаче този не беше такъв. Разбойникът падна и умря. Социалистите използваха това като претекст да настроят останалите.

Фиц учтиво прикри отвращението си. Той не одобряваше руската практика да се удрят по-нископоставените и не беше изненадан, че тя е довела до подобни вълнения.

— Каза ли на някого?

— Пратих съобщение в града, в което докладвам за случая и моля да се прати полиция за опазване на реда, обаче моят вестоносец още не се е върнал.

— Значи засега сме сами.

— Да. Боя се, че ще трябва да отпратим дамите, ако нещата се влошат.

Фиц беше съкрушен. Положението беше много по-лошо от очакванията му. Възможно беше всички да загинат. Идването тук се оказа ужасна грешка. Той трябваше да отведе Беа възможно най-скоро.

Той се изправи. Знаеше, че англичаните понякога се хвалят пред чужденците със своето спокойствие в моменти на криза, и затова каза:

— По-добре да отида да се преоблека за вечеря.

Андрей го съпроводи до стаята му. Дженкинс беше разопаковал официалните му дрехи и ги беше изгладил. Фиц почна да се съблича. Чувстваше се като глупак. Беше изложил и Беа, и себе си на опасност. Впечатленията му за положението в Русия бяха полезни, но бъдещият му доклад едва ли си заслужаваше поетия риск. Беше се оставил жена му да го придума, а това винаги се оказваше грешка. Реши двамата да вземат първия влак сутринта.

Револверът му беше на тоалетката, до копчетата за ръкавели. Той го провери, после го отвори и го зареди с патрони Уебли, калибър 45. Нямаше къде да го прибере в официалния костюм. Накрая го натъпка в джоба на панталоните си и така се образува нелицеприятна буца.

Повика Дженкинс да прибере пътните му дрехи и отиде в стаята на Беа. Тя стоеше пред огледалото по бельо и пробваше някаква огърлица. Видя му се по-закръглена от обичайното, гърдите и бедрата й бяха понатежали и Фиц изведнъж се запита дали не е бременна. Спомни си, че сутринта в Москва, в колата на път за гарата, беше получила пристъп на гадене. Това му напомни за първата й бременност и го върна във времето, което сега му се струваше златно — той имаше Етел и Беа, а светът не беше във война.

Тъкмо щеше да й каже, че ще си тръгнат на другия ден, когато хвърли поглед през прозореца и застина.

Стаята се намираше в предната част на къщата и от прозореца се виждаше паркът и полето, чак до съседното село. Погледът на Фиц беше привлечен от тълпата. Обзет от силно предчувствие той се приближи към прозореца и се взря навън.

Видя как през парка към къщата се задават стотина селяни. Макар още да беше светло, мнозина носеха запалени факли. Видя още, че някои имат пушки.

— Мамицата му.

— Фиц! Забрави ли, че съм тук? — попита потресена Беа.

— Погледни — отговори той.

— О, не!

— Дженкинс! Дженкинс, тук ли си? — провикна се Фиц. Отвори вратата между двете стаи и видя сепнатия прислужник, който още окачаше пътния костюм. — Намираме се в смъртна опасност. Трябва да си тръгнем до пет минути. Тичай в конюшнята, впрегни конете и докарай каретата до вратата на кухнята възможно най-бързо.

Дженкинс пусна дрехите на пода и се завтече навън.

Фиц се обърна към Беа:

— Метни си някаква горна дреха, каквато и да е, и сложи удобни обувки. После слез по задните стълби в кухнята и ме чакай там.

За чест на Беа, тя не изпадна в истерия — просто изпълни каквото й беше казал.

Фиц излезе от стаята и закуцука с най-голяма възможна бързина към стаята на Андрей. Шуреят му не беше там, нито пък Валерия.

Фиц слезе долу. Георгий и още неколцина слуги стояха във фоайето и изглеждаха уплашени. Фиц също се боеше, но се надяваше да не му личи.

Намери княза и княгинята в салона. В кофичка с лед имаше отворена бутилка шампанско, имаше и две пълни чаши, но домакините му не пиеха. Андрей стоеше пред камината, а Валерия наблюдаваше през прозореца приближаването на тълпата. Фиц застана до нея. Селяните бяха почти пред вратите. Огнестрелните оръжия бяха малко — повечето хора носеха ножове, чукове и коси.

— Георгий ще опита да ги вразуми — каза Андрей, — а ако не успее, ще се наложи аз да говоря с тях.

— За Бога, Андрей, времето за разговори мина. Трябва да тръгваме веднага — рече Фиц.

Преди Андрей да успее да отговори, чуха шумни гласове във фоайето.

Фиц приближи вратата и я открехна. Видя как Георгий спори с някакъв висок момък с гъсти и засукани мустаци. Предположи, че това ще да е Фьодор Игорович. Бяха обградени от група мъже и няколко жени. Някои носеха горящи факли. Още селяни напираха да влязат. На Фиц му беше трудно да разбере диалектния им говор, но няколко пъти се повториха думите „Ние ще разговаряме с княза!“

Андрей също ги чу, мина край Фиц и излезе.

— Не… — продума Фиц, но вече беше твърде късно.

Когато официално облеченият Андрей се появи във фоайето, тълпата почна да го обижда и да го освирква.

— Ако напуснете мирно веднага, може би няма да имате такива големи неприятности — повиши глас Андрей.

— Ти имаш неприятности — ти уби брат ми! — провикна се в отговор Фьодор.

Валерия тихо каза:

— Моето място е до съпруга ми.

И преди Фиц да успее да я спре, тя също излезе.

— Не исках Иван да умре — обясняваше Андрей, — обаче той щеше да е жив сега, ако не беше нарушил закона и не беше оспорил правото на своя княз.

С едно светкавично движение Фьодор обърна пушката си и удари Андрей през лицето с приклада.

Андрей залитна и притисна с ръка страната си.

Селяните се развикаха одобрително.

— Ти направи същото на Иван! — кресна Фьодор.

Фиц посегна да вземе револвера си.

Фьодор вдигна пушката над главата си. В един дълъг миг оръжието остана във въздуха като брадвата на екзекутор. После момъкът я стовари мощно върху темето на Андрей. Чу се противно пукане и князът рухна.

Валерия изпищя.

Фиц застана на прага, зад открехнатата врата и запъна револвера. Прицели се във Фьодор. Селяните обаче се тълпяха около него. Почнаха да ритат и да удрят Андрей, който лежеше в несвяст на пода. Валерия безуспешно се мъчеше да се добере до него и да му помогне.

Един селянин замахна с косата си и съдра портрета на сърдития дядо на Беа и княза. Друг стреля по полилея, който се пръсна на бляскави парченца. Драпериите внезапно лумнаха, явно подпалени от нечия факла.

Фиц имаше опит от бойното поле и се беше научил, че храбростта трябва да се уравновесява от разумните преценки. Разбираше, че сам не може да спаси Андрей от тълпата. Но можеше и да успее да избави жена му.

Прибра пистолета.

Пристъпи във фоайето. Вниманието на всички беше приковано върху падналия княз. Валерия стоеше в края на множеството и безплодно налагаше гърбовете на селяните пред нея. Фиц я сграбчи през кръста, вдигна я и я отнесе обратно в салона. От тежестта й раненият му крак гореше от болка, но той стискаше зъби.

— Пусни ме! — извика Валерия. — Трябва да помогна на Андрей!

— Не можем да му помогнем!

Фиц прехвърли Валерия през рамо, за да облекчи крака си. В същия миг някакъв куршум прелетя толкова близо, че Фиц усети как раздвижва въздуха. Погледна назад и видя как един ухилен войник в униформа се цели в тях с пистолет.

Чу втори изстрел и усети удар. За миг реши, че е ранен, ала нямаше болка. Той хукна към вратата за трапезарията.

— Тя се измъква! — крещеше войникът.

Фиц връхлетя в трапезарията, когато следващият куршум попадна в рамката на вратата. Войниците не бяха обучени да стрелят с пистолет и рядко си даваха сметка колко по-неточен е той от пушката. Фиц притича неумело край прекрасно сервираните кристал и сребро — масата беше подредена за вечерята на четирима богати благородници. Дочу подире си няколко преследвачи. В другия край на трапезарията имаше врата. Излезе в тясното коридорче и оттам се озова в кухнята. Готвачът и няколко слугини бяха спрели да работят и просто стояха ужасени.

Гонителите им вече бяха твърде близо. Отвореше ли им се място за точна стрелба, Фиц щеше да умре. Трябваше да направи нещо, за да ги забави.

Остави Валерия. Тя се олюля и Фиц видя кръв по роклята й. Беше ранена, но жива и в съзнание. Фиц я настани на един стол, после се обърна към коридорчето. Ухиленият войник търчеше към него и стреляше лудешки. Следваха го още неколцина селяни, един подир друг в тясното пространство. Зад гърбовете им Фиц видя пламъците в салона и трапезарията.

Извади пистолета. Този модел нямаше нужда от запъване. Фиц прехвърли цялата си тежест на здравия крак и внимателно се прицели в корема на войника. Натисна спусъка, отекна изстрел и онзи падна на настлания с каменни плочи под. Фиц чу как жените в кухнята пищят от уплаха.

Той незабавно стреля по следващия преследвач и също го повали. Стреля и трети път и отново улучи. Четвъртият се скри обратно в трапезарията.

Фиц затръшна кухненската врата. Сега преследвачите му щяха да се забавят, щяха да се питат дали той не ги причаква и това може би щеше да му даде нужното време.

Вдигна Валерия, която явно губеше съзнание. Досега не беше влизал в кухните на този дом, но все пак тръгна към задната част. Поредният коридор го поведе край килерите и пералните. Най-сетне отвори врата, която го изведе навън.

Запъхтян пристъпи прага. Раненият крак адски го болеше. Видя, че каретата чака. Дженкинс седеше на капрата, а вътре бяха Беа и неудържимо ридаещата Нина. Едно уплашено конярче държеше животните.

Фиц преметна Валерия в каретата, качи се след нея и викна на Дженкинс:

— Тръгвай! Тръгвай!

Дженкинс шибна конете, момчето скокна встрани и каретата се понесе.

Фиц попита Беа:

— Добре ли си?

— Не, не съм добре. Но съм жива и не съм ранена. Ти?

— Невредим съм. Обаче се боя за живота на брат ти.

Всъщност Фиц беше съвсем сигурен, че Андрей вече е мъртъв, но не искаше да казва на Беа.

Тя погледна княгинята.

— А с нея какво се случи?

— Явно я простреляха. — Фиц погледна Валерия по-отблизо. Лицето й беше бяло и неподвижно. — Мили Боже — промълви той.

Мъртва е, нали? — попита Беа.

— Трябва да бъдеш смела.

— Ще бъда. — Беа хвана безжизнената ръка на снаха си — Горката Валерия.

Каретата прелетя по алеята и край вдовишката къща, където майката на Беа и Андрей живя след смъртта на баща им. Фиц погледна към господарската къща. Пред кухненската врата стоеше група разочаровани преследвачи. Единият се целеше в каретата с пушка и Фиц натисна Беа надолу и сам се скри.

Когато погледна повторно, вече се намираха извън обсега на пушката. Селяните и слугите се изсипваха от всички врати. Прозорците бяха особено ярко осветени, та Фиц разбра, че сградата е подпалена. Още гледаше, когато от предната врата почна да излиза дим, а от един отворен прозорец блъвна пламък и подхвана пълзящите растения по стената.

После каретата стигна до върха на едно възвишение, затрополи надолу и старата къща се изгуби от поглед.

Двадесет и осма глава

Октомври и ноември 1917 година

I

— Адмирал фон Холцендорф ни обеща, че до пет месеца британците ще почнат да гладуват. А това беше преди девет месеца — ядно каза Валтер.

— Сгреши — отговори баща му.

Валтер премълча презрителния си отговор.

Намираха се в кабинета на Ото във външното министерство в Берлин. Ото седеше на резбован стол зад огромно писалище. На стената зад гърба му беше окачен портрет на кайзер Вилхелм I, дядото на настоящия монарх, който беше провъзгласен за император в Огледалната зала във Версай.

Валтер беше разгневен от неумелите оправдания на баща си.

— Адмиралът даде офицерската си дума, че нито един американец няма да стигне до Европа — рече той. — Нашето разузнаване установи, че през юни във Франция са дебаркирали четиринадесет хиляди американци. Толкова за офицерската дума!

Ото се докачи и отвърна гневно:

— Той направи онова, което смяташе, че е най-доброто за страната му. Какво повече може да стори човек?

— Питаш ме какво повече може да направи човек ли? — повиши глас Валтер. — Може да не дава обещания. Когато не знае нещо със сигурност, може да не казва, че знае. Може да говори истината или да държи глупавата си уста затворена.

— Фон Холцендорф даде най-добрия съвет, на който беше способен.

Неубедителността на тези доводи влуди Валтер.

— Подобна скромност би била уместна преди събитието. Но нямаше такава. Ти беше в замъка Плес и знаеш какво стана. Фон Холцендорф даде дума. Той подведе кайзера. Предизвика влизането на американците във войната против нас. Едва ли е възможно човек да служи по-зле на своя монарх!

— Предполагам, че искаш той да подаде оставка. Кой обаче ще заеме мястото му?

— Каква оставка? — Валтер кипеше от гняв. — Искам той да лапне дулото на револвера си и да натисне спусъка.

Ото го погледна сурово.

— Лошо е да се говори така.

— Собствената му смърт ще е малка отплата за всички, които загинаха заради неговата самодоволна глупост.

— Вие, младите, не притежавате здрав разум.

— Как смееш да ми говориш за здрав разум? Ти и твоето поколение въвлякохте Германия в тази война, която ни осакати и погуби милиони хора. Война, която още не сме спечелили — след три години.

Ото погледна встрани. Той надали можеше да отрече, че Германия не е спечелила войната. Враждуващите сили във Франция се намираха в безизходица. Неограничената подводна война не можа да прекъсне снабдяването за Антантата. През това време британската морска блокада бавно мореше от глад германския народ.

— Трябва да изчакаме и да видим какво ще стане в Петербург — каза Ото. — Ако Русия излезе от войната, равновесието ще се измени.

— Точно така — отговори Валтер. — Сега всичко зависи от болшевиките.

II

В началото на октомври Григорий и Катерина посетиха акушерката.

Григорий вече нощуваше главно в едностайното апартаментче близо до Путиловата фабрика. Напоследък не се любеха — на Катерина й беше твърде неудобно. Коремът й беше огромен. Кожата й беше изопната като на футболна топка и пъпът й стърчеше. Григорий никога не беше имал интимни отношения с бременна жена и ги намираше едновременно плашещи и вълнуващи. Знаеше, че всичко това е нормално, но се ужасяваше, когато си представеше как главата на бебето безмилостно разтяга тесния проход, който той така обичаше.

Двамата вървяха към дома на акушерката Магда, жената на Константин. Григорий носеше Владимир на раменете си. Момченцето беше почти на три години, но Григорий още го носеше без усилие. Характерът му вече се оформяше — по своя детски начин, той беше умен и сериозен и приличаше повече на Григорий, отколкото на своя очарователен, ала безотговорен баща Лев. „Детето е като революцията“, рече си Григорий — „можеш да сложиш началото, но не можеш да овладееш последиците.“

Контрареволюцията на генерал Корнилов беше смазана, още преди да започне. Профсъюзът на железничарите се постара по-голямата част от войската на Корнилов да се озове из разни странични коловози на километри от Петроград. Онези, които се приближиха до столицата, бяха посрещнати от болшевиките. Те ги разубедиха, като им казаха истината, както беше постъпил и Григорий в онова училище. Тогава войниците се обърнаха срещу замесените в заговора офицери и ги екзекутираха. Самият Корнилов беше арестуван и хвърлен в затвора.

Григорий се прочу като човека, спрял армията на Корнилов. Той негодуваше и твърдеше, че това е пресилено, но скромността само го издигна повече. Беше избран в Централния комитет на Болшевишката партия.

Троцки излезе от затвора. Болшевиките спечелиха петдесет и един процента от гласовете на местните избори в Москва. Вече триста и петдесет хиляди души членуваха в Болшевишката партия.

Григорий изпитваше опияняващото усещане, че всичко е възможно — включително и пълна катастрофа. Революцията можеше да бъде победена всеки ден. А Григорий се ужасяваше от това, защото тогава неговото дете нямаше да расте в по-добра Русия. Той се замисли за повратните моменти в своето детство — обесването на баща му, смъртта на майка му пред Зимния дворец, свещеника, който събу малкия Лев, смазващата работа във фабриката. Искаше неговото дете да има по-различен живот.

— Ленин призовава за въоръжено въстание — каза той на Катерина, докато вървяха към дома на Магда. Ленин се укриваше извън града, но непрестанно заливаше хората си с гневни писма, в които призоваваше партията да действа.

— Смятам, че е прав — отговори Катерина. — На всички им е дошло до гуша от правителства, които говорят за демокрация а не правят нищо за цената на хляба.

Както обикновено, тя изразяваше гласно мнението на повечето петербургски работници.

Магда ги очакваше и беше приготвила чай.

— Съжалявам, че няма захар. От седмици не мога да взема.

— Нямам търпение да приключа с това — заяви Катерина. — Толкова се уморих да нося цялата тази тежест.

Магда опипа корема й и каза, че остават още около две седмици до раждането.

— Когато се раждаше Владимир, беше ужасно. Нямах никакви приятели, а акушерката беше една свирепа сибирска кучка, Ксения.

— Познавам я — отговори Магда. — Разбира си от работата, но е малко дръпната.

— И още как.

Константин тъкмо тръгваше към института Смолни. Макар че съветът не заседаваше всеки ден, непрестанно имаше събрания на комитетите и специалните групи. Правителството на Керенски беше вече толкова слабо, че по липсата на нещо по-добро властта се озова в съвета.

— Чух, че Ленин се е върнал в града — каза Константин на Григорий.

— Да. Прибра се снощи.

— Къде е отседнал?

— Тайна. Полицията още иска да го арестува.

— Какво го е накарало да се върне?

— Утре ще разберем. Свикал е среща на Централния комитет.

Константин тръгна, за да хване трамвая към центъра на града. Григорий съпроводи Катерина до вкъщи. Когато се приготви да отиде в казармата, тя каза:

— Като знам, че Магда ще е с мен, се чувствам по-добре.

— Добре. — Григорий все още беше на мнение, че раждането е по-опасно от едно въоръжено въстание.

— А и ти ще присъстваш — додаде Катерина.

— Не непременно в същата стая — нервно отвърна Григорий.

— Не, разбира се. Обаче ще си отвън и ще крачиш нагоре-надолу, а аз ще се чувствам в безопасност.

— Хубаво.

— Ще бъдеш с мен, нали?

— Да, каквото и да стане, ще бъда с теб.

Час по-късно Григорий завари суматоха в казармата. На плаца офицерите безуспешно се мъчеха да накарат войниците да товарят оръжия и муниции в коли — всеки батальон или провеждаше събрание на своя съвет, или се готвеше за такова.

— Керенски го направи! — тържествуващо съобщи Исак. — Опитва да ни прати на фронта.

Сърцето на Григорий се сви.

— Кого да изпрати?

— Целия Петроградски гарнизон! Заповедите вече са получени. Трябва да заменим войниците, които сега са на фронта.

— И с какви основания?

— Казват, че е заради немското настъпление.

Германците бяха превзели островите в Рижкия залив и се насочваха към Петроград.

— Глупости — ядоса се Григорий. — Това е опит да се отслаби съветът. При това умен опит — прецени Григорий, щом поразсъди. — Ако войските в столицата се заменят с фронтоваци, ще са нужни дни и дори седмици за организирането на нови войнишки комитети и за избирането на нови депутати в съвета. А по-лошото е, че новодошлите нямаше да притежават опита от политическите битки през последната половин година, следователно тези битки трябваше да започнат наново. Какво казват войниците?

— Бесни са. Искат Керенски да преговаря за мир, а не да ги праща на смърт.

— Дали ще откажат да напуснат града?

— Не знам. От полза ще е, ако получат подкрепата на съвета.

— Ще се погрижа за това.

Григорий взе бронирана кола и двама телохранители, прекоси Литейния мост и се отправи към института Смолни. Този случай на пръв поглед изглеждаше като препятствие, но можеше да се превърне в добра възможност. Досега не всички военни части подкрепяха болшевиките, обаче опитът на Керенски да ги прати на фронта можеше да определи позициите на несигурните. Колкото повече мислеше Григорий, толкова повече се убеждаваше, че това може да се окаже най-голямата грешка.

Смолни беше великолепна постройка, бивше училище за дъщерите на аристокрацията. Две картечници от полка на Григорий пазеха входа. Червеногвардейците се стараеха да проверяват самоличността на всички, обаче — както Григорий забеляза с тревога, тълпите, които влизаха и излизаха, бяха така многочислени, че проверката нямаше как да е щателна.

В двора кипеше трескава дейност. Бронирани коли, мотоциклети, камиони и коли влизаха и излизаха непрестанно и се бореха за място. Широко стълбище водеше към редица арки и класическа колонада. В една зала на горния етаж Григорий завари изпълнителния комитет на съвета в заседание.

Меншевиките призоваваха войниците от гарнизона да се подготвят за заминаване на фронта. „Както обикновено“, помисли с отвращение Григорий, „меншевиките се предават без борба.“ Внезапно го връхлетя панически страх, че революцията му се изплъзва.

Григорий и останалите болшевики в изпълнителния комитет почнаха шепнешком да обсъждат по-войнствено решение.

— Единственият начин да защитим Петроград от немците е да мобилизираме работниците — заяви Троцки.

— Както постъпихме по време на Корниловия метеж — въодушеви се Григорий. — Трябва нов Комитет за борба да се заеме с отбраната на града.

Троцки надраска чернова и стана да направи предложение.

Меншевиките се възмутиха.

— Така ще създадете втори команден център на армията, наред с генералния щаб! — каза Марк Бройдо. — Човек не може да служи на двама господари.

Григорий се отврати, когато повечето членове на комитета се съгласиха с това. Така се прие предложението на меншевиките, а не това на Троцки. Григорий отчаяно напусна заседанието. Възможно ли беше верността на войниците към съвета да превъзмогне подобен удар?

Същия следобед болшевиките се събраха в Стая 36 и решиха, че не могат да приемат това. Договориха се вечерта, на заседанието на целия съвет, отново да издигнат своето предложение. Тогава болшевиките спечелиха гласуването.

Григорий изпита облекчение. Съветът беше подкрепил войниците и беше създал второ военно командване.

Бяха направили една голяма крачка по посока на властта.

III

На другия ден в оптимистично настроение Григорий и останалите болшевишки водачи се измъкнаха тихо по един или по двама от института Смолни. Внимаваха да не привличат вниманието на тайната полиция. Отправиха се към просторното жилище на тяхната другарка Галина Флаксерман, където щяха да проведат събрание на Централния комитет.

Григорий малко се тревожеше за това събрание, така че пристигна рано. Обиколи жилищната сграда в търсене на съмнителни на вид безделници, които можеха да се окажат полицаи, но не забеляза такива. Когато влезе в сградата, проучи трите изхода и определи кой е най-бързият начин за излизане.

Болшевиките насядаха около голямата маса. Мнозина носеха кожените тужурки, които вече им бяха станали нещо като униформа. Ленин не беше тук и почнаха без него. Григорий се тревожеше да не би Ленин да е арестуван, обаче той се появи около десет, маскиран с перука, която все се приплъзваше и му придаваше почти глупав вид.

В предложеното от него решение обаче нямаше нищо смехотворно — призоваваше за въоръжено въстание под ръководството на болшевиките, което да свали временното правителство и да вземе властта.

Григорий ликуваше. Всички искаха въоръжено въстание, разбира се, но според повечето революционери времето още не беше назряло. Най-сетне чуха най-влиятелният от тях да казва сега.

Ленин говори в продължение на час. Както винаги, беше рязък, удряше по масата, викаше и обиждаше онези, които не се съгласяваха с него. Този маниер не му беше от полза — на всеки му се искаше да гласува против такъв грубиян. Въпреки това Ленин беше убедителен. Познанията му бяха обширни, политическият му инстинкт беше непогрешим и малцина можеха да устоят на тежките удари на неговите логически аргументи.

Григорий застана на страната на Ленин от началото. „Важното нещо е да се вземе властта и да се приключи с колебанията“ помисли си той. Всички останали проблеми можеха да бъдат решени по-нататък. Щяха ли обаче останалите да се съгласят?

Зиновиев говори против. Хубав на външен вид, той бе променил външния си вид, за да обърка полицията — бе пуснал брада и бе остригал буйната си, къдрава черна коса. Той смяташе стратегията на Ленин за твърде рискована. Боеше се, че едно въстание ще даде на десницата оправдание за извършване на военен преврат. Желанието му бе болшевишката партия да се съсредоточи върху спечелването на изборите за учредителното събрание.

Тези страхливи доводи вбесиха Ленин.

— Временното правителство никога няма да проведе общонационални избори! — заяви той. — Всеки, който мисли иначе, е глупак и наивник.

Троцки и Сталин подкрепиха въстанието, но Троцки разяри Ленин с думите си, че трябва да чакат за Всеруския конгрес на съветите, насрочен за след десет дни.

Това се стори добра идея на Григорий — Троцки винаги беше разумен — но Ленин го изненада с крясъка си:

— Не!

Троцки заяви:

— Вероятно ще имаме мнозинство сред делегатите…

— Ако Конгресът сформира правителство, то непременно ще бъде коалиционно! — ядосано каза Ленин. — Допуснатите в кабинета болшевики ще бъдат центристи. Кой би искал това — освен ако не е контрареволюционен предател?

Троцки се изчерви от обидата, но не каза нищо.

Григорий схвана, че Ленин е прав. Както обикновено, беше мислил по-напред от всички останали. В една коалиция първото искане на меншевиките щеше да бъде министър-председателят да е умерен — и вероятно щяха да приемат всеки друг, но не и Ленин.

Григорий изведнъж се сети — както и, предположи той, останалите от комитета — че Ленин би могъл да стане министър — председател единствено чрез преврат.

Спорът се проточи до малките часове на нощта. Най-накрая гласуваха за въоръжено въстание с мнозинство от десет срещу двама.

Независимо от това, Ленин постигна своето във всичко. Не беше определена дата за преврата.

Когато заседанието приключи, Галина извади самовар и поднесе сирене, кренвирши и хляб за гладните революционери.

IV

Като дете в имението на княз Андрей, Григорий веднъж видя връхната точка на лова на елени. Кучетата бяха повалили един елен току до селото и всички бяха отишли да гледат. Когато Григорий пристигна, еленът умираше — кучетата лакомо гризяха вътрешностите, показали се от разпрания му корем, докато ловците се черпеха с коняк на конете си заради успеха. Дори и тогава нещастното животно направи последен опит да отвърне — то замахна с огромните си рога, прониза едно от кучетата и съсече друго. За миг почти изглеждаше, че ще може да се изправи на крака; после падна на напоената с кръв земя и склопи очи.

На Григорий му се струваше, че министър-председателят Керенски, водачът на временното правителство, прилича на елена. Всички знаеха, че е свършен — освен той.

Докато суровият студ на руската зима се стягаше около Петроград като юмрук, кризата достигна критичната си точка.

Комитетът за борба, наскоро преименуван на Военен революционен комитет, беше под контрола на обаятелната фигура на Троцки. Той не бе красив — имаше голям нос, високо чело и изпъкнали очи, които гледаха втренчено иззад очилата без рамки — но беше очарователен и убедителен. Ленин викаше и тормозеше хората, а Троцки разсъждаваше и залъгваше. Григорий подозираше, че Троцки е безжалостен като Ленин, но го прикрива по-добре.

В понеделник, пети ноември, два дни преди насроченото откриване на Всеруския конгрес, Григорий отиде на масовия митинг на войските, свикан в Петропавловската крепост от Военния революционен комитет. Митингът започна по обяд и продължи целия следобед — стотици войници спореха за политиката на площада пред крепостта, докато офицерите им се ядосваха, без да могат да направят нищо. Тогава под гръмовни аплодисменти се появи Троцки. След словото му гласуваха да се подчиняват на комитета, а не на правителството; на Троцки, а не на Керенски.

Григорий се отдалечаваше от площада и размишляваше, че правителството не би могло да търпи едно от най-важните поделения в армията да декларира, че е лоялно към някой друг. Оръдията на крепостта бяха на другия бряг на реката, точно срещу Зимния дворец, където заседаваше временното правителство. „Ето сега Керенски ще се признае за победен и ще подаде оставка“, помисли си той.

На следващия ден Троцки обяви предохранителни мерки срещу контрареволюционен преврат от страна на армията. Той нареди на Червената гвардия и на верни на съвета войски да заемат мостовете, гарите и полицейските участъци, както и пощата, телеграфа, телефонната централа и държавната банка.

Григорий беше покрай Троцки и превръщаше потока от нареждания на великия човек в подробни указания за конкретни военни поделения; той разпращаше нарежданията из града по конни, велосипедни и автомобилни куриери. „Предохранителните мерки“ на Троцки му приличаха твърде много на преврат.

За негова изненада и удоволствие имаше малко съпротива.

Един агент в Мариинския дворец донесе, че министър-председателят Керенски е поискал от предпарламента — институцията, която се провали така печално в задачата си да организира учредителното събрание — вот на доверие. Предпарламентът отклонил вота. Никой не бе обърнал особено внимание. Керенски беше минало — просто още един неподходящ човек, който опита и не успя да управлява Русия. Той се върна в Зимния дворец, където безсилното му правителство продължаваше да се преструва, че управлява.

Ленин се укриваше в жилището на една другарка, Маргарита Фованова. Централният комитет му беше наредил да не излиза из града от страх да не го арестуват. Григорий беше сред малцината, които знаеха къде се намира. В осем вечерта Маргарита пристигна в института Смолни с бележка от Ленин. Ленин нареждаше на болшевиките незабавно да започнат въоръжено въстание.

— Какво си въобразява, че вършим ние? — попита раздразнено Троцки.

А според Григорий Ленин имаше право. Въпреки всичко, болшевиките съвсем не бяха взели властта. Щом се събереше, Конгресът на съветите щеше да разполага с цялата власт — и тогава, дори болшевиките да са в мнозинство, резултатът щеше да е поредното коалиционно правителство на основата на компромиса.

Планирано беше Конгресът да се открие на другия ден, в два следобед. „Като че само Ленин си дава сметка, че ситуацията е спешна“, отчаяно помисли Григорий. Той беше необходим тук, в центъра на събитията.

Григорий реши да го доведе.

Нощта беше мразовита и северният вятър проникваше през кожената тужурка, която Григорий носеше върху униформата. Центърът на града изглеждаше потресаващо нормално: добре облечени буржоа излизаха от театрите и се отправяха към ярко осветените ресторанти, просяци ги преследваха за милостиня, а по ъглите приканващо се усмихваха проститутки. Григорий кимна за поздрав на един другар, който продаваше памфлета на Ленин, озаглавен „Ще успеят ли болшевиките да задържат властта?“ Григорий не си го купи. Вече знаеше отговора на този въпрос.

Апартаментът на Маргарита се намираше в северния край на „Виборг“. Григорий не можеше да стигне дотам с кола от страх да не привлече внимание към скривалището на Ленин. Отиде пеш до Финландската гара и оттам взе трамвая. Пътуването трая дълго и Григорий през повечето време се питаше дали Ленин няма да откаже да дойде.

За негово голямо облекчение обаче, Ленин нямаше нужда от много убеждаване.

— Не вярвам, че без Вас останалите другари ще направят последната решителна стъпка — рече Григорий и това се оказа достатъчно да накара Ленин да дойде.

Остави бележка на кухненската маса, та Маргарита да не реши, че е арестуван. Бележката гласеше: „Отидох там, където не искахте да отивам. Довиждане. Илич.“ Партийните другари го наричаха Илич.

Григорий провери пистолета си. Ленин си сложи перуката, наложи работнически каскет и облече вехто палто. После двамата тръгнаха.

Григорий се оглеждаше внимателно. Опасяваше се да не попаднат на полицаи или на армейски патрул и някой да познае Ленин. Реши, че няма да допусне ареста на Ленин, а ще стреля без да се двоуми.

В трамвая пътуваха само те двамата. Ленин разпитваше кондукторката за мнението й по последните политически събития.

Докато се отдалечаваха от Финландската гара, чуха тропот на копита и се скриха от, както се оказа, група кадети-лоялисти, които си търсеха белята.

В полунощ Григорий победоносно доведе Ленин в Смолни.

Ленин веднага отиде в Стая 36 и свика събрание на болшевишкия Централен комитет. Троцки докладва, че Червената гвардия вече държи повечето ключови места в града. Ала това не беше достатъчно за Ленин. Той заяви, че заради символичното значение революционните войски трябва да завземат Зимния дворец и да арестуват министрите от временното правителство. Това щеше да убеди народа, че властта окончателно и необратимо е преминала в ръцете на революционерите.

Григорий знаеше, че Ленин е прав.

Всички останали — също.

Троцки се зае да планира превземането на Зимния дворец.

Тази нощ Григорий не се прибра у дома при Катерина.

V

Не можеха да допускат грешки.

Григорий знаеше, че последното действие на революцията трябва да е решително. Той се погрижи заповедите да са ясни и да стигнат навреме при хората.

Планът не беше сложен, обаче Григорий се тревожеше, че Троцки е разпределил времето твърде оптимистично. Ядрото на атакуващата войска трябваше да се състои от моряци революционери. Повечето идваха с кораб или с влак от Хелзингфорс, столицата на провинцията Финландия. Те потеглиха в три сутринта. Още моряци идваха от Кронщад, базата на военноморския флот, която се намираше на двадесет мили от брега.

По план нападението трябваше да започне в дванадесет на обяд.

Също като на бойното поле, атаката щеше да почне с артилерийски бараж: оръдията на Петропавловската крепост щяха да открият огън през реката и да съборят стените на двореца. После моряците и войниците щяха да превземат сградата. Троцки каза, че всичко ще свърши до два часа следобед, когато беше предвидено да се открие Конгресът на съветите.

Ленин искаше на откриването да се изправи и да обяви, че болшевиките вече са взели властта. Това беше единственият начин да се предотврати съставянето на поредното нерешително и неефективно правителство на компромиса, единственият начин Ленин да застане начело.

Григорий се тревожеше, че събитията може и да не се развият толкова бързо, колкото се надяваше Троцки.

В Зимния дворец охраната беше слаба и призори Григорий успя да прати Исак вътре на разузнаване. Исак докладва, че в сградата има около три хиляди лоялистки войници. Ако се окажеше, че те са правилно организирани и се сражават храбро, битката щеше да е тежка.

Освен това Исак установи, че Керенски е напуснал града. Червеногвардейците контролираха железопътните гари, затова той не можеше да пътува с влак и в крайна сметка замина с реквизирана кола.

— Що за министър-председател е този, който не може да вземе влак в собствената си столица? — питаше Исак.

— Все едно, нали замина — доволно отговори Григорий. — И не очаквам някога да се върне.

Настроението му обаче стана песимистично, когато дойде пладне, а моряците още ги нямаше.

Той прекоси моста и отиде да се увери, че оръдията на Петропавловската крепост са готови. А там с ужас установи, че оръдията са музейни експонати и не могат да стрелят. Нареди на Исак да намери функционираща артилерия.

Забърза обратно към института Смолни, за да съобщи на Троцки, че планът му се бави. Часовият на входа му каза:

— Някой беше дошъл да Ви търси, другарю. Нещо за акушерка.

— Сега не мога да се занимавам с това — отвърна Григорий.

Събитията се развиваха много бързо. Григорий узна, че червеногвардейците са завзели Мариинския дворец и са разпръснали парламентаристите без кръвопролития. Болшевишките затворници бяха освободени. Троцки беше наредил на войските, които се намираха извън града, да останат по местата си и войниците се подчиниха на него, а не на своите офицери. Ленин пишеше манифест, който започваше с думите: „До гражданите на Русия: Временното правителство е свалено!“

— Но щурмът още не е започнал — скръбно рече Григорий на Троцки. — Не виждам как ще успеем преди три.

— Не се тревожете — отговори Троцки. — Можем да отложим откриването на конгреса.

Григорий се върна на площада пред Зимния дворец. В два следобед най-сетне видя как миноносецът Амур се задава по Нева с хиляда кронщадски моряци на борда. Работниците от Петроград се наредиха на бреговете да ги поздравят.

Ако Керенски се беше замислил и беше заложил няколко мини в тесния канал, можеше да задържи моряците извън града и да разгроми революцията. Но мини нямаше и моряците в техните черни къси двуредни куртки започнаха да слизат от кораба с пушки в ръце. Григорий се подготви да ги разгърне около Зимния дворец.

Но за негова огромна тревога, планът продължаваше да се натъква на неочаквани препятствия. Исак намери оръдие и с големи усилия го довлече на място, само за да установи, че за него няма снаряди. Междувременно лоялистите в двореца строяха барикади.

Полудял от безсилен гняв, Григорий се върна с колата в Смолни.

Предстоеше да започне извънредно заседание на Петроградския съвет. Просторният салон на девическото училище, боядисан в подходящо бяло, беше претъпкан със стотици делегати. Григорий се качи на трибуната и седна до Троцки, който се канеше да открие заседанието.

— Щурмът се отлага заради ред проблеми — каза Григорий.

Троцки прие лошата новина спокойно. На негово място Ленин би изпаднал в бяс.

— Кога ще можете да превземете двореца? — попита Троцки.

— Реалистично, в шест.

Троцки кимна спокойно, стана и се обърна към събранието.

— От името на Военния революционен комитет обявявам, че временното правителство вече не съществува!

Надигна се буря от приветствени викове. „Надявам се да направя така, че тази лъжа да стане истина“, рече си Григорий.

Когато шумът позатихна, Троцки се залови да изброява постиженията на Червената гвардия: бързото овладяване на железопътните гари и други важни сгради и разтурянето на парламента. Освен това съобщи за ареста на неколцина министри от правителството.

— Зимният дворец още не е превзет, но съдбата му ще се реши всеки момент!

Последваха още аплодисменти.

— Вие действате, преди да сте узнали волята на конгреса на съветите! — провикна се някой несъгласен.

Това беше мек демократичен довод, какъвто и самият Григорий бе издигнал навремето, преди да се превърне в реалист.

— Волята на Конгреса вече беше изпреварена от въстанието на работниците и войниците — отвърна Троцки така бързо, като че беше очаквал тази забележка.

Изведнъж в салона се разнесе приглушен говор. Хората почнаха да стават. Григорий се зачуди защо и погледна към вратата. Видя, че влиза Ленин. Депутатите го приветстваха. Шумът стана оглушителен, когато Ленин се изправи на трибуната. Двамата с Троцки застанаха един до друг. Усмихваха се и се покланяха, признателни за овациите, а множеството акламираше все още неосъществения преврат.

Напрежението между обявената тук победа и действителните проблеми и забавяния навън се оказа прекалено за Григорий и той излезе.

Моряците от Хелсингфорс още не бяха дошли, а оръдията на крепостта още не бяха готови за стрелба. На свечеряване започна ситен студен дъжд. Григорий стоеше на края на площада, с лице към Зимния дворец и с гръб към сградата на генералния щаб. Видя, че от двореца излиза отряд кадети. Опознавателните им знаци сочеха, че са от Михайловското артилерийско училище. Те напускаха, вземайки и четири тежки оръдия. Григорий ги остави да вървят.

В седем часа Григорий нареди на група войници и моряци да влязат в сградата на генералния щаб и да я овладеят. Те го сториха, без да срещнат съпротива.

В осем двестате казаци, които охраняваха двореца, решиха да се приберат в казармата си. Григорий ги пусна да минат през кордона. Даде си сметка, че тягостните забавяния може и да не са пълна катастрофа — с времето силите, с които трябваше да се бори, намаляваха по численост.

Малко преди десет Исак докладва, че оръдието на Петропавловската крепост най-сетне е готово. Григорий нареди да дадат един халосен изстрел и да почакат. Както предвиждаше, още войски напуснаха двореца.

Нима наистина можеше да е толкова лесно?

В реката, на борда на Амур, прозвуча сигнал за тревога. Григорий погледна надолу по реката и забеляза светлините на приближаващи се кораби. Сърцето му замря. Да не би Керенски в последния момент да е успял да прати лоялни войски в помощ на правителството си? Тогава обаче на Амур се разнесоха приветствени възгласи и той разбра, че новодошлите са моряците от Хелсингфорс.

Когато пуснаха котва, Григорий най-после нареди артилерийският обстрел да започне.

Разнесе се оръдеен тътен. Някои снаряди се взривяваха още във въздуха и осветиха корабите в реката и обсадения дворец. Григорий видя как един снаряд попада в ъгловия прозорец на третия етаж и се запита дали там е имало някой. За негово изумление ярко осветените трамваи продължаваха да тракат по недалечните мостове Троицки и Дворцов.

Разбира се, това, което ставаше тук, не можеше да се мери с бойното поле. На фронта стреляха стотици, даже хиляди оръдия а тук — само четири. Между залповете имаше дълги паузи и той потресен виждаше колко много изстрели са напразни и снарядите падат в реката, без да нанасят щети.

Григорий нареди прекъсване на стрелбата и прати малобройни отряди на разузнаване в двореца. Хората се върнаха и съобщиха, че малцината останали гвардейци не оказват съпротива.

Малко след полунощ Григорий прати в двореца по-голям контингент. Според предварително съгласуваната тактика, войниците се пръснаха из сградата, тичаха по внушителните тъмни коридори, неутрализираха съпротивата и търсеха министри от правителството. Дворецът приличаше на мърлява казарма. Дюшеците на войниците се валяха по паркета на украсените с позлата салони, навсякъде имаше фасове, кори хляб и празни бутилки с френски етикети, навярно отмъкнати от гвардейците от великолепните изби на царя.

Григорий чу няколко откъслечни изстрела, обаче нямаше съществени сражения. На приземния етаж не намериха министри. Мина му през ума, че може да са се измъкнали и го обзе паника. Не искаше да му се налага да докладва на Троцки и Ленин, че министрите на Керенски са му се изплъзнали от ръцете.

Заедно с Исак и още двама души Григорий се завтече по широкото стълбище да провери горния етаж. Четиримата нахълтаха през внушителни двукрили врати в една заседателна зала и тук откриха останалите членове на временното правителство: малка група уплашени мъже в костюми и с вратовръзки, които седяха около масата или в кресла из залата и очакваха с тревога предстоящото.

Един от тях събра последните останки от авторитет и заговори:

— Временното правителство е тук. Какво искате?

Григорий позна Александър Коновалов, богатият текстилен производител, който беше заместник на Керенски.

— Всички сте арестувани — отговори Григорий. Моментът беше добър и той му се наслади.

— Запишете имената им — обърна се той към Исак. Познаваше всички. — Коновалов, Малянтович, Никитин, Терешченко… — Когато свърши, заповяда — Заведете ги в Петропавловската крепост и ги затворете в килии. Аз ще отида в института Смолни да занеса добрите новини на Троцки и Ленин.

Излезе от сградата. Докато пресичаше дворцовия площад, поспря за миг и си спомни за майка си. Тя беше загинала тук преди дванадесет години, убита от царските гвардейци. Обърна се и погледна огромния дворец с редовете бели колони и отблясващата от стотиците прозорци лунна светлина. Във внезапен пристъп на гняв, той размаха юмрук по посока на сградата.

— Пада ви се, дяволи такива — произнесе гласно Григорий. — Така ви се пада, задето я убихте.

Почака малко, за да се успокои. „Даже не знам на кого говоря“, помисли той. Скочи в сивкавата бронирана кола, която го очакваше край една разтурена барикада и нареди на шофьора:

— Към Смолни.

Докато изминаваха краткото разстояние до училището, Григорий започна да изпитва въодушевление. „Вече наистина спечелихме“, каза си той. „Ние сме победителите. Народът отхвърли своите потисници.“

Притича по стълбите на института Смолни и се втурна в салона. Мястото беше пълно с хора — Конгресът на съветите беше започнал. Троцки не беше успял да го отложи отново. Това не беше добре. Меншевиките и останалите питомни революционери можеха да поискат място в новото правителство, макар с нищо да не бяха допринесли за свалянето на старото.

Около канделабрите се стелеше тютюнев дим. Членовете на президиума седяха на трибуната. Григорий познаваше повечето от тях и се зае да разучава състава на групата. Той забеляза, че болшевиките заемат четиринадесет от двадесет и петте места. Ала с ужас видя, че председател е Каменев — умерен болшевик, който беше гласувал против въоръженото въстание! Както Ленин беше предупредил, конгресът се готвеше за постигането на поредния немощен компромис.

Григорий огледа делегатите в залата и видя Ленин на първия ред. Отиде там, приведе се над съседа му и рече:

— Налага се да разговарям с Илич. Нека седна на Вашето място.

На онзи не му стана приятно, но след малко освободи мястото.

Григорий заговори на ухото на Ленин.

— Зимният дворец е в наши ръце.

После изброи имената на арестуваните министри.

— Вече е късно — мрачно отвърна Ленин.

Тъкмо от това се боеше Григорий.

— Какво става тук? — попита той.

— Мартов внесе предложение — злокобно рече Ленин. Юлий Мартов беше негов отколешен враг. Той отдавна имаше желанието руската Социалдемократическа работническа партия да стане като британската Лейбъристка партия и да се бори за работниците с демократични средства. През 1903 година спорът му с Ленин по този въпрос беше довел до разцепление в партията — тя се раздели на лениновите болшевики и меншевиките на Мартов. — Обяви се за прекратяване на уличните боеве, последвано от преговори за съставяне на демократично правителство.

— Какви преговори? — не вярваше на ушите си Григорий. — Та ние взехме властта!

— Ние подкрепихме предложението — безизразно отговори Ленин.

— Защо? — изненада се Григорий.

— Щяхме да загубим, ако се бяхме противопоставили. Имаме триста от общо шестстотин и седемдесетте делегати. Ние сме най-голямата партия, по-голяма от останалите, но нямаме пълно мнозинство.

На Григорий му идеше да заплаче. Превратът беше твърде закъснял. Чрез сделки и компромиси щеше да се състави поредната коалиция и правителството щеше да се колебае, докато русите в страната гладуват, а войниците на фронта гинат.

— Обаче те така или иначе ни атакуват — додаде Ленин.

Григорий се заслуша в думите на оратора, човек, когото не познаваше.

— Този конгрес беше свикан, за да обсъди новото правителство — говореше гневно човекът. — А какво откриваме? Вече е факт едно безотговорно завземане на властта и волята на конгреса е изпреварена! Ние трябва да спасим революцията от това безумно начинание.

Болшевишките депутати възнегодуваха бурно. До Григорий Ленин нареждаше:

— Свиня! Копеле! Предател!

Каменев призова за ред.

Но и следващата реч беше остро враждебна към болшевиките и техния преврат. Имаше още и още изказвания в същия дух. Меншевикът Лев Хинчук се изказа за преговори с временното правителство. Последвалите недоволни възгласи бяха така мощни, че той в продължение на няколко минути не можа да се доизкаже. Накрая, надвиквайки се с всички, той заяви:

— Ние напускаме този конгрес!

После излезе от салона.

Григорий разбра, че тактиката ще е да обявят, че след тяхното напускане конгресът не е законен.

— Дезертьори! — провикна се някой и този възглас беше подет от делегатите.

Григорий беше отвратен. Толкова отдавна чакаха този конгрес. Делегатите представляваха волята на руския народ. А сега той се разпадаше.

Погледна Ленин и с удивление установи, че очите му блестят от задоволство.

— Чудесно! — рече той. — Спасени сме! Никога не съм допускал, че ще направят такава грешка.

Григорий нямаше представа за какво говори Ленин. Дали не беше загубил ума си?

Следващият оратор беше Михаил Генделман, един от водещите есери. Той каза:

— Като имаме предвид превземането на властта от болшевиките и ги държим отговорни за това безразсъдно и престъпно действие, ние намираме, че не е възможно да работим заедно с тях. Социал-революционната фракция напуска конгреса!

И Генделман излезе, последван от всички есери. Останалите делегати ги обиждаха, овикваха и освиркваха.

Григорий се ужаси. Как бързо неговият триумф изпадна до такова хулиганство!

Ленин обаче изглеждаше все по-доволен.

После неколцина войнишки делегати говориха в подкрепа на болшевишкия преврат и Григорий се поободри, макар да продължаваше да не разбира защо Ленин тържествува. Сега Илич дращеше нещо в бележник. Нижеха се реч подир реч, а той поправяше и преписваше. Накрая даде на Григорий два листа.

— Това трябва да бъде представено на конгреса за незабавно приемане — рече той.

Изявлението беше дълго и изпълнено с обичайната реторика, обаче Григорий се съсредоточи върху най-важното изречение: „С настоящото конгресът решава да вземе управлението в свои ръце.“

Това искаше и Григорий.

— Троцки ли да го прочете? — попита той.

— Не, не Троцки — отвърна Ленин и огледа мъжете и единствената жена на трибуната. — Луначарски.

Григорий предположи, че според Ленин Троцки вече се е сдобил с достатъчно слава.

Занесе изявлението на Луначарски, който даде знак на председателя. След няколко минути Каменев го покани и той се изправи и прочете думите на Ленин.

Всяко изречение беше посрещнато с шумно одобрение.

Председателят покани делегатите да гласуват.

Григорий най-после почна да разбира защо Ленин е щастлив. В отсъствието на меншевиките и есерите, болшевиките имаха смазващо мнозинство. Можеха да направят каквото пожелаят. Нямаше нужда от компромиси.

Делегатите гласуваха. Имаше само двама против.

Болшевиките разполагаха с властта и сега това беше узаконено.

Председателят закри заседанието. Беше пет сутринта в четвъртък, осми ноември. Руската революция победи. А болшевиките дойдоха на власт.

Григорий излезе от салона след грузинския революционер Йосиф Сталин и още един мъж. Спътникът на Сталин, също като повечето болшевики, носеше кожена тужурка и патрондаш, но нещо у него разтревожи Григорий. Когато онзи се обърна да каже нещо на Сталин, Григорий го позна. Беше потресен и ужасен.

Човекът беше Михаил Пински.

Беше се присъединил към революцията.

VI

Григорий беше изтощен. Не беше спал от две нощи. Имаше толкова много за вършене, че едва забелязваше отминаването на дните. Бронираната кола беше най-неудобното превозно средство, в което беше пътувал, ала по пътя към дома Григорий заспа. Когато Исак го събуди, той видя, че вече са пред къщата. Питаше се колко ли знае Катерина за последните събития. Надяваше се да не е много, за да си достави удоволствието да й разкаже за победата на революцията.

Влезе вътре и се запрепъва по стълбите. Под вратата се процеждаше светлина.

— Аз съм — каза Григорий и влезе в стаята.

Катерина седеше в леглото с мъничко бебе в ръце.

Григорий се изпълни с доволство.

— Родил се е! Колко е красив.

— Това е момиче.

— Момиче!

— Обеща ми, че ще си тук — обвинително рече Катерина.

— Не знаех! — Григорий гледаше детето. — Тъмнокоса е, като мен. Как ще я наречем?

— Пратих ти вест.

Григорий си спомни как часовият му беше съобщил, че някой го е търсил и е казал нещо за акушерка.

— Боже мой. Толкова бях зает…

— Магда помагаше за друго раждане. Наложи се да акушира Ксения.

Григорий се угрижи.

— Боля ли те?

— Разбира се, че ме боля — тросна се Катерина.

— Толкова съжалявам. Чуй това обаче! Имаше революция! Този път истинска — взехме властта! Болшевиките съставят правителство.

Той се наведе да я целуне.

— Така си помислих и аз — каза Катерина и извърна лице.

Двадесет и девета глава

Март 1918 година

I

Валтер стоеше на покрива на малка средновековна черква в селото Вилфранш-сюр-Оаз, недалеч от Сен Кантен. За известно време бе служило за зона за отдих на войските в немския тил; френското население се възползваше максимално от ситуацията и продаваше омлети и вино — когато такива се намираха — на завоевателите. Malheur la guerre. Pour nous, pour vous, pour tout le monde — казваха хората. Проклета война. За вас, за нас, за всички. Малките успехи на съюзниците прогониха френските жители, разрушиха половината сгради и приближиха селото до фронтовата линия — сега то беше сборен район.

Долу в ниското, на тясната улица през центъра, немските войници маршируваха в колона по четирима. Вече часове наред вървяха с хиляди. Изглеждаха изморени, но щастливи, въпреки че сигурно знаеха, че отиват на фронтовата линия. Бяха прехвърлени тук от Източния фронт. На Валтер му се стори, че Франция през март е по-добре от Полша през февруари, каквото и друго да им предстоеше.

Гледката го зарадва. Тези хора бяха освободени от примирието между Германия и Русия. Преди няколко дни преговарящите в Брест-Литовск подписаха мирен договор. Русия твърдо излезе от войната. Валтер допринесе за това с подкрепата си за Ленин и болшевиките и резултатът бе триумф.

Германската армия във Франция вече имаше 192 дивизии в сравнение със 129 по същото време на миналата година. По-голямата част от подкрепленията бяха части, прехвърлени от Източния фронт. За пръв път тук имаха повече хора от съюзниците, които според немското разузнаване имали 173 дивизии. Много пъти през последните три години и половина германският народ бе уведомяван, че е на прага на победата. Валтер смяташе, че този път е истина.

Той не вярваше като баща си, че немците са по-висш човешки вид, но от друга страна можеше да прецени, че немското господство в Европа не би било нещо лошо. Французите притежаваха множество блестящи таланти — кулинария, живопис, мода, вино — но не можеха да управляват добре. Френските държавни служители се изживяваха като някаква аристокрация и смятаха за нещо съвсем редно да карат гражданите да чакат с часове. Малко немска ефективност щеше да им помогне изключително много. Същото се отнасяше и за безпорядъчните италианци. Източна Европа щеше да спечели най-много. Старата Руска империя все още бе в Средните векове — дрипави селяни гладуваха в колибите си, а жените биваха наказвани с камшик за изневяра. Германия щеше да донесе ред, справедливост и модерни методи в селското стопанство. Току-що бяха започнали първата си редовна линия за въздушни полети. Самолетите летяха от Виена до Киев и обратно с точността на влакове. След като Германия спечелеше войната, щеше да има мрежа от полети из цяла Европа. Валтер и Мод щяха да отгледат децата си в един мирен и добре уреден свят.

Но този момент на възможност на бойното поле нямаше да трае дълго. Американците започнаха да пристигат в по-голяма численост. Беше им отнело почти година да подготвят армията си, но във Франция вече имаше триста хиляди американски войници и всеки ден пристигаха още. Германия трябваше да победи сега, да завладее Франция и да изтика съюзниците в морето, преди американските подкрепления да наклонят везните.

Предстоящото настъпление бе наречено Kaiserschlacht — Императорската битка. По един или друг начин това щеше да бъде последната немска офанзива.

Валтер отново беше разпределен на бойното поле. В момента всеки мъж трябваше да се бие за Германия, особено след смъртта на толкова много офицери. Дадоха му да командва Sturmbataillon — щурмово поделение — и премина курс по обучение в най-новата тактика заедно с хората си. Някои от тях бяха закоравели ветерани, други — мобилизирани от отчаяние момчета и възрастни мъже. Валтер ги обикна в хода на подготовката, но трябваше да внимава да не се привързва прекалено към хора, които би могъл да изпраща на смърт.

На същия курс по обучение бе и Готфрид фон Кесел, някогашният съперник на Валтер от немското посолство в Лондон. Въпреки лошото си зрение, Готфрид беше капитан в батальона на Валтер. Войната почти не бе намалила надутостта му на всезнайко.

Валтер огледа околността с бинокъла. Беше ясен, студен ден и се виждаше добре. На юг широката река Оаз течеше бавно сред мочурищата. На север плодородната земя беше осеяна със селца, стопанства, мостове, овощни градини и малки горички. На около миля на запад се намираше мрежата на немските окопи, а отвъд тях беше бойното поле. Тук земеделският пейзаж беше опустошен от войната. Голите житни ниви бяха осеяни с кратери като лицето на луната; от селата бяха останали само купчини камъни; овощните градини бяха унищожени, а мостовете — взривени. Ако фокусираше бинокъла внимателно, Валтер можеше да види гниещите трупове на хора и коне и стоманените черупки на изгорелите танкове.

Оттатък тази пустиня бяха британците.

Силен тътен накара Валтер да погледне на изток. Задаваше се машина, каквато той не беше виждал досега, ако и да беше чувал да се говори. Представляваше самоходно оръдие с гигантска цев и огневи механизъм, качено на шаси и с двигател от сто конски сили. Отблизо го следваше тежкотоварен камион, навярно пълен със съответните грамадни муниции. Подир първото оръдие идеха второ и трето. Артилеристите, които се возеха на оръдията, махаха с кепета, сякаш минаваха на парад на победата.

Валтер се оживи. Тези оръдия можеха да се местят бързо след започването на операцията. Щяха да окажат много по-добра подкрепа на настъпващата пехота.

Той беше чувал, че има и още по-голямо оръдие, което обстрелва Париж от шестдесет мили. Струваше му се почти невъзможно.

След оръдията се появи един Мерцедес 37/95, който определено се стори познат на Валтер. Колата свърна от пътя, спря на площада пред църквата и от нея слезе Ото.

Какво правеше той тук?

Валтер влезе обратно в кулата през ниската вратичка и заслиза бързо по тясната вита стълба. Корабът на изоставената църква беше превърнат в спално помещение. Валтер си проправи път сред навитите спални чували и обърнатите сандъци, ползвани от войниците за маси и столове.

Гробището край църквата беше пълно с окопни мостове — дървени платформи, които щяха да позволят на артилерията и камионите с провизии да прекосяват завзетите британски окопи след щурмовите отряди. Мостовете бяха наредени между надгробните камъни, за да не се различават добре от въздуха.

Потокът хора и машини, който минаваше от изток на запад, вече беше забавен до тънка струйка. Нещо ставаше.

Ото беше в униформа и козирува официално. Валтер виждаше, че баща му ще се пръсне от вълнение.

— Идва специален посетител! — начаса рече Ото.

Значи това било.

— Кой?

— Ще видиш.

Валтер допускаше, че става дума за генерал Лудендорф, който вече на практика беше главнокомандващ.

— Какво иска да направи?

— Да се обърне към войниците, разбира се. Моля те, събери ги пред църквата.

— Кога?

— Скоро. Не е много след мен.

— Добре. — Валтер огледа площада. — Фелдфебел Шваб! Елате. Двамата с ефрейтор Грюнвалд. И вие, войници, елате.

Прати хора до църквата, до столовата, разположена в един голям хамбар, и до палатковия лагер на възвишението северно оттук.

— Искам всички войници до петнадесет минути да се явят уставно облечени пред църквата. Бързо!

Мъжете хукнаха.

Валтер бързо обиколи селото да осведоми офицерите и да нареди на войниците да идат на площада, като през цялото време не изпускаше от поглед пътя от изток. Откри своя командир, генерал-майор Шварцкопф, в една смрадлива бивша мандра на края на селото. Генералът дояждаше закуската си от хляб и консерва сардини.

За четвърт час се събраха две хиляди човека. Десет минути по-късно всички те изглеждаха отрядно, със закопчани куртки и добре наместени кепета. Валтер докара един открит камион и го паркира на заден ход пред войниците. От сандъци за муниции направи стъпала към каросерията.

Ото извади от колата червен килим и го постла на земята пред стъпалата.

Валтер извади Грюнвалд от строя. Ефрейторът беше висок мъж с големи длани и нозе. Валтер го прати на покрива на църквата с бинокъл и свирка.

След това зачакаха.

Мина половин час, после един. Войниците се разшаваха, строят се поразбърка, почнаха разговори.

След още един час Грюнвалд свирна.

— Готови! — излая Ото. — Той идва!

Избухна какофония от заповеди. Войниците бързо застанаха мирно. На площада се появи колона автомобили.

Вратата на една бронирана кола се отвори и излезе мъж в генералска униформа. Но това не беше Лудендорф с плешива яйцевидна глава. Специалният гост се движеше несръчно и държеше лявата си ръка в джоба на куртката, сякаш беше ранена.

Валтер в миг разбра, че това е самият кайзер.

Генерал-майор Шварцкопф се приближи и отдаде чест.

Когато войниците разбраха кой е посетителят им, се разнесе шумолене, което бързо се превърна във взрив от приветствени възгласи. Генералът първо се ядоса от подобна проява на недисциплинираност, обаче кайзерът се усмихна благо и Шварцкопф бързо надяна одобрителна физиономия.

Кайзерът се качи по стъпалата и застана в каросерията на камиона, за да приеме приветствията. Когато най-сетне шумът стихна, той заговори:

— Германци! Това е часът на победата!

Овациите почнаха отново и този път Валтер викаше заедно с войниците.

II

В един сутринта в четвъртък, двадесет и първи март, бригадата зае предни позиции в готовност за атака. Валтер и офицерите от неговия батальон седяха в укритието на предния окоп. Разговаряха, за да облекчат напрежението от очакването на боя.

Готфрид фон Кесел тълкуваше стратегията на Лудендорф.

— Това настъпление в западна посока ще забие клин между британците и французите — дрънкаше той със същата невежа самоувереност, която имаше и когато работеше с Валтер в немското посолство в Лондон. — После ще се насочим на север, ще фланкираме англичаните отдясно и ще ги изтласкаме в Ламанша.

— Не, не — възрази лейтенант фон Браун, по-възрастен мъж. — След като направим пробив във фронтовата линия, ще бъде умно да стигнем чак до атлантическия бряг. Представете си как нашата линия се простира през средата на Франция и дели френските войски от техните съюзници.

— Та тогава враговете ни ще се намират и на север, и на юг от нас! — възрази фон Кесел.

Намеси се още един, капитан Келерман.

— Лудендорф ще тръгне на юг — предсказа той. — Трябва да вземем Париж. Само това е от значение.

— Париж е просто един символ — презрително отвърна фон Кесел.

Никой не знаеше със сигурност, само разсъждаваха. Валтер беше твърде напрегнат, за да слуша безцелни разговори, и излезе. Войниците седяха в окопа, тихи и спокойни. Часовете преди битката бяха време за размисъл и молитва. Снощи в ечемичената яхния имаше говеждо, голяма рядкост. Духът беше висок — всички усещаха, че идва краят на войната.

Нощното небе беше осеяно с ярки звезди. Полевите кухни даваха закуска — черен хляб и рядко кафе с вкус на жълта ряпа. По-рано беше превалял дъжд, но отмина и вятърът почти спря. Значи можеха да се изстрелват снаряди с отровен газ. И двете страни ползваха газ, обаче Валтер научи, че сега немците ще пуснат нова смес — смъртоносен фосген и сълзотворен газ. Сълзотворният газ не беше опасен, но проникваше през стандартните британски противогази. Теорията беше, че, раздразнени от него, противниковите войници ще свалят противогазите, за да си потъркат очите, при което ще вдишат фосгена и ще умрат.

Големите оръдия бяха разположени по цялата дължина на немските позиции. Валтер не беше виждал никога толкова много артилерия. Разчетите трупаха муниции. Зад тях имаше втора линия оръдия, готови за тръгване — конете вече бяха впрегнати. Това щеше да е втората вълна на баража.

В четири и половина всичко затихна. Полевите кухни изчезнаха; артилеристите насядаха по земята да чакат; офицерите се изправиха в окопите и се взряха отвъд ничията земя в мрака, където спяха враговете. Дори конете не шумяха. „Това е последната ни възможност да победим“, рече си Валтер. Питаше се: „Не трябва ли да се помоли?!“.

В пет без двадесет в небето се издигна бял пламък. Блясъкът му скри трепкащите звезди. След миг голямото оръдие до Валтер стреля с мощен пламък и така силен тътен, че той залитна, сякаш някой го беше бутнал. Ала това не беше нищо. След секунди вече стреляха всички оръдия. Шумът беше по-силен от гръмотевична буря. Дулният пламък озаряваше лицата на артилеристите, които вкарваха тежките снаряди и кордита. Изпарения и дим изпълниха въздуха. Валтер се мъчеше да диша само през носа. Земята под краката му се тресеше.

Скоро съгледа взривове и пламъци от британската страна — немските снаряди попадаха в складовете за боеприпаси и в резервоарите за гориво. Валтер знаеше какво е да се намираш под артилерийски обстрел и съжаляваше врага. Надяваше се Фиц да не е там.

Оръдията така се нажежиха, че можеха да изгорят кожата на всеки, който проявеше глупостта да ги докосне. Горещината деформира дулата и изкриви прицела им, затова разчетите почнаха да ги охлаждат с мокри чували. Щурмоваците на Валтер доброволно се заеха да носят кофи вода от бомбените ями, за да мокрят чувалите. Пехотинците винаги с готовност помагаха на артилеристите преди началото на атаката — всеки противников войник, убит от оръдията, означаваше един стрелец по-малко срещу пехотата.

Началото на деня донесе мъгла. Близо до оръдията взривовете разсейваха влагата, но в далечината нищо не се виждаше. Валтер се угрижи. Сега артилеристите трябваше да стрелят „по карта“. За щастие, разполагаха с подробни и точни планове на британските позиции, повечето от които бяха всъщност немски само преди година. Но нямаше какво да замени коригирането на прицела според видяното на момента. Началото беше лошо.

Мъглата се смеси с барутния дим. Валтер покри носа и устата си с кърпичка. От британците не идваше ответен огън, поне в този участък. Това окуражи Валтер. Навярно тяхната артилерия вече беше унищожена. Единственият загинал германец близо до Валтер беше един стрелец с мортира, чието оръжие се взриви — вероятно снарядът беше избухнал вътре в дулото. Санитарите отнесоха трупа и превързаха раните на поразените от осколки.

В девет сутринта Валтер премести хората си на позиции за нападение. Щурмоваците залегнаха зад оръдията, а пехотинците застанаха в окопите. Зад тях се трупаха оръдията от втората вълна, санитарите, свързочниците, войниците, които попълваха запасите от боеприпаси, и куриерите.

Щурмоваците носеха от новите каски, така наречените „кофи за въглища“. Те първи изоставиха старите pickelhaube. Карабините им бяха Маузер К98. Заради късата цев, те бяха неточни на голямо разстояние, но в близък бой в окопите бяха по-удобни от дългоцевните пушки. През гърдите на всеки войник висеше торба с дузина ръчни гранати. Томитата ги наричаха „татърмашър“, като инструмента за мачкане на картофи, ползван от жените им у дома. Явно във всяка британска кухня имаше такива. Валтер знаеше това от разпитите на военнопленниците, той самият никога не беше влизал в британска кухня.

Той надяна противогаза и даде знак на хората си да направят същото, за да не пострадат от немския отровен газ, когато стигнат другата страна. След това, в девет и половина, се изправи. Метна пушката на гръб и хвана по една граната във всяка ръка, както беше правилно за щурмовак в нападение. Не можеше да изкрещи заповедите си, понеже никой нищо не чуваше. Затова даде знак с ръка и побягна.

Войниците го последваха в ничията земя.

Почвата беше твърда и суха, от седмици не беше валяло обилно. Това беше добре за нападателите, понеже улесняваше придвижването на хората и на техниката.

Тичаха приведени. Немските оръдия стреляха над главите им. Войниците на Валтер съзнаваха опасността да бъдат ударени от свой снаряд, особено в мъглата, когато наблюдателите не можеха да поправят прицела на артилеристите. Но си струваше риска. Така можеха да се доближат толкова много до противниковия окоп, че след края на бомбардировката, британците нямаше да разполагат с време да заемат позиции и да разположат картечниците си, преди щурмоваците да ги връхлетят.

Докато продължаваха да тичат през ничията земя, Валтер се надяваше телените заграждения от другата страна да са разрушени от артилерията. В противен случай хората му щяха да се забавят, докато я прережат.

Вдясно от Валтер нещо избухна и той чу крясък. След миг погледът му беше привлечен от някакъв отблясък на земята — съгледа жица. Намираше се в незабелязано до момента минно поле. Когато осъзна, че със следващата стъпка може да се взриви, го връхлетя откровена паника. После се овладя.

— Гледайте в краката си! — викна той, ала думите му се изгубиха в тътена на оръдията. Продължиха да тичат. Както обикновено, ранените трябваше да бъдат оставени на санитарите.

След миг, в десет без двадесет, оръдията млъкнаха.

Лудендорф беше изоставил старата тактика на неколкодневен артилерийски обстрел преди атака: това даваше на противника прекалено много време за докарване на резерви. Изчислено беше, че пет часа са достатъчни да объркат и деморализират врага и да не му позволят да се реорганизира.

„На теория“, рече си Валтер.

Поизправи се и затича по-бързо. Дишаше тежко, но равномерно, почти не се потеше, беше нащрек, ала спокоен. От сблъсъка с врага вече го деляха само секунди.

Стигна до британското телено заграждение. Не беше разрушено, но имаше отвори и Валтер поведе хората си през тях.

Ротните и взводните командири наредиха на войниците отново да се разгърнат. Изразяваха се повече с жестове, защото навярно се намираха достатъчно близо противникът да ги чуе.

„Сега мъглата е наш приятел и ни крие от враговете“, помисли Валтер и леко потръпна от задоволство. В този момент те можеха да очакват да ги връхлети пъклен картечен огън. Британците обаче не ги виждаха.

Валтер стигна до един участък, където земята беше напълно разровена от немските снаряди. В началото виждаше само кратери и камари пръст. После различи част от окоп и разбра, че е стигнал до британската линия. Но тя беше разрушена, артилерията беше свършила добра работа.

Имаше ли някой в този окоп? Никой не стреляше. Но най-добре беше да се провери. Валтер измъкна щифта на една граната и я метна в окопа като предпазна мярка. След като гранатата избухна, той надзърна над насипа. На земята лежаха няколко човека. Никой не помръдваше. Онези, които бяха оцелели от артилерийска огън по-рано, бяха погубени от гранатата.

„Засега имаме късмет“, каза си Валтер, „но да не очакваме да се задържи дълго.“

Той хукна край линията да провери останалата част от батальона си. Видя как петима-шестима британци се предават, с ръце върху каските с форма на супник, и без оръжия. В сравнение с немците, които ги вземаха в плен, те изглеждаха добре хранени.

Лейтенант фон Браун държеше пленниците на мушка, обаче Валтер не искаше офицерите му да губят време със затворници. Свали противогаза си, понеже и британците не носеха.

— Движение! — викна той на английски. — Натам, натам!

Сочеше към немските позиции. Британците вървяха напред и нямаха търпение да се измъкнат от сражението и да си спасят живота.

— Оставете ги — провикна се той към фон Браун. — Задните ешелони ще се занимават с тях. Вие трябва да продължавате напред.

Това беше целият замисъл на щурмоваците.

Валтер затича отново. В следващите няколкостотин метра се повтаряше същото: разрушени окопи, жертви от противникова страна, никаква реална съпротива. После чу картечна стрелба. След миг се натъкна на взвод, който се беше прикрил в рововете от снарядите. Залегна до фелдфебела, бавареца Шваб.

— Не можем да видим гнездото — обясни Шваб. — Стреляме по звука.

Шваб не беше схванал тактиката. От щурмовите отряди се очакваше да подминават силните позиции на врага и да оставят на пехотата да ги помете.

— Продължавайте напред! — нареди той на фелдфебела. — Заобиколете картечницата.

Когато настъпи временно затишие в стрелбата, Валтер се изправи и даде знак на хората.

— Хайде! Ставай, ставай!

Войниците се подчиниха. Той ги поведе по-далеч от картечницата, през един опразнен окоп.

Валтер отново се натъкна на Готфрид. Лейтенантът беше награбил тенекиена кутия бисквити и ги тъпчеше в устата си, докато търчеше.

— Не е за вярване! — провикна се той. — Трябва да видиш британската храна!

Валтер изби кутията от ръцете му.

— Тук си да воюваш, а не да се тъпчеш, проклет глупак такъв — кресна му той. — Върви напред!

Нещо претича през крака му и го сепна. Видя как в мъглата изчезва един заек. Несъмнено артилерията беше съсипала и заешките дупки.

Валтер погледна компаса, за да се увери, че продължават в западна посока. Не знаеше дали окопите, на които се натъкват, са съобщителни или снабдителни, така че тяхната ориентация не му говореше много.

Знаеше, че британците са последвали немския пример и са построили няколко линии окопи. Когато подмина първата линия Валтер очакваше скоро да попадне на добре укрепен окоп, наричан Червената линия, после — ако успееше да го преодолее — на около миля или повече в западна посока щеше да открие и друг окоп, Кафявата линия.

А след него чак до западния бряг лежеше само гола земя.

В мъглата напред почнаха да се взривяват снаряди. Определено не можеха да са изстреляни от британците — не биха стреляли по собствените си укрепления. Това трябва да беше втората вълна на немския бараж. Валтер и хората му рискуваха да изпреварят своята артилерия. Той вдигна предупредително ръце.

— Прикрий се! Предай нататък!

Войниците бяха стигнали до същия извод и нямаха нужда от заповед. Пробягаха няколко метра назад и скочиха в няколко празни окопа.

Валтер се въодушеви. Операцията се развиваше забележително добре.

На дъното на окопа лежаха трима британски войници. Двама не помръдваха, а третият стенеше. Къде ли бяха останалите? Сигурно бяха избягали. Или това можеше да се окаже отряд-самоубиец, останал да брани незащитимата позиция, за да даде време на отстъпващите си другари.

Единият от мъртвите британци беше необикновено висок и с големи ръце и крака. Грюнвалд начаса изу ботушите му.

— Моят размер! — обясни той. На Валтер сърце не му даде да го спре. Ботушите на ефрейтора бяха пробити.

Приседна да си поеме дъх. Проигра наум първата фаза на действията и прецени, че е нямало начин работата да се свърши по-добре.

След час немските оръдия отново млъкнаха. Валтер събра хората си и тръгнаха напред.

Докато се придвижваха по едно възвишение, Валтер чу гласове. Вдигна ръка и спря своите войници. Напред някой каза на английски:

— Мама му стара, нищо не мога да видя.

В акцента имаше нещо познато. Австралийски? По-скоро индийски.

— Ей, мътните да те вземат, щом не могат да те видят, не могат и да те гръмнат, бе — отвърна му някой със същото произношение.

В миг Валтер се пренесе в 1914 година, в голямото провинциално имение на Фиц. Така говореха слугите там. В това опустошено френско поле войниците пред Валтер бяха уелсци.

Горе небето като че просветля малко.

III

Сержант Били Уилямс се взираше в мъглата. Артилерийският обстрел милостиво беше престанал, ала това означаваше единствено, че немците идат. Какво трябваше да прави Били?

Нямаше заповеди. Неговият взвод заемаше един редут, сиреч отбранителна позиция на възвишение зад фронтовата линия. Когато времето биваше нормално, оттук се разкриваше изглед по един дълъг и лек наклон, който водеше към каменна грамада, навярно някогашни селскостопански постройки. Позицията беше свързана чрез окоп с други редути, сега невидими. Обикновено заповедите идваха от задните позиции, но днес не беше получено нищо. Телефонът мълчеше — сигурно линията беше прекъсната по време на баража.

Войниците стояха или седяха в окопа. Със спирането на бомбардировката бяха излезли от укритието. Понякога късно сутрин от полевата кухня пращаха количка с голям казан горещ чай в окопа. Днес обаче нямаше и помен от храна и напитки. Войниците бяха изяли на закуска неприкосновения запас.

Взводът разполагаше с лека картечница Люис, американски модел. Стоеше на задната стена на окопа, над укритието. С нея стреляше момчето от Борстал, деветнадесетгодишният Джордж Бароу. Джордж беше добър войник, обаче така слабо образован, щото мислеше, че последният противник, който е нахлул в Англия, се е казвал Норман Завоевателят. Той седеше до картечницата си и пушеше лула, защитен от заблудените куршуми от стоманен щит.

Разполагаха и с минохвъргачка Стоукс — полезно оръжие което изстрелваше бомби с диаметър три инча на разстояние до осемстотин ярда. Ефрейтор Джони Понти, чийто брат Джоуи загина при Сома, беше овладял минохвъргачката до смъртоносно съвършенство.

Били се качи при картечницата и застана до Джордж, но пак нищо не можа да види.

— Били, имат ли и другите страни империя като нас? — попита Джордж.

— Да. Французите държат по-голямата част от Северна Африка, вземи после Холандските Източни Индии, германската Югозападна Африка…

— О — разочарова се малко Джордж, — чувал съм ги тия, ама не мислех, че може да е истина.

— Защо не?

— Че какво право имат те да управляват други народи?

— А ние какво право имаме да управляваме Нигерия и Ямайка, и Индия?

— Защото сме британци.

Били кимна. Джордж Бароу, който явно не беше виждал атлас през живота си, се чувстваше по-горен от Декарт, Рембранд и Бетовен. И той не беше изключение. В училище всички бяха преминали през дългогодишна пропаганда — учеха за всяка британска военна победа и не знаеха за нито една загуба. Преподаваха им за демокрацията в Лондон, но не и за тиранията в Кайро. Когато учеха за британското правосъдие, пропускаха боя с пръчки в Австралия, глада в Ирландия или кланетата в Индия. Знаеха, че католиците изгаряли протестантите на клада и се потрисаха, ако някога изобщо чуеха, че е ставало и обратното при всеки сгоден случай. Малцина имаха бащи като таткото на Били, та да им кажат, че описаният от учителите свят не съществува.

Били обаче днес нямаше време да отваря очите на Джордж. Имаше си други грижи.

Небето малко просветля и на Били му се стори, че мъглата може и да се разсее. И после тя внезапно се вдигна.

— По дяволите! — продума Джордж.

Част от секундата по-късно Били видя какво е стреснало Джордж. На около четвърт миля оттук нагоре по склона вървяха няколкостотин немски войници.

Били скочи обратно в окопа. Няколко войници бяха забелязали врага едновременно и изненаданите им възклицания предупредиха останалите. Били погледна през процепа в стоманения лист в насипа. Немците реагираха по-бавно, навярно защото британците в окопа не се виждаха толкова. Един двама спряха, но повечето продължаваха да тичат нагоре.

След минута из окопа се разнесе пушечна стрелба. Неколцина немци паднаха. Останалите се хвърлиха на земята и потърсиха прикритие в ямите от снаряди и зад няколкото чепати храста. Над главата на Били картечницата откри огън и се разнесе шум като по време на футболен мач. След малко германците почнаха да отвръщат на стрелбата. „Явно нямат картечници и окопни минохвъргачки“, с благодарност отбеляза Били. Чу как един от неговите войници извика — може би някой немец с остро око го беше забелязал как непредпазливо надзърта над насипа. Или пък стрелец с повечко късмет беше улучил някоя злощастна британска глава, което беше по-вероятно.

До Били се появи Томи Грифитс.

— Дай Пауъл го отнесе — рече той.

— Ранен ли е?

— Мъртъв. Прострелян в главата.

— Ох, да му се не види.

Госпожа Пауъл беше чудесна плетачка и пращаше пуловери на сина си във Франция. За кого щеше да плете сега?

— Прибрах колекцията от джоба му — каза Томи. Дай притежаваше тесте порнографски картички, купени от един французин. Показваха закръглени госпожици с обилно окосмение между краката. Повечето войници в батальона ги бяха вземали назаем по едно или друго време.

— Защо? — попита Били разсеяно, докато оглеждаше противника.

— Не искам да ги пратят у дома в Абъроуен.

— А, да.

— И какво да правя с тях?

— По дяволите, Томи, питай ме пак по-късно, става ли? Сега имам да се притеснявам за няколкостотин проклети шваби.

— Извинявай, Бил.

Колко бяха немците? На бойното поле беше трудно да се преценява числеността, но Били допускаше, че е видял поне двеста, а навярно имаше и още, които не се виждаха. Предположи, че срещу него има един батальон. Неговият взвод от четиридесет човека беше безнадеждно по-малоброен. Какво трябваше да прави?

Повече от едно денонощие не беше виждал офицер. Тук той беше най-старши. Той командваше. И му трябваше план.

Отдавна беше престанал да се ядосва на некадърността на старшите офицери. Всичко това беше част от класовата система, която Били беше възпитан да презира. Но в редките случаи когато бремето на командването падаше на неговите плещи, той никак не му се радваше. По-скоро отговорността му тежеше и той се боеше да не вземе грешно решение и да причини гибелта на другарите си.

Ако немците нападнеха фронтално, щяха да смажат взвода. Противникът обаче не знаеше колко слаб е той. Дали не можеше да създаде впечатлението, че разполага с повече хора?

Мина му и мисълта да отстъпят. Но от войниците не се очакваше да побягнат в мига, когато ги нападнат. Това тук беше отбранителен пост и Били беше длъжен да се помъчи да го защити.

Щеше да остане и да се бие. Поне засега.

Щом взе това решение, последваха и други.

— Гости ги с още един пълнител, Джордж! — викна той. Когато картечницата откри огън, Били хукна по окопа.

— Стреляйте непрестанно, момчета. Накарайте ги да си помислят, че сме стотици.

Видя на земята тялото на Дай Пауъл. Кръвта около дупката в главата му вече чернееше. Под униформената си куртка Дай беше облечен в един от мамините пуловери. Противно грозна кафява дреха, обаче сигурно държеше топло.

— Почивай в мир, момче — промълви Били.

По-нататък в окопа намери Джони Понти.

— Действай с минохвъргачката, момко. Накарай гадовете да поскачат.

— Слушам — отвърна Джони. Разположи двукраката стойка на пода на окопа. — Какво е разстоянието? Петстотин ярда?

Партньор на Джони беше Мазньо Хюит, младеж с пъпчиво като паница овесена каша лице. Той скокна на стъпенката за стрелба и се провикна оттам:

— Аха. Петстотин до шестстотин.

Били също погледна. Но Мазньо и Джони работеха отдавна заедно и той остави те да преценят.

— Два пръстена значи, на четиридесет и пет градуса — отсъди Джони. На бомбите можеше да се добави допълнителен заряд във вид на пръстени за по-голям обхват.

Той също се качи да погледне пак противника, после оправи прицела си. Другите войници наблизо се отдръпнаха чувствително от минохвъргачката. Джони пусна бомба в цевта. Когато тя удари дъното, ударникът възпламени метателния експлозив и бомбата беше изстреляна.

Падна твърде близо и избухна на известно разстояние от най-близко разположените противникови войници.

— Петдесет ярда по-далеч и още малко твое дясно — извика Мазньо.

Джони направи корекциите и пак стреля. Втората бомба падна в кратер от снаряд, където се бяха прикрили няколко германци.

— Това е то! — възкликна Мазньо.

Били не можеше да види дали са поразили някого, обаче стрелбата караше противниците да не надигат глави.

— Дай им още една дузина от същите! — нареди той.

Стигна до Робин Мортимър и застана зад него. Разжалваният офицер стоеше на стъпенката за стрелба и стреляше ритмично. Спря да презареди и срещна погледа на Били.

— Донеси още малко муниции, Тафи — рече той. Както винаги, говореше троснато, макар да вършеше работа. — Нали не искаш всички да останем без патрони по едно и също време?

Били кимна.

— Добра идея. Благодаря.

Складът беше на стотина ярда зад тяхната позиция по свързочния окоп. Били подбра двама новобранци, които и без това почти не можеха да стрелят точно.

— Дженкинс и Дългоноско, донесете още муниции. Бегом!

Младежите хукнаха.

Били отново погледна през процепа в насипа. В същия миг един от немците се изправи. Били предположи, че това е командирът, който се готви да започне нападението. Сърцето му се сви. Сигурно бяха разбрали, че британците са не повече от няколко десетки и че лесно могат да ги смажат.

Оказа се, че греши. Немският офицер даде на своите знак да се връщат и побягна надолу. Хората му го последваха. Взводът на Били нададе радостни възгласи и почна да стреля лудешки по тичащите немци. Преди те да излязат от обсег, загубиха още няколко човека.

Германците стигнаха до срутените стопански постройки и се скриха сред камънака.

Били не се удържа и се усмихна. Беше отблъснал десетократно превъзхождащ го противник! „Трябва да стана генерал, по дяволите!“, рече си той.

— Спри стрелбата! — извика той. — Вече са извън обсега ни.

Дженкинс и Дългоноско се върнаха, понесли кашони с патрони.

— Продължавайте, момчета — нареди Били. — Може да се върнат.

Когато отново погледна навън обаче, установи, че германците имат друг план. Бяха се разделили на две групи и се насочваха вляво и вдясно от развалините. Докато Били ги наблюдаваше, започнаха да обкръжават позицията му, като се държаха на достатъчно разстояние, за да не попаднат в обсега на британците.

— Мамицата му — рече той. Щяха да се вмъкнат между неговата позиция и другите редути и после да го нападнат от две страни. Или пък да го подминат и да оставят на ариергарда си да го довърши.

И в двата случая позицията му щеше да падне в противниковите ръце.

— Свали картечницата, Джордж — нареди Били. — Ти, Джони, разглабяй минохвъргачката. Всички останали, събирайте си багажа. Изтегляме се.

Войниците метнаха на гръб пушките и раниците, бързо стигнаха до най-близкия свързочен окоп и хукнаха.

Били надзърна в укритието, за да се увери, че няма никой. После дръпна щифта на една граната и я хвърли вътре, за да не остави на врага никакви припаси.

И тогава последва войниците си в отстъплението.

IV

Късно следобед батальонът на Валтер вече държеше задната линия на британските окопи.

Той беше уморен, ала се чувстваше като победител. Батальонът му имаше няколко тежки схватки, ала не и продължително сражение. Тактиката на щурмоваците надмина очакванията на Валтер, благодарение на мъглата. Хората му смазаха противника там, където беше слаб, заобиколиха силно защитените места и спечелиха значителна територия.

Валтер намери едно подземно укритие и хлътна вътре. Неколцина от хората му го последваха. Мястото изглеждаше уютно, като че британците бяха живели тук в продължение на няколко месеца: по стените бяха набодени илюстрации от списания, върху един обърнат сандък се мъдреше пишеща машина, в стари тенекиени кутии от бисквити имаше прибори за хранене, чашки и чинийки. Даже няколко допрени един до друг сандъка бяха покрити с одеяло като покривка за маса. Валтер предположи, че тук е бил батальонният щаб.

Войниците тутакси откриха храната. Имаше сухари, сладки, сирене и шунка. Валтер не можеше да попречи на хората да се хранят, обаче забрани да отворят бутилките уиски. Разбиха ключалката на един шкаф, намериха буркан кафе и един войник стъкна огънче навън и свари в някаква тенджера. Даде на Валтер чашка кафе, като добави и подсладено мляко от консерва. Вкусът беше божествен.

Фелдфебел Шваб се обади:

— Чета във вестника, че и на британците като на нас не им достига храната. — После надигна консервата сладко, от която гребеше с лъжица, и додаде — Да им имам недостига!

Валтер се питаше колко време ще мине, преди хората му да се досетят за това. Отдавна подозираше, че германските власти преувеличават ефекта на неограничената подводна война върху снабдяването на Антантата. Вече знаеше истината. Знаеха я и войниците му. Във Великобритания храната беше с купони, но британците не приличаха на умиращи от глад. За разлика от германците.

Валтер намери карта, по невнимание забравена от отстъпващите войски. Сравни я със своята и установи, че не е далеч от канала Кроза. Това означаваше, че само за един ден немците са овладели цялата територия, която с такъв труд противниците им бяха завзели през петте месеца на битката при Сома по-миналата година.

Победата наистина беше в ръцете на германците.

Валтер седна пред британската пишеща машина и започна да пише доклада си.

Тридесета глава

Краят на март и април 1918 година

I

По великденските празници Фиц устрои празненство в Тай Гуин. Имаше скрит мотив за това. Поканените бяха яростни противници на новия руски режим, също като него.

Най-видният му гост беше Уинстън Чърчил.

Уинстън членуваше в Либералната партия и от него би могло да се очаква да симпатизира на революционерите. Ала той беше и внук на херцог и у него имаше и авторитарна жилка. Фиц дълго време го смяташе за предател на тяхната класа, обаче сега беше склонен да му прости заради неговата пламенна омраза към болшевиките.

Уинстън пристигна на Разпети петък. Фиц прати своя Ролс Ройс да го вземе от гарата в Абъроуен. Гостът влезе с бодра стъпка в салона — невисок, слаб, с червеникава коса и розов тен. По обущата му имаше дъждовни капки. Добре скроеният му туидов костюм имаше цвят на пшеница, а синята папийонка подхождаше на очите му. Беше на четиридесет и три години, но у него още имаше нещо момчешко, долавящо се докато кимаше на онези, които познаваше, и се ръкуваше с непознатите.

Огледа лампериите, шарката на тапетите, камината от дялан камък и тъмните дъбови мебели и рече:

— Фиц, домът ти е обзаведен като Уестминстърския дворец!

Имаше защо Уинстън да е ентусиазиран. Отново беше в правителството. Лойд Джордж го беше назначил за министър на боеприпасите. Много се говореше за причините премиерът да върне в кабинета такъв мъчен и непредвидим колега. По общо мнение Лойд Джордж беше предпочел да има Чърчил за съюзник, а не за противник.

— Твоите въглекопачи подкрепят болшевиките — рече Уинстън, като личеше, че намира това отчасти забавно и отчасти противно. Седна и протегна влажните си обуща към бумтящите в камината въглища. — На половината от къщите, край които минах, се вееха червени знамена.

— Нямат представа какво всъщност приветстват — с презрение каза Фиц. Зад високомерието обаче той беше дълбоко разтревожен.

Уинстън прие чаша чай от Мод и взе маслено кексче от подноса на един лакей.

— Доколкото разбирам, претърпял си лична загуба — продължи той.

— Селяните убиха шурея ми, княз Андрей, и съпругата му.

— Много съжалявам.

— Случи се така, че двамата с Беа бяхме там, и се измъкнахме на косъм.

— И аз така чух.

— Те бяха завзели земята му — много голям имот, който по право трябва да бъде наследен от моя син — и новият режим подкрепя тази кражба.

— Опасявам се, че е така. Първото, което Ленин направи, беше да прокара Декрета за земята.

— За да сме честни — намеси се Мод, — трябва да кажем още, че Ленин обяви осем часов работен ден за работниците и всеобщо безплатно образование за техните деца.

Това подразни Фиц. Мод нямаше никакъв такт. Не беше сега моментът да защитава Ленин.

Уинстън обаче беше достоен съперник.

— И освен това издаде Декрет за печата, с който забранява на вестниците да пишат против правителството — отвърна той. — Дотук със социалистическата свобода.

— Рожденото право на сина ми не е единствената причина да съм така угрижен. Дори не е основната причина — каза Фиц. — Ако на болшевиките им се размине това, което вършат в Русия, къде ще бъде следващото място? Уелските миньори вече вярват, че намерените дълбоко под земята въглища всъщност не принадлежат на човека, който притежава терена. В която и да е съботна вечер можете да чуете песента „Червено знаме“ в половината уелски кръчми.

— Болшевишкият режим трябва да бъде удушен в зародиш — умислено отговори Уинстън. — Удушен в зародиш — повтори той доволен от израза.

Фиц сдържаше нетърпението си. Понякога Уинстън си въобразяваше, че е измислил политика по даден въпрос, докато всъщност само беше измислил уместен израз.

— Та ние нищо не правим! — гневно каза Фиц.

Прозвуча гонгът и напомни на всички, че е време да се преобличат за вечеря. Фиц не настоя да продължат разговора — разполагаше с два дни, за да обоснове позицията си.

Докато крачеше към гардеробната си, се досети, че противно на обичайното, не доведоха Бой в салона по време на чая. Преди да се преоблече, Фиц тръгна по дългия коридор към детските стаи.

Бой беше на три години и три месеца — не беше бебе, а вече момченце, което ходеше и говореше и имаше сините очи и русите къдрици на Беа. Сега седеше, увит в одеяло, близо до камината, а хубавата бавачка Джоунс му четеше. Законният наследник на хиляди акри руска плодородна земя смучеше палчето си. За разлика от друг път, не скокна и не изтича при баща си.

— Какво му е? — попита Фиц.

— Стомахът му не е наред, милорд.

Бавачката Джоунс далечно напомняше на Фиц за Етел Уилямс, обаче не беше толкова умна.

— Опитайте да се изразявате по-точно — нетърпеливо рече той. — Какво не му е наред на стомаха?

— Има диария.

— Откъде, по дяволите, е пипнал това?

— Не зная. Тоалетната във влака не беше твърде чиста…

Следователно вината беше на Фиц, който помъкна семейството си в Уелс за това тържество. Въздържа се да не изругае.

— Повикахте ли лекар?

— Доктор Мортимър пътува насам.

Фиц си каза, че не бива да е така нервен. Децата непрестанно страдаха от дребни неразположения. Колко пъти той самият като малък имаше болно коремче? От друга страна, понякога децата умираха от гастроентерит.

Фиц приклекна пред дивана, за да е на същата височина като сина си.

— Как е моето войниче?

— Имам дрисък — вяло отвърна момченцето.

Сигурно беше усвоил този вулгарен израз от слугите — действително, в думите му се долавяше уелската мелодичност. Фиц обаче реши сега да не се кара за това.

— Докторът скоро ще дойде. Той ще те излекува.

— Не искам баня.

— Навярно можеш да пропуснеш банята тази вечер — отговори Фиц и се изправи. — Пратете да ме повикат, когато лекарят пристигне — заръча той на бавачката. — Искам лично да говоря с човека.

— Разбира се, милорд.

Фиц излезе от детската стая и отиде в гардеробната си. Прислужникът му беше извадил официалното облекло — с диамантените копчета на ризата и на ръкавелите, с чиста ленена кърпичка в джоба и с по един копринен чорап в лачените обувки.

Преди да се преоблече, Фиц се отби в стаята на Беа.

Тя беше бременна в осмия месец.

Не я беше виждал в това положение, когато беше бременна с Бой. Когато замина за Франция през август четиринадесета година, Беа беше още в четвъртия или петия месец, а когато се върна за пръв път, детето вече се беше родило. Досега не беше ставал свидетел на това внушително издуване и не се беше дивил на чудната способност на тялото да се променя и разтяга.

Беа седеше пред тоалетната масичка, но не се оглеждаше. Беше се облегнала назад, с леко разтворени крака, а ръцете й почиваха върху корема. Очите й бяха затворени и лицето й беше пребледняло.

— Не мога да се настаня удобно — оплака се тя. — Да стоя, да седя, да лежа — всякак ме боли.

— Трябва да отидеш да видиш как е Бой.

— Веднага, щом събера сили! — тросна се Беа. — Изобщо не трябваше да пътувам в провинцията. Неловко е да съм домакиня на тържество в подобно състояние.

Фиц знаеше, че тя има право.

— Но подкрепата на тези хора ни е необходима, за да можем да направим нещо срещу болшевиките.

— Коремчето на Бой още ли е зле?

— Да. Докторът идва.

— Добре ще е да го пратиш да прегледа и мен. Не че един селски доктор ще знае много.

— Ще кажа на прислугата. Разбирам, че няма да слезеш за вечеря.

— Как бих могла, като се чувствам толкова зле?

— Просто питам. Мод може да седне начело на масата.

Фиц се върна в стаята си. Някои мъже бяха изоставили фраковете и белите връзки и носеха къси смокинги и черни връзки като се оправдаваха с войната. Фиц не виждаше какво общо има едното с другото. Откъде накъде войната ще задължава хората да се обличат неофициално?

Облече се и слезе за вечеря.

II

След вечеря, докато сервираха кафе в салона, Уинстън започна провокативно:

— Е, лейди Мод, вие, жените, най-после получихте право на глас.

— Някои от нас го получиха — отвърна тя.

Фиц знаеше, че тя е разочарована, тъй като законопроектът засегна само жени над тридесет години, които имаха свое домакинство или бяха съпруги на глави на семейства. Самият Фиц пък беше ядосан, че законопроектът мина.

Чърчил продължи закачливо:

— Донякъде трябва да благодарите на лорд Кързън, който изненадващо гласува с „въздържал се“ при внасянето на законопроекта в Камарата на лордовете.

Граф Кързън бе изключителен човек, чийто израз на високомерно превъзходство се подсилваше от металния корсет, който носеше заради болния си гръб. За него имаше стихче:

Джордж Натаниъл Кързън се зова,

И съм най-прекрасна личност при това.[11]

Някога вицекрал на Индия, в момента беше водач на правителственото мнозинство в Камарата на лордовете и един от петимата членове на военния кабинет. Беше и председател на Лигата против избирателните права за жените, та въздържането му смая политическите среди и силно разочарова противниците на женското гласоподаване, а също и Фиц.

— Проектозаконът беше приет от Камарата на представителите — обясни Кързън. — Прецених, че не можем да се противим на избраните депутати.

Фиц все още бе ядосан от това.

— Но Камарата на лордовете съществува, за да оглежда критично решенията на долната камара и да ограничава прекаленостите й. Случаят несъмнено бе точно такъв.

— Ако бяхме провалили законопроекта, Камарата на общините щеше да се докачи и да ни го представи отново.

Фиц повдигна рамене.

— Имали сме такива спорове и преди.

— Но за съжаление Комитетът на Брайс заседава.

— О! — Фиц не се беше сетил за това. Комитетът на Брайс обсъждаше реформиране на Камарата на лордовете. — Значи това било?

— Скоро трябва да представят доклада си. Не можем да си позволим открит сблъсък с Камарата на общините преди това.

— Не можем — с голяма неохота Фиц трябваше да се съгласи. Ако горната камара опиташе сериозно да предизвика долната, Брайс можеше да препоръча намаляване на властта на горната камара. — Можехме да загубим цялото си влияние завинаги.

— Точно тази сметка ме накара да гласувам „въздържал се“.

Понякога Фиц намираше политиката за потискащо занимание.

Пийл, икономът, поднесе на Кързън чаша кафе и прошепна на Фиц:

— Доктор Мортимър е в малкия кабинет и Ви очаква, милорд.

Фиц се притесняваше за стомашните болки на Бой и се зарадва на прекъсването.

— По-добре да го видя — каза той. Извини се и излезе.

Малкият кабинет бе пълен с вещи, които не стояха добре никъде в имението — неудобен резбован готически стол, нехаресван от никого шотландски пейзаж и главата на тигър, застрелян от бащата на Фиц в Индия.

Мортимър беше компетентен местен лекар с твърде уверен вид, сякаш професията му по някакъв начин го изравняваше графа. Въпреки това бе достатъчно любезен.

— Добър вечер, милорд. Синът Ви има слабо стомашно възпаление, което най-вероятно няма да му навреди.

— Най-вероятно?

— Използвам фразата преднамерено.

Мортимър говореше с изчистен от образованието уелски акцент.

— Ние, хората на науката, винаги си имаме работа с вероятности, а не с твърдо установени неща. Казвам на миньорите Ви че всяка сутрин слизат в шахтата със знанието, че вероятно няма да има експлозия.

— Хммм. — За Фиц това беше слаба утеха. — Прегледахте ли княгинята?

— Да. И тя не е сериозно болна. Всъщност, тя въобще не е болна, а ражда.

Фиц подскокна.

— Какво?

— Мислела е, че е бременна в осмия месец, но е изчислила погрешно. Бременна е в деветия месец и — за щастие — няма да продължи да е бременна още дълго време.

— Кой е с нея?

— Прислугата й е около нея. Изпратих да повикат опитна акушерка и аз самият ще присъствам на раждането, ако Вие го желаете.

— Това е моя грешка — рязко произнесе Фиц. — Не биваше да я убеждавам да напуска Лондон.

— Всеки ден и извън Лондон се раждат съвършено здрави бебета.

Фиц изпита усещането, че го подиграват, но не обърна внимание.

— Ами ако нещо се обърка?

— Известна ми е репутацията на Вашия лондонски доктор, професор Ратбоун. Разбира се, той е знаменит лекар, но смятам, че спокойно мога да заявя, че съм изродил повече бебета от него.

— Деца на миньори.

— Повечето от тях такива, несъмнено; при все че в мига на раждането няма явна отлика между тях и малките благородници.

На Фиц наистина му се подиграваха.

— Не ми харесва нахалството Ви — каза той.

Мортимър не се стресна.

— Нито пък на мен Вашето — отвърна той. — Дадохте да се разбере, и то дори без да наподобите любезност, че ме смятате неспособен да лекувам семейството Ви. С удоволствие ще си тръгна.

Той взе чантата си.

Фиц въздъхна. Разправията беше глупава. Беше ядосан на болшевиките, а не на този раздразнителен уелсец от средната класа.

— Не се дръжте глупаво, човече.

— Опитвам се — Мортимър се насочи към вратата.

— Не трябва ли да поставяте на първо място интересите на пациентите си?

Мортимър спря на вратата.

— Божичко, Фицхърбърт, ужасно сте нахален.

Малцина въобще бяха говорили така на Фиц. Той обаче потисна унищожителния отговор, който му хрумна. Намирането на друг лекар можеше да отнеме часове. Беа никога нямаше да му прости, ако оставеше Мортимър да си тръгне ядосан.

— Ще забравя, че сте го казал — изрече Фиц. — Всъщност, изобщо ще забравя за този разговор, ако и Вие го направите.

— Предполагам, че това е нещото най-близкото до извинение, което имам изгледи да получа.

Това и беше, но Фиц не каза нищо.

— Връщам се горе — каза докторът.

III

Княгиня Беа не роди тихо. Крясъците й се носеха из цялото главно крило на сградата, където беше стаята й. Мод свиреше рагтаймове прекалено силно, за да развлича гостите и да заглуши шума, но мелодиите си приличаха много и тя се отказа след двадесет минути. Някои от гостите си легнаха, но точно в полунощ повечето от мъжете се събраха в билярдната зала. Пийл сервира коняк.

Фиц предложи на Уинстън кубинска пура Ел Рей дел Мундо. Докато гостенинът му я палеше, Фиц започна:

— Правителството трябва да направи нещо по въпроса за болшевиките.

Уинстън се озърна из стаята, сякаш да се увери, че всички присъстващи са благонадеждни. После се отпусна в стола си и каза:

— Положението е следното. Британската северна ескадра вече е в руски териториални води край Мурманск. На теория задачата им е да гарантират, че руските кораби там няма да попаднат в немски ръце. Имаме и малка мисия в Архангелск. Аз настоявам военни части да бъдат стоварени в Мурманск. В дългосрочна перспектива това може да бъде ядрото на една контрареволюционна сила в Северна Русия.

— Не е достатъчно — веднага възрази Фиц.

— Така е. Бих искал да изпратим войски в Баку, на брега на Каспийско море, за да сме сигурни, че огромните петролни полета няма да бъдат завладяни от немците или от турците, и в Черно море, тъй като в Украйна вече съществува ядрото на антиболшевишка съпротива. Най-накрая, в Сибир, във Владивосток, имаме хиляди тонове военни материали на стойност може би около милиард лири, изпратени в подкрепа на русите, докато още бяха наши съюзници. Имаме право да изпратим войски там, за да защитят собствеността ни.

Фиц попита — донякъде невярващо, донякъде с надежда:

— Лойд Джордж ще направи ли нещо от това?

— Не открито — отвърна Уинстън. — Проблемът са развятите по миньорските къщи червени знамена. В страната ни съществува голям резервоар от подкрепа за руския народ и неговата революция. И аз съм наясно защо, колкото и да се отвращавам от Ленин и бандата му. При цялото уважение, дължимо на семейството на княгиня Беа — той погледна към тавана при започването на поредния крясък — не може да се отрече, че руската управляваща класа реагираше бавно на недоволството на собствения си народ.

„Уинстън беше странна комбинация“, помисли си Фиц — „аристократ и човек от народа, блестящ администратор, който не можеше да устои да не се бърка в отделите на другите, очарователен мъж, към когото повечето от политическите му колеги изпитваха неприязън.“

Фиц каза:

— Руските революционери са крадци и убийци.

— Точно така. Но трябва да приемем факта, че не всички ги виждат така. Следователно нашият министър-председател не може да застане открито срещу революцията.

— Няма особен смисъл да й се противопоставя в ума си — нетърпеливо възрази Фиц.

— Някои неща могат да бъдат извършени, без той да знае за тях официално.

— Разбирам.

Фиц не знаеше дали това значи кой знае колко.

В залата влезе Мод. Мъжете се изправиха, донякъде изненадани. В едно провинциално имение жените обикновено не влизаха в билярдната. Мод обаче пренебрегваше правилата, които не й харесваха. Тя се приближи до Фиц и го целуна по бузата.

— Поздравления, скъпи Фиц — каза тя. — Имаш втори син.

Мъжете нададоха радостни викове, събраха се около Фиц, тупаха го по гърба и се ръкуваха с него.

— Жена ми добре ли е? — попита той Мод.

— Изтощена, но горда.

— Слава Богу.

— Доктор Мортимър си тръгна, но акушерката казва, че можеш да отидеш и да видиш бебето.

Фиц се запъти към вратата.

Уинстън му каза:

— Ще дойда с теб.

Докато излизаха от стаята, Фиц чу сестра си да казва:

— Пийл, сипи ми малко бренди, моля те.

Уинстън заговори с приглушен глас:

— Ти си бил в Русия, разбира се, и говориш езика.

Фиц се зачуди накъде ли води това:

— Малко — съгласи се той. — Нямам основания да се хваля, но мога да бъда разбран.

— Да си се срещал с един човек на име Мансфийлд Смит-Къминг?

— Да, случвало се е. Той ръководи… — Фиц се въздържа да спомене на висок глас Тайните служби. — Той ръководи един специален отдел. Писал съм някои доклади за него.

— А, много добре. Щом се върнеш в града, може да си поговориш с него.

Това вече беше интересно.

— Ще го видя по кое да е време — каза Фиц и опита да не разкрива нетърпението си.

— Ще му кажа да се свърже с теб. Може да има още някоя мисия за теб.

Бяха на вратата пред стаите на Беа. Отвътре се разнесе ясният плач на новородено бебе. Фиц се засрами, щом усети сълзите да потичат от очите му.

По-добре да вляза — каза той. — Лека нощ.

— Поздравления и лека нощ и на теб.

IV

Нарекоха го Андрю Алекзандър Мъри Фицхърбърт. Беше мъничък, с рошава коса, черна като на Фиц. Заведоха го в Лондон увит в одеяла; возеха го в Ролс-Ройса, следвани от още две коли за случай на повреда. Спряха за закуска в Чепстоу и за обяд в Оксфорд и пристигнаха в дома си в Мейфеър точно за вечеря.

Няколко дни по-късно, в един мек априлски следобед, Фиц се упъти за среща с Мансфийлд Смит-Къминг, вървеше по Крайбрежната улица и гледаше мътните води на Темза.

Тайните служби бяха надраснали апартамента си във Виктория. Господин Си премести нарастващата си организация в разкошна викторианска сграда, наречена Уайтхол корт, на брега на реката на един хвърлей място от Биг Бен. Скрит асансьор качи Фиц на най-горния етаж, където старшият шпионин заемаше два апартамента, свързани с пасаж на покрива.

— Следим Ленин от години — каза Си. — Ако не успеем да го съборим от власт, той ще стане един от най-злите тирани, които светът е познавал.

— Вярвам, че сте прав.

Фиц изпита облекчение, че Си е на неговото мнение относно болшевиките.

— Но какво можем да направим?

— Нека поговорим за това какво можете да направите Вие.

Си взе от бюрото си стоманен пергел за отмерване на разстояние по карта. Сякаш по невнимание той заби острието в левия си крак.

Фиц успя да потисне вика на изненада на устните си. Разбира се, това беше изпитание. Спомни си, че Си има дървен крак в резултат от автомобилна катастрофа. Усмихна се.

— Добър трик — изкоментира той. — Почти се хванах.

Си остави пергела и сериозно изгледа Фиц през монокъла си.

— В Сибир има един казашки командир, който е свалил местните болшевики от власт — обясни той. — Трябва да знам дали си струва да го подкрепяме.

Фиц беше смаян.

— Открито?

— Не, разбира се. Но аз разполагам с тайни фондове. Ако успеем да поддържаме някакво контрареволюционно правителство на изток, то ще заслужава да харчим за него примерно по десет хиляди лири стерлинги на месец.

— Как се казва?

— Капитан Семьонов, двадесет и осем годишен. Разположил се е в Манджоули, на Източнокитайската железница до свързването й с Транссибирската.

— Следователно този капитан Семьонов контролира една железница и би могъл да контролира още една.

— Точно така. И мрази болшевиките.

— Тъй че трябва да узнаем повече за него.

— И тук Вие влизате в ролята си.

Фиц се зарадва на възможността да помогне за отстраняването на Ленин. Замисли се за много неща — как щеше да намери Семьонов? Човекът беше казак, а те бяха прочути с това, че първо стрелят, а после питат — щеше ли да говори с Фиц, или да го убие? Разбира се, Семьонов щеше да заяви, че може да победи болшевиките, но щеше ли Фиц да успее да прецени реалното положение? Имаше ли въобще начин да гарантира, че ще харчи британските пари резултатно?

Той зададе следния въпрос:

— Аз наистина ли съм правилният избор? Извинете, но аз съм забележима фигура, и едва ли съм анонимен и в Русия…

— Честно казано, нямаме особено голям избор. Трябва ни някой достатъчно високопоставен, ако стигнете до преговори със Семьонов. А няма и много напълно надеждни хора, които говорят руски. Повярвайте ми, Вие сте най-доброто налично нещо.

— Разбирам.

— Разбира се, това ще е опасно.

Фиц си спомни как тълпата селяни преби Андрей до смърт. Това можеше да бъде той. Потисна тръпката на страх.

— Осъзнавам опасността — произнесе той с равен глас.

— Кажете ми тогава — ще отидете ли до Владивосток?

— Разбира се — отговори Фиц.

Тридесет и първа глава

От май до септември 1918 година

I

Гас Дюър трудно свикна с войнишкия живот. Беше висок и несръчен и му беше трудно да марширува, да отдава чест и да набива крак по военному. Що се отнася до физическата подготовка, той от ученик не беше правил упражнения. Приятелите му, които знаеха неговия вкус към букетите цветя на масата и ленените чаршафи, смятаха, че армията ще бъде ужасен шок за Гас. Чък Диксън, с когото бяха заедно в офицерската школа, рече:

— Гас, у дома ти дори не пускаш сам водата във ваната.

Но Гас оцеля. Бяха го пратили в пансион, когато беше на единадесет години, така че за него не беше новост да го тормозят побойници или да получава глупави заповеди от висшестоящите. Чуваше подигравки заради богаташкия си произход и деликатните добри обноски, но ги понесе търпеливо.

При по-енергични действия пък, както изненадано коментира Чък, Гас показваше една върлинеста елегантност, която по-рано разкриваше само на тенис корта.

— Изглеждаш като жираф, по дяволите, обаче и тичаш като жираф — казваше Чък.

Освен това Гас се справяше добре с бокса заради дългите си ръце, обаче сержантът-инструктор прискърбно му съобщи, че му липсва инстинкт на убиец.

За нещастие се оказа, че е ужасен стрелец.

Искаше да се справи добре във войската, донякъде защото знаеше, че хората не вярват, че може да се пребори. Имаше потребност да докаже на останалите, навярно и на себе си, че не е мекушав. Ала имаше и още една причина. Гас вярваше в онова, за което воюваше.

Пред Конгреса и Сената президентът Уилсън произнесе реч, която проехтя като тръбен призив по целия свят. Той призоваваше, ни повече, ни по-малко, за нов световен ред.

— По силата на нарочни договори трябва да се създаде всеобщ съюз на народите, който да позволява взаимни гаранции на политическата независимост и териториалната цялост и на големите, и на малките държави.

Обществото на народите беше мечтата на Уилсън, на Гас и на мнозина други. Сред тях, доста изненадващо, беше и сър Едуард Грей, който пръв даде тази идея, докато беше външен министър.

Уилсън изложи програмата си в четиринадесет точки. Говори за намаляване на въоръженията; за правото на колониалните народи да се произнасят относно своето бъдеще и за свободата на балканските държави, Полша и народите на Османската империя. Тази реч стана известна като Четиринадесетте точки на Уилсън. Гас завиждаше на онези, които са помагали на президента да я напише. Навремето и той бе имал участие в това.

— Цялата програма има един явен принцип — каза Уилсън. — Това е принципът на справедливост за всички народи и националности и тяхното право да живеят в равна свобода и безопасност, независимо дали са силни или слаби. — Когато прочете тези думи, Гас се просълзи. — Народът на Съединените щати не може да действа според какъвто и да е друг принцип — твърдеше Уилсън.

Наистина ли беше възможно държавите да уреждат споровете си без война? Ето за това, парадоксално, си струваше да се воюва.

Гас и Чък, и техният картечен батальон отплаваха от Хобокън, Ню Джърси, на борда на Корина — бивш луксозен лайнер, превърнат във военен транспортен кораб. Плаването продължи две седмици. Като младши лейтенанти, Гас и Чък имаха обща каюта на горната палуба. Някога бяха съперници за симпатиите на Олга Вялова, обаче станаха приятели.

Техният кораб беше част от конвой с ескорт от военноморски флот и пътуването мина безпрепятствено, с изключение на това, че неколцина загинаха от инфлуенца — новата болест, която вилнееше по целия свят. Храната беше лоша и войниците се шегуваха, че немците са се отказали от подводната война и сега целта им е да победят, като ги изтровят.

Корина чака ден и половина във водите край Брест, на северозападния край на Франция. Дебаркираха на пристанището — претъпкано с хора, превозни средства и запаси, огласяно от гръмки заповеди и ръмжащи двигатели и оживявано от сновящите нетърпеливи офицери и потни докери. Гас направи грешката да попита един сержант каква е причината за забавянето.

— Какво забавяне, господине? — отвърна онзи, като при това успя да придаде на обръщението обидно звучене. — Вчера свалихме пет хиляди човека с всичките им коли, оръжия, палатки и полеви кухни и ги прехвърлихме на железниците и по шосетата. Днеска сваляме още пет хиляди, утре също. Няма забавяне, господине. Действаме адски бързо.

— Казаха ли ти сега? — ухилено измърмори Чък.

Хамали бяха цветнокожи войници. Там, където се налагаше черните и белите войници да ползват общи помещения, имаше проблеми, предизвиквани обикновено от белите от Дълбокия Юг, така че армията най-сетне се предаде. Вместо да смесва хората на фронта, пращаше цветнокожите полкове да работят в тила. Гас знаеше за горчивите оплаквания на войниците негри — и те искаха да се сражават за страната си, като всички други.

По-голямата част от полка напусна Брест с влак. Не ги настаниха в пътнически вагони, а ги натъпкаха във вагоните за добитък. Гас забавляваше войниците с превода на надписа отстрани — „Четиридесет човека или осем коня“. Картечният батальон обаче разполагаше със собствен превоз и така Гас и Чък се отправиха към лагера си южно от Париж по шосе.

В Щатите се бяха обучавали на окопен бой с дървени пушки, а сега имаха истински оръжия и муниции. Като офицери, Гас и Чък получиха полуавтоматични пистолети Колт М1911 с пълнител за седем патрона в дръжката. Преди да потеглят от Щатите, те изоставиха широкополите шапки и ги замениха с по-практичните кепета с характерен надлъжен ръб. Освен това имаха и стоманени каски като британските, във формата на супник.

Сега облечените в сини куртки френски инструктори ги обучаваха как да се бият редом с тежката артилерия — умение, което до момента не беше нужно на американската армия. Гас говореше френски и затова беше неизбежно да го назначат за офицер за свръзка. Двустранните отношения бяха добри, макар французите да се оплакваха, че цената на брендито се е вдигнала след пристигането на американските войничета.

Германската офанзива беше продължила успешно и през април. Лудендорф беше навлязъл толкова дълбоко във Фландрия, че генерал Хейг каза, че британците са притиснати до стената — думи, които разтърсиха американците.

Гас не бързаше да влезе в бой. Чък обаче почваше да губи търпение в тренировъчния лагер. „Защо водим учебни сражения“, искаше да узнае той, „когато трябва да участваме в истински?“ Най-близкият участък на немския фронт се намираше в шампанския град Реймс, северно от Париж. Полковник Уагнър обаче, командир на Гас, каза, че съюзното разузнаване е уверено, че в този сектор няма да има немска офанзива.

Ала това предвиждане на съюзното разузнаване се оказа напълно погрешно.

II

Валтер ликуваше. Жертвите бяха многобройни, но стратегията на Лудендорф действаше. Германците атакуваха там, където противникът беше слаб, придвижваха се бързо и оставяха силните позиции за по-късно. Въпреки някои умни ходове на новия главнокомандващ войските на Антантата, генерал Фош, немците завоюваха територии по-бързо от когато и да било след 1914 година.

Най-големият проблем беше, че настъплението спираше, когато немските войски се натъкнеха на хранителни припаси. Те просто спираха и се хранеха и за Валтер се оказа невъзможно да ги накара да тръгнат, докато не се заситят. Така странно беше да гледа как войниците седят на земята, пият сурови яйца и се тъпчат едновременно с шунка и сладкиши или се наливат с вино, докато около тях падат снаряди, а над главите им свирят куршуми. Валтер знаеше, че и другите офицери преживяват същото. Някои опитваха да заплашват войниците с оръжие, но и това не можеше да накара хората да изоставят храната и да побягнат напред.

Иначе пролетната офанзива беше триумф. Валтер и неговите хора бяха изтощени след четири години война, но същото важеше и за французите и британците, с които се сражаваха.

Третата атака на Лудендорф за 1918 година — след Сома и Фландрия — беше планирана за участъка между Реймс и Соасон. Тук съюзниците държаха хребета Шмен де Дам, „Пътят на госпожите“ — наречен тъй, понеже пътят покрай него бил построен, за да могат дъщерите на Луи XV да посетят някаква своя приятелка.

Окончателното разгръщане на войските беше в неделя, двадесет и шести май, слънчев ден със свеж североизточен ветрец. Валтер отново изпита гордост при вида на колоните войници отправили се към фронтовата линия, на хилядите оръдия, които биваха откарвани на позициите си под непрестанния обстрел на френската артилерия, на телефонните линии, които се прокарваха от командните укрития до батареите.

Тактиката на Лудендорф остана непроменена. Същата нощ, в два часа, хиляди оръдия откриха огън и почнаха да изстрелват газови, осколочни и запалителни снаряди по френските позиции горе на хребета. Валтер със задоволство установи, че стрелбата на французите начаса се разреди. Това означаваше, че немските оръдия поразяват целите си. Съобразно с новите разбирания, баражът беше кратък — в шест без двадесет сутринта престана.

Тогава тръгнаха щурмоваците.

Германците настъпваха нагоре по хълма, ала въпреки това срещнаха слаба съпротива. Валтер остана приятно изненадан, че можа да стигне до пътя по хребета за по-малко от час. Вече беше светло и той видя как французите се изтеглят надолу по склона.

Щурмоваците ги следваха с постоянна скорост, като се съобразяваха с артилерийския бараж, но и така стигнаха до реката Ен в долината преди пладне. Някои селски стопани бяха унищожили жътварките си и бяха изгорили прибраната в хамбарите ранна реколта. Повечето обаче бяха избягали твърде набързо и за фуражирите в ариергарда на немските войски остана богата плячка. За изумление на Валтер отстъпващите французи дори не бяха взривили мостовете над реката Ен. Това подсказваше, че те са в паника.

Следобед петстотинте щурмоваци на Валтер минаха през следващия хребет и се разположиха на лагер на отсрещния бряг на реката Вел. Така само за един ден напреднаха с дванадесет мили.

На следващия ден спряха, за да изчакат подкрепления, на третия ден отново напреднаха и на четвъртия ден, четвъртък, тридесети май, след като от понеделник бяха преодолели удивителните тридесет мили, достигнаха северния бряг на Марна.

Валтер мрачно си припомни, че през четиринадесета година немското настъпление беше спряно тук.

Закле се това да не се повтори.

III

Гас и Американският експедиционен корпус бяха в тренировъчния лагер Шатовилен южно от Париж на тридесети май, когато Трета дивизия получи заповед да помогне с отбраната на Марна. По-голямата част от дивизията почна да се товари на влакове, макар че при разнебитената френска железопътна мрежа тяхното придвижване щеше да отнеме няколко дни. Картечарите на Гас и Чък обаче тръгнаха по шосе веднага.

Гас беше едновременно развълнуван и уплашен. Това не беше като бокса, където съдията налагаше правилата и станеше ли опасно, прекратяваше боя. Как би се държал Гас, когато някой наистина стреля по него? Дали щеше да се обърне и да побегне? Какво би го спряло? Общо взето, той винаги постъпваше логично.

Колите бяха ненадеждни като влаковете — много от тях се повредиха или останаха без гориво. Освен това се бавеха заради цивилните, които се движеха насреща им, бягаха от битката, едни подкарали стада добитък, други — тикащи покъщнината си в разни ръчни колички.

В шест часа вечерта в петък в китния градец Шато-Тиери на петдесет мили източно от Париж, пристигнаха седемнадесет картечници. В лъчите на следобедното слънце местенцето изглеждаше хубаво. Разполагаше се на двата бряга на Марна и два моста свързваха предградието на южния бряг с центъра на града на северния. Французите държаха и двата бряга, ала предните немски отряди вече бяха достигнали северните предели на града.

Батальонът на Гас имаше заповед да разположи оръжията си по южния бряг и да контролира мостовете. Американците имаха тежки картечници Хочкис М1914, разположени на яки триноги и захранвани с ленти с по двеста и петдесет патрона. Имаха още пушечни гранати, които се изстрелваха под ъгъл от четиридесет и пет градуса от двунога и няколко окопни минохвъргачки, от британския модел Стоукс.

Когато слънцето залезе, Гас и Чък тъкмо наглеждаха настаняването на своите взводове между двата моста. По време на обучението не бяха подготвяни да взимат такива решения, та просто трябваше да използват здравия си разум. Гас подбра триетажна постройка с кафене със спуснати кепенци на приземния етаж, разби ключалката на задната врата и се качи по стълбите. От прозорчето на таванския етаж се откриваше ясен изглед отвъд реката и на една улица от отсрещната страна, която вървеше в северозападна посока. Нареди на един екип с тежка картечница да се разположи тук. Очакваше сержантът да му каже, че това е глупава идея, обаче човекът кимна одобрително и изпълни заповедта.

Гас разположи още три картечници на подобни места.

Докато търсеше подходящо укритие за минохвъргачките, се натъкна на един тухлен навес за лодки на брега на реката. Понеже не беше сигурен дали това е в неговия участък, или в този на Чък, тръгна да търси приятеля си, за да провери. Забеляза го на стотина ярда по-нататък по брега, близо до източния мост, да гледа през бинокъла отвъд реката. Направи две крачки към него и тогава се разнесе страшен гръм.

Обърна се по посока на звука. В миг се чуха още няколко оглушителни гърмежа. Разбра, че немската артилерия е открила огън, когато един снаряд се взриви в реката и вдигна същински гейзер.

Отново погледна към мястото, където беше забелязал Чък, само за да види как приятелят му изчезва в експлозия от пръст.

— Иисусе Христе! — продума Гас и хукна натам.

По цялото протежение на южния бряг избухваха снаряди и мини. Войниците се проснаха на земята. Гас се добра до мястото, където беше видял Чък, и се огледа замаяно. Виждаше само камари пръст и камъни. После зърна една ръка, която се подаваше отдолу. Отмести един камък и с ужас видя, че ръката няма тяло.

Дали това беше ръката на Чък? Сигурно имаше как да се определи, ала Гас беше твърде потресен и сега не можеше да разсъждава. С петата на ботуша си безрезултатно разри пръстта. После падна на колене и почна да копае с ръце. Видя жълтеникава якичка с метален диск с надпис „САЩ“.

— О, Боже — изстена Гас. Бързо разкри лицето на Чък. Нямаше движение, нямаше пулс, нито дишане.

Гас се помъчи да си припомни какво трябва да направи сега. На кого трябваше да съобщи за смъртта? С тялото трябваше да се направи нещо, обаче какво? В такива случаи човек се обаждаше на погребалната агенция.

Вдигна поглед и установи, че един сержант и двама ефрейтори го зяпат. На улицата зад тях избухна мина и всички по рефлекс сведоха глави, а после пак се взряха в Гас. Чакаха заповедите му.

Той рязко се изправи и си спомни част от наученото. Не беше негова работа да се занимава с убитите другари, дори не и с ранените. Той беше жив и невредим и неговото задължение беше да се бие. Усети прилив на безразсъден гняв срещу германците, които погубиха Чък. „По дяволите“, рече си Гас, „ще им го върна.“ Спомни си какво правеше преди експлозията: разполагаше оръжията. Трябваше да продължи с това. Сега трябваше да поеме командването и на взвода на Чък.

Обърна се към сержанта на минохвъргачките.

— Забравете навеса за лодки. Прекалено уязвим е.

После посочи през улицата към тесния проход между една винарна и една конюшня.

— Разположете три мортири тук — нареди той.

— Слушам — отвърна сержантът и забърза да изпълни заповедта.

Гас погледна по-нататък по улицата.

— Ефрейтор, виждате ли онзи там равен покрив? Сложете една картечница горе.

— Разрешете, господине, това е автосервиз и може вътре да има резервоар с гориво.

— Прав сте, по дяволите. Отлично наблюдение, ефрейтор. Тогава в кулата на онази църква. Под нея има само книги с химни.

— Тъй вярно, господине, много по-добре е, благодаря.

— Останалите — след мен. Ще се прикрием, докато реша къде да разположа другите оръжия.

Поведе ги през пътя по една странична улица. Тясна алея вървеше зад сградите. В двора на селскостопански магазин избухна снаряд и засипа Гас с гранулиран тор, сякаш за да му напомни, че се намира под обстрел.

Забърза по алеята, като се стараеше при всяка възможност да се прикрива от стрелбата зад стените, крещеше заповеди на подофицерите и разполагаше картечниците в най-високите и най-здравите наглед постройки, а минохвъргачките — из градините между къщите. От време на време хората му правеха предложения или изразяваха несъгласие. Той ги изслушваше и решаваше бързо.

Бързо падна мрак и задачата на Гас и хората му стана по-трудна. Немските снаряди връхлитаха като буря над градеца и повечето от тях бяха точно прицелени в американските позиции на южния бряг на реката. Няколко сгради бяха разрушени, та крайбрежната улица заприлича на уста, пълна с потрошени зъби. За първите няколко часа на артилерийския обстрел Гас загуби три картечници.

Чак в полунощ успя да се върне в щаба на батальона в една фабрика за шевни машини през няколко улици в южна посока. Полковник Уагнър и френският му колега разглеждаха вглъбено едромащабна карта на града. Гас докладва, че всички картечници на неговия взвод и на взвода на Чък са разположени.

— Добра работа, Дюър — отвърна полковникът. — Вие добре ли сте?

— Тъй вярно — рече Гас, озадачен и малко обиден, задето полковникът може би не вярва, че той има куража за тази работа.

— Просто питам, понеже целият сте в кръв.

— Така ли? — Гас сведе поглед и установи, че наистина по предницата на униформата му има доста съсирена кръв. — Чудя се откъде може да се е взела.

— Както се вижда, от лицето Ви. Имате неприятна рана.

Гас опипа страната си и потрепери, когато пръстите му докоснаха оголената плът.

— Не знам кога е станало — рече той.

— Идете в лазарета да почистят раната.

— Не е сериозно, господин полковник. По-добре да…

— Изпълнявайте, лейтенант. Ще стане сериозно, ако се инфектира — отговори полковникът и тънко се усмихна. — Не искам да Ви загубя. Явно от Вас ще излезе полезен офицер.

IV

Следващата сутрин, в четири часа, немците почнаха да изстрелват снаряди с газ. Валтер и щурмоваците му приближиха северния край на градчето по зазоряване и очакваха съпротивата на френските войски да е все така слаба, както през изминалите два месеца.

Биха предпочели да подминат Шато-Тиери, но се оказа невъзможно. Железопътната линия за Париж минаваше оттук, освен това имаше два важни моста над реката. Трябваше да превземат този град.

Големите ниви отстъпиха на къщици и дребни стопанства, които преминаха в павирани улици и градини. Когато Валтер приближаваше към първата от двуетажните къщи, от един висок прозорец почна картечна стрелба и куршумите заваляха в краката му като дъждовни капки върху локва. Той се хвърли зад някаква ниска ограда в зеленчукова леха и се затъркаля, докато не намери прикритие зад едно ябълково дърво. Пръснаха се и всички негови войници, с изключение на двама, които паднаха на улицата. Единият не помръдваше, а другият стенеше от болка.

Валтер погледна зад гърба си и забеляза фелдфебел Шваб.

— Вземете шест човека, открийте задната врата на тази къща и унищожете картечното гнездо — нареди Валтер и после даде задачи на лейтенантите. — Фон Кесел, мини още една пресечка на запад и влез в града оттам. Фон Браун, на изток с мен.

Избягваше улиците и минаваше през проходите и задните дворове, но кажи-речи във всяка десета къща имаше стрелци с пушки и картечници. Валтер с тревога осъзна, че се е случило нещо, което е върнало на французите бойния дух.

Цяла сутрин щурмоваците се биха за всяка къща и понесоха тежки загуби. От тях не се очакваше да действат така и да проливат кръв за всеки метър. Бяха обучени да следват посоката на най-слабото съпротивление, да проникват дълбоко зад линията на противника и да разрушават съобщенията му, така че войските на фронта да останат деморализирани и без водачество и бързо да се предадат на настъпващата пехота. Ала тази тактика се провали и сега щурмоваците водеха тежък близък бой с противник, който явно се беше възстановил.

Все пак напредваха и по пладне Валтер вече стоеше сред руините на средновековния замък, който беше дал името на градеца. Замъкът се издигаше на един хълм, а в подножието му се намираше кметството. Оттук тръгваше главната улица и след около двеста и петдесет ярда стигаше до мост с два свода над реката Марна. На изток, на петстотин ярда нагоре по течението, беше железопътният мост — единственото друго място, където реката можеше да се прекоси.

Всичко това се виждаше с просто око. Валтер извади бинокъла и го фокусира върху противниковите позиции на южния бряг на реката. Там войниците се разкриваха безгрижно, знак, че са новобранци — ветераните винаги се стараеха да останат незабелязани. Валтер забеляза, че са млади, енергични, добре хранени и добре облечени. Освен това той с изумление видя, че униформите им не са сини, а жълтеникави.

Тези войници бяха американци.

V

Следобед французите се изтеглиха на северния бряг на реката и Гас оползотвори оръжията си — над главите на французите засипа настъпващите немци с картечен огън и мини. Американските оръжия пращаха вихър от куршуми по правите улици на Шато-Тиери, които вървяха в посока от север на юг, и те станаха смъртоносни. Въпреки това Гас виждаше как немците напредват безстрашно от банката към кафенето, от алеята към входа на магазина и изтласкват французите заради по-голямата си численост.

Докато следобедът се превръщаше в кървавочервена вечер, Гас гледаше през един висок прозорец как разбитите французи отстъпват към западния мост. На северния му край за последен път заеха позиция и я удържаха, докато аленото слънце се спущаше зад хълмовете на запад. После се здрачи и те се оттеглиха по моста.

Малък немски отряд видя какво става и се впусна да преследва французите. Гас ги забеляза на моста — сивите им униформи едва се виждаха в сивкавия здрач. После мостът се взриви. Гас разбра, че французите са се подготвили да го вдигнат във въздуха. Разлетяха се тела и северният свод на моста се превърна в камара камъни и рухна в реката.

Настана тишина.

Гас легна на един сламеник в щаба и подремна за пръв път от почти две денонощия. Събуди го немският бараж на зазоряване. Все още със замътен поглед, Гас изтича от фабриката към брега. В бисерната светлина на юнското утро той видя как немците са заели целия северен бряг на реката и обстрелват от адски близко разстояние американските позиции на южния.

Гас нареди хората, които са будували цяла нощ, да бъдат сменени от такива, които са отпочинали малко. После мина от позиция на позиция, като все се придържаше зад сградите, които излизаха на брега. Предлагаше начини за подобряване на прикритието — как някоя картечница да се премести зад по-тесен прозорец, как стрелците да се предпазват от летящите отломки с листове гофрирана ламарина, или как да се трупат камари трошляк от двете страни на картечницата. Ала най-добрият начин хората му да се защитят беше да направят живота на противниковите стрелци невъзможен.

— Дайте на копелетата да се разберат — казваше Гас.

Войниците откликваха с готовност._ Хочкис_ даваше по четиристотин и петдесет изстрела в минута, а обхватът му беше четиристотин ярда, така че картечницата беше много ефективна за обстрел на отсрещния бряг на реката. Минохвъргачката Стоукс не вършеше такава работа — траекторията й беше параболична, предназначена за окопен бой, когато прекият огън беше безполезен. Пушечните гранати обаче бяха особено разрушителни на близко разстояние.

Противниците се биеха като боксьори в бъчва. Непрестанният шум на стрелбата беше направо оглушителен. Сградите рухваха, ранените войници крещяха от болка, омазаните с кръв санитари търчаха от брега към лазарета и обратно, а бегачите носеха още боеприпаси или пък кани с горещо кафе на уморените артилерийски разчети.

През този ден Гас някак механично отбеляза, че не се страхува. Не се замисляше често за това — имаше прекалено много работа. По пладне, докато стоеше в лавката във фабриката за шевни машини и се наливаше със сладко кафе с мляко вместо обяд, той за кратко се удиви на тази непозната личност, в която се беше превърнал. Сякаш Гас Дюър наистина можеше да тича от сграда в сграда по време на артилерийски обстрел и да крещи на хората си да дадат на копелетата да се разберат? Същият човек по-рано се боеше, че ще изгуби присъствие на духа и ще избяга от сражението. А когато то почна, той едва се замисляше за собствената си безопасност, понеже беше прекалено зает с опасността за войниците. И как стана това? После дойде един ефрейтор и доложи, че отрядът му загубил специалния ключ, който се ползва за смяна на прегрелите дула на картечниците, така че Гас глътна остатъка от кафето и хукна да реши проблема.

Вечерта наистина преживя един тъжен момент. Беше сумрачно и той случайно погледна през строшения кухненски прозорец към онова място на брега, където Чък Диксън загина. Вече не беше потресен от изчезването му във взрива — през последните три дни се беше нагледал на още много смърт и разруха. Сега беше потресен от друго: даде си сметка, че някой ден ще се наложи да говори за този страшен миг с родителите на Чък, Албърт и Емелин, притежатели на банка в Бъфало, и с младата му съпруга Дорис. Тя толкова се противеше на влизането на Америка във войната — навярно се боеше точно от нещо такова. И какво щеше да им каже Гас? „Чък се сражава храбро.“ А Чък въобще не се сражава — той загина в първата минута на първата битка, без да е дал и един изстрел. Нямаше никакво значение дали е бил страхливец — резултатът пак щеше да е същият. Просто животът на Чък беше пропилян напразно.

Докато Гас умислено се взираше в онова място, погледът му беше привлечен от някакво раздвижване на железопътния мост.

Сърцето му прескочи. Към отсрещния край на моста се придвижваха хора. Сивите им униформи едва се различаваха в полумрака. Те несръчно подтичваха край линията, препъваха се в траверсите и чакъла. Каските им приличаха на кофи. Носеха пушките си преметнати през рамо. Германци.

Гас притича към най-близкото картечно гнездо, зад зида на една градина. Картечарите не бяха забелязали противниковия отряд. Гас потупа стрелеца по рамото.

— Огън по моста! — викна той. — Погледни — немци!

Картечарят насочи дулото към новата цел.

Гас се обърна към един войник.

— Бегом в щаба. Докладвай за проникване на неприятеля на източния мост. Бързо! Бързо!

После намери сержанта и му нареди:

— Погрижете се всички да стрелят по моста. Действайте!

Гас тръгна на запад. Тежките картечници не се местеха лесно — Хочкис тежеше осемдесет и осем фунта заедно с триногата — обаче той нареди на всички гренадири и на екипите на минохвъргачките да заемат нови позиции, откъдето да отбраняват моста.

Германците почнаха да падат покосени, обаче бяха решителни и продължаваха да прииждат. През бинокъла Гас видя един висок майор, който му се стори познат. Чудеше се дали не са се срещали преди войната. В това време немският майор беше улучен и падна на земята.

Страховит артилерийски обстрел поддържаше немците. Сякаш всички оръдия на северния бряг бяха насочени към южния край на железопътния мост, където се трупаха американците. Гас видя как неговите войници падат един след друг. Успя обаче да замени всеки убит или ранен картечар с нов и така в стрелбата почти нямаше прекъсвания.

Немците спряха да тичат и се прикриха зад телата на мъртвите си другари. Най-дръзките продължиха напред, ала нямаше къде да се скрият и бързо биваха поразени.

Стъмни се, но това не промени нещата — стрелбата продължи с пълна сила. Противниците се превърнаха в смътни силуети, осветявани от проблясъците на пушките и взривяването на снарядите. Гас премести някои картечници на нови позиции, понеже беше почти сигурен, че този опит за минаване по моста не е измама, целяща да прикрие прекосяването на реката на друго място.

Нито една от страните не можеше да надделее. Най-сетне немците почнаха да се изтеглят.

Като забеляза санитарите на моста, Гас нареди на хората си да прекратят стрелбата.

В отговор и немската артилерия замлъкна.

— Боже милостиви, май ги отблъснахме — рече Гас, без да се обръща към някого конкретно.

VI

Пищялната кост на Валтер беше счупена от американски куршум. Лежеше на железопътната линия и се измъчваше от болката, но му стана още по-зле, когато видя, че хората му отстъпват и чу, че оръдията млъкват. Тогава разбра, че се е провалил.

Когато го вдигнаха на носилката, Валтер извика от болка. Лошо беше за духа на бойците да чуват виковете на ранените, обаче не можа да се въздържи. Пренесоха го с друсане по линията и през града до лазарета, където някой му даде морфин и той загуби съзнание.

Събуди се с шина на крака. Питаше всеки, който минеше край леглото му, за хода на битката, но не можа да получи подробности, докато не се появи Готфрид фон Кесел да позлорадства над раната му. Готфрид съобщи, че германската армия се беше отказала да прекоси Марна при Шато-Тиери. Навярно щяха да опитат другаде.

На другия ден, току преди да го качат на влака за дома, Валтер научи, че основната част на американската Трета дивизия е пристигнала и е заела позиции по целия южен бряг на Марна.

Друг ранен му разказа за кървавото сражение в една гора близо до града, наречена Боа дьо Бело. И двете страни дали много жертви, обаче американците победили.

В Берлин вестниците продължаваха да пишат за германските победи, ала линиите на картите не се приближаваха към Париж. Така Валтер стигна до горчивото заключение, че пролетната офанзива се е провалила. Американците бяха пристигнали твърде бързо.

Когато го изписаха от болницата, Валтер се прибра в старата си стая у дома, за да се възстановява.

На осми август в Амиен Антантата използва в нападението петстотин от новите „танкове“. Тези бронирани машини имаха много недостатъци, но не можеха да бъдат спрени. Така британците напреднаха с осем мили само за един ден.

Някакви си осем мили. Но Валтер допускаше, че вълната се е обърнала, а по лицето на баща си можеше да прочете, че и старецът мисли същото. Вече никой в Берлин не говореше за спечелване на войната.

Една вечер в края на септември Ото се прибра в такъв вид, като че някой беше умрял. От вродената му енергичност не беше останало нищо. Валтер даже се питаше дали няма да заплаче.

— Кайзерът се върна в Берлин — рече Ото.

Валтер знаеше, че кайзер Вилхелм се намира в главната квартира на армията в белгийския курортен град Спа.

— Защо се е върнал?

Ото почти зашепна, сякаш не можеше да изрече онова, което имаше да съобщава, с нормален глас.

— Лудендорф иска примирие.

Тридесет и втора глава

Октомври 1918 година

I

Мод обядва с приятеля си лорд Ремарк, служител в министерството на войната, в Риц. Джони носеше нова жилетка с цвят на лавандула.

— Наистина ли войната свършва? — попита тя над вареното.

— Всички така мислят — отговори Джони. — Тази година немците дадоха седемстотин хиляди жертви. Не могат да продължат.

Мод тъжно се питаше дали Валтер не е един от тези седемстотин хиляди. Тя знаеше, че може да е мъртъв, и тази мисъл стоеше като ледена буца в гърдите й, на мястото на сърцето. Нямаше вест от него след онзи идиличен втори меден месец в Стокхолм. Предполагаше, че службата му вече не го води в неутрални страни, откъдето би могъл да пише. Ужасната истина беше, че той най-вероятно се е върнал на бойното поле за последната и решителна офанзива на Германия.

Подобни мисли бяха страховити, ала реалистични. Толкова много жени бяха загубили обичаните от тях хора — съпрузи, братя, синове, годеници. Всички бяха преживели четири години, през които такива трагедии се случваха всеки ден. Вече не беше възможно човек да е прекален песимист. Скръбта беше нормалното.

Мод побутна чинията за супа настрани.

— Има ли друга причина да се надяваме на мир?

— Да. Германия има нов канцлер и той е писал на президента Уилсън с предложение за примирие на основата на прочутите уилсънови Четиринадесет точки.

— Обнадеждаващо! Уилсън съгласил ли се е?

— Не. Отговорил, че Германия първо трябва да се изтегли от всички завладени територии.

— Какво мисли нашето правителство?

— Лойд Джордж е бесен. Германците се държат с Уилсън като със старши партньор в съюза, а пък самият Уилсън действа, сякаш могат да сключат мир, без да се консултират с нас.

— Това има ли значение?

— Опасявам се, че има. Нашето правителство не е непременно съгласно с Четиринадесетте точки.

Мод кимна.

— Предполагам, че сме против пета точка, за колониалните народи, които трябва да имат думата в своето управление.

— Точно така. Ами Родезия, а Барбадос, а Индия? Не може да се очаква от нас да искаме разрешението на местните, преди да ги цивилизоваме. Американците са много, много либерални. Освен това сме твърдо против втора точка, за свободата на мореплаването във военно и в мирно време. Мощта на Великобритания се основава на флота. Не бихме могли да доведем Германия до глад и отстъпление, ако не ни беше позволено да блокираме немската търговия по море.

— А какво е отношението на французите?

Джони се подсмихна.

— Клемансо каза, че Уилсън се мъчи да надмине Всемогъщия. „Сам Господ даде само десет точки“, рече той.

— Аз съм с впечатлението, че повечето обикновени британци всъщност харесват Уилсън и неговите точки.

Джони кимна.

— А европейските държавници надали могат да кажат на американския президент да престане да миротворства.

На Мод така й се искаше да вярва, че се плашеше от себе си. Каза си, че не бива да се радва още. Сигурно предстояха много горчиви разочарования.

Келнерът поднесе писия Валеска и възхитено огледа жилетката на Джони.

Мод заговори за другата си тревога.

— Какво чуваш от Фиц?

Мисията му в Сибир беше секретна, но той се беше доверил на Мод и Джони я осведомяваше.

— Онзи казак се оказа разочарование. Фиц сключи договор с него и известно време му плащахме, но той всъщност е само дребен главатар. Фиц обаче остава с надеждата да насърчи русите да свалят болшевиките. А междувременно Ленин премести своето правителство от Петроград в Москва, понеже се бои от инвазия и там ще се чувства в по-голяма безопасност.

— Дори и болшевиките да бъдат свалени от власт, дали новият режим ще поднови войната с Германия?

— Реалистично? Не — отвърна Джони и отпи глътка Шабли. — Обаче много силни хора в британското правителство просто мразят болшевиките.

— Защо?

— Режимът на Ленин е жесток.

— Жесток беше и режимът на царя, но Уинстън Чърчил не кроеше планове да го свали.

— Те тайно се боят, че ако болшевизмът успее там, после ще дойде и тук.

— Ако успее, то защо да не дойде?

Джони сви рамене.

— Не можеш да очакваш от хора като брат ти да гледат така на нещата.

— Не мога — рече Мод. — Питам се как ли е той?!

II

— Ние сме в Русия! — заяви Били Уилямс, когато корабът им пристана и той чу гласовете на докерите. — Какво търсим в Русия, по дяволите?

— Как е възможно да сме в Русия? — попита Томи Грифитс. — Русия е на изток, а ние плавахме на запад със седмици.

— Обиколили сме половината свят и сме дошли от другата страна.

Томи не беше убеден. Приведе се над релинга и се заоглежда.

— Хората приличат малко на китайци — установи той.

— Ама говорят на руски. Приказват като онзи коняр Петков дето измами братята Понти на карти и после драсна.

Томи се вслуша.

— Да, прав си. Е, и през ум не ми е минавало.

— Това ще да е Сибир — рече Били. — Нищо чудно, че е такъв адски студ.

След няколко минути научиха, че са във Владивосток.

Хората почти не обръщаха внимание на Приятелите от Абъроуен, които се отправиха с маршова стъпка през града. Тук бездруго имаше хиляди униформени. Повечето бяха японци, но имаше и американци, чехи и други. Владивосток беше натоварено пристанище, по широките булеварди вървяха трамваи, имаше модерни хотели и театри, и стотици магазини. „Прилича на Кардиф“, помисли Били, „обаче е по-студено.“

Когато стигнаха в казармата, завариха там батальон стари лондончани, докарани тук от Хонг Конг. „Логично е да пратят старите чешити на такова място“, прецени Били. Но и ядрото на абъроуенци, макар понамалели заради жертвите, се състоеше от корави ветерани. Кой ли дърпаше конците, та да ги изтеглят от Франция и да ги пратят на другия край на света?

Скоро разбра кой. След вечеря бригадният генерал, видимо спокоен мъж пред пенсия, каза на войниците, че към тях ще се обърне полковник граф Фицхърбърт.

Капитан Гуин Евънс, собственикът на универсалните магазини, донесе дървен сандък от консерви свинска мас и Фиц се покатери върху него — не без затруднение заради ранения крак. Били го наблюдаваше без съчувствие. Пазеше състраданието си за Пю Чукана и многото други осакатени бивши миньори, които бяха пострадали, докато копаеха въглищата на графа. Фиц беше самодоволен, високомерен и безмилостен експлоататор на обикновените мъже и жени. Жалко, че немците го простреляха в крака, а не в сърцето.

— Нашата мисия има четири цели — подхвана той и извиси глас, за да го чуят шестстотинте войници. — Първо, ние сме тук, за да защитим нашата собственост. Когато излязохте от пристанището и минахте край страничните линии на железницата, сигурно забелязахте голям склад за припаси, охраняван от войници. Това десетакрово пространство съдържа шестстотин хиляди тона муниции и други военни припаси, пратени тук от Великобритания и Съединените щати, докато русите бяха наши съюзници. Сега, когато болшевиките сключиха мир с Германия, ние не искаме в техните ръце да попаднат патроните, за които е платил нашият народ.

— Това е безсмислено — рече Били достатъчно високо, та Томи и останалите наоколо да го чуят. — Защо не откараха припасите у дома, вместо да водят нас тук?

Фиц раздразнено хвърли поглед по посока на шума, но продължи.

— Второ, в тази страна има много чешки националисти. Някои са военнопленници, други са работили тук преди войната. Те са се организирали в Чешки легион и опитват да вземат кораб от Владивосток и да се присъединят към нашите войски във Франция. Болшевиките ги тормозят. Нашата работа е да им помогнем да заминат. Местните казашки предводители ще ни съдействат в това.

— Казашки предводители ли? — обади се Били. — Кого се опитва да залъже? Та те са проклети разбойници.

Фиц отново чу несъгласието. Този път капитан Евънс се ядоса и прекоси столовата, за да застане по-близо до Били и съседите му.

— В Сибир има осемстотин хиляди австрийски и германски военнопленници, които бяха освободени след сключването на мира. Трябва да им попречим да се завърнат на бойното поле в Европа. Накрая, ние подозираме, че германците са хвърлили око на нефтените находища в Баку в южна Русия. Не бива да получават достъп до тези залежи.

— Имам усещането, че Баку е доста далеч оттук — рече Били.

— Войници, имате ли някакви въпроси? — приветливо попита бригадният генерал.

Фиц го изгледа свирепо, ала вече беше твърде късно.

— Не съм чел нищо такова във вестниците — заяви Били.

— Подобно на много военни мисии — отговори Фиц, — и тази е секретна и на вас няма да ви бъде разрешено да съобщавате в писмата си до дома къде се намирате.

— Ние в състояние на война ли сме с Русия, господин полковник?

— Не, не сме. — Фиц преднамерено отклони поглед от Били. Навярно си спомни как той се оказа по-убедителен от него на събранието относно мирните преговори в евангелския параклис „Голгота“. — Има ли някой освен сержант Уилямс други въпроси?

— Опитваме ли да свалим болшевишкото правителство? — настоя Били.

Войниците почнаха да мърморят гневно. Мнозина симпатизираха на революцията.

— Няма болшевишко правителство. — Фиц се ядосваше все повече. — Режимът в Москва не е признат от Негово кралско величество.

— Нашата мисия одобрена ли е от парламента?

Бригадният генерал се попритесни — той не беше очаквал такива въпроси — и капитан Евънс се намеси:

— Достатъчно, сержант. Нека и другите се изкажат.

Фиц обаче не беше достатъчно хитроумен да премълчи. Явно не допускаше, че уменията в спора, които Били беше усвоил от своя баща, радикален неконформист, може да са по-добри от неговите.

— Военните мисии се одобряват от министерството на войната, а не от парламента — рече той.

— Следователно тази мисия е държана в тайна от нашите избрани представители! — ядно отвърна Били.

— Леко, леко, момче — тревожно прошепна Томи.

— По необходимост — каза Фиц.

Били пренебрегна съвета на Томи — вече беше прекалено ядосан. Изправи се и с ясен и силен глас попита:

— Господин полковник, това което ние правим, законно ли е?

Фиц пламна и Били разбра, че попадението му е било точно.

— Разбира се…

— Ако нашата мисия не е одобрена от британския народ или от руския народ — прекъсна го Били, — как може тя да е законна?

— Седнете, сержант — намеси се капитан Евънс. — Това тук не е някое от вашите проклети лейбъристки събрания. Още една дума и ще бъдете наказан.

Били си седна доволен. Беше казал каквото искаше.

Фиц продължи:

— Ние бяхме поканени тук от Всерусийското временно правителство. Неговото изпълнително тяло е една петчленна директория със седалище в Омск, в Западен Сибир. И тъкмо в Омск — довърши той — ще идете вие оттук.

III

Беше сумрачно. Лев Пешков чакаше и трепереше на една товарителна площадка във Владивосток, на самия край на Транссибирската железница. Над лейтенантската си униформа носеше шинел, ала Сибир беше най-студеното място, където беше стъпвал през живота си.

Беснееше, задето е в Русия. Преди четири години имаше късмета да избяга оттук и още по-големия късмет да се ожени за момиче от богато американско семейство. И сега се върна — заради едно момиче. „Какво ми има“, питаше се той, „защо все не съм доволен?“

Отвори се една врата и от склада излезе теглена от муле каруца. Лев скокна на капрата до британския войник, който караше.

— Живо-здраво, Сид — поздрави Лев.

— Пай се — отвърна Сид. Беше мършав човек на четиридесетина години, вечно с цигара в уста и с преждевременно сбръчкано лице. Неговият кокни беше доста по-различен от акцента в южен Уелс или в северната част на щата Ню Йорк. В началото на Лев му беше трудно да го разбира.

— У тебе ли е уискито?

— Не бе. Само кутии какао.

Лев се завъртя, приведе се над каруцата и дръпна крайчеца на брезента. Беше почти сигурен, че Сид се шегува. Видя кашон с надпис „Шоколад и какао Фрай.“

— Не се търси много от казаците.

— Виж отдолу.

Лев отмести кашона и видя друг етикет — „Тийчърс Хайланд Крийм — съвършенството на шотландското уиски“.

— Колко са? — попита той.

— Дванайсет кашона.

— По-добро е от какаото — заключи Лев и покри кашона.

Упъти Сид вън от центъра на града. Час по час проверяваше дали не ги следят и щом срещнеха старши офицер от американската армия, почваше да гледа тревожно, ала никой не ги разпитва. Владивосток беше пълен с бежанци от болшевишката власт, повечето от които носеха много пари. Харчеха ги, сякаш иде краят на света. Може би това беше истината за мнозина от тях. В резултат магазините бяха оживени, а улиците гъмжаха от каруци със стока като тази на Сид и Лев. Понеже в Русия имаше недостиг на всякакви стоки, повечето от нещата за продан или бяха внесени контрабандно от Китай, или бяха откраднати от военните, както беше с уискито на Сид.

Лев съгледа жена с малко момиченце и се замисли за Дейзи. Детето му липсваше. Вече ходеше, говореше и изучаваше света. Личицето й топеше сърцата на всички, дори и на Йосиф Вялов. Лев не я беше виждал от шест месеца. Дейзи сега беше на две годинки и половина и със сигурност се беше променила в негово отсъствие.

Липсваше му и Марга. Сънуваше я. Сънуваше как голото й тяло се извива около неговото в леглото. Тъкмо заради нея имаше неприятности с тъста си и се озова в Сибир, но въпреки това копнееше да я види пак.

— Имаш ли някаква слабост, Сид? — попита Лев. Нужно му беше да завърже по-близко приятелство с мълчаливия си спътник. Партньорите в престъпленията трябваше да си имат доверие.

— Не. Само парите.

— А имал ли си неприятности заради кражбите?

— Всъщност не. Окошариха ме един път, ама само за половин година.

— Моята слабост пък са жените.

— Верно?

Лев беше свикнал с английската привичка въпросът да се задава след отговора.

— Да. Не мога да им устоя. Имам потребност да вляза в нощен клуб с хубаво момиче под ръка.

— Тъй ли?

— Тъй. Не мога да се удържа.

Каруцата влезе в пристанищен квартал — черни улици, моряшки жилища, никакви имена и адреси. Сид видимо се изнерви.

— Имаш оръжие, нали? — попита Лев.

— Не. Само това — отвърна Сид, разтвори дрехата си и показа затъкнатия в колана грамаден пистолет с дуло, дълго цяла стъпка.

Лев не беше виждал подобно оръжие.

— Това пък какво е?

— Уебли-Марс. Най-мощният пистолет в света. Голяма рядкост.

— Не е нужно да стреляш, само го размахай и ще подплашиш хората до смърт.

В този квартал не се плащаше на никой за чистене на снега, та каруцата следваше старите коловози или се пързаляше по леда в по-рядко използваните улички. Престоят в Русия накара Лев да се замисли за брат си. Не беше забравил обещанието да прати на Григорий пари за билет до Америка. Печелеше добре, продавайки на казаците откраднатото от армията. След днешната сделка щеше да разполага с достатъчно пари за пътуването на брат си.

Много лоши неща беше свършил през краткия си живот, но ако успееше да се отплати на Григорий, щеше да му поолекне.

Свиха в една уличка и минаха зад някаква ниска постройка. Лев отвори един от кашоните и извади бутилка уиски.

— Ти стой тука и пази стоката — рече той на Сид. — Иначе ще изчезне, докато се върнем.

— Не бой се — отговори Сид, ала изглеждаше притеснен.

Лев бръкна под шинела да провери своя полуавтоматичен четиридесет и пет калибров Колт, после влезе през задната врата.

Сградата беше от онези места, които в Сибир минаваха за кръчми. Имаше малка стая с няколко стола и една маса. Нямаше тезгях, а през отворената врата се влизаше в мръсна кухня с рафт с шишета и бъчва. Край огъня седяха трима мъже в опърпани кожени дрехи. Лев познаваше разположилия се в средата. Мъжът му беше известен като Сотник. Торбестите му панталони бяха пъхнати в ботуши за езда. Имаше високи скули и тесни очи и се кипреше със засукани мустаци и пищни бакенбарди. Лицето му беше зачервено и набраздено от живота на открито. Можеше да е на всякаква възраст между двадесет и пет и петдесет и пет години.

Лев се здрависа с всички. Отпуши бутилката и един от присъстващите — може би кръчмарят — донесе четири различни чаши. Лев щедро наля и всички отпиха.

— Това е най-доброто уиски на света — подхвана той на руски. — Правят го в една страна, студена като Сибир, където водата в планинските потоци е чист разтопен сняг. Жалко само, че е толкова скъпо.

— Колко струва? — попита Сотник с безизразно лице.

Лев не възнамеряваше да го оставя да почне да се пазари отново.

— Толкова, на колкото ти се съгласи вчера. В златни рубли и нищо друго.

— Колко бутилки?

— Сто четиридесет и четири.

— И къде са?

— Наблизо.

— Трябва да внимаваш. Тука гъмжи от крадци.

Това би трябвало да е предупреждение за опасност. Лев предположи, че двусмислието е умишлено.

— Знам за крадците. Аз съм един от тях — отговори той.

Сотник хвърли поглед на двамата си другари и след малко се разсмя. Разсмяха се и те.

Лев пак наля.

— Не се тревожи. Уискито ти е на сигурно място — зад дулото на пистолет. — Това също беше двусмислица. Можеше да е както успокоение, така и закана.

— Хубаво — каза Сотник.

Лев допи питието и погледна часовника си.

— Скоро насам ще мине патрул на военната полиция — излъга той. — Трябва да вървя.

— Още по едно — настоя Сотник.

Лев се изправи.

— Искаш ли уискито? — попита той, като остави раздразнението му да си проличи. — Лесно мога да го продам и на друг. — Това вече беше истина. Човек винаги можеше да продаде алкохол.

— Взимам го.

— Парите на масата.

Сотник вдигна дисагите си от пода и почна да отброява монети от по пет рубли. Бяха се спазарили за шестдесет рубли за дузина бутилки. Сотник бавно редеше парите, докато не струпа дванадесет купчинки по дванадесет монети. Лев реши, че човекът всъщност не може да преброи до сто четиридесет и четири.

Когато привърши, погледна Лев. Лев кимна. Сотник върна парите в дисагите.

Излязоха навън. Сотник носеше и дисагите си. Беше паднала нощ, обаче имаше луна и се виждаше ясно.

— Стой в каруцата и внимавай — рече Лев на Сид на английски. Това беше опасният момент в незаконните сделки — купувачът можеше да грабне стоката и да си задържи парите. Лев не искаше да рискува и да загуби парите за билета на Григорий.

Отметна покривалото на каруцата, отмести три кашона какао и разкри уискито. Извади един кашон и го остави на земята в краката на Сотник.

Останалите казаци приближиха каруцата и се пресегнаха да вземат следващия кашон.

— Не — отсече Лев. — Торбата.

Настана продължително мълчание.

На капрата Сид отгърна дрехата си, за да покаже пистолета.

Сотник подаде дисагите на Лев.

Лев надзърна, но реши да не брои парите отново. Щеше да забележи, ако Сотник беше опитал тайно да измъкне някоя монета. Предаде торбата на Сид и помогна на купувачите да разтоварят каруцата.

Стисна ръцете на всички и тъкмо се канеше да се качи до Сид, когато Сотник го спря.

— Гледай — рече той и посочи отворения кашон. — Липсва една бутилка.

Тя се намираше на масата в кръчмата, както Сотник сам знаеше. Защо се мъчеше да предизвика скарване тъкмо сега? Това беше опасно.

— Дай една златна монета — каза Лев на Сид на английски.

Сид отвори дисагите и подаде една монета.

Лев я закрепи върху стиснатия си юмрук, после я подхвърли във въздуха. Докато монетата се въртеше и падаше, а Сотник механично се пресегна да я улови, Лев скокна на капрата.

Сид изплющя с камшика.

— Бог с вас — провикна се Лев, когато каруцата тръгна. — И като ви притрябва още уиски, кажете ми.

Мулето изтрополи през двора и излезе на улицата. Лев си отдъхна.

— Колко взехме? — поинтересува се Сид.

— Колкото искахме. По триста и шейсет рубли за всеки. Без пет. Аз ще взема по-малко. Имаш ли торба?

Сид измъкна голяма кожена кесия. Лев отброи седемдесет и две монети и ги пусна вътре.

Сбогува се със Сид и скочи от каруцата близо до квартирата на американските офицери. Докато крачеше към стаята си, го спипа капитан Хамънд.

— Пешков! Къде беше?

На Лев му се щеше да не мъкне казашки дисаги с триста петдесет и пет рубли вътре.

— Малко да поогледам, господин капитан.

— Тъмно е!

— Затова и се върнах.

— Търсихме те. Полковникът има нужда от теб.

— Веднага, господине. — Лев продължи към стаята си, за да се отърве от дисагите, обаче Хамънд се обади:

— Кабинетът на полковника е натам.

— Слушам — отвърна Лев и се върна.

Полковник Малкъм не харесваше Лев. Той беше професионален военен, а не от рекрутираните по време на войната. Усещаше че Лев не споделя типичния за американската армия стремеж към съвършенство, и беше прав — сто и десет процента, както той сам би се изразил.

Лев се замисли дали да не остави торбата на пода пред вратата на полковника. Парите обаче бяха прекалено много, та да допусне да се търкалят така.

— Къде беше, по дяволите? — подхвана го полковникът веднага.

— Разглеждах града, господин полковник.

— Преназначавам те. Нашите британски съюзници имат нужда от преводачи и ме помолиха да те пратя при тях.

Това звучеше добре.

— Слушам.

— Заминаваш с тях за Омск.

Това вече не беше толкова добре. Омск се намираше на четири хиляди мили оттук, във варварското сърце на Русия.

— За какво, господин полковник?

— Те ще те осведомят.

Лев не искаше да заминава. Това беше прекалено далеч от дома.

— Искате да замина доброволно ли, господин полковник?

Полковникът се поколеба. Лев разбра, че задачата наистина е доброволна, доколкото това беше възможно във войската.

— Отказваш ли назначението? — заплашително попита полковникът.

— Само ако е доброволно, господин полковник, разбира се.

— Сега ще ти обясня какво е положението, лейтенант. Ако тръгнеш доброволно, няма да ти наредя да отвориш оная торба и да ми покажеш какво има вътре.

Лев изруга наум. Нямаше какво да направи. Проклетият полковник беше прекалено проницателен. А в дисагите се намираха парите за Григорий.

„Омск“, рече си той. „По дяволите.“

— С радост ще замина, господине.

IV

Етел се качи в жилището на Милдред. Мястото беше чисто, но разхвърляно — по пода лежаха играчки, в пепелника гореше цигара, а пред печката се сушаха кюлоти.

— Можеш ли довечера да гледаш Лойд? — попита тя. Двамата с Бърни щяха да отидат на събрание на Лейбъристката партия. Лойд вече беше почти на четири години и можеше да излезе от леглото и да тръгне да се разхожда, ако не го наглеждат.

— Разбира се — отговори Милдред. Често си гледаха децата една на друга вечер. — Имам писмо от Били — додаде тя.

— Той добре ли е?

— Да. Обаче според мен не е във Франция. Не пише нищо за окопите.

— Значи трябва да е някъде в Близкия Изток. Питам се видял ли е Йерусалим. — В края на предходната година Светият град беше превзет от британските войски. — Тате ще е доволен, ако е така.

— Има съобщение за теб. Казва, че ще ти пише по-нататък, но да ти предам, че… — Тя бръкна в джоба на престилката си. — Нека го прочета точно. „Повярвай ми, аз усещам, че съм зле осведомен тук за събитията в политиката в Русия.“ Наистина, адски забавно съобщение.

— Това е код — обясни Етел. — Чете се всяка трета дума. Съобщението гласи Аз съм тук, в Русия. Какво прави в Русия?

— Не знаех, че нашата армия е в Русия.

— Нито пък аз. Споменава ли песен или заглавие на книга?

— Да. Откъде знаеш?

— И това е код.

— Казва да ти напомня за песента, която сте пели навремето, „Фреди и циркът“. Не съм я чувала.

— И аз не съм. Четат се инициалите. „Фреди и циркът“ означава… Фиц.

Появи се Бърни. Вратовръзката му беше червена.

— Заспа дълбоко — рече той. Имаше предвид Лойд.

— Милдред има писмо от Били — каза Етел. — Явно той е в Русия с граф Фицхърбърт.

— Аха! — възкликна Бърни. — Чудех се колко време ще им трябва.

— Какво искаш да кажеш?

— Пратили сме войски срещу болшевиките. Знаех си, че ще се случи.

— Във война ли сме с новото руско правителство?

— Официално не сме, разбира се — отговори Бърни и си погледна часовника. — Трябва да тръгваме. — Той мразеше да закъснява.

В автобуса Етел рече:

— Не може да сме неофициално във война. Или сме, или не сме.

— Чърчил и онази пасмина знаят, че британският народ няма да подкрепи война срещу болшевиките, затова се мъчат да го правят тайно.

— Разочарована съм от Ленин… — каза умислено Етел.

— Ленин просто прави каквото трябва да направи! — прекъсна я Бърни. Той беше пламенен поддръжник на болшевиките.

Етел продължи:

— Ленин може да стане тиранин, досущ като царя…

— Та това е нелепо!

— … но дори и така трябва да му се даде възможност да покаже какво може да направи за Русия.

— Е, поне за това сме на едно мнение.

— Обаче не знам какво точно можем ние да направим по въпроса.

— Нужни са ни още сведения.

— Били скоро ще ми пише. Ще ми разкаже подробно.

Етел се гневеше на тайната война на правителството — ако наистина имаше тайна война — но и ужасно се тревожеше за Били. Той нямаше да си мълчи. Преценеше ли, че армията постъпва неправилно, щеше да го заяви и така да си навлече неприятности.

Евангелският параклис „Голгота“ беше пълен: по време на войната популярността на Лейбъристката партия се беше увеличила. Донякъде това се дължеше на участието на водача на партията, Артър Хендерсън, във военния кабинет на Лойд Джордж. Хендерсън беше почнал да работи на дванадесет години в една локомотивна фабрика, а действията му като министър бяха опровергали мнението на консерваторите, че на работниците не може да се повери управление.

Етел и Бърни седнаха до Джок Рейд, червендалест шотландец от Глазгоу, който беше най-близкият приятел на Бърни в ергенските му години. Доктор Грийнуолд председателстваше събранието. Основният въпрос в дневния ред бяха следващите общи избори. Носеше се мълва, че Лойд Джордж ще обяви общонационални избори веднага след края на войната. Олдгейт имаше нужда от лейбъристки кандидат и Бърни беше най-вероятният претендент.

Предложиха го и го одобриха. Някой предложи и доктор Грийнуолд като алтернатива. Докторът обаче отказа — вярвал, че мястото му е в медицинската професия.

И тогава се изправи Джейн МакКъли. Тя влезе в Лейбъристката партия, когато Етел и Мод протестираха срещу отказа да й бъде изплатена военновременната издръжка и полицаят отнесе Мод на ръце до ареста. Сега Джейн заяви:

— Четох във вестника, че на следващите избори ще могат да се явяват и жени, и предлагам наш кандидат да бъде Етел Уилямс.

За кратко всички се умълчаха изумени. После почнаха да говорят едновременно.

Етел се слиса. Не се беше замисляла по въпроса. Откакто познаваше Бърни, той искаше да стане депутат от този район. Тя беше приела това. Пък и досега нямаше възможност жени да бъдат избирани. Не беше сигурна дали може и сега. Първоначалното й намерение беше да откаже.

Джейн не беше приключила. Тя беше млада и хубава жена, но меката й външност беше измамна. Можеше да проявява голяма твърдост.

— Уважавам Бърни, обаче той е организатор, човек на събранията — рече тя. — Настоящият депутат за Олдгейт е от Либералната партия и е много харесван. Може да е трудно да бъде победен. Нужен ни е кандидат, който може да спечели това място за Лейбъристката партия, някой, който може да каже на хората в Ийст Енд „Следвайте ме към победата!“ и те да го последват. Нужна ни е Етел.

Всички жени я аплодираха, а също и някои от мъжете, макар че други почнаха мрачно да мърморят. Етел разбра, че ако се яви на изборите, ще има голяма подкрепа.

При това Джейн имаше право: Бърни навярно беше най-умният човек сред присъстващите, ала той не беше вдъхновяващ водач. Можеше да обясни как се стига до революции и защо компаниите банкрутират, докато Етел можеше да въодушеви хората да тръгнат на кръстоносен поход.

Стана Джок Рийд и каза:

— Другарю председател, мисля, че законът не позволява на жените да се явяват на избори.

— Мога да отговоря на този въпрос — рече доктор Грийнуолд. — Приетият по-рано тази година закон, който дава право на глас на определени групи жени над тридесетгодишна възраст, не съдържаше клауза, според която жените могат да се кандидатират на избори. Правителството обаче призна, че това е аномалия, и беше изработен допълнителен проектозакон.

Джок обаче настояваше:

— Но законът в днешния си вид забранява избирането на жени следователно ние не можем да номинираме жена.

Етел се усмихна горчиво — странно как мъже, които призовават за световна революция, настояват да се спазва буквата на закона.

— Има ясно намерение проектозаконът за правата на жените да се приеме преди следващите общи избори и затова е съвсем в реда на нещата този клон на партията да номинира жена.

— Но Етел е на по-малко от тридесет години.

— Както изглежда, този нов закон е приложим за жените над двадесет и една години.

— Както изглежда ли? — възрази Джок. — Как можем да издигаме кандидат, ако не знаем правилата?

— Може би трябва да отложим номинирането, докато новият закон се приеме.

Бърни прошепна нещо на Джок и Джок каза:

— Нека питаме Етел тя иска ли да се яви на изборите. Ако не иска, няма да е необходимо да отлагаме вземането на решение.

Бърни се обърна към Етел с уверена усмивка.

— Добре — съгласи се доктор Грийнуолд. — Етел, ако си номинирана, ще приемеш ли?

Всички я гледаха.

Етел се поколеба.

Това беше мечтата на Бърни, а Бърни беше неин съпруг. Кой от двамата обаче би бил по-добър избор за лейбъристите?

Докато секундите се нижеха, по лицето на Бърни се изписа подозрение. Той очакваше Етел веднага да откаже.

Това й даде решителност.

— Аз… аз никога не съм обмисляла това. И хмм, както каза председателят, това все още дори не е правна възможност. Затова ми е трудно да отговоря на въпроса. Вярвам, че Бърни ще бъде добър кандидат… Въпреки това, бих искала време да помисля. Може би трябва да приемем предложението на председателя за отлагане.

Тя се обърна към Бърни.

Бърни изглеждаше така, сякаш е способен да я убие.

Тридесет и трета глава

11 ноември 1918 година

I

В два през нощта телефонът в къщата на Фиц на „Мейфеър“ иззвъня.

Мод още беше будна. Седеше в салона, където гореше свещ, портретите на покойните предци я гледаха отвисоко, прибраните завеси приличаха на плащеници, мебелите наоколо едва се виждаха, подобни на зверове в нощното поле. През последните няколко дни Мод почти не беше спала. Някакво суеверно предчувствие й казваше, че Валтер ще загине преди края на войната.

Седеше сама, държеше чашата изстинал чай, взираше се в огъня и се питаше къде е Валтер и какво прави. Дали спи в някой влажен окоп или се готви за утрешното сражение? Или вече е мъртъв? И тя е вдовица, която за четири години брак е прекарала със съпруга си едва две нощи. Сигурна беше единствено, че Валтер не е пленен. Джони Ремарк проверяваше всеки списък на пленените противникови офицери заради Мод. Джони не знаеше нейната тайна. Той вярваше, че тя е загрижена, само защото преди войната Валтер беше близък приятел на Фиц.

Телефонният звън я сепна. Отначало реши, че някой се обажда за Валтер, обаче това нямаше смисъл. Новините за взет в плен приятел можеха да почакат до сутринта. „Може да е за Фиц“ рече си тя с болка — „дали не го бяха ранили в Сибир?“

Мод забърза към фоайето, но Граут стигна пръв. Мод виновно осъзна, че е забравила да отпрати прислугата да спи.

— Ще проверя дали лейди Мод е у дома, милорд — каза Граут. Затули слушалката с длан и обясни на Мод — Лорд Ремарк от военното министерство, милейди.

Тя взе телефона от иконома и попита:

— За Фиц ли се обаждаш? Да не е ранен?

— Не, не — отвърна Джони. — Успокой се. Имам добри новини. Немците са приели условията на примирието.

— О, Джони! Слава Богу!

— Всички се намират в Компиенската гора, северно от Париж, в два влака на един помощен коловоз. Германците току-що са влезли във вагон-ресторанта на френския влак. Готови са да подпишат.

— Но още не са подписали?

— Още не. Спорят за формулировката.

— Джони, ще ми се обадиш ли отново, когато подпишат? Тази нощ няма да спя.

— Ще се обадя. Всичко хубаво.

Мод върна слушалката на иконома.

— Войната може да свърши тази нощ, Граут.

— Много се радвам, милейди.

— Ти обаче трябва да лягаш.

— С Ваше позволение, милейди, бих искал да остана, докато лорд Ремарк телефонира отново.

— Разбира се.

— Бихте ли желали още чай, милейди?

II

Приятелите от Абъроуен пристигнаха в Омск рано сутринта.

Били щеше да помни докато е жив всяка подробност от четирите хиляди мили от Владивосток. Пътуването по Транссибирската железница трая двадесет и три дни, въпреки че в локомотива се возеше въоръжен сержант, който следеше машинистът и огнярят да поддържат максимална скорост. През цялото време на Били му беше студено — печката в средата на купето почти не намаляваше студа на сибирските утрини. Изхранваха се с черен хляб и консервирано говеждо. Ала за Били всеки ден беше приказен.

Той не знаеше, че на света има красиви места като езерото Байкал. „Това езеро е по-дълго от цял Уелс“, каза им капитан Евънс. От бързо носещия се влак войниците гледаха как слънцето се издига над гладката синя вода и осветява върховете на високите цяла миля планини оттатък, като превръща снега по върховете в злато.

Били щеше да запази за цял живот спомена за един безкраен камилски керван край железопътната линия. Добичетата газеха търпеливо през снега и не забелязваха двадесетия век, който прелиташе край тях с трясък на желязо и свистене на пара. „Адски далеч съм от Абъроуен“, помисли си тогава Били.

Най-паметната случка обаче беше посещението в една гимназия в Чита. Влакът спря тук за два дни, докато полковник Фицхърбърт разговаря с местния казашки настоятел Семьонов. Били се присъедини към група американски гости в обиколката им. Директорът на училището, който говореше английски, им обясни, че допреди година е обучавал само децата на заможната буржоазия и че евреите нямали достъп до образованието, дори и да можели да си позволят таксите. Сега, по нареждане на болшевиките, образованието било безплатно за всички. Резултатът беше видим. Класните стаи бяха натъпкани до краен предел с дрипави дечурлига, които учеха четене, писане, смятане и даже естествени науки и изкуства. „Каквото и друго да прави Ленин — трудно е да се отсее истината от пропагандата на консерваторите — поне приема сериозно образованието на руските деца“, помисли си Били.

Заедно с него във влака пътуваше и Лев Пешков. Той поздрави Били топло, без да личи да се срамува, сякаш беше забравил, че избяга от Абъроуен, подгонен като измамник и крадец. Лев се беше добрал до Америка и се беше оженил за богато момиче, а сега беше лейтенант, прикрепен към абъроуенци за преводач.

Жителите на Омск приветстваха войниците от батальона, докато те крачеха от железопътната гара към казармата. По улиците Били забеляза много руски офицери в красивите стари униформи. Те като че ли не вършеха нищо военно. Имаше и доста канадски войници.

Щом получиха почивка, Били и Томи се разходиха из града. Нямаше много за гледане — митрополитска църква, джамия, крепост от печени тухли и река, гъмжаща от товарни и пътнически кораби. С изненада видяха, че мнозина от местните жители носеха части от британски военни униформи. Една продавачка на пържена риба имаше куртка в цвят каки; разносвач с количка беше обут в дебели армейски шевиотени панталони; длъгнест гимназист с чанта с учебници крачеше по улицата в чисто нови британски ботуши.

— Откъде взимат тези неща? — попита Били.

— Ние даваме униформи на руската армия тук, но Пешков ми каза, че офицерите ги продават на черния пазар — обясни Томи.

— Така ни се пада, като поддържаме неправилната страна — отвърна Били.

Канадци от Съюза на християнската младеж бяха отворили бюфет. Неколцина абъроуенци вече бяха в бюфета — навярно само там можеше да иде човек. Били и Томи получиха горещ чай и големи парчета ябълков сладкиш от онези, които в Северна Америка наричаха пай.

— В този град е главната квартира на антиболшевишкото реакционно правителство — рече Били. — Прочетох го в Ню Йорк Таймс.

Американските вестници, които бяха достъпни във Владивосток, бяха по-честни от британските.

Дойде Лев Пешков. Водеше красиво руско момиче в евтино палто. Всички го зяпаха. Как се оправяше толкова бързо?

Лев беше видимо развълнуван.

— Ей, момчета, чухте ли последния слух?

„Лев сигурно винаги пръв чува всички слухове“, рече си Били.

— Аха, чухме, че си педал — отвърна Томи.

Всички се разсмяха.

— Какъв слух? — поинтересува се Били.

— Подписали са примирие — отговори Лев и помълча малко. — Не разбирате ли? Войната свърши!

— Не и за нас — каза Били.

III

Взводът на капитан Дюър атакуваше селцето О-дьоз-Еглиз, източно от реката Мьоза. Гас беше дочул, че в единадесет преди обед ще има прекратяване на огъня, обаче неговият началник беше наредил това място да се щурмува и капитанът изпълняваше.

Премести тежките картечници към края на една горичка и сега те обстрелваха крайните постройки на селото отвъд широката ливада, с което даваха на противника много време да се изтегли.

Немците, за жалост, не се възползваха от тази възможност. Разположили бяха минохвъргачки и леки картечници из стопанските дворове и овощните градини и енергично отвръщаха на огъня. От покрива на един обор например стреляше картечница, която успяваше да държи на място половината от взвода на Гас.

Гас се обърна към ефрейтор Кери, най-добрият стрелец в частта.

— Можеш ли да улучиш с граната покрива на онзи обор?

Кери, луничав деветнадесетгодишен момък, отговори:

— Ако успея да се приближа малко.

— Това е проблемът.

Кери огледа терена.

— На една трета от пътя през ливадата има леко възвишение — каза той. — Оттам бих могъл да успея.

— Рисковано е — отвърна Гас. — Искаш ли да станеш герой? — Погледна си часовника. — Ако вярваме на мълвата, войната може да свърши до пет минути.

— Ще пробвам, господин капитан — усмихна се Кери.

Гас се колебаеше. Не му се щеше да допусне Кери да излага живота си на опасност. Но двамата бяха войници, войната още не беше свършила и заповедите си бяха заповеди.

— Добре. Когато си готов.

Донякъде се надяваше Кери да се забави. Момъкът обаче веднага метна пушката на рамо и грабна сандъче е гранати.

— Всички! Огън! Прикривайте Кери колкото можете — провикна се Гас.

Картечниците затракаха и Кери хукна.

Противниците го видяха начаса и откриха огън. Кери криволичеше през ливадата като заек, подгонен от хрътки. Около него падаха мини, ала по чудо не улучваха.

„Лекото възвишение“ на Кери беше на около триста ярда.

Той почти стигна дотам.

Немският картечар се прицели точно в Кери и изстреля един дълъг откос. В миг го порази с дузина куршуми. Кери вдигна ръце, изтърва гранатите и полетя от удара. Падна на няколко стъпки от възвишението. Лежеше съвършено неподвижно и Гас предположи, че е бил мъртъв още преди да докосне земята.

Немските оръжия млъкнаха. След няколко секунди и американците прекратиха стрелбата. На Гас му се стори, че чува радостни възгласи някъде далеч. Всички войници около него утихнаха и се заслушаха. И немците викаха.

Почнаха да се показват немски войници — излизаха от прикритията си в селото отсреща.

Гас долови шума на двигател. През гората се зададе американски мотоциклет, управляван от един сержант. На седалката зад него пътуваше майор.

— Прекрати огъня! — викна майорът. Сержантът го караше по линията от позиция на позиция. — Прекрати огъня! — изкрещя офицерът отново. — Прекрати огъня!

Войниците от взвода на Гас завикаха радостно. Свалиха каските и почнаха да ги хвърлят във въздуха. Някои танцуваха жига, други стискаха ръцете на съседите си. Гас чу песен.

Не можеше да откъсне очи от ефрейтор Кери.

Бавно мина през ливадата и коленичи до тялото му. Беше виждал много трупове и нямаше съмнения, че Кери е мъртъв. Питаше се как ли е малкото име на момъка. Обърна тялото. Гърдите му бяха осеяни е малки дупки от куршуми. Гас затвори очите му и се изправи.

— Прости ми, Боже — рече той.

IV

Така се случи, че този ден и Етел, и Бърни не бяха на работа. Бърни беше на легло заради инфлуенцата. Болна беше и бавачката на Лойд, та Етел се грижеше и за съпруга, и за сина си.

Чувстваше се ужасно потисната. Двамата с Бърни се скараха много тежко за това кой от тях да се кандидатира за парламента. Това не беше просто най-сериозната разправия в техния брак. Беше единствената. И оттогава почти не си говореха.

Етел знаеше, че е права, ала изпитваше вина. Тя можеше да стане по-добър депутат от Бърни, пък и без това изборът трябваше да се направи от техните другари, а не от тях двамата. Бърни от години планираше да се яви на изборите, но това не означаваше, че мястото му се полага по право. Въпреки че досега Етел не беше мислила да се кандидатира, вече имаше голямо желание да го направи. Жените бяха извоювали правото си на глас, ала оставаше още много работа. Първо, трябваше да се свали възрастовата граница, за да бъде като за мъжете. Заплащането и условията на труд за жените се нуждаеха от подобряване. В повечето производства жените бяха по-ниско платени от мъжете, дори и когато вършеха съвсем същата работа. Защо тогава да не получават също толкова пари?

Ала Етел обичаше Бърни и щом прочетеше огорчението по лицето му, веднага й се приискваше да се откаже.

— Очаквах да ми попречат моите врагове — каза й Бърни една вечер, — консерваторите, уклончивите либерали, капиталистите империалисти, буржоазията. Очаквах даже съпротива от страна на един или двама завистливи членове на нашата партия. Но имаше един човек, на когото бях убеден, че мога да разчитам. И точно този човек ме саботира.

Когато се замислеше за думите му, Етел усещаше как я пробожда сърцето.

В единадесет преди обед тя отнесе на Бърни чаша чай. Спалнята им беше удобна, макар и поизвехтяла, с евтини памучни завеси, писалищна маса и фотография на Киър Харди на стената. Бърни остави книгата си, Парцаливите филантропи. Всички социалисти четяха този роман.

— Какво ще правиш довечера? — хладно я попита той. Вечерта имаше събрание на Лейбъристката партия. — Взе ли решение?

Етел беше решила. Можеше да му съобщи още преди два дни, но не успя да се насили да го изрече. Сега той я попита и тя щеше да му отговори.

— Кандидатурата трябва да е на най-добрия — дръзко рече Етел.

Бърни беше видимо наранен.

— Не знам как можеш да ми причиняваш това и да продължаваш да твърдиш, че ме обичаш.

Етел беше убедена, че от негова страна не е честно да прибягва до този довод. Защо да не беше вярно и обратното? Но не това беше въпросът.

— Ние не трябва да мислим за себе си, а за партията.

— А нашият брак?

— Няма да ти отстъпя мястото, само защото съм твоя съпруга.

— Ти ме предаде.

— Но всъщност ще ти отстъпя.

— Моля?

— Казах, че ще ти отстъпя.

По лицето на Бърни се изписа облекчение.

— Не защото съм твоя съпруга обаче — продължи Етел. — И не защото ти си по-добрият кандидат.

— Защо тогава? — озадачи се Бърни.

Етел въздъхна.

— Бременна съм.

— Боже мой!

— Да. Тъкмо когато жена може да стане депутат, аз забременях.

— Е, тогава всичко се нарежда отлично! — отговори с усмивка Бърни.

— Знаех си, че това ще помислиш — рече Етел. В този миг тя се чувстваше огорчена и от Бърни, и от нероденото дете, и от всичко останало в живота си. После осъзна, че чува камбанен звън. Погледна часовника над камината. Беше единадесет и пет. Защо камбаната бие по това време, в понеделник сутринта? Сетне чу и друга камбана. Свъси се и отиде до прозореца. Не видя нищо нередно на улицата, но чу как забиха още камбани. На запад, в небето над централен Лондон, зърна червен проблясък на фойерверк.

— Като че ли камбаните на всички църкви в Лондон бият — обърна се тя към Бърни.

— Станало е нещо. Обзалагам се, че войната е свършила. Трябва да бият камбаните за мира!

— Е — кисело отвърна Етел, — не ще да е заради моята бременност.

V

Фиц възлагаше надеждите си за свалянето на Ленин и неговите разбойници на Всерусийското временно правителство в Омск. Не само Фиц, но и важните хора в правителствата на повечето велики сили, очакваха контрареволюцията да започне в Омск.

Петчленната директория се помещаваше в един влак в покрайнините на града. Фиц знаеше, че в редицата бронирани вагони, охранявани от елитни войски, се съхраняват останките от имперската съкровищница, злато за милиони рубли. Царят беше мъртъв, убит от болшевиките, но неговите пари бяха тук, за да дадат сила и авторитет на лоялистите.

Фиц беше убеден, че той лично е дал много на директорията. Групата влиятелни мъже, които беше събрал през април в Тай Гуин, внимателно създадоха една мрежа в британската политика и успяха да осигурят тайната, но много важна подкрепа за руската съпротива. Това на свой ред доведе до помощ и от други държави или най-малкото ги разубеди да помагат на режима на Ленин. Фиц беше убеден в това. Ала чужденците не можеха да свършат всичко — самите руси трябваше да въстанат.

Колко можеше да постигне директорията? Макар да беше антиболшевишка, нейният председател Николай Д. Авксентиев, беше социалист революционер. Фиц преднамерено го пренебрегваше. Есерите бяха почти толкова лоши, колкото пасмината на Ленин. Надеждите на Фиц се съсредоточаваха върху десницата и военните. Само на тях можеше да се разчита да възстановят монархията и частната собственост. Фиц отиде да се срещне с генерал Болдирев, командващ Сибирската армия на директорията.

Правителството се помещаваше във вагони, обзаведени с бледнеещия царски разкош — износени кадифени седалки, очукани инкрустации, зацапани лампиони и стари лакеи, облечени в останките на обшитите с ширити и мъниста ливреи на петербургския двор. В едно купе начервена млада жена в копринена рокля пушеше цигара.

Фиц беше обезсърчен. Искаше връщането на стария режим, но тази обстановка беше прекалено изостанала дори и за неговия вкус. С гняв си спомни презрителните подигравки на сержант Уилямс — „Това, което правим, законно ли е?“ Фиц знаеше, че отговорът е съмнителен. „Време е да затворя устата на Уилямс: човекът на практика е болшевик“, ядоса се той.

Генерал Болдирев беше едър и тромав мъж.

— Мобилизирахме двеста хиляди човека — гордо съобщи той на Фиц. — Можете ли да ги въоръжите?

— Впечатляващо — отвърна Фиц и сподави въздишката си. Заради подобно мислене шестмилионната руска армия беше разгромена от много по-малочислените немски и австрийски войски. Болдирев дори носеше абсурдните еполети, харесвани от стария режим, големи, кръгли и с ресни. Приличаше на персонаж от оперета на Гилбърт и Съливан. Фиц продължи на нескопосния си руски — Но на Ваше място бих върнал половината набор вкъщи.

— Защо? — изуми се генералът.

— В най-добрия случай ние можем да въоръжим сто хиляди. А те трябва да се обучат. По-добре да разполагате с малка и дисциплинирана армия, отколкото с огромна сбирщина, която при първа възможност ще отстъпи или ще се предаде.

— В идеалния случай.

— Припасите, които получите от нас, трябва да се дадат първо на хората на фронта, а не на ариергарда.

— Разбира се. Много разумно.

Фиц имаше неприятното усещане, че Болдирев се съгласява без всъщност да го чува. Но трябваше да продължи.

— Твърде много от това, което ние ви пращаме, се разпилява както може да се съди от броя на цивилните, които се обличат в части от британски военни униформи.

— Така е.

— Настойчиво препоръчвам всички офицери, които не са годни за служба, да бъдат отпратени по домовете си и да им се отнеме униформата. — Руската армия беше разядена от аматьори и престарели дилетанти, които се намесваха при вземането на решения, обаче избягваха да влизат в сражения.

— Хммм.

— И предлагам да разширите правомощията на адмирал Колчак като министър на войната. — Според британското външно министерство Колчак беше най-обещаващият член на директорията.

— Много добре, много добре.

— Ще извършите ли всичко това? — попита Фиц. Той отчаяно искаше генералът да поеме някакъв ангажимент.

— Определено.

— Кога?

— Когато му дойде времето, полковник Фицхърбърт, когато му дойде времето.

Сърцето на Фиц се сви. „Хубаво е, че хора като Чърчил и Кързън не могат да видят колко незначителни са силите, изправени срещу болшевизма“, мислеше с горчивина той. Ала навярно можеха да се постегнат с малко насърчаване от британска страна. Във всеки случай, Фиц трябваше да направи всичко по силите си с материалите, с които разполагаше.

На вратата се почука и адютантът на Фиц, капитан Мъри, влезе с телеграма в ръка.

— Извинете за прекъсването, господине — рече той, останал без дъх. — Но съм убеден, че бихте искали да узнаете тази новина час по-скоро.

VI

По обед Милдред слезе и каза на Етел:

— Хайде да идем на запад. — Имаше предвид лондонския Уест Енд. — Всички отиват там. Отпратих моите момичета. — Тя вече беше наела две млади шивачки в своята шапкарница. — Цял Ийст Енд затваря. Войната свърши!

Етел много искаше да излезе. Това, че отстъпи на Бърни, не подобри особено атмосферата в дома. Бърни се ободри, обаче Етел се огорчи още повече. Излизането щеше да й се отрази добре.

— Ще трябва да доведа и Лойд.

— Отлично. Аз ще взема Инид и Лил. Ще го помнят цял живот — деня, когато спечелихме войната.

Етел приготви на Бърни сандвич със сирене за обяд, после облече Лойд дебело и всички тръгнаха. Успяха да вземат автобуса, обаче той скоро се претъпка и мъжете и момчетата висяха от вратите. Като че от всяка къща се вееха знамена — не само английското знаме, но и уелски дракони, френски трибагреници и американски звезди и райета. Хората се прегръщаха с непознати, танцуваха по улиците и се целуваха. Валеше дъжд, но никой не обръщаше внимание.

Етел се замисли за всички младежи, които вече бяха в безопасност, и почна да забравя грижите си. Завладя я радостният дух на момента.

Когато подминаха театрите и навлязоха в района на правителствените сгради, уличното движение се забави до пълзене. Площад „Трафалгар“ представляваше развълнувана маса от ликуващи хора. Автобусът не можеше да продължи напред и всички слязоха. Проправиха си път край Уайтхол към Даунинг стрийт. Не можаха да се доберат до номер 10 заради множеството, което се надяваше да зърне премиера Лойд Джордж — човекът, който спечели войната. Влязоха в парка Сейнт Джеймс, пълен с прегръщащи се из храстите двойки. В далечния край на парка хиляди хора стояха пред Бъкингамския дворец и пееха „Пазете домашните огнища“. Когато свършиха, подеха „Нека всички да благодарим на Господа“. Етел видя, че една слабичка млада жена в костюм от туид дирижира певците, застанала върху някакъв камион. Рече си, че преди войната никое момиче не би дръзнало да го направи.

Пресякоха улицата към Грийн парк с надеждата да се доберат по-близо до двореца. Някакъв младеж се усмихна на Милдред и когато тя му отвърна, я прегърна и я целуна. Тя му отговори пламенно.

— Май това ти харесва — малко завистливо рече Етел, когато младежът си тръгна.

— Хареса ми. И свирка щях да му направя, ако ме беше помолил.

— Няма да казвам това на Били — отговори Етел през смях.

— Били не е глупав. Той си ме знае.

Заобиколиха множеството и излязоха на улицата „Конститюшън хил“. Тук навалицата понамаля, обаче се озоваха встрани от двореца и нямаше да видят краля, ако реши да излезе на балкона. Етел се питаше къде да отидат оттук, когато по улицата се зададе ескадрон на конната полиция. Хората бързо се отдръпнаха встрани.

Зад полицаите идеше открита карета, а вътре кралят и кралицата се усмихваха и махаха. Етел веднага ги позна — помнеше ги ясно от гостуването им в Абъроуен преди почти пет години. Направо не вярваше на късмета си. Каретата бавно се приближаваше към нея. Етел видя, че брадата на краля е посивяла — когато дойде в Тай Гуин, тя беше тъмна. Изглеждаше изтощен, ала щастлив. До него кралицата държеше чадър, за да опази шапката си от дъжда. Прословутата й гръд изглеждаше още по-могъща отпреди.

— Виж, Лойд! — каза Етел. — Това е кралят!

Каретата беше съвсем близо до Етел и Милдред.

— Здравей, кралю! — провикна се Лойд.

Кралят го чу и се усмихна.

— Здравей, млади човече — отговори той и после отмина.

VII

Григорий седеше във вагон-ресторанта на бронирания влак и наблюдаваше събеседника си през масата. Това беше председателят на Революционния военен съвет и народен военен и военноморски комисар. Следователно той командваше Червената армия. Името му беше Лев Давидович Бронщайн, но подобно на повечето водачи на революцията, и той имаше псевдоним — знаеха го като Лев Троцки. Току-що беше отминал тридесет и деветият му рожден ден. Съдбата на Русия се намираше в неговите ръце.

Минала беше година от началото на революцията, а Григорий досега не се беше тревожил за нея толкова. Щурмът на Зимния дворец тогава изглеждаше като заключително действие, ала всъщност се оказа само началото на борбата. Най-могъщите правителства в света бяха против болшевиките. Днешното примирие означаваше, че могат да съсредоточат цялото си внимание върху смазването на революцията. И само Червената армия можеше да ги спре.

Много войници не харесваха Троцки, понеже го смятаха за аристократ и евреин. В Русия не беше възможно човек да е и едното, и другото, но и войниците не бяха по логиката. Троцки не беше аристократ, макар баща му да беше заможен стопанин. Имаше добро образование. Надменните му обноски обаче не бяха в негова полза. При това той беше достатъчно неблагоразумен да пътува със собствен готвач, а хората му да носят нови ботуши и златни копчета. Изглеждаше по-възрастен от годините си. Гъстата му къдрава коса още беше черна, но лицето му вече беше белязано от напрежението.

Той направи чудеса с армията.

Червеногвардейците, които свалиха временното правителство, се оказаха по-неефективни на бойното поле. Бяха вечно пияни и недисциплинирани. Определянето на тактиката чрез вдигане на ръка на войнишките събрания беше лош начин за водене на война, по-лош от приемането на заповеди от благородници-дилетанти. Червената гвардия изгуби важни сражения срещу Белите, както вече бяха започнали да се наричат контрареволюционерите.

Троцки върна наборната служба въпреки воплите на негодувание. Върна на служба мнозина бивши царски офицери, нарече ги „специалисти“ и ги назначи на старите им постове. Върна и смъртното наказание за дезертьорите. Григорий не харесваше тези мерки, но разбираше, че са нужни. Всичко беше по-добро от контрареволюцията.

Армията запазваше целостта си заради ядрото от членове на болшевишката партия. Едни бяха обикновени войници; други заемаха командни постове, а трети, като Григорий, бяха политически комисари, работеха заедно с военните командири и докладваха на болшевишкия Централен комитет в Москва. Поддържаха бойния дух, като напомняха на войниците, че се сражават за най-великата кауза в човешката история. Когато се налагаше армията да стане безмилостна и жестока и да реквизира зърно и коне от отчайващо бедни селски семейства, болшевиките обясняваха на войниците как това било потребно за по-голямото добро. И докладваха отрано за ропот на несъгласие, за да може тези приказки да бъдат смазани, преди да са се разпространили.

Дали всичко това щеше да е достатъчно?

Григорий и Троцки се бяха привели над една карта. Троцки сочеше Закавказието, между Русия и Персия.

— Турците все още контролират Каспийско море, с малко немска помощ — каза той.

— И застрашават находищата на петрол — промърмори Григорий.

— В Украйна Деникин е силен. — Хиляди благородници, офицери и буржоа, избягали от революцията, бяха създали в Новочеркаск контрареволюционна армия под командването на отцепника генерал Деникин.

— Така наречената Доброволческа армия.

— Именно. — Показалецът на Троцки се плъзна на север. — Англичаните имат ескадра в Мурманск. В Архангелск има три американски пехотни батальона. Допълват ги половината държави — Канада, Китай, Полша, Италия, Сърбия… Като че ли ще е по-лесно да изброим държавите, които нямат свои войски в ледения север на нашата страна.

— Да не забравяме Сибир.

Троцки кимна.

— Японците и американците имат войски във Владивосток. По-голямата част от Транссибирската железница се намира под контрола на чехите. Британците и канадците са в Омск и поддържат така нареченото Всерусийско временно правителство.

Григорий знаеше почти всичко от изброеното, обаче досега не беше възприемал цялостната картина.

— Та ние сме обкръжени! — възкликна той.

— Точно така. А сега, с примирието между капиталистическо-империалистическите държави, те ще разполагат с милиони свободни войници.

Григорий опита да открие лъч надежда.

— От друга страна, през последните шест месеца увеличихме числеността на Червената армия от триста хиляди на един милион човека.

— Известно ми е. — Троцки не се ободри от това напомняне. — Но не е достатъчно.

VIII

Германия беше в революция. За Валтер тя беше ужасяващо подобна на руската отпреди година.

Започна с метеж. Военноморските офицери наредиха на флота в Кил да тръгне в самоубийствена атака срещу британците, обаче моряците знаеха, че се водят преговори за примирие, и отказаха. Валтер тогава изтъкна пред баща си, че офицерите са действали против волята на кайзера, следователно те са метежниците, а моряците са лоялните. От този довод Ото направо изпадна в бяс.

След опита на правителството да потуши метежа на моряците, градът Кил беше овладян от съвет на работниците и войниците по руски образец. Два дни по-късно и Хамбург, Бремен и Куксхавен минаха в ръцете на съвети. А онзи ден кайзерът абдикира.

Валтер беше изпълнен със страх. Той искаше демокрация, а не революция. Ала в деня на абдикацията в Берлин излязоха на поход хиляди работници с червени знамена. Карл Либкнехт от крайната левица обяви Германия за свободна социалистическа република. Валтер не знаеше как ще завърши всичко това.

Примирието беше момент на страшно отчаяние. Валтер поначало вярваше, че войната е ужасна грешка, но това, че се оказа прав, не му донесе никакво удовлетворение. Отечеството беше разгромено и унизено, сънародниците му гладуваха. Валтер седеше в салона в дома на родителите си в Берлин, разглеждаше вестниците и беше прекалено потиснат дори да посвири на пианото. Тапетите на стените бяха избелели, рамките на картините бяха прашни. В стария паркет на пода имаше разместени летвички, но нямаше кой да ги поправи.

Валтер можеше само да се надява, че светът ще си научи урока. Четиринадесетте точки на президента Уилсън бяха лъч светлина и навярно известяваха за изгрева на слънцето. Възможно ли беше титаните сред държавите да намерят начин мирно да решават споровете си?

Гневеше се на една статия в крайно десен вестник.

— Глупавият журналист пише, че германската армия никога не е била побеждавана — рече той, когато баща му влезе в стаята. — Твърди, че сме били предадени от евреите и социалистите в страната. Трябва да смажем тези безсмислици.

— И защо? — ядно и предизвикателно попита Ото.

— Защото знаем, че това не е вярно.

— Според мен ние наистина бяхме предадени от евреите и социалистите.

— Моля? — не вярваше на ушите си Валтер. — Да не би евреите и социалистите да ни спряха при Марна, при това два пъти? Ние загубихме войната!

— Бяхме отслабени заради липсата на провизии.

— Това беше британската блокада. И чия беше вината за влизането на Америка във войната? Не евреите и социалистите поискаха неограничена подводна война и не те потапяха кораби с американски пасажери.

— Но социалистите отстъпиха пред нечуваните условия за примирието, предложени от Антантата.

Валтер почти заекваше от гняв.

— Отлично знаеш, че Лудендорф поиска примирие. Канцлерът Еберт беше назначен едва онзи ден. Как можеш да го виниш?

— Ако армията все още държеше нещата в свои ръце, никога не бихме подписали днешния документ.

— Но не ги държите, понеже загубихте войната. Казахте на кайзера, че можете да победите, и той ви повярва и в резултат загуби короната си. Как ще се поучим от грешките си, ако вие допуснете германският народ да повярва в подобни лъжи?

— Германците ще се отчаят от мисълта, че сме били победени.

— И трябва да се отчаят! Европейските водачи направиха нещо лошо и глупаво, заради което загинаха десет милиона човека. Поне оставете хората да разберат това, за да не допуснат някога да се повтори!

— Не — отвърна Ото.

Трета част

Обновеният свят

Тридесет и четвърта глава

Ноември-декември, 1918 година

I

Етел се събуди рано сутринта след Деня на примирието. Докато потръпваше от хлад в настланата с камък кухня и чакаше чайникът да заври на старовремската печка, тя взе решение да бъде щастлива. Можеше да бъде щастлива заради много неща. Войната свърши. Тя очакваше дете. Имаше верен съпруг, който я боготвореше. Събитията не се бяха развили точно според нейните желания, ала тя нямаше да допусне да е нещастна. Реши да боядиса кухнята в жизнерадостен жълт цвят. Ярките цветове в кухните бяха нова мода.

А за начало щеше да опита да поправи брака си. Бърни омекна след нейната отстъпка, но тя самата още се чувстваше зле и атмосферата в дома си остана отровена. Етел беше ядосана, обаче не искаше разривът между двама им да продължава. Питаше се дали може да го накара да се сдобрят.

Отнесе две чаши чай в спалнята и се върна в леглото. Лойд още спеше в креватчето си в ъгъла.

— Как се чувстваш? — попита тя, когато Бърни се надигна и си сложи очилата.

— Май по-добре.

— Полежи още един ден, за да си сигурен, че си се отървал от болестта.

— Може и така да постъпя. — Тонът на Бърни беше неутрален нито топъл, нито враждебен.

Етел сръбна от горещия чай.

— Какво би искал, момче или момиче?

Бърни замълча и отначало Етел реши, че е сърдит и затова отказва да отговори. Всъщност той обмисляше думите си, както често правеше, преди да отвърне. Най-сетне каза:

— Е, имаме момче, значи ще е добре да имаме и момиче.

Етел усети как я завладява силна обич към него. Винаги говореше като че Лойд беше негово дете.

— Трябва да се постараем те да порастат в една добра страна — каза тя, — където да получат добро образование, работа, приличен дом, където да отгледат своите деца. И да няма вече войни.

— Лойд Джордж ще обяви предсрочни избори.

— Мислиш ли?

— Той е човекът, който спечели войната. Ще поиска да го преизберат, преди това да отзвучи.

— Според мен лейбъристите пак ще се представят добре.

— Във всеки случай имаме шанс в райони като Олдгейт.

— Искаш ли да ръководя кампанията ти? — попита Етел след кратко колебание.

Бърни като че ли се двоумеше.

— Помолих Джок Рийд да ми стане агент.

— Джок може да се занимава с правните документи и финансите — отговори Етел. — Аз ще организирам събрания и тем подобни. Мога да се справя много по-добре.

Внезапно тя усети, че всъщност говори за брака им, а не само за кампанията.

— Сигурна ли си, че искаш да го направиш?

— Да. Джок само би те пращал да държиш речи. И това ще трябва да правиш, разбира се, но то не е силната ти страна. Ти си по-добър, когато седнеш с няколко души и разговаряте на чаша чай. Ще те заведа из фабриките и складовете, където ще можеш да говориш с хората неофициално.

— Убеден съм, че имаш право — каза Бърни.

Етел допи чая и остави чашката и чинийката на пода до леглото.

— Значи се чувстваш по-добре?

— Да.

Тя остави и неговите съдове, после издърпа нощницата през главата си. Гърдите й не бяха толкова вирнати, както преди да забременее с Лойд, но още бяха твърди и обли.

— Колко по-добре? — попита.

Бърни зяпаше гърдите й.

— Много по-добре.

Не се бяха любили след вечерта, когато Джейн МакКъли предложи да издигнат кандидатурата на Етел за изборите. На Етел това й липсваше много. Улови гърдите си с ръце. От хладния въздух зърната й щръкнаха.

— Знаеш ли какво са това?

— Според мен, това са гърдите ти.

— Някои хора ги наричат цици.

— А аз ги наричам красиви — отговори Бърни с леко дрезгав глас.

— Искаш ли да поиграеш е тях?

— Мога да го правя цял ден.

— Не съм сигурна. Но започвай. И ще видим докъде ще стигнем.

— Добре.

Етел въздъхна щастливо. С мъжете беше толкова лесно.

Час по-късно тя тръгна на работа. Лойд остана с Бърни. По улиците нямаше много хора — тази сутрин Лондон страдаше от махмурлук. Отиде в седалището на Националния профсъюз на текстилните работници и се настани на бюрото си. Докато обмисляше какво й предстои през работния ден, Етел си даде сметка, че мирът ще донесе нови проблеми в индустрията. Милиони демобилизирани от армията мъже щяха да търсят работа и да искат да изтласкат жените, които заемаха местата им през четирите години на войната. Жените обаче имаха нужда от своите заплати. Не всички имаха мъже, които да се върнат от Франция — много от съпрузите им бяха погребани там. Жените имаха нужда от своя профсъюз и от Етел.

Когато и да се проведяха изборите, профсъюзът, естествено, щеше да подкрепи Лейбъристката партия. Етел прекара по-голямата част от деня в планиране на срещи.

Вечерните вестници донесоха изненадващи новини за изборите. Лойд Джордж беше решил да продължи с коалиционното правителство и в мирно време. Щеше да води кампания не като лидер на Либералната партия, а като глава на коалицията. Същата сутрин на „Даунинг стрийт“ той се беше обърнал към двеста депутата либерали и беше спечелил подкрепата им. В това време Бонар Лоу беше убедил консерваторите да подкрепят идеята.

Етел се слиса. За какво щяха да гласуват хората?

Когато се върна у дома, тя завари Бърни разгневен.

— Това не са избори — рече той, — а проклета коронация. Крал Дейвид Лойд Джордж. Какъв предател. Има възможност да доведе на власт радикално ляво правителство, а какво прави? Държи се за приятелчетата си от Консервативната партия! Фурнаджийска лопата.

— Нека още не се предаваме — отговори Етел.

Два дни по-късно Лейбъристката партия излезе от коалицията и обяви, че ще води кампания срещу Лойд Джордж. Четирима лейбъристки депутата, които бяха министри в кабинета, отказаха да подадат оставки и тутакси бяха изгонени от партията. Датата на изборите беше определена — четиринадесети декември. За да има време гласовете на войниците да се докарат от Франция и да се преброят, резултатите щяха да се обявят едва след Коледа.

Етел се залови да съставя график за кампанията на Бърни.

II

В деня след примирието Мод писа на Валтер на лист от хартията с герба на Фиц и пусна писмото в червената пощенска кутия на ъгъла на улицата.

Нямаше представа колко време ще е нужно за възстановяването на нормалните пощенски услуги, но искаше когато това стане, нейното писмо да е най-отгоре на купчината. Думите й бяха грижливо подбрани, в случай че още има цензура — не споменаваше за брака, а само пишеше, че се надява да подновят старата си връзка сега, когато техните две страни са в мир. Навярно писмото и така криеше риск. Но Мод отчаяно искаше да разбере дали Валтер е жив, а ако е жив — да го види.

Боеше се, че победителите от Антантата ще поискат да накажат германския народ, ала днешната реч на Лойд Джордж пред депутатите от Либералната партия я поуспокои. Според репортажите във вечерните вестници, Лойд Джордж казал, че мирът трябва да е честен и справедлив. „Не трябва да допускаме чувството за мъст, духът на алчността или желанието за грабеж да надделеят над основните принципи на справедливостта.“ Правителството щяло да се обърне против онова, което той нарече „низката, мерзка и долна идея за отмъщение и алчност“. Това ободри Мод. Бездруго достатъчно тежък живот очакваше немците.

Но на закуска на другата сутрин тя отвори Дейли мейл и се ужаси. Водещата статия беше озаглавена „Хуните трябва да платят“. Вестникът твърдеше, че на Германия трябва да се прати храна, само защото „ако Германия гладува до смърт, тя няма да може да плати дължимото“. Добавяше и че кайзерът трябва да бъде съден за престъпленията си. Изданието раздухваше пламъците на отмъщението и на страницата с писмата. В челото й беше отпечатана една филипика от виконтеса Темпълтън под заглавие „Дръжте хуните далеч“.

— Колко дълго се очаква от нас да се ненавиждаме? — обърна се Мод към леля Хърм. — Година? Десет години? Завинаги?

Ала Мод не би трябвало да се изненадва. Този вестник водеше кампания на омраза към тридесетте хиляди германци, които живееха във Великобритания, когато избухна войната — повечето от тях отколешни граждани на страната, които я приемаха за своя родина. В резултат бяха разделени семейства и хиляди безвредни хора прекараха години в концентрационни лагери. Глупаво беше, но хората имаха нужда да мразят някого, а вестниците винаги бяха готови да подхранват тази нужда.

Мод познаваше собственика на Дейли мейл, лорд Нортклиф. Подобно на всички големи фигури в света на пресата, и той вярваше в безсмислиците, които публикуваше. Талантът му се състоеше в това да изразява най-глупавите и невежи предразсъдъци на читателите си, все едно в тях има смисъл, та срамното да изглежда прилично. Затова и купуваха вестника му.

Освен това Мод знаеше, че наскоро Лойд Джордж лично е обидил Нортклиф. Самомнителният лорд беше предложил да влезе в британската делегация за предстоящата мирна конференция и се огорчи, когато премиерът му отказа.

Мод се тревожеше. В политиката понякога трябваше да се угажда и на презрени хора, обаче Лойд Джордж явно беше забравил това. Мод с притеснение се питаше доколко злостната пропаганда на Дейли мейл ще се отрази на изборите.

Подир няколко дни разбра.

Отиде на едно предизборно събрание в залата на общината в Ийст енд. Ет Лекуит беше сред публиката, а съпругът й Бърни беше на трибуната. Мод не се беше сдобрила с Етел, ако и да бяха приятелки и колежки с години. Всъщност тя още потреперваше от гняв, когато си спомнеше как Етел и някои други насърчаваха парламента да приеме закон, който запазваше неравнопоставеното положение на жените спрямо мъжете при избори. Въпреки това високият дух и неизменната усмивка на Етел й липсваха.

Слушателите седяха неспокойно по време на представянията. Все още публиката се състоеше предимно от мъже, въпреки че вече и някои жени имаха право на глас. Мод допускаше, че повечето жени още не са свикнали с мисълта, че е нужно да проявяват интерес към политическите спорове. Но имаше и усещането, че жените ще бъдат отблъснати от тона на политическите събрания по време на които мъжете на трибуната се надуваха, а мъжете в публиката викаха или освиркваха.

Пръв говори Бърни. Мод веднага разбра, че не е оратор. Говореше за новия устав на Лейбъристката партия и особено за член четвърти, който се отнасяше до общата собственост на средствата за производство. Мод намираше това за интересно, понеже прокарваше ясна граница между лейбъристите и поддържащите бизнеса либерали; скоро обаче установи, че е в малцинство. Мъжът до нея взе да нервничи и накрая се провикна:

— Ще разкарате ли германците оттук?

Бърни се стъписа. Помърмори малко под нос и после отговори:

— Ще направя онова, което е от полза за работника.

Мод се питаше какво би казал за работничката и предполагаше, че и Етел мисли същото. Бърни продължи:

— Но не виждам някакви действия против германците да са от първостепенно значение за Великобритания.

Това не се прие добре. Даже се чуха няколко освирквания.

— Но да се върнем на по-важните въпроси… — продължи Бърни.

От другия край на залата някой се провикна:

— Ами кайзера?

Бърни направи грешката да отвърне на репликата с въпрос.

— Какво за кайзера? Той абдикира.

— Трябва ли да бъде съден?

— Не разбирате ли — ядоса се Бърни, — че един съдебен процес означава на него да му се позволи да се защитава? Наистина ли искате да предоставите на германския император трибуна, от която той да заяви на целия свят, че е невинен?

„Убедителен довод“, рече си Мод. Но не това искаше да чуе публиката. Освиркването стана по-силно и се чуха викове „Обесете кайзера!“.

„Щом се разсърдят, британските гласоподаватели стават грозни“, помисли Мод, „поне мъжете“. Малко жени изобщо биха поискали да дойдат на подобно събрание.

— Ако бесим победените си противници, то ние сме варвари — каза Бърни.

— Ще накарате ли хуните да си платят? — викна отново съседът на Мод.

Това предизвика най-силен отклик. Няколко човека се разкрещяха „Накарайте хуните да платят!“.

— В разумни граници — подхвана Бърни, обаче не можа да продължи.

— Накарайте хуните да платят! — завикаха всички и в миг почнаха да скандират в унисон — Накарайте хуните да платят! Накарайте хуните да платят!

Мод стана и излезе.

III

Удроу Уилсън беше първият американски президент, който пътуваше извън страната по време на мандата си.

Отплава от Ню Йорк на четвърти декември. Девет дни по-късно Гас го очакваше на пристанището в Брест, в западния край на приличното на дръжка на тиган крайбрежие на Бретан. По обед мъглата се разсея и огря слънце — за пръв път от дни. В залива военни кораби от френския, британския и американския флот застанаха в почетен ред и между тях мина Джордж Вашингтон, транспортен кораб от американския военноморски флот. Прогърмя оръдеен салют и оркестърът засвири „Флаг, обсипан със звезди“.

За Гас това беше тържествен момент. Уилсън идваше тук, за да направи така, че никога повече да няма война като тази, която току-що завърши. Замисълът на неговите Четиринадесет точки и на Обществото на народите беше да променят завинаги начина, по който държавите разрешават конфликтите помежду си. Изключително висока амбиция. Нито един политик в цялата история на човешката цивилизация не си беше поставял подобна цел. Успееше ли, светът щеше да бъде обновен.

В три следобед първата дама, Едит Уилсън, мина по трапа, уловила под ръка генерал Пършинг. След тях вървеше президентът с цилиндър на главата.

Градът Брест посрещна Уилсън като герой-завоевател. По транспарантите се четеше Да живее Уилсън, защитникът на правата на народите! От всяка сграда се вееха американски знамена Гражданите се тълпяха по тротоарите. Много от жените носеха традиционните за Бретан високи шапки от дантела. Звукът на тукашните гайди беше всепроникващ. Гас спокойно можеше да мине и без тях.

Френският външен министър произнесе приветствено слово. Гас застана сред американските журналисти. Забеляза дребничка жена с голяма кожена шапка. Жената обърна глава и той видя, че красивото й лице е белязано от едно затворено око. Усмихна се доволно — това беше Роза Хелман. Гас чакаше с нетърпение да чуе мнението й за мирната конференция.

След речите целият президентски екип взе нощния влак и се отправи на дългото четиристотин мили пътуване до Париж. Президентът стисна ръката на Гас и рече:

— Радвам се, че отново си в отбора, Гас.

За парижката мирна конференция Уилсън искаше да е заобиколен от познати сътрудници. Основният му съветник щеше да е полковник Хаус, бледият тексасец, който от години го съветваше неофициално по въпросите на външната политика. Гас щеше да е сред младшите членове на екипа.

Уилсън изглеждаше изтощен и двамата с Едит се оттеглиха в купето си. Гас се притесни. Чул беше мълвата за влошеното здраве на президента. Още през 1906 година зад лявото око на президента се беше спукал един кръвоносен съд и беше предизвикал временна загуба на зрение. Лекарите установиха, че Уилсън страда от високо кръвно налягане и му препоръчаха да се оттегли. Уилсън бодро беше пренебрегнал съветите им и, разбира се, стана президент. Напоследък обаче го мъчеха главоболия, които можеха и да са нов симптом на същия проблем. Мирната конференция щеше да е обременителна и Гас се надяваше президентът да устои.

Роза беше във влака. Гас се настани срещу нея на тапицираните с брокат седалки във вагон-ресторанта.

— Питах се дали ще те видя — рече Роза. Изглеждаше доволна, че се срещат.

— В отпуск съм — обясни Гас, който още носеше капитанската униформа.

— У дома Уилсън отнесе страшни критики заради избора си на колеги. Това не се отнася за теб, разбира се…

— Аз съм дребна риба.

— Но някои хора казват, че той не трябваше да води жена си.

Гас сви рамене. Струваше му се дреболия. След бойното поле щеше да му бъде трудно да приема сериозно някои от нещата, за които хората се тревожат в мирно време.

— По-важното е, че не доведе нито един републиканец — продължи Роза.

— Той има нужда от съюзници в екипа си, а не от врагове — подразни се Гас.

— Има нужда от съюзници и у дома — отвърна Роза. — Загуби Конгреса.

Тя беше права. Думите й напомниха на Гас колко е умна. Междинните избори се оказаха катастрофални за Уилсън. Републиканците се сдобиха с контрол над сената и Камарата на представителите.

— Как стана това? — попита той. — Изгубих връзка със събитията.

— На обикновените хора им писна от купонната система и от високите цени, а краят на войната закъсня със съвсем малко, но достатъчно, та да не промени отношението. Освен това либералите ненавиждат Закона за шпионажа. Той позволи на Уилсън да хвърля в затвора хора, които не са съгласни с войната. И Уилсън го приложи — Юджийн Дебс беше осъден на десет години. — Дебс беше социалистическият кандидат за президент. Роза гневно додаде — Не може да арестуваш противниците си и да продължаваш да твърдиш, че вярваш в свободата.

Гас си припомни какво удоволствие му доставяха остроумните спорове с Роза.

— По време на война понякога се налага да се правят компромиси със свободата.

— Очевидно американските гласоподаватели не мислят така. Има и още нещо — Уилсън сегрегира служителите си във Вашингтон.

Гас не знаеше дали е възможно някога негрите да се издигнат до положението на белите хора, но като повечето либерално настроени американци, беше на мнение, че най-добрият начин да се установи това е като им се дадат по-добри възможности в живота и да се види какво се получава. Уилсън и съпругата му обаче бяха южняци и не мислеха така.

— Едит не иска да вземе камериерката си в Лондон, понеже се опасява, че момичето ще бъде развалено — рече Гас. — Тя казва че британците са прекалено любезни с негрите. — Удроу Уилсън вече не е любимецът на американската левица — заключи Роза — Което означава, че ще му е необходима поддръжката на републиканците за неговото Общество на народите.

— Предполагам, че Хенри Кабът Лодж се чувства отритнат.

Лодж беше един от десните републиканци.

— Познаваш политиците — отвърна Роза. — Докачливи са като ученички, при това са по-отмъстителни. Лодж е председател на сенатската комисия по външната политика. Уилсън трябваше да го доведе в Париж.

— Та той е противник на цялата идея за Обществото на народите! — възрази Гас.

— Способността да се вслушваш в умните хора, които не са съгласни с теб, е рядка дарба, но един президент трябва да я притежава. Ако беше довел Лодж тук, той щеше да го неутрализира. Участието на Лодж в екипа не би му позволило да се върне у дома и да се бори срещу онова, което е договорено в Париж.

Гас предполагаше, че Роза е права. Уилсън обаче беше идеалист и вярваше, че силата на справедливостта ще преодолее всички препятствия. Той подценяваше необходимостта да ласкае, да придумва и да съблазнява.

Храната във влака беше добра, в чест на президента. Ядоха прясна атлантическа писия в маслен сос. Гас не се беше хранил така добре отпреди войната. Забавно му беше да гледа как Роза здравата си похапва. Тя беше дребничка — къде побираше всичката храна?

Накрая им поднесоха силно кафе в малки чашки. Гас установи, че не му се иска да се разделя с Роза и да се оттегли в спалното си купе. Много по-интересно му беше да разговаря с нея.

— Както и да е, в Париж Уилсън ще е в силна позиция.

— И как така? — скептично попита Роза.

— Е, на първо място, той им спечели войната.

Роза кимна.

— Уилсън заяви „При Шато-Тиери ние спасихме света“.

— Ние с Чък Диксън бяхме в това сражение.

— Там ли загина той?

— Пряко попадение на снаряд. Първата жертва, която видях. Но не и последната, за съжаление.

— Много ми е мъчно, особено за съпругата му. Познавам Дорис от години, някога учехме пиано при един и същ учител.

— Не знам обаче спасихме ли света — продължи Гас. — Загиналите французи, британци и руси са много повече от американците. Но ние наклонихме везните. Това трябва да означава нещо.

Роза поклати глава и тръсна тъмните си къдрици.

— Не съм съгласна. Войната свърши и европейците повече нямат нужда от нас.

— Лойд Джордж например е на мнение, че американската военна сила не бива да се пренебрегва.

— Следователно Лойд Джордж греши — отвърна Роза. Гас се изненадваше, че една жена говори толкова твърдо по подобен въпрос. — Да речем, че французите и британците просто откажат да следват Уилсън. Той ще използва ли армията, за да наложи идеите си? Не. А даже и да поиска, републиканският Конгрес няма да му позволи.

— Ние имаме икономическа и финансова сила.

— Със сигурност е вярно, че страните от Антантата имат огромни дългове към нас. Ала не знам какъв лост ни предоставят тези дългове. Както се казва, ако дължиш на банката сто долара, то ти си в нейните ръце, но ако дължиш на банката един милион долара, то тя е в твоите ръце.

Гас почна да разбира, че задачата на Уилсън може да се окаже по-трудна, отколкото си беше представял.

— А общественото мнение? Ти видя как приеха Уилсън в Брест. В цяла Европа хората очакват от него да създаде мирен свят.

— Това е и най-силната му карта. Хората са изнурени от кланетата. Те призовават „Никога вече“. Само се надявам Уилсън да е в състояние да им даде каквото искат.

Върнаха се в купетата си и си пожелаха лека нощ. Гас дълго лежа буден и мисли за Роза и нещата, които тя каза. Наистина беше най-умната жена, която той познаваше. Беше и красива. Човек някак си бързо забравяше за окото. В началото изглеждаше като ужасна деформация, но Гас скоро спря да го забелязва.

Ала Роза беше песимистка относно конференцията. При това всичко, казано от нея, беше вярно. Гас вече си даваше сметка, че на Уилсън му предстои борба. Радваше се, че е част от екипа на президента и беше решен да стори всичко по силите си, за да превърне идеалите му в реалност.

В малките часове на утрото Гас гледаше през прозореца, докато влакът вървеше на изток през Франция. Когато преминаваха през един град, той с изумление видя множество хора по пероните на гарата и по пътя край железопътната линия. Беше тъмно, но те се виждаха ясно на светлините на лампите. Бяха хиляди, мъже жени и деца. Нямаше приветствени възгласи. Хората стояха тихо. Гас видя, че мъжете и момчетата сваляха шапки, и този жест на уважение го трогна почти до сълзи. Хората бяха изчакали почти цяла нощ, за да видят как минава влакът, който носи надеждата на света.

Тридесет и пета глава

Декември 1918 година — февруари 1919 година

I

Гласовете бяха преброени три дни след Коледа. Ет и Бърни Лекуит бяха в общината в Олдгейт, за да чуят резултатите — Бърни стоеше на трибуната, облечен в най-хубавия си костюм, а Ет седеше сред публиката.

Бърни загуби.

Той се държа стоически, ала Етел плака. За Бърни това беше краят на една мечта. Навярно мечтата му беше глупава, но загубата го нарани, а сърцето на Етел страдаше за него.

Либералният кандидат беше подкрепил коалицията на Лойд Джордж, затова за този район нямаше кандидат от Консервативната партия. И така консерваторите гласуваха за Либералната партия. Оказа се, че лейбъристите нямат сили да преодолеят тази комбинация.

Бърни поздрави победителя и слезе от трибуната. Лейбъристите имаха бутилка уиски и искаха да направят бдение, обаче Бърни и Етел се прибраха у дома.

— Не съм направен за това, Ет — рече Бърни, докато тя кипваше вода за какаото.

— Добра работа свърши. Проклетият Лойд Джордж ни надхитри.

Бърни поклати глава.

— Аз не съм водач. Аз съм по мисленето и планирането. Не веднъж опитах да говоря на хората така, както им говориш ти, да разпаля в тях ентусиазъм за нашата кауза, но така и не успях. Когато им говориш ти, хората те обикват. Това е разликата.

Етел знаеше, че той е прав.

На следващата сутрин вестниците показаха, че в цялата страна изборните резултати са като в Олдгейт. Коалицията спечели петстотин двадесет и пет от седемстотин и седем места — едно от най-големите мнозинства в историята на парламента. Хората бяха гласували за човека, който спечели войната.

За Етел това беше горчиво разочарование. Старците още управляваха страната. Политиците, които доведоха до смъртта на милиони, сега празнуваха, като да бяха направили нещо чудесно. А какво бяха постигнали? Болка, глад и разруха. Десет милиона мъже и момчета бяха убити напразно.

Единственият проблясък на надежда идеше от това, че Лейбъристката партия беше подобрила позициите си. Спечели шестдесет места, за разлика от четиридесет и двете на предходните избори.

Загубиха онези либерали, които бяха против коалицията на Лойд Джордж. Те победиха едва в тридесет избирателни района и самият Аскуит загуби мястото си.

— Това може и да е краят на Либералната партия — рече Бърни, докато редеше резени сланина върху хляба си. — Предадоха народа. Сега Лейбъристката партия е опозицията. И това може да се окаже единствената ни утеха.

Точно преди да тръгнат за работа, дойде пощата. Етел прегледа писмата, докато Бърни връзваше връзките на обувките на Лойд. Имаше едно писмо от Били — кодирано. Етел седна на кухненската маса да го разчете.

Подчерта ключовите думи с молив и ги преписа в бележник. Колкото повече напредваше, толкова повече се смайваше.

— Нали знаеш, че Били е в Русия — обърна се тя към Бърни.

— Да.

— Добре. Той пише, че нашата армия е там, за да воюва срещу болшевиките. Американците — също.

— Не съм изненадан.

— Да. Обаче слушай, Бърни, знаем, че Белите не могат да победят болшевиките. А ако се присъединят и чужди армии? Тогава всичко може да стане!

Бърни се умисли.

— Могат да възстановят монархията.

— Нашият народ няма да подкрепи това.

— Нашият народ не знае какво става.

— Значи по-добре да му съобщим. Ще напиша статия — каза Етел.

— И кой ще я публикува?

— Ще видим. Може би Дейли херълд. — Това беше левичарски вестник. — Ще заведеш ли Лойд на забавачка?

— Да, разбира се.

Етел помисли малко, после написа най-отгоре на една страница „Долу ръцете от Русия!“.

II

От разходката из Париж Мод се разплака. По широките булеварди, на местата, където бяха падали немските снаряди, имаше камари останки от сградите. Счупените прозорци бяха запушени с дъски и видът им болезнено й напомняше за раненото око на нейния красив брат. Тук-там редиците на дърветата се загрозяваха от дупки — някой прастар кестен или благороден чинар бяха пожертвани за огрев. Половината жени бяха в траур. По ъглите сакати войници просеха милостиня.

Мод плачеше и за Валтер. Не получи отговор на писмото си. Провери дали може да замине за Германия, но се оказа невъзможно. Надяваше се Валтер да дойде в Париж с германската делегация, ала германска делегация нямаше — победените страни не бяха поканени на мирната конференция. Победителките възнамеряваха да се споразумеят помежду си и после да представят на победените договор за подписване.

В Париж имаше недостиг на въглища и всички хотели бяха мразовити. Мод беше настанена в апартамент в Мажестик, където отседна и цялата британска делегация. За да се опазят от френски шпиони, британците замениха целия персонал на хотела със свои хора. В резултат храната беше отвратителна — за закуска имаше овесена каша, зеленчуците бяха преварени, а кафето — лошо.

Загърната в предвоенното си кожено палто, Мод отиде в кафенето При Фуке на Шанз-Елизе, за да се срещне с Джони Ремарк.

— Благодаря ти, че уреди да дойда в Париж — рече тя.

— За теб всичко, Мод. А ти защо толкова държеше да дойдеш тук?

Тя нямаше намерение да каже истината, най-малкото пък на този любител на клюките.

— На покупки. От четири години не съм си купувала нова рокля.

— О, спести ми тези приказки. Тук почти няма какво да се купи. А и да има нещо, то струва цяло състояние. Хиляда и петстотин франка за една рокля! На такова нещо дори Фиц би теглил чертата. Мисля, че имаш любовник французин.

— Де да имах — отвърна Мод и смени темата. — Открих колата на Фиц. Да знаеш къде мога да купя бензин?

— Ще видя какво мога да направя.

Поръчаха обяд.

— Как мислиш, наистина ли ще накараме германците да платят репарации за милиарди? — попита Мод.

— Те не са в добри позиции да възразяват — отговори Джони. — След Френско-пруската война те принудиха Франция да плати пет милиарда франка. И французите ги платиха за три години. А през март миналата година по договора от Брест-Литовск Германия накара болшевиките да обещаят шест милиарда марки, макар, разбира се, те да не са платими веднага. При всички случаи праведният гняв на немците кънти на кухо, понеже е лицемерен.

Мод мразеше хората да говорят остро за немците. Все едно загубата във войната ги превръщаше в някакви зверове. Щеше й се да попита „А ако ние бяхме загубили, щяхме ли да бъдем принудени да признаем, че вината за войната е наша, и да платим за нея?“

— Та ние искаме много повече — двадесет и четири милиарда лири. Французите пък искат два пъти повече от това.

— Трудно е да спорим с французите — отговори Джони. — Те ни дължат шестстотин милиона лири. На американците дължат още повече. И откажем ли им немските репарации, те ще заявят, че не могат да ни платят.

— Германците в състояние ли са да платят онова, което им искаме?

— Не. Моят приятел Поцо Кейнс твърди, че те могат да платят една десета, тоест два милиарда лири, въпреки че това може да осакати страната им.

— Имаш предвид икономиста от Кембридж, Джон Мейнард Кейнс ли?

— Да. Викаме му Поцо.

— Не знаех, че е един от… твоите приятели.

— О, да, скъпа моя, във висша степен — рече с усмивка Джони.

Мод за миг завидя на ведрата поквара на Джони. Тя сурово потискаше потребността си от физическа любов. Бяха минали почти две години, откакто беше докосвана с обич от мъж. Чувстваше се като престаряла монахиня, съсухрена и пресъхнала.

— Що за печално изражение! — Малко неща убягваха на Джони. — Надявам се, че не си влюбена в Поцо.

Мод се разсмя и върна разговора към политиката.

— Щом знаем, че германците не могат да платят, защо Лойд Джордж упорства?

— Аз самият му зададох същия въпрос. Познавам го доста добре от времето, когато беше министър на боеприпасите. Той казва, че накрая всички воюващи страни ще платят собствените си дългове и никой няма да получи никакви съществени репарации.

— Защо тогава е цялата тази преструвка?

— Защото в крайна сметка данъкоплатците във всяка страна ще платят за войната. Ала онзи политик, който им го каже, никога повече няма да спечели избори.

III

Гас присъстваше на ежедневните заседания на Комисията за Обществото на народите. Задачата на тази група беше съставянето на договора, който да бъде в основата на Обществото. Лично Удроу Уилсън беше председател на комисията. А той бързаше.

През първия месец конференцията беше изцяло доминирана от Уилсън. Той отхвърли френския дневен ред, който поставяше на първо място германските репарации, а Обществото на народите — на последно, и настоя Обществото да е част от всеки договор, който той подписва.

Комисията за Обществото заседаваше в луксозния хотел Крийон на Плас дьо ла Конкорд. Старите хидравлични асансьори бяха бавни и понякога засядаха между етажите, докато се повиши налягането на водата. Гас си мислеше, че тези асансьори много приличат на европейските дипломати, които повече от всичко харесват продължителните спорове и вземат решения само по принуда. Тайно се забавляваше като гледаше как и асансьорите, и дипломатите карат американския президент да нервничи и да мърмори от ядно нетърпение.

Деветнадесетте членове на комисията седяха около голяма маса с червена покривка, преводачите им бяха зад тях и им шепнеха на ухо, а помощниците се разполагаха из залата с папки и бележници. Гас виждаше, че европейците се впечатляват от способността на неговия началник да движи дневния ред напред. Някои твърдяха, че съставянето на договора ще отнеме месеци, ако не и години; други бяха на мнение, че държавите никога няма да постигнат съгласие. За удоволствие на Гас обаче, след десет дни комисията беше близо до завършването на първия вариант.

Уилсън трябваше да се върне в Съединените щати на четиринадесети февруари. Скоро щеше отново да дойде тук, но беше решен да отнесе у дома проект на договора.

За нещастие, следобеда преди заминаването на президента, французите създадоха голямо затруднение. Според тях Обществото трябваше да има своя армия.

Уилсън отчаяно извъртя очи.

— Невъзможно — изпъшка той.

Гас знаеше защо. Конгресът не би допуснал американски войски да се бият под чужд контрол.

Френският делегат, бившият премиер Леон Буржоа отвърна, че Обществото ще бъде пренебрегвано, ако не разполага със средство да налага решенията си.

Гас споделяше тревогата на Уилсън. Имаше и други начини Обществото да оказва натиск върху непокорните държави: дипломация, икономически санкции и в краен случай — нарочна армия, която да се използва за дадената мисия и щом свърши работата, да се разпуска.

Ала Буржоа рече, че нито една от изброените стъпки не би могла да защити Франция от Германия. Французите не можеха да се съсредоточат върху нищо друго. „Навярно това е разбираемо“, мислеше Гас, „но не така се създава нов световен ред.“

Лорд Робърт Сесил, който беше съставил голяма част от проекта, вдигна костеливия си пръст да даде знак, че иска думата. Уилсън кимна. Той харесваше Сесил, който беше отявлен поддръжник на Обществото. Не всеки би се съгласил с него: френският премиер Клемансо казваше, че когато Сесил се усмихва, прилича на китайски дракон.

— Простете пределната ми откровеност — подхвана Сесил. — Френската делегация изглежда твърди, че напълно ще отхвърли Обществото, което може да не е толкова силно, колкото Франция се е надявала. Позволете да изтъкна съвсем открито, че в такъв случай почти сигурно ще се създаде двустранен съюз между Великобритания и Съединените щати, който няма да предложи нищо на Франция.

Гас скри усмивката си. „Каза им го“, помисли той.

Потресеният Буржоа оттегли възражението си.

Уилсън отправи на Сесил един благодарен поглед над масата.

Японският делегат, барон Макино, поиска думата. Уилсън кимна и си погледна часовника.

Макино се позова на вече одобрената клауза, която гарантираше религиозната свобода. Искаше да се включи и поправка в смисъл, че всички членове на Обществото ще имат еднакво отношение към гражданите, без расова дискриминация.

Лицето на Уилсън застина.

Дори и в превод, речта на Макино беше изразителна. „Различните раси се сражаваха рамо до рамо във войната“, изтъкна баронът.

— Създаде се взаимна симпатия и благодарност — рече баронът. — Обществото щеше да представлява едно голямо семейство на народите. И те щяха да се отнасят едни с други като с равни, нали?

Гас се разтревожи, ала не се изненада. От седмица или две японците говореха за това. Това доведе до уплаха в Австралия и Калифорния, чиито жители искаха японците да стоят по-далеч от земите им. Смути се и Уилсън, който нито за миг не би помислил, че американските негри са му равни. А най-много се ядосаха британците, които управляваха недемократично стотици милиони хора от разни раси и не искаха поданиците да решат, че са толкова добри, колкото белите им господари.

Отново отговори Сесил.

— Уви, това е една във висша степен противоречива материя — рече той и Гас почти беше готов да повярва в тъгата му. — Самото допускане, че може да се обсъди, вече предизвика спорове.

Около масата се разнесе мърморене в знак на съгласие. Сесил продължи.

— Вместо да отлагаме договарянето на проектоустава, навярно ние би трябвало да отложим обсъждането на, ах, расовата дискриминация за по-късна дата.

Гръцкият министър-председател каза:

— Целият въпрос за религиозната свобода също е сложен. Може би засега трябва да го пропуснем.

— Моето правителство никога досега не е подписвало договор, който не се позовава на Бога! — рече португалският делегат.

Сесил, дълбоко религиозен човек, отговори:

— Може би този път всички ние трябва да рискуваме.

Разнесе се смях и Уилсън заключи с явно облекчение:

— Ако сме съгласни по това, да продължим напред.

IV

На другия ден Уилсън отиде във френското външно министерство на Ке д’Орсе и прочете проекта пред пленарното заседание на мирната конференция в прочутата Зала с часовниците, под огромните полилеи, които приличаха на сталактити в арктическа пещера. Вечерта замина за Америка. Беше петък и Гас отиде на танци.

Париж по тъмно беше град на забавленията. Храната все още беше оскъдна, но изглежда алкохолът беше в изобилие. Младите мъже оставяха вратите на хотелските си стаи отворени, та да могат сестрите от Червения кръст да се отбиват, ако имат нужда от компания. Общоприетото приличие като че беше изоставено. Хората не се стараеха да прикриват любовните си афери. Женствени мъже изоставяха престорената мъжественост. При Ларю стана лесбийски ресторант. Говореше се, че недостигът на въглища е мит, измислен от французите, та всички да се топлят нощем, като спят с приятелите си.

Всичко беше скъпо, но Гас имаше пари. Имаше и други предимства — познаваше града и говореше френски. Отиде да гледа състезанията в Сен Клу, „Бохеми“ в операта и дръзкия мюзикъл „Фи Фи“. Канеха го на всички увеселения, понеже беше приближен на президента.

Установи, че прекарва все повече време с Роза Хелман. Трябваше да е внимателен при разговорите с нея и да й казва само неща, които с радост би прочел в печата. Дискретността вече му беше станала навик. Роза беше сред най-умните хора, които той познаваше. Харесваше я и само толкова. Тя винаги беше готова да излезе с него, но кой репортер би отказал поканата на един сътрудник на президента? Гас не можеше да я вземе за ръка или да я целуне за лека нощ, за да не създаде у нея впечатлението, че се възползва от положението си на човек, комуто тя не може да откаже, за да не го обиди.

Срещнаха се в Риц, за да пийнат коктейли.

— Какво е коктейл? — попита Роза.

— Твърд алкохол, направен така, че да изглежда по-прилично. Модерно е, уверявам те.

Роза също беше модерна. Косите й бяха късо подстригани. Носеше шапка клош, която се спускаше над ушите й като каска на немски войник. Извивките и корсетите вече не бяха на мода и роклята на Роза падаше на дипли от раменете към удивително ниско скроената талия. Дрехата криеше формите й, ала странно караше Гас да се замисля за тялото отдолу. Роза беше и с червило и пудра, което европейките все още смятаха за дръзко.

Двамата изпиха по едно мартини и си тръгнаха. Привлякоха доста погледи, минавайки през дългото фоайе на Риц — високият мъж с голяма глава и неговата дребна едноока дама, той с фрак и бяла папийонка, а тя в сребристосиня коприна. Взеха такси до хотел Мажестик, където в съботните вечери британците устройваха танцови забави. Всички ходеха там.

Балната зала беше препълнена. Млади сътрудници от делегациите, журналисти от цял свят и върнали се от окопите войници „джазираха“ с медицински сестри и машинописки. Роза научи Гас да танцува фокстрот, после го остави и затанцува с един тъмноок хубавец от гръцката делегация.

Обзет от ревност, Гас тръгна из залата да побъбри с познатите си. Натъкна се на лейди Мод Фицхърбърт, облечена в пурпурна рокля и с остри обувки на краката.

— Здравейте! — изненадано възкликна той.

Мод видимо се радваше на срещата и отвърна:

— Изглеждате добре.

— Късметлия съм. Останах цял.

— Почти — рече Мод и докосна белега на лицето му.

— Само драскотина. Ще танцуваме ли?

Гас я взе в ръце. Беше слаба — той усещаше костите й под роклята. Танцуваха валса „Колебание“.

— Как е Фиц? — попита Гас.

— Според мен е добре. В Русия е. Предполагам, че не бива да го казвам, но това е обществена тайна.

— Забелязах, че британските вестници пишат „Долу ръцете от Русия“.

— Кампанията се води от една жена, която сте виждали в Тай Гуин, Етел Уилямс, сега Лекуит.

— Не я помня.

— Беше икономка.

— Боже мили!

— Тя се превръща в сила в британската политика.

— Колко се е променил светът.

Мод притегли Гас към себе си и сниши глас.

— Не очаквам да имате някакви новини от Валтер?

Гас си спомни немския офицер в Шато-Тиери, който му се беше видял познат, ала далеч не беше сигурен, че е Валтер. Затова отговори:

— Никакви. Съжалявам. Сигурно Ви е тежко.

— От Германия не идва никаква информация и на никого не се позволява да отиде там!

— Опасявам се, че може да се наложи да почакате до подписването на мирния договор.

— И кога ще стане това?

Гас не знаеше.

— Уставът на Обществото на народите е почти готов, обаче са твърде далеч от разбирателство по обема на германските репарации.

— Колко глупаво — горчиво рече Мод. — За нас е нужно германците да добруват, за да могат британските фабрики да им продават автомобили и печки, и прахосмукачки. Ако съсипем стопанството им, Германия ще се болшевизира.

— Хората искат отмъщение.

— Помните ли четиринадесета година? Валтер не искаше война. Както и повечето германци. Страната обаче не беше демократична. Генералите подтикнаха кайзера. А когато Русия мобилизира армията си, те вече нямаха избор.

— Помня, разбира се. Но повечето хора не помнят.

Танцът свърши и се появи Роза Хелман. Гас запозна двете дами. Те поговориха малко, обаче Роза се държеше непривично скучно и Мод ги остави.

— Тази рокля струва цяло състояние — намусено съобщи Роза. — Тя е на Жана Ланвен.

Гас беше изумен.

— Не хареса ли Мод?

— Е, ти явно я харесваш.

— Какво искаш да кажеш?

— Танцувахте доста близо един до друг.

Роза не знаеше за Валтер. Въпреки това на Гас му стана неприятно от това неоснователно обвинение, че флиртува.

— Тя искаше да разговаряме за нещо твърде поверително — рече той с леко раздразнение.

— Обзалагам се, че е искала.

— Не знам защо се държиш така. Ти тръгна с онзи мазен грък.

— Той е много хубав и никак не е мазен. Защо да не танцувам с други мъже? Не е като да си влюбен в мен.

Гас я гледаше настойчиво.

— О — продума той. — Божичко. — Изведнъж се почувства объркан и несигурен.

— Сега пък какво има?

— Струва ми се, че току-що осъзнах нещо.

— Ще ми кажеш ли какво?

— Предполагам, че трябва — отговори Гас с треперлив глас. После млъкна.

Тя го почака малко, после нетърпеливо каза:

— Е?

— Влюбен съм в теб.

Тя мълчаливо отвърна на погледа му. Мина доста време, преди да попита:

— Наистина ли?

Макар мисълта, че е влюбен, да го беше изненадала, Гас нямаше никакво съмнение.

— Да. Обичам те, Роза.

— Само си представи — рече тя със слаба усмивка.

— Мисля, че може би съм влюбен в теб доста отдавна, без да го осъзнавам.

Роза кимна, като че някакво нейно подозрение се беше потвърдило. Оркестърът подхвана бавна мелодия. Тя се приближи до Гас.

Той я прегърна, без да се замисля, но беше твърде развълнуван, за да се справи с танца.

— Не съм сигурен, че ще успея…

— Не се притеснявай. — Роза знаеше какво мисли той. — Просто се преструвай.

Гас с труд направи няколко стъпки. Мислите му бяха объркани. Роза не каза нищо за своите чувства. От друга страна, не си тръгна. Дали имаше вероятност тя да отвърне на чувствата му?

Очевидно го харесваше, но това беше нещо съвсем друго. Дали сега не си задаваше въпроса какво изпитва? Или обмисляше някакъв вежлив начин да го отхвърли?

Вдигна поглед и Гас очакваше да получи отговор, обаче Роза каза:

— Отведи ме оттук, Гас, моля те.

— Разбира се.

Тя взе палтото си. Портиерът им повика такси, червено Рено.

— До Максим — каза Гас. Краткото пътуване премина в мълчание. Гас копнееше да узнае какво мисли тя, но не я притискаше. Тя скоро щеше да му каже.

Ресторантът беше пълен, а малкото свободни маси бяха резервирани за по-късни посетители. Оберкелнерът беше_ désolé_. Гас отвори портфейла си, извади стофранкова банкнота и рече:

— Спокойна маса в ъгъла.

Табелката с надпис Réservée изчезна и двамата с Роза се настаниха.

Избраха си лека вечеря и Гас поръча бутилка шампанско.

— Толкова си се променил — каза Роза.

— Не смятам така — изненада се Гас.

— В Бъфало беше свит младеж. Струва ми се, че даже се срамуваше пред мен. Сега обикаляш Париж, сякаш ти принадлежи.

— Боже мой, това звучи арогантно.

— Не, просто самоуверено. Все пак, ти работи за президента и беше на война — тези неща имат значение.

Сервираха им, но и двамата не ядоха много. Гас беше прекалено напрегнат. Какво мислеше тя? Обичаше ли го или не? Тя би трябвало да знае, нали? Той остави приборите си, но вместо да й зададе въпроса, който го занимаваше, каза:

— Ти винаги изглеждаше самоуверена.

Роза се засмя.

— Не е ли удивително?

— Защо?

— Струва ми се, че бях самоуверена до седемгодишната си възраст. После… е, знаеш какви са ученичките. Всички искат да са приятелки с най-хубавите. Трябваше да си играя с дебелите момичета, с грозните и с онези, които доносваха чужди дрехи. Това продължи и по-късно. Дори работата в Бъфало анархист си беше аутсайдерска. Но когато станах редакторка, почнах да си връщам самоуважението. — Тя отпи от шампанското. — Ти ми помогна.

— Така ли? — попита изненадано Гас.

— Заради начина, по който разговаряше с мен — сякаш съм най-умната и най-интересната личност в Бъфало.

— Май наистина беше така.

— Като изключим Олга Вялова.

— Ах. — Гас се изчерви. Щом си припомнеше това увлечение, се чувстваше глупаво, но не искаше да го изрича на глас, понеже щеше да е неподобаващо за джентълмен да обиди дама.

Допиха кафето и Гас поиска сметката. Още не знаеше какво изпитва Роза към него.

В таксито взе ръката й и я притисна към устните си.

— Гас, много си мил. — Той не разбираше какво иска да каже тя. Лицето й обаче беше обърнато към него почти в очакване. Дали искаше той да…? Събра смелост и я целуна.

За един застинал миг тя не отговори и Гас предположи, че е постъпил неправилно. После Роза въздъхна доволно и отвори устни.

„О, значи всичко е наред“, помисли си той с радост.

Прегърна я и двамата се целуваха през целия път до нейния хотел. Оказа се твърде кратко. Изведнъж пиколото отвори вратата на таксито.

— Избърши си устата — каза Роза и излезе. Гас измъкна носна кърпа и припряно затърка лицето си. Белият лен поаленя от червилото й. Гас внимателно сгъна кърпата и я прибра в джоба си.

Изпрати я до вратата и попита:

— Мога ли да те видя утре?

— Кога?

— Рано.

Роза се засмя.

— Никога не се преструваш, нали, Гас? Обичам това в теб.

Добре. Не беше същото като „обичам те“, но беше по-добре от нищо.

— Значи рано.

— Какво ще правим?

— Неделя е. — Гас каза първото, което му мина през ума. — Можем да идем на църква.

— Добре.

— Нека те заведа в Нотр Дам.

— Католик ли си? — изненада се тя.

— Не, от епископалната църква съм, ако въобще съм религиозен. А ти?

— И аз.

— Нищо. Ще седнем отзад. Ще проверя кога започва службата и ще ти телефонирам в хотела.

Роза подаде ръка и двамата се разделиха приятелски.

— Благодаря ти за прекрасната вечер — каза тя официално.

— За мен беше голямо удоволствие. Лека нощ.

— Лека нощ — отговори Роза, обърна се и изчезна във фоайето на хотела.

Тридесет и шеста глава

Март-април 1919 година

I

Щом снегът се стопи и твърдата като камък руска земя се превърна във влажна кал, белите армии се хвърлиха устремно, за да освободят страната си от бича на болшевизма. Стохилядната войска на адмирал Колчак, отчасти снабдена с британски униформи и оръжие, изненадващо настъпи от Сибир и нападна червените на фронт с протежение седемстотин мили от север на юг.

Фиц следваше белите на няколко мили. Той командваше абъроуенци, малко канадци и неколцина преводачи. Работата му беше да подсилва Колчак и да се грижи за съобщенията, разузнаването и снабдяването.

Фиц имаше големи надежди. Можеше и да има трудности, но бе немислимо Ленин и Троцки да бъдат оставени да обсебят Русия.

В началото на март се намираше в градчето Уфа, от европейската страна на Уралските планини, и преглеждаше наръч британски вестници от миналата седмица. Новините от Лондон бяха противоречиви. Фиц се зарадва, че Лойд Джордж е назначил Уинстън Чърчил за военен министър. Уинстън бе най-енергичният поддръжник на намесата в Русия сред водещите политици. Някои от вестниците обаче бяха на противната страна. Фиц не се изненада от Дейли Хералд и Ню Стейтсмън, които според него и без това си бяха повече или по-малко болшевишки издания. Но дори и консервативният Дейли Експрес имаше заглавие: „Да се изтеглим от Русия“.

За съжаление те разполагаха и с точните подробности на случващото се. Знаеха даже, че британците са помогнали на Колчак с преврата, който премахна директорията и го направи върховен водач. Откъде ли се сдобиваха с информация? Той вдигна поглед от вестника. Беше разквартируван в сградата на търговската гимназия в града и адютантът му седеше на отсрещното бюро.

— Мъри — каза той. — При следващата пратка с писма от нашите хора за дома, донесете я най-напред при мен.

Това не беше обичайно и Мъри доби несигурен вид.

— Сър?

Фиц си каза, че е по-добре да обясни.

— Подозирам, че оттук може да изтича информация. Цензорът трябва да е дремал, докато е работил.

— Може би смятат, че могат да се отпуснат, след като войната в Европа е свършила.

— Несъмнено. Както и да е, искам да проверя дали течът е в нашата отсечка на тръбата.

На последната страница на вестника имаше снимка на жената начело на кампанията „Долу ръцете от Русия“. За свое смайване Фиц видя, че това е Етел. Беше прислужница в Тай Гуин, но според Експрес в момента била генерален секретар на Националния профсъюз на текстилните работници.

Оттогава беше спал с много жени — последно в Омск с една смайващо красива руска блондинка, отегчената любовница на дебел генерал, който бе твърде пиян и мързелив, за да спи с нея. Но Етел сияеше в паметта му. Чудеше се какво ли беше детето й. Фиц вероятно имаше половин дузина извънбрачни деца по целия свят, но синът на Етел бе единственото, за което знаеше със сигурност.

И тя подклаждаше протестите срещу намесата в Русия. Сега Фиц знаеше откъде идва информацията — проклетият й брат бе сержант в Приятелите от Абъроуен. Винаги създаваше неприятности и Фиц не се и съмняваше, че осведомява Етел. „Е“, рече си Фиц, „ще го пипна, и тогава ще има да плаща за доста неща.“

През следващите няколко седмици белите напредваха и гонеха пред себе си изненаданите червени, които бяха смятали правителството в Сибир за бита карта. Ако частите на Колчак можеха да се свържат със съюзниците си в Архангелск на север и с Доброволческата армия на Деникин на юг, щяха да изградят извит с острието навътре полукръг, хиляда мили дълъг ятаган, който щеше да се понесе неудържимо към Москва.

И тогава, в края на април, червените контраатакуваха.

Тогава Фиц беше в Бугуруслан, западнало градче в гористата област на около стотина мили източно от Волга. Няколкото разнебитени каменни църкви и административни сгради стърчаха над покривите на ниските дървени къщи като бурени на бунище. Фиц седеше в широка стая в кметството заедно с разузнавателния отдел и преглеждаше отчетите от разпитите на военнопленници. Нямаше представа, че нещо не е наред, докато не погледна през прозореца и не видя парцаливите войници от армията на Колчак, хукнали по главната градска улица не накъдето трябва. Той изпрати един американски преводач, Лев Пешков, да разпита отстъпващите хора.

Пешков се върна с отчайващ разказ. Червените атакували масирано от юг и ударили прекалено изнесения напред ляв фланг на настъпващата армия на Колчак. За да не допусне войската му да бъде разделена на две, местният командир на белите, генерал Белов, им наредил да отстъпят и да се прегрупират.

След няколко минути доведоха за разпит един дезертьор от червените — полковник при царя. Думите му сащисаха Фиц. Според него червените били изненадани от офанзивата на Колчак, но бързо се прегрупирали и възстановили снабдяването си. Троцки заявил, че Червената армия трябва да настъпи на изток.

— Според Троцки, ако червените се поколебаят, съюзниците ще признаят Колчак като върховен водач; сторят ли го, ще наводнят Сибир с войски и оръжие.

Точно на това се надяваше Фиц. Със силния си акцент попита на руски:

— И какво е направил Троцки?

Отговорът дойде бързо и Фиц не можа да разбере, докато не чу превода на Пешков.

— Троцки е призовал извънредни набори от болшевишката партия и профсъюзите. Реакцията е била изключителна. Новгородският областен комитет на партията е мобилизирал половината си членове!

Фиц опита да си представи Колчак да предизвика подобна реакция сред своите хора. Нямаше да се получи.

Върна се в щаба си, за да си приготви багажа. За малко да не успее — Приятелите се измъкнаха направо на косъм пред червените, а неколцина души направо бяха изоставени. Към вечерта армията на Колчак бе в пълно отстъпление, а Фиц се връщаше с влака към Уралските планини.

След два дни отново беше в зданието на търговската гимназия в Уфа.

В течение на тези два дни настроението на Фиц стана отвратително. Гневът направо го разкъсваше. Беше воювал пет години и разпознаваше обратите — познаваше признаците. Руската гражданска война можеше да се смята за приключила.

Просто белите бяха твърде слаби. Революционерите щяха да победят. Нищо освен нахлуване на съюзниците не можеше да промени това — и то нямаше да се осъществи. Чърчил имаше достатъчно неприятности заради малкото неща, които вършеше. Били Уилямс и Етел работеха за това необходимата помощ никога да не бъде изпратена.

Мъри му донесе чувала с писмата.

— Поискахте да прегледате писмата на войниците за дома, сър — каза той с нотка на неодобрение в гласа.

Фиц пренебрегна скрупулите на Мъри и отвори чувала. Търсеше писмо от сержант Уилямс. Някой поне можеше да бъде наказан за тази катастрофа.

Намери каквото търсеше. Писмото на сержант Уилямс бе адресирано до Е. Уилямс, с моминското й име — явно се боеше, че името й по мъж ще привлече внимание към изменническото му писмо.

Фиц го прочете. Почеркът на Били бе едър и уверен. На пръв поглед текстът изглеждаше безобиден, просто малко странен. Но Фиц беше работил в Стая 40 и разбираше от кодове. Залови се да разбие този.

— По един друг въпрос, сър — обади се Мъри, — виждали ли сте американския преводач Пешков през последните ден-два?

— Не съм — отговори Фиц. — Какво е станало с него?

— Явно сме го загубили, сър.

II

Троцки усещаше огромна умора, ала не беше обезсърчен. Напрежението по лицето му не намаляваше светлината на надеждата в очите му. Григорий с възхита отбеляза, че Троцки се крепи на непоклатимата вяра в нещата, които прави. „Всички притежават тази вяра“, рече си той, „и Ленин, и Сталин. Всеки беше уверен, че знае правилното решение, какъвто и да беше проблемът — от поземлената реформа до военната тактика.“

Григорий не беше такъв. Заедно с Троцки се стараеше да измисли най-подходящия отговор на действията на белите, обаче никога нямаше усещането, че са взели правилното решение, преди да узнае резултата. Навярно за това Троцки беше известен в целия свят, а Григорий беше просто поредният комисар.

Както неведнъж досега, той седеше в личния влак на Троцки, а на масата пред него лежеше карта на Русия.

— Надали е нужно да се тревожим за контрареволюционерите на север — рече Троцки.

— Според нашето разузнаване има вълнения сред британските войници и моряци там — съгласи се Григорий.

— При това загубиха всяка надежда да се свържат с Колчак. Войските му бягат с всички сили обратно в Сибир. Можем да ги последваме отвъд Урал, но според мен имаме по-важна работа другаде.

— На запад ли?

— Там е достатъчно зле. Белите са подкрепяни от реакционерите националисти в Латвия, Литва и Естония. Колчак назначи Юденич за главнокомандващ там. Той има и поддръжката на една британска флотилия, която държи нашите кораби затворени в Кронщад. Но за юга се тревожа още повече.

— Генерал Деникин.

— Той разполага с около сто и петдесет хиляди човека, поддържани от френски и италиански войски и снабдявани от англичаните. Според мен той планира едно стремително нападение на Москва.

— Ако позволите, намирам, че ключът към разгрома на Деникин е политически, а не военен.

Троцки изглеждаше заинтригуван.

— Продължавайте.

— Където и да отиде, Деникин си създава врагове. Неговите казаци грабят всички наред. Щом завземе някой град, излавя всички евреи и просто ги застрелва. Ако въгледобивните мини не произвеждат планираните количества, Деникин убива всеки десети миньор. И екзекутира всички дезертьори от армията си, разбира се.

— И ние го правим — отговори Троцки. — Убиваме и селяните, които укриват дезертьори.

— И селяните, които отказват да предадат зърното си. — На Григорий му се беше наложило да ожесточи сърцето си, за да приеме тази жестока необходимост. — Но аз познавам селяните. Баща ми беше селянин. Тях най-много ги е грижа за земята. Мнозина получиха големи дялове земя по време на революцията и сега искат да си ги запазят, пък да става каквото ще.

— И?

— Колчак обяви, че поземлената реформа трябва да е на основата на частната собственост.

— Ще рече, селяните да върнат земите, които са взели от аристокрацията.

— А това се знае от всички. Бих искал да отпечатам неговата прокламация и да я окача на всяка църква. Каквото и да правят нашите войски, селяните ще предпочетат нас пред белите.

— Направете го — отговори Троцки.

— Още нещо. Обявете амнистия за дезертьорите. Всеки, който се върне в редовете на армията до седем дни, няма да бъде наказван.

— Още една политическа стъпка.

— Не вярвам тя да насърчи дезертьорството, защото ще важи само една седмица. Но може да ни върне хората — особено след като научат, че белите искат да им отнемат земята.

— Опитайте — рече Троцки.

Един адютант влезе и отдаде чест.

— Другарю Пешков, получихме странен доклад. Помислих, че ще желаете да го чуете.

— Добре.

— Относно един от пленниците, които взехме в Бугуруслан. Беше в армията на Колчак, но носеше американска униформа.

— Белите имат войници от целия свят. Капиталистите империалисти, естествено, подкрепят контрареволюцията.

— Не става дума за това, другарю.

— А за какво?

— Другарю Пешков, пленникът твърди, че е Ваш брат.

III

Перонът беше дълъг, утринната мъгла — гъста, та Григорий не виждаше края на влака. „Сигурно има някаква грешка“, рече си той; „объркване на имената или грешка при превода.“ Постара се да бъде твърд и да понесе разочарованието, но не успя — сърцето му биеше по-бързо и нервите му се обтегнаха. Бяха минали пет години, откакто за последен път видя брат си. Често мислеше, че Лев е загинал. И все още това можеше да е страшната истина.

Крачеше бавно и се взираше през стелещата се мъгла. Ако наистина този човек беше Лев, той щеше да е променен, разбира се. През последните пет години самият Григорий беше загубил един преден зъб и по-голямата част от дясното си ухо. Навярно се беше променил и с друго, без да забележи. Какви ли щяха да са промените у Лев?

Скоро от бялата мъгла се появиха две фигури: руски войник в опърпана униформа и саморъчно направени обуща, а до него — един мъж, който изглеждаше като американец. Това ли беше Лев? Беше късо подстриган, по американски, и не носеше мустаци. Както на всички американски войници, лицето му беше обло и добре охранено, а под хубавата нова униформа раменете му бяха месести. С все по-голямо недоверие забеляза, че униформата е офицерска. Нима брат му беше американски офицер?

И пленникът се взираше в него. Когато приближи, Григорий видя, че това наистина е брат му. Изглеждаше променен и това не беше само общото излъчване на спокойно добруване. Дължеше се повече на стойката на Лев, на израза на лицето му и главно на погледа му. Беше загубил момчешката напереност за сметка на известна предпазливост. Всъщност, Лев беше пораснал.

Когато се приближиха още, Григорий си спомни всички разочарования от Лев и на устата му дойдоха куп обвинения, ала не ги изрече. Просто разпери ръце и прегърна Лев. Разцелуваха се, потупаха се по гърбовете, пак се прегърнаха и Григорий откри, че плаче.

След малко качи Лев на влака и го заведе във вагона, който използваше за кабинет. Заръча на адютанта да донесе чай. Разположиха се в две овехтели кресла.

— Значи си във войската? — попита невярващо Григорий.

— В Америка въведоха задължителната служба.

Това обясняваше нещата. Лев никога не би постъпил доброволно.

— При това си офицер!

— Както и ти — отвърна Лев.

Григорий поклати глава.

— В Червената армия премахнахме чиновете. Аз съм военен комисар.

— Но още има хора, които поръчват чая, и такива, които го носят — рече Лев, когато адютантът се върна с чашите. — Мама щеше да се гордее, нали?

— Направо щеше да се пръсне от гордост. А ти защо не ми писа? Мислех, че си загинал!

— Ох, по дяволите, извинявай. Толкова ми беше противно, задето ти взех билета, че ми се искаше да пиша, че мога да платя за пътуването ти. Все отлагах, докато събера повече пари.

Неубедително оправдание, съвсем присъщо на Лев. Той никога не ходеше по забави, ако няма модерно сако, и отказваше да влезе в кръчма, ако няма пари да черпи наред.

Григорий си спомни още едно предателство.

— Не ми каза, че Катерина е бременна.

— Бременна ли? Не знаех.

— Напротив, знаел си. И си й заръчал да не ми казва.

— Ох. Забравил съм. — Хванат в лъжа, Лев изглеждаше глупаво, но не му беше нужно много време да измисли в какво да обвини брат си. — Корабът, на който ти ме прати, дори не стигна до Ню Йорк! Свали всички ни в някаква дупка, Кардиф. Трябваше да работя в продължение на месеци, за да спестя пари за друг билет.

За миг Григорий даже се почувства виновен, обаче си спомни как Лев го молеше за билета.

— Май не трябваше да ти помагам да се измъкнеш от полицията — хладно отговори той.

— Сигурно си направил най-доброто за мен — неохотно призна Лев. После се усмихна топло, което винаги караше Григорий да му прощава. — Както винаги след смъртта на мама.

Григорий усети как гърлото му се свива.

— Все едно — отговори той и се съсредоточи върху това да звучи твърдо. — Трябва да накажем Вялови, задето ни измамиха.

— Аз постигнах моето отмъщение — каза Лев. — В Бъфало има един Йосиф Вялов. Преспах с дъщеря му, тя забременя и той трябваше да ми позволи да се оженя за нея.

— Боже мой! И сега ти си член на семейството Вялови?

— Вялов съжали за решението си и затова уреди така, че да ме вземат във войската. Надява се, че смъртта ще ме застигне в бой.

— По дяволите. Ти още ли следваш оная си работа?

Лев сви рамене.

— Май да.

И Григорий трябваше да разкрие някои неща, но се притесняваше. Внимателно подхвана:

— Катерина роди момченце, твоя син. Нарече го Владимир.

Лев изглеждаше доволен.

— Така ли? Имам син!

На Григорий не му достигна смелост да каже, че детето не знае нищо за Лев и нарича него „татко“. Вместо това каза:

— Грижа се добре за него.

— Знаех си, че така ще постъпиш.

Григорий усети познатото раздразнение, както винаги, когато Лев приемаше, че някой друг ще поеме изоставените от него отговорности.

— Лев — рече Григорий, — аз се ожених за Катерина.

Зачака гневен отговор. Лев обаче остана спокоен.

— И това си знаех.

— Какво? — изуми се Григорий.

Лев кимна.

— Ти беше луд по нея, а пък тя имаше нужда от солиден мъж, на когото да разчита за отглеждането на детето. Така беше писано.

— Толкова се измъчих! — възкликна Григорий. Все едно всичко е било ненужно? — Терзаеше ме мисълта, че те предавам.

— Не, по дяволите. Аз я изоставих в беда. Желая късмет и на двама ви.

Небрежното отношение на Лев направо влуди Григорий.

— Изобщо имаше ли някакви притеснения за нас? — остро попита той.

— Гришка, знаеш ме какъв съм.

Лев, разбира се, не се беше тревожил за тях.

— Не си и помислил за нас.

— Напротив. И не се прави на толкова праведен. Ти я искаше, потърпя малко, може би няколко години, и накрая спа с нея.

Това беше суровата истина. Лев по някакъв дразнещ начин смогваше да принизи всички на своето ниво.

— Прав си — отговори Григорий. — Все едно. Сега ние имаме още едно дете, момиченце. Анна, на годинка и половина.

— Двама възрастни и две деца. Няма значение. Имам достатъчно.

— Какви ги говориш?

— Печеля пари. Продавам на казаците срещу злато уиски от британските военни складове. Натрупах едно малко състояние. — Лев порови под униформената си риза, откопча някаква катарама и измъкна пояс за пренасяне на пари. — Тук има достатъчно, за да дойдете и четиримата в Америка!

Подаде колана на Григорий.

Григорий се изуми и се трогна. Все пак Лев не беше забравил семейството си. Спестил беше за билет. Разбира се, даването на парите трябваше да е мелодраматично — такъв си беше Лев по характер. Но беше спазил обещанието си.

Жалко, че всичко това беше напразно.

— Благодаря ти — каза Григорий. — Гордея се, че удържа на думата си. Разбира се, това вече не е нужно. Сега мога да те освободя от плен и да ти помогна да се върнеш към нормалния живот в Русия.

Върна му парите.

Лев взе колана, подържа го и го погледа втренчено.

— Какво искаш да кажеш?

Григорий видя, че брат му е наранен и разбра, че отказът му го е огорчил. Но той имаше по-големи грижи на ум. Какво щеше да стане, когато Лев и Катерина се съберат отново? Дали тя нямаше пак да се влюби в по-хубавия брат? Сърцето на Григорий изстина при мисълта, че може да я загуби след всичко, което преживяха заедно.

— Сега ние живеем в Москва — рече той. — Имаме апартамент в Кремъл. Катерина, Владимир, Анна и аз. Мога лесно да издействам жилище и за теб…

— Чакай малко — прекъсна го Лев невярващо. — Ти мислиш, че искам да се върна в Русия?

— Нали вече се върна.

— Но не и да остана тук!

— Не е възможно да искаш да се върнеш в Америка.

— Разбира се, че искам! И вие би трябвало да дойдете с мен.

— Няма нужда! Русия не е като едно време. Царят го няма.

— Харесвам Америка. И на вас ще ви хареса, на всички, особено на Катерина.

— Та ние тук правим история! Изнамерихме нова форма на управление, съвет. Такава е новата Русия, новият свят. Пропускаш всичко това!

— Ти си човекът, който не разбира. В Америка имам собствена кола. Там има повече храна, отколкото може да изяде човек. Всичкото пиене, което мога да изпия и всичките цигари, които мога да изпуша. Имам пет костюма!

— За какво са ти притрябвали пет костюма? — безсилно попита Григорий. — Все едно да имаш пет кревата. Не можеш да ги ползваш едновременно, нали?

— Аз не виждам нещата така.

Разговорът беше така дразнещ, понеже Лев явно мислеше, че Григорий не разбира нищо. Григорий не знаеше какво повече може да каже, за да промени мнението на брат си.

— Наистина ли това искаш? Цигарки, ненужно много дрехи и кола?

— Всички това искат. Хубаво е вие, болшевиките, да не го забравяте.

Григорий нямаше намерение да взема уроци по политика от Лев.

— Русите искат хляб, мир и земя.

— Както и да е. В Америка аз имам дъщеря. Казва се Дейзи и е на три години.

Григорий се свъси недоверчиво.

— Знам какво си мислиш — рече Лев. — Не ме беше грижа за детето на Катерина, как му беше името?

— Владимир.

— Та значи, не ме беше грижа за него, мислиш си ти, така че защо да ме е грижа за Дейзи? Но това е нещо различно. Никога не съм виждал Владимир. Когато заминах от Петроград, той беше не по-голям от песъчинка. Ала обичам Дейзи и нещо повече, тя ме обича.

Поне това Григорий беше в състояние да разбере. Радваше се, че сърцето на Лев е достатъчно добро и той чувства привързаност към дъщеря си. Чудеше се защо предпочита Америка, ала вътре в себе си щеше да изпита огромно облекчение, ако Лев не се върне у дома. Защото той със сигурност би пожелал да опознае Владимир и тогава нямаше да мине много, преди детето да узнае кой е истинският му баща. А ако Катерина реши да напусне Григорий и двамата с Владимир отидат при Лев, какво щеше да стане с Анна? И нея ли щеше да загуби? Григорий гузно размишляваше, че за него самия ще е много по-добре, ако Лев се прибере в Америка сам.

— Убеден съм, че правиш грешен избор, но няма да те насилвам — рече той.

Лев се подсмихна.

— Страх те е, че ще си върна Катерина, нали? Твърде добре те познавам, братко.

Григорий потръпна.

— Да. Да си я върнеш, после отново да я изоставиш и на мен да се падне да събирам останките втори път. И аз те познавам.

— Но ще ми помогнеш да се върна в Америка.

— Не. — Григорий не можеше да не се почувства удовлетворен при вида на изписаната по лицето на Лев уплаха. Ала не проточи мъките му. — Ще ти помогна да се върнеш при белите. Те могат да те пратят в Америка.

— Какво ще направим?

— Ще караме до фронтовата линия и малко след нея. После, когато сме в ничията земя, ще те пусна. Оттам нататък ти си сам.

— Може да ме застрелят.

— И двамата може да ни застрелят. Война е.

— Май ще трябва да рискувам.

— Ще се справиш, Лев. Ти винаги се справяш.

IV

Поведоха Били Уилямс от градския затвор на Уфа по прашните улички към сградата на търговската гимназия, където временно беше настанена британската армия.

Военният съд се проведе в една класна стая. Фиц седеше на катедрата, а до него беше адютантът му капитан Мъри. Присъстваше и капитан Гуин Евънс с бележник и молив в ръка.

Били беше мърляв и небръснат. Спа зле в компанията на градските пияници и проститутки. Както винаги, униформата на Фиц беше безукорно изгладена. Били знаеше, че е в голяма беда. Присъдата беше предизвестена — доказателствата бяха ясни. В кодираните писма до сестра си Били беше разкрил военни тайни. Но той беше решен да не допуска страхът му да проличи. Щеше да се представи добре.

Фиц каза:

— Това е военно-полеви съд, който се допуска, когато обвиняемият е на активна служба или зад граница и не е възможно да се проведе редовният общ военен съд. За съдии се изискват само трима офицери. Или двама, ако не са налице повече. Този съд може да съди всеки войник с всякакъв чин по всякакви обвинения и има правото да издава смъртна присъда.

Единствената възможност на Били беше да повлияе на присъдата. Наказанията включваха затвор, каторга и смърт. Без съмнение желанието на Фиц беше да изправи Били пред наказателния взвод или поне да го прати за няколко години в затвора. Целта на Били беше да насади в умовете на Мъри и Евънс достатъчно съмнения относно справедливостта на процеса, та да ги накара да настоят за кратък престой в затвора.

— Къде е адвокатът ми? — попита Били.

— Не е възможно да Ви предоставим защита — отговори Фиц.

— Сигурни сте в това, нали, сър?

— Говорете, само когато Ви питат, сержант.

— Нека протоколът покаже, че ми е отказан достъп до адвокат — каза Били и се втренчи в Гуин Евънс, единственият с бележник. Когато Евънс нищо не направи, Били додаде — Или протоколът за този процес ще бъде лъжа? — Той особено натърти на думата „лъжа“, понеже знаеше, че тя ще обиди Фиц. Част от моралния кодекс на английския джентълмен беше винаги да казва истината.

Фиц кимна на Евънс и капитанът записа нещо.

„Точка за мен“, рече си Били и малко се поободри.

— Уилям Уилямс — каза Фиц, — обвинен сте по дял първи от Закона за въоръжените сили. Обвинението е, че докато сте на активна служба, Вие съзнателно се извършили действие, целящо да застраши успеха на войските на Негово величество. Наказанието е смърт или по-леко наказание, каквото ще наложи този съд.

Били изстина от нееднократното подчертаване на смъртното наказание, но лицето му остана безизразно.

— Какво пледирате?

Били пое дълбоко дъх. Заговори с ясен глас и вложи в тона си цялото пренебрежение и презрение, което успя да събере.

— Пледирам „как смеете“! Как смеете да се преструвате на обективен съдия? Как смеете да действате, все едно нашето присъствие в Русия е законна операция? И как смеете да обвинявате в предателство човек, който е воювал редом с Вас в продължение на три години? Ето това пледирам.

Гуин Евънс се намеси:

— Били, момчето ми, не бъди нагъл. Така само ще утежниш положението си.

Били нямаше намерение да оставя Евънс да се преструва на добронамерен.

— А моят съвет към Вас е да напуснете веднага и повече да нямате нищо общо с това инсценирано съдебно заседание. Когато новината излезе — и трябва да ми вярвате, че ще бъде на първа страница на Дейли мирър — Вие ще бъдете опозорен, а не аз. — Той погледна капитан Мъри. — Всеки, който има нещо общо е този фарс, ще бъде опозорен.

Евънс се попритесни. Явно не му беше минавало през ума, че може да има публичност.

— Достатъчно! — отсече Фиц високо и гневно.

„Добре“, рече си Били, вече го нервирах.

— Ако обичате, да видим доказателствата, капитан Мъри — продължи Фиц.

Мъри отвори папка и извади лист хартия. Били позна собствения си почерк. Както очакваше, това беше негово писмо до Етел.

Мъри му показа писмото и попита:

— Вие ли написахте това писмо?

— Как попадна това писмо на Вашето внимание? — поинтересува се Били.

— Отговаряйте на въпроса! — излая Фиц.

Били отговори:

— Господин капитан, учили сте в Итън, нали? Един джентълмен никога не би чел чуждата поща или поне така ни се внушава. Доколкото аз разбирам нещата, само официалният цензор има правото да преглежда писмата на войниците. Затова заключавам, че цензорът е обърнал вниманието Ви върху това писмо. — Както очакваше, Мъри нямаше желание да отговаря. Били продължи — Или писмото е било придобито незаконно?

Мъри повтори:

— Вие ли написахте това писмо?

— Ако е придобито незаконно, то не може да бъде използвано в процеса. Смятам, че така би казал един адвокат. Но тук адвокати няма. Затова съдът е инсцениран.

— Вие ли написахте това писмо?

— Ще отговоря на въпроса, след като Вие обясните как въпросното писмо се е озовало у Вас.

— Знаете, че можете да бъдете наказан за неуважение към съда — рече Фиц.

„Аз вече съм изправен пред смъртната присъда“, каза си Били, „колко е глупаво от страна на Фиц да си въобразява, че може да ме сплаши!“ После отговори:

— Аз се защитавам, като изтъквам нередовността на този съд и незаконността на обвинението. Ще забраните ли това… сър?

Мъри се предаде.

— На плика има обратен адрес и името на сержант Били Уилямс. Ако обвиняемият желае да заяви, че не той е написал писмото, трябва да го направи.

Били не каза нищо.

— Това писмо съдържа кодирано послание — продължи Мъри. — Може да се декодира, като се чете всяка трета дума и главните букви от заглавията на песни и филми. — Мъри подаде писмото на Евънс. — Декодирано, писмото гласи следното.

В писмото си Били разказваше за некадърността на режима на Колчак и даваше пример как въпреки всичкото злато, с което разполага, Колчак не е платил на персонала на Транссибирската железница. Затова продължават проблемите му със снабдяването и транспорта. Освен това даваше подробности за помощта, която британската армия се опитваше да окаже. Тези сведения трябваше да се държат в тайна от британското общество, което плащаше за армията и чиито синове рискуваха живота си.

— Отричате ли, че сте пратили това съобщение? — попита Мъри.

— Не мога да коментирам доказателство, което е придобито по незаконен начин.

— Получателката, Е. Уилямс, всъщност е госпожа Етел Лекуит, водач на кампанията „Долу ръцете от Русия“, нали така?

— Не мога да коментирам доказателство, което е придобито по незаконен начин.

— Писали ли сте и по-рано кодирани писма до сестра си?

Били не отговори.

— И тя е използвала получените от Вас сведения, за да пише враждебни статии из вестниците, статии, позорящи британската армия и застрашаващи успеха на нашите действия тук.

— Съвсем не — каза Били. — Армията беше опозорена от хората, които ни пратиха на тайна и незаконна мисия без знанието и съгласието на парламента. Кампанията „Долу ръцете от Русия“ е така нужната първа стъпка за връщането ни към нашата законна роля на защитници на Великобритания, вместо на частна армия в един малък заговор на десни генерали и политици.

„Изваяното лице на Фиц аленее от гняв“, със задоволство установи Били.

— Смятам, че чухме достатъчно — рече Фиц. — Сега съдът ще обмисли присъдата. — Мъри прошепна нещо и Фиц добави — О, да. Има ли обвиняемият да каже нещо?

Били се изправи.

— Призовавам като мой първи свидетел полковник граф Фицхърбърт.

— Не ставайте смешен — рече Фиц.

— Моля да се впише в протокола, че съдът отказва да ми позволи да разпитам свидетел, въпреки че той присъства на заседанието.

— Говорете по същество.

— Ако не ми беше отказано правото да призова свидетел, щях да попитам господин полковника каква е връзката му с моето семейство. Дали той не таи лична неприязън към мен заради ролята на моя баща като водач на миньорите? Каква е връзката му с моята сестра? Не е ли истина, че той я назначи за икономка, а после мистериозно я уволни? — Били се изкушаваше да каже още нещо за Етел, но така щеше да омърси името й, пък и намекът навярно беше достатъчен. — Бих го попитал какъв е неговият личен интерес от тази незаконна война срещу болшевишкото правителство? Не е ли съпругата му руска княгиня? Не е ли неговият син наследник на собственост в Русия? Не е ли полковникът тук всъщност, за да брани своите лични финансови интереси? И не е ли всичко изброено дотук истинското обяснение защо той свиква тази пародия на съд? И не го ли дисквалифицира напълно като съдия в този случай?

Фиц го гледаше с каменно лице, ала Мъри и Евънс бяха смаяни. Те не знаеха всички тези лични подробности.

— Остава ми да подчертая още едно — каза Били. — Германският кайзер е обвинен в извършването на военни престъпления. Твърди се, че той, насърчаван от своите генерали, е обявил война противно на волята на германския народ, ясно изразена от представителите му в Райхстага, техния парламент. Твърди се, че Великобритания, за разлика от Германия, е обявила война едва след обсъждане в Камарата на представителите.

Фиц се преструваше на отегчен, обаче Мъри и Евънс слушаха внимателно.

Били продължи:

— Погледнете сега настоящата война в Русия. Тя никога не е била обсъждана в британския парламент. Фактите са укривани от народа под предлог, че се пази оперативната сигурност. Това винаги е било извинението за мръсните тайни на армията. Ние воюваме, обаче война не е обявена. Британският премиер и неговите министри се намират в същото положение като кайзера и неговите генерали. Те са хората, които действат незаконно, а не аз.

Били седна.

Двамата капитани се приближиха до Фиц и почнаха да обсъждат. Били се питаше дали не е отишъл твърде далеч. Нужно му беше да е по-остър, но така можеше да обиди капитаните, вместо да си спечели тяхната подкрепа.

Между съдиите обаче явно нямаше единодушие. Фиц говореше настойчиво, а Евънс отрицателно клатеше глава. На Мъри му беше неудобно. „Това трябва да е добър знак“, помисли Били. Въпреки всичко, той се боеше повече от всякога. Когато се намираше под картечен обстрел на Сома или когато преживя експлозията в мината, не се страхуваше толкова, колкото сега, когато животът му беше в ръцете на злонамерени офицери.

Най-сетне явно постигнаха съгласие. Фиц погледна Били и каза:

— Станете.

Били се изправи.

— Сержант Уилям Уилямс, този съд намира, че сте виновен по отправените обвинения.

Фиц се взираше в лицето на Били, сякаш се надяваше да види ужаса от загубата. Но Били очакваше да го обявят за виновен. Страхуваше се от присъдата.

— Осъден сте на десет години затвор — каза Фиц.

Били повече не можеше да остане с безизразно лице. Не беше смърт, но все пак — десет години! Когато излезе, ще е на тридесет. Годината ще е 1929. Милдред ще е на тридесет и пет. Ще е минал половината им живот. Предизвикателната фасада се пропука и Били се просълзи.

Фиц изглеждаше дълбоко удовлетворен.

— Свободно — рече той.

Били беше отпратен, за да почне да излежава присъдата си.

Тридесет и седма глава

Май и юни 1919 година

I

На първи май Валтер фон Улрих написа писмо на Мод и го пусна от града Версай.

Не знаеше жива ли е или мъртва. След Стокхолм нямаше вести от нея. Все още нямаше поща между Германия и Великобритания, затова сега беше първата му възможност от две години насам да й пише.

Валтер и баща му бяха пристигнали във Франция ден по-рано, заедно с още сто и осемдесет политици, дипломати и чиновници от външното министерство — германската делегация на мирната конференция. Френската железница забави специалния им влак до пълзене, когато трябваше да прекоси опустошената Североизточна Франция.

— Все едно само нашата артилерия стреляше тук — ядно рече Ото. От Париж превозиха делегатите с автобус до градчето Версай и ги оставиха в Отел де резервоар. Стовариха багажа им в двора и грубиянски им казаха да си го носят сами. „Очевидно французите няма да са великодушни победители“, помисли Валтер.

— Не те ни победиха. Това е, което ги мъчи — каза Ото. — Може и да не загубиха наистина, не съвсем, защото бяха спасени от британците и американците. Но това не е нещо, с което много да се хвалят. Бихме ги и те го знаят. Това наранява пресилената им гордост.

Хотелът беше студен и мрачен, но навън цъфтяха ябълки и магнолии. На германците беше позволено да се разхождат в земите на двореца и да посещават магазините. Пред хотела винаги имаше малка тълпа. Гражданите не бяха така злостни като чиновниците. Понякога освиркваха, но общо взето просто бяха любопитни да видят врага.

Валтер писа на Мод в първия си ден във Франция. Не споменаваше за брака им — още не знаеше дали е безопасно, пък и му беше трудно да се отърси от привичната секретност. Съобщаваше й къде се намира, описваше хотела и околностите и я молеше да му пише до поискване. Отиде в града, купи марка и пусна писмото.

Очакваше отговора с нетърпение и надежда. Ако е жива, обича ли го още? Беше почти сигурен, че го обича. Но бяха изминали почти две години, откакто тя го прегръщаше страстно в хотелската стая в Стокхолм. Светът беше пълен с мъже, които се бяха върнали от войната и бяха установили, че любимите и съпругите им са се влюбили в друг през дългата раздяла.

Няколко дни по-късно водачите на делегациите бяха поканени в хотел Трианон палас, оттатък парка, и церемониално им бяха връчени екземпляри от съставения от победителките мирен договор. Текстът беше на френски. После, в Отел де резервоар, текстът беше даден на екипи от преводачи. Валтер оглавяваше един такъв екип. Той раздели получения текст на части и ги раздаде. След това седна и зачете.

Условията се оказаха по-тежки, отколкото очакваше.

Френската армия щеше да окупира пограничната Рейнска област за срок от петнадесет години. Областта Саарланд в Германия се превръщаше в протекторат на Обществото на народите, като французите щяха да контролират въгледобивните мини. Елзас и Лотарингия се връщаха на Франция без плебисцит — френското правителство се боеше, че населението на областта ще гласува за оставане в Германия. Новата държава Полша беше толкова голяма, че включваше дома на три милиона германци и въгледобивната област Силезия. Германия губеше всички колонии — Съюзниците си ги деляха, както крадци деляха плячката. И германците се задължаваха да се съгласят да изплатят репарации в неуточнен размер, тоест да подпишат празен чек.

Валтер се питаше каква държава искат победителките да бъде Германия. Дали имаха наум един гигантски лагер за роби, където всички се прехранват с минимални дажби и работят, само за да могат господарите да приберат плодовете на техния труд? Ако на Валтер му предстоеше да е такъв роб, как можеше да обмисля двамата с Мод да изградят дом и да имат деца?

Но най-тежка беше клаузата за вината.

Член 231 на договора гласеше така: „Съюзените и Сдружени правителства[12] постановяват, а Германия приема, отговорността на Германия и нейните съюзници за причиняването на всички загуби и щети, понесени от Съюзените и Сдружени правителства и техните граждани като последица от войната, наложена им с агресията на Германия и нейните съюзници.“

— Лъжа — гневно рече Валтер. — Глупава, невежа, порочна, злостна и проклета лъжа.

Той знаеше, че Германия не е невинна и понякога се караше с баща си по въпроса. Но беше преживял дипломатическата криза през лятото на четиринадесета година и беше наясно с всяка малка стъпка по пътя към войната. Знаеше, че вината не е на една отделна държава. Правителствата и от двата лагера бяха загрижени преди всичко за защитата на своите страни и никой нямаше намерението да тласне света в най-голямата война в историята — нито Аскуит, нито Поанкаре, нито кайзерът, нито царят, нито австрийският император. Че дори и сараевският убиец Гаврило Принцип очевидно беше ужасен, когато осъзна какво е започнал. Ала и на него не му се търсеше отговорност за „всички загуби и щети“.

Малко след полунощ Валтер срещна баща си. И двамата си почиваха за малко и пиеха кафе, за да могат да останат будни и да продължат работа.

— Това е нечувано! — горещеше се Ото. — Ние приехме примирие на основата на уилсъновите Четиринадесет точки, а договорът няма нищо общо с тях!

Този път Валтер беше съгласен с баща си.

До сутринта преводът беше отпечатан и по специален куриер копията бяха пратени в Берлин — „класическо упражнение по немска ефикасност“, помисли Валтер, който виждаше достойнствата на родината си по-ясно сега, когато тя беше очернена. Беше прекалено изтощен, та да заспи, затова реши да походи, докато се отпусне достатъчно и тогава да си легне.

Излезе от хотела и отиде в парка. Рододендроните бяха напъпили. Утрото беше хубаво за Франция и мрачно за Германия. Как щеше да се отрази предложеният договор на социалдемократическото правителство, което се бореше да оцелее? Щяха ли хората да се отчаят и да се обърнат към болшевизма?

В обширния парк освен Валтер имаше само една млада жена в леко пролетно палто. Тя седеше на пейка под кестеново дърво. Потънал в мисли, Валтер вежливо докосна периферията на шапката си и я отмина.

— Валтер — рече жената.

Сърцето му спря. Познаваше гласа, но нямаше как да е тя. Обърна се и я погледна.

Жената се изправи.

— О, Валтер. Не ме ли позна?

Беше Мод.

Кръвта запя във вените му. Направи две крачки към нея и тя се хвърли в обятията му. Той я прегърна силно. Зарови лице в шията й и вдъхна аромата й, все така познат въпреки изминалите години. Целуна я по челото, по страните и после по устните. Говореше и я целуваше едновременно, ала нито думите, нито целувките можеха да изразят всичко в сърцето му.

Най-сетне Мод продума.

— Обичаш ли ме още?

— Повече от всякога — отговори Валтер и отново я целуна.

II

Мод прокара ръце по голите гърди на Валтер. Бяха се любили и лежаха.

— Толкова си слаб — рече тя. Стомахът му беше хлътнал и хълбоците му стърчаха. Искаше й се да го охрани с кроасани с масло и гъши пастет.

Намираха се в спалнята в една странноприемница на няколко мили от Париж. Прозорецът беше отворен и мекият пролетен ветрец поклащаше светложълтите завеси. Мод беше открила това място преди много години, когато Фиц го използваше за срещите си с една омъжена дама, контеса дьо Кан. Заведението, не по-голямо от селска къща, даже нямаше име. Мъжете правеха резервации за обяд и вземаха стая за следобеда. Сигурно и в покрайнините на Лондон имаше подобни заведения, но маниерът изглеждаше някак подчертано френски.

Представиха се като господин и госпожа Улдридж, а Мод носеше венчалната халка, която беше крила почти пет години. Несъмнено дискретната съдържателна смяташе, че те само се преструват на женени. Нямаше значение, стига да не предположеше, че Валтер е германец. Това вече би било проблем.

Мод не можеше да отдели ръцете си от него. Толкова беше благодарна, че се е върнал при нея невредим. Докосна с връхчетата на пръстите си дългия белег на крака му.

— Раниха ме при Шато-Тиери.

— И Гас Дюър е участвал в това сражение. Надявам се, че не той е стрелял по теб.

— Имах късмет, че раната зарасна чисто. Много хора умряха от гангрена.

Изминали бяха три седмици, откак двамата се срещнаха отново. През това време Валтер работеше денонощно по германския отговор на проектодоговора и успяваше да се откъсне само за половин или един час всеки ден. Тогава двамата с Мод се разхождаха из парка или сядаха на задната седалка в синия Кадилак на Фиц и шофьорът ги караше наоколо.

Мод беше потресена от суровите условия, предложени на Германия, не по-малко от Валтер. Целта на Парижката конференция беше да създаде справедлив и мирен нов свят, а не да позволи на победителките да мъстят на победените. Новата Германия трябваше да е демократична и процъфтяваща страна. Мод искаше те с Валтер да имат деца. Тези деца щяха да са германци. Тя често мислеше за пасажа в книгата Рут, който започваше с думите „Но където идеш ти, там ще дойда и аз“. Рано или късно щеше да го каже на Валтер.

Успокои се обаче, когато узна, че не само тя не одобрява предложените условия. И други представители на Антантата бяха на мнение, че мирът е по-важен от отмъщението. Дванадесет американски делегати бяха напуснали в знак на протест. На междинни избори в Англия беше победил кандидатът, който се изказваше в полза на не толкова отмъстителен мир. Кентърбърийският архиепископ публично беше признал, че се чувства „много неудобно“ и заяви, че представлява една мълчалива част от обществото, чието мнение не е представено в антигерманските вестници.

Ден по-рано германците бяха внесли своето насрещно предложение — над сто подробно аргументирани страници, на основата на уилсъновите Четиринадесет точки. Тази сутрин френската преса беше апоплектична. Вестниците се пръскаха от възмущение и определяха документа като паметник на наглостта и противна клоунада.

— Обвиняват ни в наглост. Французите! — възкликна Валтер. — Как беше онзи израз?

— Присмял се хърбел на щърбел — напомни Мод.

Валтер се обърна настрани и почна да си играе с космите й. Бяха тъмни, къдрави и гъсти. Мод беше предложила да ги махне, но Валтер беше отговорил, че му харесва така.

— Какво ще правим? — попита той. — Романтично е да се срещаме в хотел и да се любим следобед, като тайни любовници, но това не може да продължава вечно. Трябва да кажем на света, че сме съпруг и съпруга.

Мод беше съгласна. Тя също нямаше търпение да спи с него всяка нощ, макар да не го казваше — малко се срамуваше да признае колко й харесва сексът.

— Можем просто да заживеем някъде и да оставим всички да си правят изводите.

— Това не ми се нрави — отговори Валтер. — Излиза, че се срамуваме.

И тя беше на същото мнение. Искаше да извести за щастието си, а не да го крие. Гордееше се с Валтер — той беше хубав, смел и изключително умен.

— Можем да направим нова сватба — предложи тя. — Да се сгодим, да обявим годежа, да проведем сватбена церемония и да не казваме на никого, че сме били женени почти пет години. Не е незаконно два пъти да се жениш за един и същ човек.

Валтер се замисли.

— Моят баща и твоят брат ще са против. Не могат да ни спрат, но могат да направят нещата неприятни и така да помрачат щастливото събитие.

— Прав си — неохотно призна Мод. — Фиц ще каже, че някои немци може и да са много свестни, но все пак човек не би искал сестра му да се жени за германец.

— Значи трябва да ги поставим пред свършен факт.

— Да им кажем и после да го обявим в печата — рече Мод. — Ще кажем, че това е символ на новия световен ред. Англо-германски брак, едновременно с мирния договор.

Валтер като че се съмняваше.

— Как ще го уредим?

— Ще говоря с редактора на списание Татлър. Там ме харесват — снабдявала съм ги с много материал.

Валтер се усмихна и каза:

— Лейди Мод Фицхърбърт винаги се облича по последната мода.

— Какво говориш?

Валтер взе портфейла си от нощната масичка и извади изрезката от списанието.

— Единствената твоя снимка, която имам — обясни той.

Мод я взе. Изрезката беше омекнала с времето и беше добила блед пясъчен цвят. Разгледа снимката и каза:

— Правена е преди войната.

— И я нося оттогава. Също като мен и тя оцеля.

Сълзи изпълниха очите на Мод и замъглиха и бездруго неясния образ.

— Не плачи — рече Валтер и я прегърна.

Мод притисна лице в гърдите му и се разрида. Някои жени плачеха за щяло и нещяло, но тя не беше такава. Сега хлипаше безпомощно. Плачеше за загубените години, за милионите момчета, които лежаха мъртви, за безцелното и глупаво похабяване на всичко. Проливаше всички сълзи, които беше сдържала през изминалите пет години.

Когато се наплака и сълзите й пресъхнаха, жадно целуна Валтер и отново се любиха.

III

На шестнадесети юни синият Кадилак на Фиц взе Валтер от хотела и го отведе в Париж. Мод беше преценила, че от списанието ще искат да ги снимат и двамата. Валтер беше облечен в костюм от туид, шит в Лондон преди войната. Беше му възширок в кръста, но всички германци носеха дрехи, които им бяха големи.

Валтер беше устроил малко разузнавателно бюро в Отел де резервоар — следеше френските, английските, американските и италианските вестници и сравняваше събираните от германските делегати клюки. Знаеше, че между съюзниците има злостни препирни относно германското предложение. Прекалено гъвкавият Лойд Джордж беше склонен да преразгледа проекта за договора. Ала френският премиер Клемансо отсече, че вече е проявил щедрост и пущаше пара от ярост при всяко предложение за отстъпки. Изненадващо и Удроу Уилсън не отстъпваше. Той вярваше, че проектът е справедлив, а наумеше ли си веднъж нещо, ставаше глух за всякакви критики.

Делегатите на Антантата работеха и по мирните договори със съюзниците на Германия — Австрия, Унгария, България и Османската империя. Създаваха нови държави като Югославия и Чехословакия и деляха Близкия Изток на британски и френски зони. Освен това спореха дали да сключат мир с Ленин. Във всички страни хората бяха уморени от войната, ала имаше и по няколко влиятелни личности, които държаха да се бият срещу болшевиките. Британският Дейли мейл беше разкрил международен заговор на еврейски финансисти в подкрепа на режима в Москва — една от по-безразсъдните измислици на този вестник.

Уилсън и Клемансо бяха надделели над Лойд Джордж за договора с Германия и по-рано този ден германската делегация в Отел де резервоар получи остра нота, в която се даваха три дни за приемането на документа.

Докато пътуваше в колата на Фиц, Валтер мрачно мислеше за бъдещето на страната си. „Ще сме като африканска колония“, каза си той, „и първобитните туземци ще работят само за обогатяването на чуждестранните господари.“ Не искаше децата му да растат в такова място.

Мод го чакаше във фотографското студио. Изглеждаше прекрасно в ефирната лятна рокля — на Пол Поаре, както сама каза, любимият й дизайнер.

Фотографът разполагаше с рисуван фон, изобразяващ разцъфнала градина. Мод го намери безвкусен, затова двамата с Валтер позираха пред завесите в дневната на фотографа. Те поне бяха едноцветни. Отначало застанаха един до друг, без да се докосват, като непознати. Фотографът предложи Валтер да коленичи пред Мод, но това беше твърде сантиментално. Накрая намериха приемлива за всички поза — двамата стояха хванати за ръце и се гледаха един друг, а не в обектива.

Фотографът обеща снимките да са готови на другия ден.

Валтер и Мод отидоха да обядват в страноприемницата.

— Не може Антантата просто да заповяда на Германия да подпише — рече Мод. — Това не са преговори.

— Но това направиха.

— Какво ще последва, ако откажете?

— Не казват.

— И вие какво ще правите?

— Част от делегатите ни се връщат в Берлин довечера за консултации с правителството — отговори Валтер и въздъхна. — Опасявам се, че бях избран да замина с тях.

— Значи е време за нашето съобщение. Утре, щом взема снимките, ще замина за Лондон.

— Добре — каза Валтер. — Когато пристигна в Берлин, веднага ще кажа на майка ми. Тя ще се зарадва. После ще кажа на татко. Той няма да се зарадва.

— Аз ще говоря с леля Хърм и княгиня Беа и ще пиша на Фиц в Русия.

— Значи сега е последната ни среща за известно време.

— Тогава да се нахраним и да лягаме.

IV

Гас и Роза се срещнаха в градините на Тюйлери. „Париж започва да се връща към обичайния си живот“, с радост помисли Гас. Слънцето грееше, дърветата се бяха разлистили, а мъже с карамфили в бутониерите седяха, пушеха пури и гледаха как край тях минават най-добре облечените жени в света. От едната страна на парка, по улица „Риволи“ минаваха автомобили, камиони и файтони. От другата страна, по Сена, плаваха товарни баржи. Навярно светът все пак щеше да се възстанови.

Роза изглеждаше зашеметяващо в леката памучна червена рокля и с широкополата шапка. Когато я видя, Гас си рече: „ако бях художник, щях да я нарисувам точно така“.

Той беше облечен в син блейзър и носеше модна сламена шапка. Роза се засмя.

— Какво има? — попита той.

— Нищо. Изглеждаш добре.

— Заради шапката, нали?

— Сладък си — отговори тя и потисна смеха си.

— Изглежда глупаво. Нищо не мога да направя. Шапките не ми отиват. Това е заради голямата ми глава.

Роза го целуна лекичко по устните.

— Ти си най-привлекателният мъж в цял Париж.

Удивителното беше, че тя наистина мисли така. „Как може да имам такъв късмет“, помисли Гас.

Взе Роза за ръка.

— Да се поразходим.

Тръгнаха към Лувъра и тя попита:

— Видя ли Татлър?

— Лондонското списание ли? Не. Защо?

— Изглежда, твоята близка приятелка лейди Мод е омъжена за германец.

— О! Как ли са разбрали?

— Искаш да кажеш, че ти си знаел?

— Досещах се. През шестнадесета година се срещнах с Валтер в Берлин и той ме помоли да предам писмо на Мод. Предположих, че това означава, че или са сгодени, или са женени.

— Колко си дискретен! Не си казал и една дума.

— Това беше опасна тайна.

— Може би все още е опасна. Това списание се изразява ласкаво за тях, но други издания може да имат по-различна линия.

— Мод и по-рано е била нападана от пресата. Тя е доста корава.

Роза изглеждаше позасрамена.

— Предполагам, че онази вечер, когато бяхте тет-а-тет, сте разговаряли за това.

— Именно. Питаше ме дали знам нещо ново за Валтер.

— Чувствам се глупаво, че те заподозрях, че флиртуваш.

— Прощавам ти, но си запазвам правото да ти припомня тази случка следващия път, когато ме критикуваш неоснователно. Може ли да те питам нещо?

— Каквото поискаш, Гас.

— Всъщност, имам три въпроса.

— Колко злокобно. Като в приказка. Ако не отговоря правилно, ще ме пропъдиш ли?

— Все още ли си анархистка?

— Това би ли те притеснило?

— Навярно се питам може ли политиката да ни раздели.

— Анархизъм е вярата, че никой няма право да управлява. Всички политически философии — от божественото право на кралете до обществения договор на Русо — се стремят да обосноват властта. Анархистите смятат, че всички тези теории са провалени и следователно нито една форма на управление не е законна.

— На теория е неоспоримо. На практика е неприложимо.

— Бързо схващаш. Всъщност всички анархисти са против установения ред, но се различават силно относно това как трябва да функционира обществото.

— А ти как мислиш?

— Сега не виждам нещата така просто, както навремето. Отразяването на работата на Белия дом ми даде друг поглед към политиката. Но все още вярвам, че властта трябва да се обосновава.

— Не смятам, че някога ще се скараме за това.

— Добре. Следващият въпрос?

— Разкажи ми за окото си.

— Така съм родена. Мога да се подложа на операция, за да го отворят. Зад клепача ми има само непотребна тъкан, но мога да нося стъклено око. То обаче никога няма да се затваря. Предполагам, че това сега е по-малкото зло. Притеснява ли те?

Гас спря и я погледна в лицето.

— Може ли да го целуна?

Роза се поколеба.

— Добре.

Той се приведе и целуна затворения клепач. Усещането не беше необичайно за устните му. Все едно я целуна по бузата.

— Благодаря ти — рече Гас.

— Никой не го е правил досега — отговори тихо Роза.

Гас кимна. Предполагаше, че това е било някакво табу.

— Защо поиска да го направиш?

— Защото обичам всичко в теб и исках да го знаеш.

— О. — Роза помълча малко, обзета от чувства. После се усмихна и се върна към обичайния си хаплив тон. — Е, ако има още нещо странно, което искаш да целунеш, само ми кажи.

Гас не знаеше как да отговори на това леко двусмислено предложение, затова реши да го обмисли по-нататък.

— Имам още един въпрос.

— Питай.

— Преди четири месеца аз ти казах, че те обичам.

— Не съм забравила.

— Но не си ми казала какви са твоите чувства към мен.

— Не е ли очевидно?

— Може би. Но бих искал да ми кажеш. Обичаш ли ме?

— О, Гас, нима не разбираш? — На лицето й се появи измъчено изражение. — Не съм достатъчно добра за теб. Ти беше най-желаният ерген в Бъфало, а аз бях еднооката анархистка. От тебе се очакваше да обикнеш някоя елегантна и богата красавица. Аз съм дъщеря на лекар. Майка ми е била прислужница. Не съм подходяща за твоята любов.

— Обичаш ли ме? — кротко настоя Гас.

Роза заплака.

— Разбира се, глупчо. Обичам те с цялото си сърце.

Гас я прегърна.

— Само това има значение — рече той.

V

Леля Хърм остави броя на Татлър и рече на Мод:

— Много лошо беше да се омъжиш тайно. — После се усмихна съзаклятнически. — Но пък е толкова романтично!

Седяха в салона в къщата на Фиц в Мейфеър. След края на войната Беа беше преобзавела дома в новия стил Ар деко — с практични на вид столове и модернистични сребърни украси от Аспри. На Мод и Хърм гостуваше безпътният приятел на Фиц, Бинг Уестхамптън, със съпругата си. Светският сезон в Лондон беше в разгара си и те щяха да отидат на опера, щом Беа се приготви. Беше отишла да пожелае лека нощ на Бой, вече на три години и половина, и на Андрю, на година и половина.

Мод взе списанието и отново прегледа статията. Не беше твърде доволна от фотографията. Представяла си беше, че снимката ще показва двама влюбени, ала тя за жалост приличаше на кадър от представление с движещи се картинки. Валтер я държеше за ръка и я гледаше в очите с хищния вид на порочен донжуан, а Мод изглеждаше като невинно момиче, готово да бъде прелъстено.

Текстът обаче оправдаваше надеждите й. Авторът напомняше на читателите, че лейди Мод преди войната беше „модната суфражетка“, че основа вестника Войнишка съпруга, за да води кампания за правата на жените, чиито съпрузи воюваха в чужбина, и че беше влязла в затвора заради протеста си по случая с Джейн МакКъли. Съобщаваше още, че Мод и Валтер имали намерението да обявят годежа си по обичайния начин, но избухването на войната им попречило. Бързата им и тайна сватба се обрисуваше като отчаян опит да се постъпи правилно в ненормални условия.

Мод беше настояла да я цитират точно и от списанието бяха удържали на думата си. „Зная, че някои британци мразят германците“, беше казала тя, „но зная също, че Валтер и мнозина негови сънародници направиха всичко по силите си да предотвратят войната. Сега, след нейния край, трябва да изградим мир и приятелство между бившите врагове и искрено се надявам хората да приемат нашия брак като символ на новия свят.“

През годините, когато водеше политически кампании, Мод беше научила, че понякога човек може да спечели подкрепата на някое издание, като ексклузивно му предостави добра история.

Валтер се върна в Берлин, както беше планирано. По пътя към гарата германските делегати бяха подигравани от тълпите. Една секретарка беше повалена с камък. Коментарът на французите беше „Спомнете си какво причиниха те на Белгия“. Секретарката все още лежеше в болница. А през това време германците бяха гневни против подписването на мирния договор.

Бинг се настани до Мод на дивана. За пръв път не се мъчеше да флиртува.

— Щеше ми се брат ти да е тук, за да те посъветва по този въпрос — рече той и кимна по посока на списанието.

Мод писа на Фиц, за да му съобщи за женитбата си, и приложи изрезка от списанието като доказателство, че постъпката й се приема от лондонското общество. Нямаше представа за колко време писмото ще стигне до Фиц — където и да е той — и не очакваше отговор в близките месеци. А дотогава вече щеше да е твърде късно Фиц да възрази. Щеше да му се наложи просто да се усмихне и да я поздрави.

Сега настръхна при намека, че й е нужен мъж, който да й казва какво да прави.

— Какво би могъл да каже Фиц?

— В обозримото бъдеще животът на една германска съпруга ще е тежък.

— Не е необходимо някой мъж да ми съобщава това.

— В отсъствието на Фиц се чувствам донякъде отговорен.

— Моля те, недей. — Мод се постара да не се обижда. Какъв съвет можеше да предложи Бинг, освен как по-добре да се играе комар и да се пие из нощните заведения по целия свят?

Бинг сниши глас:

— Не ми се ще да го споменавам, но… — той хвърли поглед към леля Хърм, която схвана намека и отиде да си налее още малко кафе, — ако си в състояние да заявиш, че бракът не е бил консумиран, той може да се анулира.

Мод се замисли за стаята със светложълтите завеси и с труд скри доволната си усмивка.

— Не съм в състояние…

— Моля те, не говори нищо за това. Само искам да се уверя, че осъзнаваш с какви възможности разполагаш.

Тя потисна надигащия се гняв.

— Знам, че си добронамерен, Бинг…

— Също така съществува възможността за развод. Знаеш, че винаги има начини един мъж да даде на съпругата си основания за това.

Мод не можа повече да се въздържи.

— Моля те, незабавно спри да се занимаваш с този въпрос — повиши тон тя. — Нямам ни най-малко желание нито за анулиране на брака, нито за развод. Аз обичам Валтер.

Бинг се начумери.

— Само се опитвах да ти кажа нещата, които според мен би ти казал Фиц като глава на семейството, ако беше тук.

После стана и се обърна към жена си.

— Да тръгваме вече? Не се налага всички да закъсняваме.

След няколко минути се появи Беа, в нова рокля от розова коприна.

— Готова съм — съобщи с такъв глас, като че тя е чакала всички, а не обратното. Мерна халката на лявата ръка на Мод, но не коментира. Когато Мод й съобщи, нейният отговор беше предпазлив и неутрален:

— Надявам се да си щастлива — беше казала тя без особена топлина. — И се надявам Фиц да успее да приеме факта, че не си поискала неговото разрешение.

Излязоха и се качиха в колата. Това беше черният Кадилак, който Фиц купи след като синият се загуби във Франция. „Фиц предоставя всичко“, замисли се Мод: „къщата, в която живееха трите жени, приказно скъпите им тоалети, колата, ложата в операта.“ Сметките й от парижкия Риц се изпращаха на Албърт Солман, адвоката на Фиц в Лондон, и се плащаха без въпроси. Фиц никога не се оплакваше. Мод знаеше, че Валтер никога няма да може да й даде такъв стандарт. Навярно Бинг имаше право и на нея щеше да й бъде трудно да се справя без лукса, с който беше свикнала. Но щеше да е с мъжа, когото обича.

Стигнаха до Ковънт гардън в последната минута заради забавянето на Беа. Публиката вече беше заела местата си. Трите жени изтичаха по стълбата с червеното килимче и стигнаха до ложата. Мод изведнъж си спомни какво направи на Валтер в същата ложа при представлението на Дон Жуан. Почувства се неловко — какво й беше станало, та пое такъв риск?

Бинг Уестхамптън вече беше там с жена си. Той стана и предложи стол на Беа. Залата бе притихнала — представлението щеше да започне. Наблюдаването на останалите беше едно от нещата, които привличаха хората в операта, затова мнозина извърнаха глави да погледнат, когато принцесата зае мястото си. Леля Хърм се разположи на втория ред, а Бинг задържа за Мод стол на първия ред. От галерията се чуха приглушени разговори — повечето посетители бяха видели снимката и бяха прочели статията в Татлър. Мнозина познаваха Мод лично — това беше лондонското общество, аристократите и политиците, съдиите и епископите, успелите художници и богатите делови хора, и съпругите на всички тях. Мод постоя малко права, та да могат добре да я огледат и да разберат колко е доволна и горда.

Това беше грешка.

Шумът от публиката се промени. Мърморенето се засили. Не можеха да се различат отделните думи, ала в гласовете се долавяше неодобрение, както бръмченето на мухата се променя, когато се натъкне на затворен прозорец. Мод се сепна. После чу друг звук и той ужасяващо напомняше на освиркване. Объркана и учудена, тя седна.

Това не промени нещата. Вече всички я зяпаха. Освиркването обхвана галерията за секунди и се пренесе и на балкона.

— Казах ти — немощно се обади Бинг.

Мод не се беше натъквала на подобна омраза дори и в разгара на демонстрациите на суфражетките. Усети болка в стомаха си, подобна на спазъм. Искаше й се музиката да започне, но и диригентът я гледаше и държеше палката си отпусната.

Мод се опита да отвърне гордо на погледите им, но сълзи замъглиха очите й. Този кошмар нямаше да свърши от само себе си. Тя трябваше да направи нещо.

Стана и освиркването се усили.

По лицето й се стичаха сълзи. Почти без да вижда, тя се обърна. Събори стола си и се запрепъва към изхода в дъното на ложата. Леля Хърм се изправи и продума.

— О, Боже, о, Боже.

Бинг скокна и отвори вратата. Мод излезе. Леля Хърм я следваше по петите. Бинг ги изпроводи. Зад гърба си Мод чу как свиркането стихва сред откъслечни смехове и после, за неин ужас, публиката почна да ръкопляска — поздравяваха се, че са се отървали от нея. Подигравателните аплодисменти я преследваха по коридора, надолу по стълбите и вън от сградата.

VI

Пътят от портата на парка до двореца Версай беше една миля. Днес край него бяха наредени стотици френски конници в сини униформи. Лятното слънце отблясваше от стоманените им каски. Държаха кавалерийски копия с червени и бели вимпели, които се поклащаха на топлия ветрец.

Джони Ремарк успя да издейства на Мод покана за подписването на мирния договор въпреки унизителната сцена в операта. Наложи й се обаче да пътува в каросерията на камион, където като овци за продан бяха наблъскани всички секретарки от британската делегация.

По някое време изглеждаше, че германците ще откажат да подпишат. Героят от войната фелдмаршал фон Хинденбург беше казал, че предпочита разгром с чест пред безчестен мир. Цялото немско правителство подаде оставка, за да не приеме договора. Така постъпи и водачът на немската делегация в Париж. Накрая парламентът гласува в полза на подписването на договора с изключение на прословутата клауза за вината. Съюзниците незабавно отговориха, че дори и това е неприемливо.

— Какво ще направят Съюзниците, ако Германия откаже? — обърна се Мод към Валтер. Сега те двамата дискретно живееха заедно в страноприемницата.

— Твърдят, че ще нахлуят в Германия.

Мод поклати глава.

— Нашите войници няма да се бият.

— Нито пък нашите — отвърна Валтер.

— Патова ситуация.

— Само че британският флот не е вдигнал блокадата и Германия още не може да се снабдява. Антантата просто ще чака, докато във всеки немски град избухнат бунтове, и после ще влезе, без да среща съпротива.

— Значи трябва да подпишете.

— Или подписваме, или умираме от глад — горчиво заключи Валтер.

Беше двадесет и осми юни, точно пет години след убийството на ерцхерцога в Сараево.

Камионът докара секретарките в двора и те слязоха възможно най-пристойно. Мод влезе в двореца и се качи по централното стълбище, оградено от още натруфени френски войници, този път от Републиканската гвардия, със сребристи каски с плюмажи от конска грива.

Накрая влезе в Огледалната зала. Това беше една от най-величествените зали в целия свят. Размерите й бяха колкото на три игрища за тенис. От едната страна седемнадесет огромни прозореца гледаха към градините. На срещуположната страна прозорците се отразяваха в седемнадесет огледала. А по-важното беше, че тъкмо тук през 1871 година, след Френско-пруската война, победилите германци бяха короновали своя император и бяха накарали Франция да отстъпи Елзас и Лотарингия. Днес германците щяха да бъдат подложени на унижение под същите сводести тавани. И несъмнено някои от тях щяха да мечтаят за бъдещо отмъщение. „Рано или късно унижението, на което си подложил някого, ще те застигне“, разсъждаваше Мод. Дали на днешната церемония това щеше да дойде на ума на някой от участниците? Навярно не.

Мод намери мястото си на облечените в червен плюш скамейки. Събитието се отразяваше от десетки репортери и фотографи и от снимачен екип с огромни кинокамери. Големите държавници влязоха по един, по двама и се разположиха край дългата маса. Клемансо беше отпуснат и непочтителен, Уилсън — сковано официален, Лойд Джордж приличаше на стар бантамски петел. Появи се Гас Дюър и заговори на ухото на Уилсън. После отиде при представителите на пресата и каза нещо на красива млада репортерка с едно око. Мод си спомни, че я е виждала. Можеше да прецени, че Гас е влюбен в нея.

В три някой призова за тишина и настана почтително мълчание. Клемансо каза нещо, отвори се една врата и двамата германски представители влязоха. Мод знаеше от Валтер, че никой в Берлин не е пожелал името му да стои под договора и накрая бяха пратили външния министър и министъра на пощите. Двамата мъже бяха бледи и засрамени.

Клемансо произнесе кратка реч, после кимна на германците. Двамата извадиха писалки от джобовете си и подписаха документа. След миг, по нечут сигнал, отвън прогърмяха оръдията и известиха света за подписването на мирния договор.

И останалите делегати дойдоха да подпишат, не само от великите сили, но и от всички държави по договора. Това трая дълго и зрителите почнаха да разговарят. Германците седяха сковано, докато най-сетне всичко свърши и ги съпроводиха навън.

На Мод й призля от отвращение. „Проповядвахме мир“, рече си тя, „а през цялото време сме кроили отмъщение.“ Тя напусна двореца. Отвън радостните зрители се тълпяха около Уилсън и Лойд Джордж. Мод заобиколи множеството, отиде в града и се отправи към хотела на германците.

Надяваше се Валтер да не е прекалено смазан — днес за него беше ужасен ден.

Завари го да си събира багажа.

— Довечера си отиваме у дома — рече той. — Цялата делегация.

— Толкова скоро! — възкликна Мод. Тя не се беше замисляла какво ще стане след подписването на договора. Събитието имаше такова огромно и драматично значение, че тя не беше способна до погледне отвъд него.

Валтер обаче беше премислил и имаше план.

— Ела с мен — просто каза той.

— Не мога да получа разрешение да замина за Германия.

— Чие разрешение ти е нужно? Извадих ти германски паспорт на името на Мод фон Улрих.

Мод се смая.

— Как успя? — попита тя, макар това да не беше най-важният въпрос в мислите й.

— Не беше трудно. Ти си съпруга на германски гражданин. Полага ти се паспорт. Използвах специалното си влияние, само за да ускоря процедурата до няколко часа.

Тя го гледаше втренчено. Това беше толкова внезапно.

— Ще дойдеш ли?

Видя в очите му ужасен страх. Той мислеше, че тя може да се откаже в последната минута. Идеше й да заплаче заради неговия страх да не я загуби. Беше така щастлива заради страстната му любов.

— Да. Ще дойда. Разбира се, че ще дойда.

Валтер не беше така убеден.

— Напълно сигурна ли си, че това искаш?

Тя кимна.

— Помниш ли Рут от Библията?

— Разбира се. Защо?

През последните седмици Мод чете няколко пъти Книгата Рут и сега повтори думите, които така я бяха развълнували.

— „Където идеш ти, там ще дойда и аз, и дето живееш ти, там ще живея и аз; твоят народ ще бъде мой народ, и твоят Бог — мой Бог; и дето умреш ти…“ — Мод замълча, защото гърлото й се сви. После с мъка преглътна и довърши. — „И дето умреш ти, там и аз ще умра и ще бъда погребана.“

Валтер се усмихваше, но в очите му имаше сълзи.

— Благодаря ти.

— Обичам те — каза Мод. — Кога тръгва влакът?

Тридесет и осма глава

Август-октомври 1919 година

I

Гас и Роза се завърнаха във Вашингтон едновременно с президента. Уредиха през август и двамата да вземат отпуск и да се приберат в Бъфало. В деня след пристигането им, Гас представи Роза на родителите си.

Беше нервен. Отчаяно искаше майка му да хареса Роза. Но мама имаше прекалено високо мнение относно привлекателността на своя син за жените. Намираше недостатъци на всички момичета, които той изобщо споменеше някога. Нито една не беше достатъчно добра, особено като положение в обществото. Ако Гас поискаше да се ожени за дъщерята на английския крал, мама сигурно щеше да попита: „Нима не можеш да си намериш хубаво американско момиче от добро семейство?“

— Първото нещо, което ще забележиш в нея, майко, е, че е много хубава — рече Гас на закуска. — После ще видиш, че има само едно око. След няколко минути ще установиш, че е много умна. А когато я опознаеш добре, ще разбереш, че тя е най-прекрасната млада жена в целия свят.

— Сигурна съм, че ще бъде така — отговори майка му с привичната си смайваща неискреност. — Кои са нейните родители?

Роза дойде следобед, докато майката на Гас подремваше, а баща му още беше в града. Гас я разведе из къщата и градините.

— Нали знаеш, че моят произход е по-скромен? — попита тя притеснено.

— Съвсем скоро ще свикнеш — отговори Гас. — Пък и двамата с теб няма да живеем сред такъв разкош. Но можем да си купим елегантна малка къща във Вашингтон.

Поиграха тенис. Мачът беше неравнопоставен — Гас със своите дълги крайници беше прекалено добър за нея, а и тя погрешно преценяваше разстоянието. Но Роза отговаряше решително, бореше се за всяка топка и спечели няколко гейма. А в бялата рокля за тенис с дължина до средата на прасеца, както беше модата, тя беше толкова привлекателна, че на Гас му се налагаше доста да се постарае, за да се съсредоточи върху ударите.

Прибраха се за чай, блеснали от пот.

— Събери всичката си търпимост и добронамереност — рече Гас пред вратата на салона. — Майка може да се държи ужасно снобски.

Но майка се държа възможно най-добре. Целуна Роза и каза:

— В какво прекрасно здраве изглеждате и двамата, поруменели от играта. Госпожице Хелман, много се радвам да се запознаем и се надявам, че ще станем приятелки.

— Много сте мила — отвърна Роза. — За мен ще е привилегия да бъда Ваша приятелка.

Майка остана доволна от комплимента. Знаеше, че е важна дама в обществото в Бъфало и смяташе, че е уместно младите жени да се отнасят почтително към нея. Роза в миг беше разбрала това. „Умно момиче“, рече си Гас. „И щедро при това, като се има предвид, че в сърцето си ненавижда всяка власт.“

— Познавам Вашия брат, Фриц Хелман — каза майка. Фриц свиреше на цигулка в симфоничния оркестър в града. Майка беше в управата на оркестъра. — Талантът му е чудесен.

— Благодаря. Ние много се гордеем с него.

Майка подхвана лек разговор, а Роза я остави да води. Гас не можеше да не си спомни как по-рано беше довел друго момиче, за което искаше да се ожени — Олга Вялова. Тогава майка му се държа другояче: беше любезна и гостоприемна, но Гас знаеше, че не е искрена. А днес явно беше.

Предния ден беше я разпитал за семейство Вялови. Лев Пешков бил пратен в Сибир като преводач към армията. Олга не посещавала много светски събития и явно била отдадена на отглеждането на детето. Йосиф призовавал бащата на Гас, сенатора, за по-голяма военна помощ за Белите.

— Явно е на мнение, че болшевиките ще се отразят зле на делата на фамилията Вялови в Петроград — каза майка.

— Това е най-хубавото нещо, което съм чувал за болшевиките — отбеляза Гас.

След чая отидоха да се преоблекат. Гас се вълнуваше от мисълта как Роза се къпе в съседната стая. Никога не я беше виждал гола. Двамата бяха прекарали доста страстни часове в нейната хотелска стая в Париж, но не се бяха любили.

— Не ми е приятно да се държа старомодно — извини се тогава Роза, — но по някаква причина чувствам, че трябва да изчакаме.

Всъщност тя не беше голяма анархистка.

Родителите й щяха да дойдат на вечеря. Гас облече смокинг и слезе. Приготви едно уиски за баща си, но той самият не пи. Смяташе, че ще му е нужно да е с бистър ум.

Роза слезе, смайващо красива в черната си рокля. Родителите й се появиха точно в шест. Норман Хелман носеше фрак и бяла папийонка, не твърде подходящо за семейна вечеря, но навярно нямаше смокинг. Беше дребен мъж с очарователна усмивка. Гас веднага забеляза, че Роза прилича на него. Господин Хелман изпи доста набързо две мартинита, единственият признак, че може би е напрегнат, но след това отказа повече питиета. Майката на Роза, Хилда, беше стройна хубавица с прекрасни ръце с дълги пръсти. Трудно беше човек да си я представи като прислужница. Бащата на Гас начаса я хареса.

Когато седнаха да се хранят, доктор Хелман попита:

— Какви се плановете ти за кариерата, Гас?

Той имаше правото да зададе този въпрос като баща на жената, която Гас обича. Гас обаче не разполагаше с отговор.

— Ще работя за президента дотогава, докато той се нуждае от мен.

— Точно сега той има тежка задача.

— Вярно. Сенатът създава неприятности при одобряването на Версайския мирен договор. — Гас се постара да не прозвучи твърде огорчено. — След всичко, което Уилсън направи, за да убеди европейците да създадат Обществото на народите, на мен ми е трудно да повярвам, че американците се отвръщат от цялата идея.

— Сенаторът Лодж е силен противник.

А според Гас сенаторът Лодж беше егоцентричен кучи син.

— Президентът реши да не взема Лодж в Париж и сега той си отмъщава.

Бащата на Гас, който беше стар приятел и на президента, и на сенатора, рече:

— Удроу направи така, че Обществото на народите да е част от мирния договор, с мисълта, че ние няма да отхвърлим договора и така ще ни се наложи да приемем и Обществото. — После сви рамене. — Лодж му каза да върви по дяволите.

Доктор Хелман отговори:

— За да съм справедлив към Лодж, ще кажа, че според мен американският народ има основание да се притеснява от член десети. Ако се присъединим към една лига, която гарантира, че ще пази членовете си от агресия, ние ще ангажираме американската армия в неизвестни бъдещи войни.

— Ако Обществото на народите е силно, никой няма да дръзне да го предизвика — начаса отвърна Гас.

— Не споделям твоята увереност.

Гас не искаше да спори с бащата на Роза, но беше страстно ангажиран с Обществото на народите.

— Не казвам, че никога няма да има друга война — помирително рече той. — Но мисля, че войните ще са по-малко и по-кратки, а агресорите ще печелят по-малко придобивки.

— А аз мисля, че може и да си прав. Но много гласоподаватели казват: „Светът не ме интересува — интересува ме само Америка. Има ли опасност ние да се превърнем в световен полицай?“. Това е разумен въпрос.

Гас с труд прикриваше гнева си. Обществото на народите беше най-голямата надежда за мир, предлагана някога на човешкия род, а съществуваше опасност то да се роди мъртво заради подобни тесногръди дребнавости.

— Съветът на Обществото — рече той — трябва да взема единодушни решения, следователно Съединените щати никога няма да се озоват въвлечени във война против своята воля.

— Все пак, няма смисъл от Обществото, ако то не е готово да воюва.

Такива бяха противниците на Обществото — първо се оплакваха, че то ще воюва, след това се оплакваха, че няма да воюва.

— Тези проблеми са незначителни в сравнение със смъртта на милиони хора! — възрази Гас.

Доктор Хелман сви рамене. Беше прекалено любезен, та да влиза в спорове с такъв пламенен опонент.

— Във всеки случай, знам, че международният договор изисква одобрението на две трети от сената.

— А точно сега нямаме и половината гласове — мрачно отговори Гас.

Роза, която отразяваше този проблем, каза:

— Аз броя четиридесет гласа за, включително и Вашия, сенатор Дюър. Четиридесет и трима се въздържат, осем са непоклатимо против и петима не са решили.

— И какво ще прави президентът? — обърна се сенатор Дюър към сина си.

— Ще се обърне към народа през главите на политиците. Планира едно пътуване от десет хиляди мили из цялата страна. За четири седмици ще изнесе над петдесет речи.

— Този график е същинско наказание. Президентът е на шестдесет и две години и има високо кръвно налягане.

Имаше нещо пакостливо у доктор Хелман. Всичко, което казваше, беше предизвикателно. Очевидно имаше нужда да провери колко струва кандидатът за ръката на дъщеря му. Гас отговори:

— Но в края на обиколката президентът ще е обяснил на американския народ, че светът се нуждае от Обществото на народите, за да е сигурно, че повече няма да водим война като тази, която току-що завърши.

— Моля се да си прав.

— Ако трябва сложните политически въпроси да се обясняват на обикновените хора, няма по-добър от Уилсън.

С десерта сервираха шампанско.

— Преди да започнем, бих искал да кажа нещо — рече Гас. Родителите му се учудиха, понеже той никога не произнасяше речи. — Доктор Хелман, госпожо Хелман, вие знаете, че обичам дъщеря ви, която е най-прекрасното момиче на света. Старомодно е, но бих искал да помоля за вашето разрешение — тук Гас извади от джоба си кожена кутийка — за вашето разрешение да й предложа този годежен пръстен.

Той отвори кутийката. Вътре имаше златен пръстен с еднокаратов диамант. Не беше пищен, но диамантът беше в най-желания чисто бял цвят, обработен в овална форма, и изглеждаше приказно.

Роза пое шумно дъх.

Доктор Хелман и съпругата му се спогледаха и се усмихнаха.

— Имаш нашето разрешение.

Гас заобиколи масата и коленичи край стола на Роза.

— Скъпа Роза, ще се омъжиш ли за мен? — попита той.

— О, да, обични ми Гас. Още утре, ако поискаш.

Гас извади пръстена и го сложи на пръста й.

— Благодаря ти — рече той.

Майка му заплака.

II

Гас беше в президентския влак, който потегли от Юниън стейшън във Вашингтон в седем вечерта в сряда, трети септември. Уилсън беше облечен в син блейзър и бели панталони и носеше сламена шапка. Съпругата му Едит пътуваше с него, а също и личният му лекар Кари Травърс Грейсън. Във влака бяха и двадесет и двама вестникарски репортери, в това число и Роза Хелмън.

Гас беше уверен, че Уилсън ще спечели тази битка. Пряката връзка с избирателите винаги го радваше. Пък и той спечели войната, нали?

През нощта влакът стигна до Кълъмбъс, в щата Охайо, където президентът произнесе първата реч от обиколката. От Кълъмбъс продължи — с кратки спирания — към Индианаполис, където вечерта говори пред двадесет хиляди души.

Ала в края на първия ден Гас почна да се обезсърчава. Уилсън говори слабо. Гласът му беше сипкав. Използваше бележки — а той винаги се представяше по-добре без бележки — и когато навлезе в подробностите на мирния договор, който така занимаваше всички в Париж, Уилсън взе да говори несвързано и загуби вниманието на публиката. Гас знаеше, че президентът страда от тежко главоболие, толкова тежко, че понякога зрението му се замъгляваше.

Гас направо се поболяваше от тревога. Не само защото неговият приятел и наставник беше болен. Заложено беше нещо по-голямо. Бъдещето на Америка и на света зависеше от следващите няколко седмици. Само личната отдаденост на Уилсън можеше да спаси Обществото на народите от неговите противници с ограничени умове.

След вечеря Гас отиде в спалното купе на Роза. Тя беше единствената дама сред репортерите и разполагаше със свое купе. Беше почти толкова запалена по Обществото, колкото Гас, но сега рече:

— Трудно е да намери човек какво положително да каже за днешния ден.

Полежаха на леглото й, целуваха се и се галеха, после си пожелаха лека нощ и се разделиха. Сватбата им беше насрочена за октомври, след президентската обиколка. Гас би желал това да стане по-скоро, но родителите искаха време за подготовка. Пък и майката на Гас беше промърморила мрачно нещо относно това, че е непристойно да се бърза, затова той се предаде.

Уилсън се стараеше да подобри речта си и тракаше по старата пишеща машина Ъндъруд, докато безкрайните равнини на Средния Запад се изнизваха край прозорците на влака. През следващите няколко дни се представи по-добре. Гас му предложи да опита да представи мирния договор като важен за всеки град. Така в Сейнт Луис Уилсън каза на деловите хора, че договорът е необходим за оживяването на световната търговия. В Омаха обясни, че без договора светът ще прилича на община с неуредени поземлени права, където всеки стопанин седи на оградата с пушка в ръка. Вместо да дава дълги обяснения, Уилсън печелеше с изразяване на основните положения на договора с прости изречения.

Освен това Гас предложи на президента да се обърне към чувствата на хората. „Не става дума само за политиката“, рече той, „а за чувствата, които те изпитват към своята родина.“ В Кълъмбъс Уилсън говори за момчетата в униформа. В Сиукс Фолс каза, че иска да възмезди загубата на майките, чиито синове са загинали на бойното поле. Президентът рядко изпадаше до цинизъм, но в Канзас сити, града на жлъчния сенатор Рийд, той сравни своите опоненти с болшевиките. И отново, и отново повтаряше посланието, че ако Обществото на народите се провали, ще има нова война.

Гас се грижеше за добрите отношение с журналистите, отразяващи обиколката, и с местните в градовете, където влакът спираше. Когато Уилсън говореше без бележки, стенографът му веднага подготвяше транскрипция на речта и Гас я раздаваше. Освен това убеди президента от време на време да идва във вагона, където се помещаваше клубът на журналистите, и да си поприказва неофициално с тях.

Това вършеше работа. Публиката откликваше все по-добре. Отразяването на обиколката в печата си оставаше смесено, но посланието на Уилсън се повтаряше непрестанно дори и във вестниците, които бяха против него. А от Вашингтон идеха доклади, че опозицията отслабва.

Гас обаче виждаше колко скъпо струва на президента тази кампания. Уилсън спеше зле. Главоболието му стана почти непрестанно. Не можеше да смила нормална храна и доктор Грейсън го хранеше с течности. Имаше възпаление на гърлото, което се разви в нещо като астма, и Уилсън почна да диша трудно. Мъчеше се да спи седнал.

Всичко това се пазеше в тайна от пресата, даже и от Роза. Уилсън продължаваше да изнася речи, въпреки че гласът му беше слаб. В Солт Лейк сити хилядното множество го приветства, ала той изглеждаше изцеден и току си стискаше ръцете. Този странен жест напомняше на Гас за умиращ човек.

И тогава, на двадесет и пети септември през нощта, настана суматоха. Гас чу как Едит вика доктор Грейсън. Облече халат и отиде във вагона на президента.

Видяното го уплаши и натъжи. Уилсън изглеждаше ужасно. Едва дишаше. Имаше и тик на лицето. Дори и в това състояние искаше да продължи, обаче Грейсън беше непреклонен остатъкът от обиколката да се отмени и накрая Уилсън се предаде.

На следващата сутрин Гас с натежало сърце съобщи на журналистите, че президентът е преживял тежък нервен срив. Линиите на железницата бяха освободени, за да се ускори дългото хиляда и седемстотин мили пътуване до Вашингтон. Всички ангажименти на президента за следващите две седмици бяха отменени. Между тях имаше и една среща със сенаторите, които поддържаха мирния договор, и на нея трябваше да се планира борбата за ратифицирането му.

Същата вечер Гас и Роза седяха в нейното купе и безутешно гледаха през прозореца. На всяка гара се събираха хора да гледат преминаването на президента. Слънцето залезе, но тълпите стояха и се взираха в сумрака. Гас си спомни за влака от Брест до Париж и за притихналото множество, което чакаше край линията посред нощ. Това се случи преди по-малко от година, ала надеждите на тези хора вече бяха измамени.

— Направихме всичко по силите си — рече Гас. — Но се провалихме.

— Сигурен ли си?

— Докато президентът водеше кампанията си, имаше вероятност сенатът да ратифицира договора. Сега, когато той е болен, шансът това да стане е нулев.

— Съжалявам — рече Роза и го хвана за ръка. — За теб, за мен, за целия свят. — Помълча малко и после попита — Какво ще правиш?

— Ще ми се да постъпя в една вашингтонска правна кантора, която специализира в международното право. Все пак имам опит, който е от някакво значение.

— Мисля, че биха се редили на опашка да ти предлагат работа. И може би някой бъдещ президент ще има нужда от твоята помощ.

Гас се усмихна. Понякога Роза имаше нереалистично високо мнение за него.

— А ти?

— Обичам работата си. Надявам се да продължа да отразявам Белия дом.

— А искаш ли да имаме деца?

— Да!

— И аз. — Гас умислено се взря през прозореца. — Само се надявам Уилсън да не е прав за тях?

— За нашите деца ли? — Роза долови мрачната нотка в думите му и боязливо попита — Какво искаш да кажеш?

— Уилсън казва, че ще им се наложи да водят нова световна война.

— Боже опази — страстно рече Роза.

Навън падна нощ.

Тридесет и девета глава

Януари 1920 година

I

Дейзи седеше на масата в трапезарията в дома на семейство Вялови в Бъфало. Беше облечена в розова рокличка. Около вратлето й беше вързана прекалено голяма ленена салфетка. Дейзи беше почти на четири годинки и Лев я обожаваше.

— Ще направя най-големия сандвич на света — каза той и Дейзи се разсмя. Наряза две препечени филийки на квадратчета от по половин инч, внимателно ги намаза с масло, сложи отгоре от бърканите яйца, които Дейзи не искаше да яде, и ги притисна по две.

— Трябва му едно зрънце сол — продължи Лев. Сипа сол от солницата в чинията си, деликатно взе едно зрънце на върха на пръста си и го положи върху сандвича. — Сега мога да го изям!

— Искам го — обади се Дейзи.

— Нима? Не е ли това сандвич за татковци?

— Не! — възрази тя през смях. — Това е сандвич за момиченца!

— О, добре тогава — отвърна Лев и пусна сандвича в устата й. — Но не искаш друг, нали?

— Искам.

— Та този беше толкова голям.

— Не, не беше!

— Добре. Разбирам, че ще трябва да направя още един.

Лев процъфтяваше. Положението му беше дори по-добро, отколкото го беше описал на Григорий десет месеца по-рано, докато седяха във влака на Троцки. Живееше в големи удобства в къщата на тъста си. Управляваше три от нощните клубове на Вялов, за което получаваше добра заплата и подкупи от доставчиците. Беше настанил Марга в хубав апартамент и повечето дни се виждаше с нея. Седмица след връщането му тя беше забременяла и току-що беше родила момченце, което нарекоха Грегъри. Лев успя да запази всичко в тайна.

Олга влезе в трапезарията, целуна Дейзи и седна. Лев обичаше детето, ала към Олга не изпитваше никакви чувства. Марга беше по-привлекателна и по-забавна. Пък и, както установи, когато тя беше в напреднала бременност, имаше още много момичета.

— Добро утро, мамо! — весело рече Лев.

Дейзи повтори думите му.

— Тате храни ли те? — попита Олга.

Напоследък разговаряха по този начин, главно чрез детето. След като Лев се върна от войната, няколко пъти се любиха, но скоро се върнаха към обичайното си безразличие и отново спяха в отделни стаи, а на родителите на Олга обясниха, че Дейзи се буди нощем. Всъщност детето рядко го правеше. Олга изглеждаше разочарована, ала Лев не го беше грижа.

Влезе Йосиф.

— Ето го дядо! — каза Лев.

— Добрутро — троснато отвърна Йосиф.

— Дядо иска сандвич — предположи Дейзи.

— Не — възрази Лев. — Прекалено големи са за него.

На Дейзи й беше приятно, когато Лев казваше явно погрешни неща.

— Не, не са прекалено големи. Прекалено малки са!

Йосиф седна. Когато се върна от войната, Лев установи, че той много се е променил. Йосиф беше надебелял и раираният костюм му беше тесен. Задъхваше се, дори когато слизаше по стълбите. Мускулите му се бяха превърнали в тлъстини, черната коса беше посивяла, а руменото му лице беше придобило нездрава червенина.

От кухнята дойде Полина с кафеник и наля чаша на Йосиф. Той отвори Бъфало Адвъртайзър.

— Как върви бизнесът? — попита Лев. Това не беше безсмислен въпрос. Законът Волстед влезе в сила в полунощ на шестнадесети януари. Според него се обявяваха за незаконни производството, превозът и продажбата на упойващи питиета. Империята на Вялов се състоеше от барове, хотели и продажба на алкохол. Забраната на алкохола беше змията в рая на Лев.

— Умираме — отговори Йосиф с нетипична откровеност. — За една седмица затворих пет бара, а лошото тепърва предстои.

Лев кимна.

— В клубовете продавам безалкохолна бира, но никой не я ще. — Законът позволяваше бира с по-малко от един процент алкохолно съдържание. — Трябва да изпиеш цял галон, за да те хване.

— Можем да продаваме малко незаконна пиячка под тезгяха, но не можем да вземем достатъчно. Пък и бездруго хората ги е страх да купуват.

Олга беше потресена. Тя не знаеше много за бизнеса.

— Тате, какво ще правиш?

— Не знам — отговори Йосиф.

И това беше ново. По-рано Йосиф би предвидил подобна криза и би планирал какво да прави. Ала от приемането на закона бяха минали три месеца, а през това време Йосиф не беше направил нищо да се подготви за промененото положение. Лев очакваше да извади заек от шапката си. Сега обаче с изумление разбираше, че това няма да стане.

Това беше притеснително. Лев имаше съпруга, любовница и две деца и всички те се издържаха с печалбата от бизнеса на Вялов. Щом предстоеше империята да рухне, необходимо беше Лев да направи някои планове.

Полина повика Олга на телефона и тя отиде във фоайето. Лев я чуваше как говори.

— Здравей, Руби — рече тя. — Рано си станала. — Последва кратко мълчание. — Какво? Не го вярвам. — Този път мълчанието беше по-дълго и накрая Олга заплака.

Йосиф вдигна поглед от вестника и попита:

— Какво, по дяволите…

Олга с трясък окачи слушалката и се върна в трапезарията. С насълзени очи тя размаха пръст към Лев.

— Копеле такова.

— Какво съм направил? — рече той, макар да се опасяваше, че знае.

— Ти… ти… Копеле проклето.

Дейзи се разрева.

— Олга, милинка, какво става? — попита Йосиф.

— Тя е родила! — отговори Олга.

— Мама му стара — промърмори Лев.

— Кой е родил? — поиска да разбере Йосиф.

— Пачаврата на Лев. Онази, която видяхме в парка. Марга.

Йосиф пламна.

— Певицата от_ Монте Карло_? И тя е родила дете от Лев?

Олга кимна и захлипа.

— Кучи сине — подхвана Йосиф.

— Нека всички опитаме да се успокоим — предложи Лев.

Йосиф се изправи.

— За Бога, мислех си, че съм ти дал урок.

Лев избута стола си назад и се изправи. Отдалечи се от Йосиф, протегнал отбранително ръце.

— Успокой се, Йосиф, просто се успокой.

— Не смей да ми казваш да се успокоя — отвърна Вялов. С изненадваща пъргавина той пристъпи напред и замахна с месестия си юмрук. Лев не беше достатъчно бърз и ударът се стовари високо върху скулата му. Адски го заболя и той залитна назад.

Олга грабна разплаканото дете и отстъпи към вратата.

— Престанете! — извика тя.

Йосиф замахна с лявата ръка.

Лев отдавна не беше участвал в бой, но беше израснал в петербургските бедняшки квартали и рефлексите му още действаха. Блокира удара на Йосиф, приближи се към него и почна да го удря в корема с две ръце. Йосиф издиша със свистене. После Лев почна да го налага в лицето с къси удари в носа, устата и очите.

Йосиф беше як мъж, побойник, обаче хората се бояха прекалено много от него и не му отвръщаха. Така че той отдавна не се беше защитавал. Олюля се и вдигна ръце в безуспешен опит да се предпази от ударите на Лев.

Уличните инстинкти на Лев не му даваха да спре, докато противникът му стои на краката си, и той продължи да бие Йосиф по лицето и по тялото, докато старият не се прекатури през един стол и не падна на килима.

Лена, майката на Олга, се втурна в трапезарията, изпищя и коленичи до мъжа си. Полина и готвачката уплашени застанаха на кухненския праг. Лицето на Йосиф беше наранено и кървеше, но той се надигна на лакът и избута Лена. Помъчи се да стане, ала извика и падна отново.

Кожата му посивя и той спря да диша.

— Иисусе Христе — продума Лев.

— Йосифе, Йосифе, отвори очи! — заизвива Лена.

Лев попипа гърдите му. Сърцето не биеше. Хвана китката му, но и там не долови пулс.

„Сега вече съм в беда“, рече си той.

Изправи се и нареди:

— Полина, повикай линейка.

Бавачката излезе и грабна телефона.

Лев се взираше в тялото. Налагаше му се бързо да вземе важно решение. Да остане тук, да твърди, че е невинен, да се престори на опечален и да опита да се измъкне? Не. Шансовете му бяха прекалено малки.

Трябваше да замине.

Изтича горе и съблече ризата си. Беше се върнал от войната с много злато, натрупано от продажбата на уиски на казаците. Обърна го в малко над пет хиляди долара, натъпка банкнотите в колан за носене на пари и го залепи отдолу на едно чекмедже. Сега препаса колана и отново облече ризата и сакото си.

Отгоре облече палто. Върху гардероба му, в една стара платнена торба, лежеше неговият офицерски полуавтоматичен Колт, калибър 45, модел от 1911 година. Натика го в джоба на палтото. Метна в торбата кутия с патрони и някакво бельо и слезе.

В трапезарията, Лена беше подложила възглавница под главата на Йосиф, но той изглеждаше съвършено мъртъв. Олга говореше по телефона.

— Побързайте, моля ви, мисля, че той ще умре!

„Закъсняла си, милинка“, помисли Лев.

— Линейката ще се забави — рече той. — Отивам да доведа доктор Шуорц.

Никой не го попита защо носи торба.

Влезе в гаража и запали Пакарда на Йосиф. Излезе от имота и тръгна на север.

Нямаше да доведе доктор Шуорц.

Отправи се към Канада.

II

Лев шофираше бързо. Когато северните предградия на Бъфало останаха зад него, той се помъчи да прецени с колко време разполага. Екипът от линейката несъмнено щеше да се обади на полицията. Щом полицаите пристигнеха, щяха да установят, че Йосиф Вялов е умрял при юмручен бой. Олга нямаше да се поколебае да им съобщи кой е повалил баща й — и да не беше мразила Лев досега, вече щеше да го ненавижда. И от този момент щеше да започне издирването на Лев за убийство.

Обикновено в гаража на Вялов имаше три коли: неговият Пакард, Форд модел Т на Лев и един син Хъдсън, ползван от биячите на Йосиф. На ченгетата нямаше да им отнеме много време да заключат, че Лев е заминал с колата на Вялов. Той изчисли, че до един час ще почнат да я търсят.

Няколко пъти беше пътувал с Марга до Канада. До Торонто имаше само сто мили, три часа път с бърза кола. Двамата обичаха да се регистрират в някой хотел като господин и госпожа Питърс и да се разхождат нагиздени из града, без да се тревожат, че може да ги види някой, който ще каже на Йосиф Вялов. Лев нямаше американски паспорт, но знаеше няколко места, където няма гранични постове.

По пладне пристигна в Торонто и отседна в един тих хотел.

В кафенето си поръча сандвич и поседя малко да обмисли в какво положение се намира. Издирваха го за убийство. Нямаше дом и не можеше да посети нито едно от двете си семейства, без да рискува да го арестуват. Може би никога повече нямаше да види децата си. Разполагаше с пет хиляди долара в колана и с крадена кола.

Отново си спомни как се беше хвалил на брат си преди десет месеца. Какво би си помислил сега Григорий?

Изяде сандвича и тръгна безцелно из центъра на града. Чувстваше се потиснат. Влезе в един магазин за алкохол и купи бутилка водка, която да отнесе в хотелската си стая. Може би тази вечер просто щеше да се напие. Забеляза, че ръженото уиски е по четири долара бутилката. В Бъфало струваше десет, ако изобщо намериш; в Ню Йорк вървеше по петнадесет или двадесет долара. Знаеше това, понеже се беше мъчил да купува незаконен алкохол за нощните клубове.

Върна се в хотела и си взе лед. Стаята му беше прашна, с овехтели мебели и изглед към задните дворове оттатък редица евтини магазини. Докато навън падаше ранната северна нощ, Лев се почувства по-зле от когато и да било. Замисли се дали да не излезе да си доведе някое момиче, но някак нямаше сърце и за това. Дали щеше да бяга от всяко място, където живееше? Избяга от Петроград заради убития полицай, напусна Абъроуен буквално една стъпка преди хората, които беше измамил на карти, да го заловят, сега беше беглец от Бъфало.

Трябваше да направи нещо за Пакарда. Полицията в Бъфало можеше да прати в Торонто описание по телеграфа. Трябваше или да смени номерата, или да смени колата. Просто не можеше да събере сили.

Олга навярно се радваше, че се е отървала от него. Наследството щеше да остане изцяло за нея. Ала стойността на империята на Вялов намаляваше с всеки изминал ден.

Питаше се дали може да вземе Марга и малкия Грегъри в Канада. Дали изобщо Марга би пожелала да дойде? Америка беше нейната мечта, както беше и на Лев. Певиците по нощните клубове не мечтаеха за Канада. Би последвала Лев в Ню Йорк или Калифорния, но не и в Торонто.

Децата щяха да му липсват. Той се просълзи при мисълта, че Дейзи ще порасне без него. Още нямаше четири години — може би изобщо щеше да го забрави. В най-добрия случай щеше да й остане смътен спомен. Нямаше да помни най-големия сандвич в света.

След третата чаша му дойде наум, че е окаяна жертва на несправедливост. Той нямаше намерение да убива тъста си. Йосиф удари пръв. И без това не Лев го уби — той умря от някакъв пристъп или сърдечен удар. Всъщност това беше само лош късмет. Но никой нямаше да повярва. Олга беше единствената свидетелка, а тя щеше да иска отмъщение.

Лев си сипа още водка и легна. „Всички да вървят по дяволите“, рече си той.

Докато се унасяше в неспокоен пиянски сън, си спомни бутилките на витрината: там пишеше „Канадиън клъб, 4 долара“. Знаеше, че това е нещо важно, но в момента не можеше да го схване.

Щом се събуди на следващата сутрин, устата му бе пресъхнала и имаше главоболие, но знаеше, че „Канадиън клъб“ по четири долара бутилката може да бъде спасението му.

Изплакна чашата си за уиски и изпи разтопения лед на дъното на кофичката. При третата чаша имаше план.

Портокалов сок, кафе и аспирин и се чувстваше по-добре. Замисли се за опасностите. Никога обаче не беше допускал рисковете да го плашат. „Ако правех така“, рече си той, „щях да бъда брат си.“

Пред плана му имаше само една голяма трудност. Той зависеше от помирението с Олга.

Отиде с колата до един непретенциозен квартал и влезе в евтина закусвалня, където предлагаха закуски на работниците. Седна на масата до неколцина души с вид на бояджии и каза:

— Налага ми се да заменя колата си за камион. Познавате ли някой, който да се интересува?

Един от мъжете го попита:

— Законно ли е?

Лев пусна очарователната си усмивка:

— Хайде стига, приятел. Ако беше законно, щях ли да я продавам тук?

Не намери купувачи тук и на следващите няколко места, където опита, но най-накрая приключи в някакъв сервиз за автомобили, държан от баща и син. Размени Пакарда за двутонен фургон за разнасяне на стоки Мак Джуниър с две резервни колела — сделката стана без плащане и документи. Знаеше, че го ограбват, но и собственикът на сервиза знаеше, че той е отчаян.

По-късно следобеда отиде до един търговец на алкохол на едро, чийто адрес намери в указателя на града.

— Искам сто кашончета „Канадиън клъб“ — каза той. — По колко вървят при Вас?

— За това количество тридесет и шест долара кашончето.

— Става — Лев извади парите си. — Отварям бар извън града и…

— Не се налага да ми обясняваш, братче — заяви търговецът и посочи през прозореца. На съседното празно място строителните работници подготвяха терена. — Новият ми склад, пет пъти по-голям от този. Хвала на Бога за сухия закон.

Лев разбра, че тази блестяща идея не е хрумнала първо на него.

Плати на човека и натовариха уискито във фургона Мак.

На другия ден Лев се върна в Бъфало.

III

Лев паркира пълния с уиски камион на улицата край дома на Вялови. Зимният следобед вече гаснеше. В алеята нямаше коли. Той почака малко, напрегнат и готов да избяга, но не забеляза никакво движение.

С изопнати нерви излезе от возилото, отиде до входната врата и си отвори със своя ключ.

Мястото бе притихнало. От горния етаж дочуваше гласа на Дейзи и шепота на Полина. Нямаше други звуци.

Стъпваше леко по дебелия килим, прекоси антрето и надникна в приемната. Всички столове бяха преместени покрай стените на стаята. В центъра имаше драпирана с черна коприна подставка, а на нея — полиран махагонов ковчег с лъскави месингови дръжки. Вътре се намираше тялото на Йосиф Вялов. Смъртта беше омекотила свадливите му черти и той изглеждаше безобиден.

Олга седеше край трупа. Беше облечена в черна рокля. Обърната беше с гръб към вратата.

Лев пристъпи в стаята.

— Здравей, Олга — тихо рече той.

Тя зина да се развика, но Лев покри лицето й с ръка и я спря.

— Няма за какво да се тревожиш. Искам само да поговорим — каза той и бавно освободи хватката.

Олга не викна.

Лев се поуспокои. Преодолял беше първото препятствие.

— Ти уби баща ми! — ядно каза Олга. — За какво можем да говорим?

Той пое дълбоко дъх. Трябваше да се справи с това по най-точния начин. Чарът нямаше да е достатъчен. Нужен беше и ум.

— За бъдещето — каза той с нисък доверителен глас. — Твоето, моето и на малката Дейзи. Знам, че съм в беда. Но това се отнася и до теб.

Олга не искаше да го слуша.

— Аз не съм в никаква беда — рече тя и се извърна към тялото.

Лев си придърпа стол и седна близо до нея.

— Бизнесът, който ти наследи, е провален. Разпада се, почти нищо не струва.

— Баща ми беше много богат! — раздразнено отвърна тя.

— Притежаваше барове, хотели и продаваше алкохол. Всичко това е на загуба, при това законът за забрана на алкохола е в сила едва от две седмици. Той вече затвори пет бара. Скоро нищо няма да остане. — Лев помълча малко, после вкара в действие най-силния си довод. — Не можеш да мислиш само за себе си. Трябва да се замислиш как ще отгледаш Дейзи.

Олга изглеждаше потресена.

— Наистина ли бизнесът ще фалира?

— Чу какво ми каза баща ти на закуска онзи ден.

— Всъщност не помня.

— Е, не се доверявай на думата ми, моля. Провери. Питай Норман Найъл, счетоводителя. Питай всеки.

Тя го изгледа настоятелно и реши да приеме казаното сериозно.

— Защо дойде да ми го кажеш?

— Защото измислих как да спасим бизнеса.

— Как?

— Като внасяме алкохол от Канада.

— Това е незаконно.

— Да. Но е единствената ти надежда. Без пиене нямаш бизнес. Тя тръсна глава.

— Мога да се грижа за себе си.

— Сигурно. Можеш да продадеш тази къща за прилична сума, да вложиш печалбата и да се преместиш в малък апартамент заедно с майка си. Може би ще успееш да спасиш достатъчно от имота, та двете с Дейзи да оцелеете няколко години, макар че би трябвало да обмислиш да почнеш работа…

— Аз не мога да работя! Никога не съм се обучавала за нищо. Какво бих могла да правя?

— О, чуй ме, можеш да станеш продавачка в универсален магазин, можеш да работиш във фабрика…

Той не говореше сериозно и Олга го знаеше.

— Не говори глупости — тросна се тя.

— Тогава остава само една възможност — рече той и се пресегна да я докосне.

Тя се дръпна.

— Защо те е грижа какво ще стане с мен?

— Ти си ми жена.

Тя го изгледа особено.

Лев се постара да докара най-искреното си изражение.

— Знам, че се отнасях зле с теб, но някога ние се обичахме. Олга издаде презрителен гърлен звук.

— И имаме дъщеря, за която да се тревожим.

— Но ти ще идеш в затвора.

— Не и ако ти кажеш истината.

— Какво искаш да кажеш?

— Олга, ти видя какво стана. Баща ти ме нападна. Погледни лицето ми — тази синина на окото го доказва. Трябваше да отвърна. Сигурно сърцето му е било слабо. Може да е боледувал от известно време — това би обяснило защо не успя да се приготви за забраната на алкохола. Във всеки случай, той беше убит от усилието да ме нападне, а не от няколкото удара, които му нанесох при самозащита. Всичко, което трябва да направиш, е да кажеш истината на полицията.

— Аз вече им казах, че ти си го убил.

Лев се окуражи — бележеше напредък.

— Няма нищо — увери я той. — Ти си направила това изявление, поразена от мъката. Сега, когато си по-спокойна, си даваш сметка, че смъртта на баща ти беше един ужасен инцидент, предизвикан от разклатеното му здраве и от неговото гневно избухване.

— И те ще ми повярват ли?

— Съдебните заседатели биха ти повярвали. Но ако аз наема добър адвокат, дори няма да се стигне до съдебен процес. И как би могло, щом единствената свидетелка се кълне, че това не е убийство?

— Не знам — отговори Олга и смени темата. — Как ще се сдобиеш с алкохола?

— Лесно. Не се тревожи за това.

Тя се извърна в стола си, за да е лице в лице с него.

— Не ти вярвам. Казваш всичко това, само за да ме накараш да променя показанията си.

— Облечи си палтото и ще ти покажа нещо.

Моментът беше напрегнат. Тръгнеше ли, беше негова.

След малко Олга се изправи.

Лев затаи победоносната си усмивка.

Излязоха от стаята. На улицата, той отвори задните врати на фургона.

Олга дълго мълча. После попита:

— „Канадиън клъб“?

Лев забеляза, че тонът й е променен. Сега звучеше практично. Чувствата бяха избледнели.

— Сто кашона — уточни той. — Купих го по три долара бутилката. Тук мога да му взема по десет, че и повече, ако продаваме на чаша.

— Трябва да го обмисля.

Това беше добър знак. Олга беше готова да приеме, но не искаше да прибързва с нищо.

— Разбирам, обаче нямаме време. Аз съм обявен за издирване, при това имам камион, пълен с нелегално уиски, и твоето решение ми е нужно веднага. Съжалявам, че те притискам, но сама виждаш, че нямам избор.

Олга кимна умислено, но нищо не каза.

— Ако ми откажеш — продължи Лев, — ще продам пиячката, ще прибера печалбата и ще изчезна. Тогава ти оставаш сама. Ще ти пожелая късмет и ще се сбогуваме завинаги, без лоши чувства. Бих те разбрал.

— А ако кажа да?

— Отиваме веднага в полицията.

Последва дълго мълчание. Най-сетне Олга кимна.

— Добре тогава.

Лев се обърна, за да скрие лицето си. „Ти успя“, рече си той. „Седеше с нея в една стая с трупа на баща й и успя да си я върнеш. Куче такова.“

IV

— Трябва да си сложа шапката — рече Олга. — А на тебе ти трябва чиста риза. Нали искаме да създадем благоприятно впечатление.

Добре. Значи наистина беше на негова страна.

Върнаха се в къщата и се приготвиха. Докато чакаше Олга, Лев позвъни в Бъфало Адвъртайзър и поиска да говори с редактора Питър Хойл. Секретарката попита по каква работа го търси.

— Предайте му, че аз съм онзи, когото издирват за убийството на Вялов.

След миг се чу лаещ глас.

— Хойл на телефона. Кой се обажда?

— Лев Пешков, зетят на Вялов.

— Къде сте?

Лев не отговори.

— Ако можете до половин час да пратите репортер на стълбите пред полицейския участък, ще направя изявление за вас.

— Там сме.

— Господин Хойл?

— Да?

— Пратете и фотограф — рече Лев и затвори.

Олга се настани до него в откритата предница на камиона и той подкара бързо към склада на Вялов на брега. Покрай стените бяха наредени кашони крадени цигари. В един от кабинетите отзад намериха счетоводителя на Вялов, Норман Найъл, и обичайната група разбойници. Лев знаеше, че Норман е нечестен, но прецизен. Седеше на стола на Вялов, зад неговото писалище.

Всички се удивиха при вида на Лев и Олга.

— Олга наследи бизнеса — рече Лев. — Отсега аз ще ръководя нещата.

Норман не помръдна от стола.

— Ще видим, ще видим.

Лев го изгледа свирепо и нищо не каза.

Норман отново заговори, този път не така наперено.

— Завещанието трябва да се легализира и прочие.

Лев поклати глава.

— Ако чакаме формалностите, няма да остане нищо. — Той посочи единия бияч. — Иля, върви в двора, погледни в камиона, върни се и кажи на Норман какво си видял.

Иля излезе. Лев обиколи писалището и застана до Норман. Двамата мълчаливо изчакаха Иля да се върне.

— Сто кашона „Канадиън клъб“. — Той сложи едно бутилка на масата. — Може да опитаме, да разберем истинско ли е.

— Ще въртя бизнеса с пиене, внесено от Канада. Забраната на алкохола е най-голямата възможност за печалба досега. Хората ще плащат каквото и да е за пиене. Ще натрупаме цяло състояние. Разкарай се от тоя стол, Норм.

— Не мисля така, момченце — отвърна Норман.

Лев измъкна пистолета си и удари Норман два пъти през лицето с дръжката. Норман изкрещя. Лев небрежно насочи пистолета към бандитите.

Чест правеше на Олга, че не се разпищя.

— Задник такъв — обърна се Лев към Норман. — Аз убих Йосиф Вялов. Да не мислиш, че ме е страх от някакъв си счетоводител?

Норман стана и се изниза, притиснал с ръка разкървавената си уста.

Лев заговори на останалите, все още с насочен към тях пистолет.

— Всеки, който не иска да работи за мен, може да си тръгне сега, без лоши чувства.

Никой не помръдна.

— Добре — рече Лев. — Понеже излъгах за лошите чувства. — Той посочи Иля. — Ти идваш с мен и с госпожа Пешкова. Можеш да караш. Останалите — разтоварвайте камиона.

Иля ги откара в града със синия Хъдсън.

Лев имаше подозрението, че може и да е сбъркал. Не трябваше да казва пред Олга „Аз убих Йосиф Вялов“. Тя все още можеше да промени намеренията си. Реши, че ако тя спомене думите му, ще й обясни, че е излъгал, само за да сплаши Норм. Олга обаче не повдигна въпроса.

Пред полицейския участък, до голям фотоапарат на триножник, стояха двама мъже с шлифери и шапки.

Лев и Олга слязоха от колата.

Лев заговори на репортера:

— Смъртта на Йосиф Вялов е трагедия за нас, неговото семейство, и за този град.

Репортерът стенографира думите му в бележника.

— Дойдох да дам на полицията своите показания за случая. Съпругата ми, Олга, единственият друг човек, който присъства на смъртта му, е тук, за да свидетелства, че аз съм невинен. Аутопсията ще докаже, че тъстът ми умря от сърдечен удар. Съпругата ми и аз планираме да разширим започнатия от Йосиф Вялов тук, в Бъфало, бизнес. Благодаря.

— Погледнете към обектива, моля — обади се фотографът.

Лев прегърна Олга, притегли я към себе си и погледна към апарата.

— Лев, как се сдоби с тази синина? — попита репортерът.

— Това ли? — отвърна той и посочи окото си. — О, по дяволите, това е друга история.

Лев пусна най-чаровната си усмивка, а светкавицата на фотографа припламна с магнезиев блясък.

Четиридесета глава

Февруари-декември 1920 година

I

„Военният арест в Олдършот е мрачно място“, разсъждаваше Били, „но е по-добро от Сибир.“ Олдършот беше военен градец на тридесет и пет мили югозападно от Лондон. Затворът беше нова триетажна постройка с редици килии около атриум. Беше ярко осветена заради остъкления покрив. Затова и хората я наричаха „Парникът“. Имаше парно отопление и осветление на газ и беше по-удобна от повечето места, където Били беше спал през последните четири години.

Въпреки всичко се чувстваше зле. Войната беше свършила преди повече от година, а той още беше в армията. Повечето му приятели бяха демобилизирани, заработваха добри пари и водеха момичета на кино. Той все още беше в униформа и отдаваше чест, спеше в армейско легло и ядеше армейска храна. По цял ден тъчеше черги — това се работеше в този затвор. Най-лошото беше, че не беше виждал жена. Някъде навън може би Милдред го чакаше. Всеки можеше да разкаже история за някой войник, който се е завърнал у дома и е установил, че съпругата или приятелката му го е изоставила заради друг.

Нямаше връзка с Милдред или с когото и да било извън затвора. Затворниците, или „излежаващите присъда войници“, както ги наричаха официално, можеха да пращат и да получават писма, но Били беше специален случай. Понеже беше осъден за издаване на военни тайни в писмата си, пощата му беше конфискувана от властите. Това беше част от отмъщението на армията. Разбира се, нямаше вече тайни, които да разкрива. Какво щеше да напише на сестра си? Че картофите винаги са недоварени ли?

Дали мама, тате и дядо изобщо знаеха за военния съд? „Семейството на войника трябва да бъде осведомено“, мислеше той. Но не беше сигурен, а никой не отговаряше на въпросите му. Все едно. Томи Грифитс най-вероятно им беше казал. Надяваше се Етел да е обяснила какво е направил наистина.

Нямаше посетители. Подозираше, че семейството му дори не знае, че се е върнал от Русия. Щеше му се да оспори възбраната върху получаването на писма, но нямаше как да се свърже с адвокат, нямаше и пари да му плати. Единствената му утеха беше смътното усещане, че това не може да продължава вечно.

Осведомяваше се за външния свят от вестниците. Фиц се беше върнал в Лондон и държеше речи, в които призоваваше за още военна помощ за Белите в Русия. Били се питаше означава ли това, че Приятелите от Абъроуен са се завърнали у дома.

Речите на Фиц не вършеха работа. Кампанията на Етел „Долу ръцете от Русия“ беше спечелила подкрепа и беше подета от Лейбъристката партия. Въпреки колоритните антиболшевишки изявления на министъра на войната Уинстън Чърчил, Великобритания беше изтеглила войските си от полярните области на Русия. В средата на ноември Червените бяха изтласкали адмирал Колчак от Омск. Всичко, което Били беше разказал за Белите и Етел го беше повторила в кампанията си, се оказа вярно; всичко, което Фиц и Чърчил говореха — погрешно. Ала Били беше в затвора, а Фиц беше в Камарата на лордовете.

Били имаше малко общо със съкилийниците си. Те не бяха политически затворници. Повечето бяха извършили истински престъпления — кражби, нападения и убийства. Бяха корави мъже, но и Били беше такъв, та не се боеше от тях. Те се държаха с него с предпазлива почтителност, защото явно усещаха, че неговото престъпление е някак по-горно от техните. Били им говореше достатъчно дружелюбно, но никой не се интересуваше от политиката. Не намираха нищо нередно в обществото, което ги беше хвърлило в затвора. Просто възнамеряваха следващия път да надхитрят системата.

През половинчасовата обедна почивка Били четеше вестника. Повечето от затворниците бяха неграмотни. Един ден отгърна Дейли хералд и видя фотография на познато лице. Смая се, когато след миг осъзна, че това е той.

Спомни си кога е направена фотографията. Милдред го беше замъкнала при фотографа в Олдгейт и там го снимаха в униформата.

— Всяка нощ ще я целувам — каза тогава Милдред. Той често си припомняше това двусмислено обещание, когато беше далеч от нея.

Заглавието беше „Защо сержант Уилямс е в затвора?“ Били зачете с растящо вълнение.

„Уилям Уилямс от Осми батальон на Уелските стрелци — Приятелите от Абъроуен — излежава десетгодишна присъда във военен затвор. Обвинен е в държавна измяна. Дали той предаде родината си, дали мина на страната на врага, или пък избяга от бойното поле? Напротив. Той се сражава храбро при Сома и продължи да служи във Франция още две години, като беше повишен в сержантски чин.“

Били се развълнува. „Това във вестниците съм аз“, рече си той, „и пишат, че съм се сражавал храбро!“

„После той беше изпратен в Русия. Ние не сме във война с Русия. Не е задължително британският народ да одобрява режима на болшевиките. Но ние не нападаме всеки режим, който не одобряваме. Болшевиките не представляват заплаха за нашата страна или за нашите съюзници. Парламентът никога не е одобрявал военни действия срещу московското правителство. Съществува сериозният въпрос дали нашата мисия там не е в нарушение на международното право.

Наистина, в продължение на няколко месеца на британския народ не се каза, че неговата армия воюва в Русия. Правителството правеше подвеждащи изявления в смисъл, че войските ни са там само в защита на нашата собственост, че организират скорошно изтегляне или изчакват заповеди. Явното внушение беше, че те не действат срещу Червената армия.

Изобличаването на тези изявления като лъжа се дължи в немалка степен на Уилям Уилямс.“

— Ей — каза Били, без да се обръща към някого определено. — Гледай. Дължи се на Уилям Уилямс.

Мъжете от неговата маса се скупчиха да погледнат през рамо то му. Неговият съкилийник, грубиян на име Сирил Паркс, рече:

— Това на снимката си ти! Какво правиш във вестника?

Били дочете статията на глас:

„Престъплението му беше, че каза истината в писмата до своята сестра, написани с прост код, за да избегне цензурата. Британският народ му дължи благодарност.

Но действията му подразниха онези личности в армията и правителството, които отговаряха за използването на британските войници за свои собствени политически цели. Уилямс беше осъден от военен съд на десет години затвор.

Той не е единствен. Голям брой войници, които не искаха да станат част от опита за контрареволюция, бяха изправени пред съмнителни съдилища в Русия и получиха скандално високи присъди.

Уилям Уилямс и другите като него станаха жертва на отмъстителни хора с положение във властта. Това трябва да бъде поправено. Великобритания е страна на справедливостта. В край на краищата, за това воювахме.“

— Какво ще кажете за това? — попита Били. — Пише, че съм жертва на хора от властта.

— И аз така — обади се Сирил Паркс, който беше изнасилил едно четиринадесетгодишно белгийско момиче в някакъв обор.

Изведнъж вестникът беше изтръгнат от ръцете на Били. Вдигна очи и видя тъпото лице на Андрю Дженкинс, един от по-противните надзиратели.

— Уилямс, може да имаш приятели нависоко. Обаче тука си само поредния шибан затворник, затова се връщай на работа, че мътните те взели.

— Веднага, господин Дженкинс — отговори Били.

II

През лятото на 1920 година Фиц беше вбесен, когато в Лондон пристигна руска търговска делегация, а премиерът Лойд Джордж я прие на „Даунинг стрийт“ 10. Болшевиките все още воюваха с възстановената по мирния договор Полша и Фиц беше на мнение, че Великобритания трябва да застане на полска страна, ала не срещаше голяма подкрепа. Лондонските докери стачкуваха, за да не товарят кораби с оръжия за полската армия, а Конгресът на профсъюзите заплашваше с обща стачка в случай на намеса на британската армия.

Фиц се беше примирил, че никога няма да получи земите на покойния княз Андрей. Синовете му, Бой и Андрю, бяха загубили рожденото си право над руските имения и той трябваше да приеме това.

Не можа обаче да замълчи, когато узна какво целят Каменев и Красин, които бяха на обиколка из Великобритания. Стая 40 още съществуваше, макар и в различна форма, и британското разузнаване прихващаше и дешифрираше телеграмите, изпращани от русите до дома. Лев Каменев, председателят на московския съвет, безсрамно провеждаше революционна пропаганда.

Фиц беше така вбесен, че се скара на Лойд Джордж. Това стана в началото на август, на едно от последните вечерни празненства от светския сезон.

То се състоя в дома на лорд Силвърман на площад „Белгрейв“. Вечерята не беше така разкошна като онези, които Силвърман даваше преди войната. Блюдата бяха по-малко на брой, по-малко храна се връщаше в кухнята и украсите на масата бяха по-прости. Сервираха прислужнички, а не лакеи — напоследък никой не искаше да става лакей. Фиц предполагаше, че екстравагантните увеселения от времето на крал Едуард бяха отминали безвъзвратно. Силвърман обаче още можеше да привлича в дома си най-влиятелните мъже в страната.

Лойд Джордж запита Фиц за сестра му, Мод.

И това беше тема, която гневеше Фиц.

— Неприятно ми е да кажа, че тя се омъжи за германец и замина да живее в Берлин — отговори той. Не добави, че Мод вече е родила първото си дете — момченце на име Ерик.

— Чух за това — рече Лойд Джордж. — Само се питах как е. Приятна млада жена.

Вкусът на премиера за приятни млади жени беше добре — едва ли не печално — известен.

— Опасявам се, че животът в Германия е тежък — продължи Фиц. Мод му беше писала с молба за издръжка, но той направо й отказа. Не беше поискала разрешението му да се омъжи, как сега можеше да очаква неговата помощ?

— Тежък ли? — отвърна Лойд Джордж. — Така и трябва, след онова, което те направиха. Все едно. Мъчно ми е за нея.

— По един друг въпрос, господин премиер — каза Фиц. — Онзи Каменев е евреин и болшевик. Трябва да го депортирате.

Министър-председателят беше в настроение, с чаша шампанско в ръка.

— Драги ми Фиц — подзе той дружески, — правителството не е особено притеснено от грубата и насилническа руска дезинформация. Моля те, не подценявай британската работническа класа — те разпознават празните приказки, когато ги чуят. Повярвай ми, речите на Каменев ще дискредитират болшевизма повече от всичко, което ти или аз можем да кажем.

Фиц смяташе, че това са самодоволни глупости.

— Той дори е дал пари на Дейли хералд!

— Съгласен съм, че е неучтиво чуждо правителство да субсидира един от нашите вестници. Но дали наистина ние се боим от Дейли хералд? Не е като да нямаме наши вестници, ние, либералите и консерваторите.

— Но той се свърза с повечето твърдолинейни революционни групи в страната — маниаци, които са се посветили на идеята да отхвърлят целия ни начин на живот!

— Колкото повече британците научават за болшевизма, толкова по-малко ще го харесват. Помни ми думата. Болшевизмът е силен само гледан отдалеч, през гъста мъгла. Болшевизмът е почти защита за британското общество, защото заразява всички класи с ужас от това, което може да се случи, ако настоящата организация на обществото бъде унищожена.

— Просто не ми харесва.

— Освен това — продължи Лойд Джордж, — ако ги изгоним, може да се наложи да обясним откъде знаем с какво са се захванали. И новината, че ги шпионираме, може да настрои работническата класа против нас по-ефективно от всичките им бомбастични речи.

Фиц не обичаше да слуша лекции за политическите реалности, дори и от министър-председателя, но беше много ядосан и не се отказа да излага доводите си.

— Но определено не ни се налага да търгуваме с болшевиките!

— Ако отказваме да търгуваме с всички, които ползват посолствата си тук за пропаганда, няма да ни останат много търговски партньори. Хайде, Фиц, та ние търгуваме с канибалите от Соломоновите острови!

Фиц не беше убеден, че това е вярно — все пак канибалите не можеха да предложат много — но го пусна покрай ушите си.

— Толкова ли сме зле, та се налага да продаваме на тези убийци?

— Боя се, че е така. Разговарях с мнозина бизнесмени и те доста ме подплашиха за следващата година и половина. Не получаваме поръчки. Клиентите не купуват. Може би ни предстои най-тежката безработица, която някой от нас познава. А русите искат да купуват. И плащат в злато.

— Аз не бих приел тяхното злато!

— Фиц, Фиц, та ти имаш толкова много собствено злато.

III

Когато Били отведе невестата си у дома в Абъроуен, на улица „Уелингтън“ имаше празненство.

Беше събота, през лятото, и за разнообразие не валеше дъжд. В три следобед Били и Милдред пристигнаха на гарата заедно с децата на Милдред, новите заварени дъщери на Били. Инид и Лилиан бяха съответно на осем и седем години. По това време миньорите вече бяха излезли от мината, бяха взели седмичната си баня и носеха неделните костюми.

Родителите на Били ги посрещнаха на гарата. Бяха остарели и му се видяха някак смалени, вече не се открояваха сред околните. Тате стисна ръката на Били и рече:

— Гордея се е теб, синко. Ти им устоя, точно както съм те учил.

Били се радваше, макар да не се възприемаше като поредния успех в живота на тате.

Мама и тате бяха виждали Милдред веднъж, на сватбата на Етел. Тате се здрависа с нея, а мама я целуна.

— Прекрасно е, че отново Ви виждам, госпожо Уилямс — каза Милдред. — Трябва ли вече да Ви наричам „мамо“?

По-добре нямаше как да го каже. На мама й стана приятно. Били беше сигурен, че тате ще обикне Милдред, при положение че тя се въздържа от ругатни.

Настойчивите въпроси от депутати в Камарата на общините — захранвани със сведения от Етел — бяха принудили правителството да намали присъдите на много войници и моряци, съдени в Русия за метеж и други провинения. Присъдата на Били беше намалена на една година и той беше освободен от затвора и демобилизиран. Ожени се за Милдред възможно най-скоро след това.

Абъроуен му се видя чужд. Градът не се беше променил много, но чувствата на Били бяха други. Абъроуен беше малък и сив, а околните планини приличаха на стени, които задържат хората тук. Били вече не беше убеден, че това е неговият дом. Също като с костюма отпреди войната — още му беше по мярка, но той не се чувстваше удобно в него. „Нищо случващо се тук няма да промени света“, помисли той.

Изкачиха се по хълма до улица „Уелингтън“ и откриха, че всички къщи са празнично украсени със знамена — английското знаме, уелски дракон, червени. Над улицата имаше транспарант с надпис „Добре дошъл у дома, Били Двойния“. Всички съседи бяха наизлезли на улицата. Имаше маси с кани бира, чайници и чинии, отрупани с пайове, кексове и сандвичи. Щом зърнаха Били, всички запяха „Ще те посрещаме с добре дошъл в хълмовете“.

Химнът разплака Били.

Подадоха му пинта бира. Около Милдред се струпаха възхитени младежи. За тях тя беше екзотично създание — с лондонски дрехи, лондонски говор и широкопола шапка, украсена лично от нея с копринени цветя. Дори и когато се държеше възможно най-благовъзпитано, тя не можеше да не говори двусмислици от рода на „Трябваше да го сваля от гърдите си, ако ме извините за израза“.

Дядо беше остарял още повече и едва стоеше прав, но умът му беше бистър. Залови се с Инид и Лилиан — вадеше курабии от джобовете на жилетката си и показваше на момиченцата как може да накара монета от едно пени да изчезне.

Били трябваше да разговаря с всички опечалени семейства за загиналите си другари: Джоуи Понти, Пророка Джоунс, Луелин Петното и останалите. Срещна се и с Томи Грифитс, с когото се бяха видели за последен път в Уфа. Бащата на Томи, атеистът Лен, беше измършавял от рака.

В понеделник Били щеше да се върне на работа в мината и всички миньори искаха да му обяснят какви промени са направени в негово отсъствие: имаше нови пътища по-дълбоко в мината, повече електрическо осветление и по-добра безопасност.

Томи стъпи на един стол и държа приветствена реч. После Били трябваше да му отговори.

— Войната промени всички ни — започна той. — Помня как хората казваха, че Бог е поставил богатите на земята, за да управляват нас, по-дребните люде. — Думите му предизвикаха презрителен смях. — Мнозина се излекуваха от тази заблуда през петте години, когато воюваха под командването на офицери от висшата класа, които никога не бяха отговаряли и за излет на неделното училище. — Присъстващите ветерани закимаха разбиращо. — Тази война беше спечелена от хора като нас, обикновени хора, необразовани, но не и глупави.

Всички се съгласиха и казваха „Да“ и „Слушай, слушай“.

— Сега имаме право на глас. Имат право и нашите жени, макар и засега не всички, както сестра ми Ет може да ви каже начаса. — Жените приветстваха тези думи. — Това е нашата страна и ние трябва да поемем контрола над нея, както постъпиха болшевиките в Русия и социал-демократите в Германия. — Мъжете завикаха одобрително. — Ние имаме партия на работническата класа, Лейбъристката партия, и сме достатъчно многобройни, за да я доведем на власт. На последните избори Лойд Джордж победи с измама, но сега няма да му се размине.

— Няма! — провикна се някой.

— Ето защо се върнах. Дните на Пърсивал Джоунс като депутат за Абъроуен почти свършиха. — Последваха нови аплодисменти.

— Искам да видя, че в Камарата на общините ни представлява лейбърист! — Били срещна погледа на баща си: той сияеше. — Благодаря ви за прекрасното посрещане.

Били слезе от стола. Съгражданите му заръкопляскаха въодушевено.

— Хубава реч, Били — каза Томи Грифитс. — Но кой ще е този лейбъристки депутат?

— Томи, момчето ми, ще ти кажа нещо. Познай от три пъти.

IV

През тази година философът Бъртранд Ръсел посети Русия и написа книжка със заглавието Практика и теория на болшевизма. Та тази книжка едва не причини развода на семейство Лекуит.

Ръсел пишеше категорично против болшевиките. А по-лошото беше, че той ги осъждаше от гледна точка на левицата. За разлика от консервативните критици на болшевишкия режим, той не твърдеше, че руският народ нямал право да свали своя цар, да раздаде земите на аристокрацията на селяните и да управлява фабриките. Напротив, Ръсел одобряваше всичко това. Той не нападаше болшевиките за това, че идеалите им са неправилни, а за това, че имат правилни идеали, но не ги следват. Ето защо заключенията му не можеха да бъдат подминати като пропаганда.

Бърни пръв прочете книгата. Като библиотекар, той се ужасяваше от драскането в книгите, ала сега направи изключение. Обезобрази страниците с ядни коментари, подчерта някои изречения и написа „Глупости!“ или „Слаб аргумент!“ с молив в полетата.

Етел я прочете, докато кърмеше бебето, вече на малко повече от годинка. Нарекоха момиченцето Милдред, но винаги го съкращаваха на Мили. Голямата Милдред се беше преместила в Абъроуен с Били и вече беше бременна с първото им дете. Компанията й липсваше на Етел, която все пак беше доволна, че може да ползва и стаите на втория етаж. Малката Мили имаше къдрава косица и — вече — закачлив блясък в очите, който напомняше на всички за Етел.

Етел хареса книгата. Ръсел беше остроумен автор. С аристократично безгрижие беше поискал интервю от Ленин и беше прекарал час с великия мъж. Разговаряха на английски. Ленин казал, че лорд Нортиклиф е най-добрият му пропагандист — ужасяващите истории в Дейли мейл как русите ограбват аристокрацията можели да подплашат буржоазията, но щели да имат противоположен ефект върху работническата класа.

Но Ръсел показваше, че болшевиките са напълно недемократични. „Диктатурата на пролетариата е истинска диктатура“, пишеше той, „но управляват интелектуалци от средната класа като Ленин и Троцки, подпомагани единствено от онези пролетарии, които са съгласни с тях.“

— Мисля, че това е много тревожно — каза Етел, когато остави книгата.

— Бъртранд Ръсел е аристократ! — ядоса се Бърни. — Той е трети граф!

— Това не означава, че греши. — Мили спря да суче и заспа. Етел погали нежната й бузка с върха на пръста си. — Ръсел е социалист. Оплаква се, че болшевиките не прилагат социализма.

— Как може да твърди това? Аристокрацията беше смазана.

— Смазан беше и опозиционният печат.

— Временна необходимост…

— Колко временна? Руската революция вече е на три години!

— Не можеш да направиш омлет, без да счупиш яйцата.

— Пише, че има произволни арести и екзекуции, а тайната полиция е по-могъща сега, отколкото беше по времето на царя.

— Но полицията действа срещу контрареволюционерите, а не срещу социалистите.

— Социализмът означава свобода, дори за контрареволюционерите.

— Не означава!

— За мен означава.

Високите гласове събудиха Мили. Тя долови гнева в стаята и заплака.

— Ето сега — възмути се Етел. — Виж какво направи.

V

Григорий се върна от участието си в Гражданската война и заживя с Катерина, Владимир и Анна в техния удобен апартамент от правителствените жилища в стария Кремъл. За неговия вкус домът беше прекалено удобен. Цялата страна страдаше от недостиг на храна и гориво, докато в кремълските магазини имаше изобилие от стоки. Комплексът разполагаше с три ресторанта, където готвачите бяха френски възпитаници, и за раздразнение на Григорий келнерите потракваха почтително с токове пред болшевиките, както пред старата аристокрация. Катерина оставяше децата в забавачката и отиваше на фризьор. Вечер членовете на Централния комитет отиваха на опера в коли с шофьори.

— Надявам се, че не се превръщаме в новата аристокрация — каза Григорий на Катерина една нощ в леглото.

Тя се разсмя пренебрежително.

— Къде са ми диамантите тогава?

— Нали разбираш, имаме банкети, пътуваме в първа класа във влака и тем подобни.

— Благородниците никога не са вършили нищо полезно. Вие всички работите по дванадесет, петнадесет, осемнадесет часа дневно. Не може да се очаква да ровите в сметта, за да търсите дърва за огрев, както правят бедните.

— По този начин винаги се намира извинение елитът да разполага със специални привилегии.

— Ела — отвърна тя. — Ще ти окажа специална привилегия.

След като се любиха, Григорий остана да лежи буден. Въпреки опасенията си, той не можеше да не се радва тайничко, че семейството му живее толкова добре. Катерина беше наддала на тегло. Когато се срещнаха, тя беше пищно двадесетгодишно момиче, а сега беше закръглена двадесет и шест годишна майка. Владимир беше на пет, учеше се да пише и да чете и ходеше на училище с децата на другите нови господари на Русия; Анна, на която казваха Аня, беше на три — къдрокоса палавница. Жилището им някога беше на една от фрейлините на царицата. Беше топло, сухо и просторно — имаше втора спалня за децата, кухня, дневна. Достатъчно място за двадесет човека в старата квартира на Григорий в Петроград. На прозорците имаше завеси, за чая — порцеланови чаши, килим пред камината и маслен пейзаж с езерото Байкал на стената.

Григорий най-сетне заспа, ала в шест сутринта го събуди думкане по вратата. Той отвори и видя бедно облечена болезнено слаба жена, която му се стори позната.

— Съжалявам, че Ви безпокоя толкова рано, Ваше благородие — започна тя със старото обръщение.

Григорий я позна: това беше съпругата на Константин.

— Магда! — удивено възкликна той. — Толкова си се променила! Влизай. Какво има? Сега в Москва ли живеете?

— Да, преместихме се, Ваше благородие.

— Не ми казвай така, за Бога. Къде е Константин?

— В затвора.

— Какво? Защо?

— Като контрареволюционер.

— Невъзможно. Сигурно е станала ужасна грешка.

— Да, господине.

— Кой го арестува?

— ЧК.

— Тайната полиция. Е, те работят за нас. Ще разбера всичко. Веднага след закуска почвам да проверявам.

— Моля Ви, Ваше благородие, направете нещо веднага, умолявам Ви — те ще го разстрелят до час.

— По дяволите. Чакай да се облека.

Облече униформата си. Нямаше пагони, които да обозначават чина, но беше от много по-добър плат от войнишките и по това ясно личеше, че е началник.

След няколко минути двамата с Магда излязоха от Кремъл. Валеше сняг. Изминаха краткото разстояние до площад „Лубянка“. ЧК се помещаваше в голяма барокова сграда от жълта тухла, бивше седалище на застрахователно дружество. Часовият на вратата отдаде чест на Григорий.

С влизането си Григорий се развика.

— Кой отговаря тук? Доведете ми дежурния офицер незабавно! Аз съм другарят Григорий Пешков, член на Централния комитет. Искам веднага да видя арестанта Константин Воротинцев. Какво чакате? Заемете се?

Установил беше, че това е най-бързият начин за вършене на работа, макар ужасно да му напомняше прищевките на капризен благородник.

Часовите потърчаха панически няколко минути, а после Григорий преживя удар. Дежурният офицер беше доведен във фоайето. Григорий го позна. Това беше Михаил Пински.

Григорий се ужаси. В царската полиция Пински беше насилник и бияч. Беше ли сега революционен насилник и бияч?

— Другарю Пешков — поздрави Пински с мазна усмивка. — Каква чест.

— Не ми приказваше така, като те халосах, понеже тормозеше бедното селянче — отвърна Григорий.

— Колко се промениха нещата за всички нас, другарю.

— Защо сте арестували Константин Воротинцев?

— За контрареволюционни занимания.

— Това е нелепо. Той беше председател на болшевишкия кръжок в Путиловата фабрика през четиринадесета година. Беше един от първите депутати в Петроградския съвет. Той е повече болшевик от мен!

— Нима? — отвърна Пински с намек за заплаха.

Григорий не му обърна внимание.

— Доведи го при мен.

— Веднага, другарю.

След няколко минути се появи Константин. Беше мръсен, небръснат и вонеше на кочина. Магда избухна в сълзи и го прегърна.

— Трябва да разговарям с арестанта лично — каза Григорий на Пински. — Заведи ни в твоя кабинет.

Пински поклати глава.

— Моето кабинетче…

— Недей да спориш. В твоя кабинет.

Така Григорий искаше да подчертае властта си. Нужно му беше да притисне Пински.

Пински ги заведе в кабинет на горния етаж, който гледаше към вътрешния двор. Набързо прибра един бокс от писалището в чекмеджето.

Григорий погледна през прозореца и видя, че вече се зазорява.

— Чакай отвън — рече той на Пински.

Седнаха и Григорий попита Константин:

— Какво става, по дяволите?

— Дойдохме в Москва, когато правителството се премести — обясни Константин. — Мислех, че мога да стана комисар. Оказа се грешка. Тук нямам политическа подкрепа.

— И какво правиш?

— Върнах се към обичайната си работа. Сега съм във фабриката „Тод“. Правим части за двигатели, зъбни колела, бутала и сачмени лагери.

— А защо чекистите са си наумили, че си контрареволюционер?

— Фабриката избира депутат за московския съвет. Един от инженерите обяви, че ще се кандидатира като меншевик. Проведе събрание и аз отидох да го чуя. Имаше само десетина човека. Аз не говорих, тръгнах си по средата на срещата и не гласувах за него. Разбира се, спечели кандидатът на болшевиките. Но след изборите уволниха всички, които бяха присъствали на меншевишкото събрание. А миналата седмица ни арестуваха.

— Ние не можем да правим така — отчаяно рече Григорий. — Дори и в името на революцията. Не можем да арестуваме работници, защото са отишли да чуят различно мнение.

Константин го изгледа някак особено.

— Да не си бил някъде другаде?

— Разбира се. Воювах срещу контрареволюционните армии.

— Затова и не знаеш какво става.

— Искаш да кажеш, че това се е случвало и преди?

— Гришка, то се случва всеки ден.

— Не мога да повярвам.

Магда се намеси.

— А снощи получих вест от една приятелка, която е омъжена за полицай. Съобщаваше ми, че Константин и останалите ще бъдат разстреляни в осем тази сутрин.

Григорий погледна армейския си часовник. Беше почти осем.

— Пински! — провикна се той.

Полицаят влезе.

— Спри екзекуцията.

— Опасявам се, че е твърде късно, другарю.

— Искаш да кажеш, че хората вече са разстреляни?

— Не съвсем — отвърна Пински и се приближи към прозореца.

Григорий го последва. Магда и Константин застанаха до него.

Долу, в покрития със сняг двор, наказателният отряд се събираше в ясната светлина на ранното утро. Срещу войниците бяха застанали десетина мъже, треперещи в тънките си дрехи. Над главите им се вееше червеното знаме.

Пред погледа на Григорий войниците вдигнаха пушките си.

Григорий извика:

— Престанете веднага! Не стреляйте! — Но гласът му беше приглушен зад стъклото и никой не го чу.

След миг се чу стрелба.

Осъдените паднаха. Григорий ги гледаше ужасен.

В снега около телата се появиха кървави петна, яркочервени като знамето.

Четиридесет и първа глава

11–12 ноември 1923 година

Мод спа през деня и стана рано следобед, когато Валтер прибра децата от неделното училище. Ерик беше на три, Хайке — на две, и изглеждаха така сладки в хубавите си дрешки, че Мод усещаше как сърцето й ще се пръсне от любов.

Никога не беше изпитвала такова чувство. Дори лудата й страст по Валтер не беше така завладяваща. Освен това децата й причиняваха отчаяна тревога. Щеше ли да успее да ги отхрани, да ги сгрее и да ги защити от бунтовете и революцията?

Нахрани децата с топло мляко и хляб, за да се стоплят, после почна да се подготвя за вечерта. Двамата с Валтер устройваха скромно семейно тържество в чест на тридесет и осмия рожден ден на братовчеда на Валтер, Роберт фон Улрих.

Противно на страховете — или пък надеждите — на старите фон Улрихови, Роберт не беше загинал във войната. Във всеки случай Валтер не стана граф. Роберт беше военнопленник в лагер в Сибир. Когато болшевиките сключиха мир с Австрия, Роберт и другарят му от войната Йорг, се отправиха към дома. Вървяха пеш, спираха коли и се возеха на товарни влакове. Отне им цяла година, но успяха, а когато се върнаха, Валтер им намери апартамент в Берлин.

Мод си сложи престилката. В кухничката на малката къща, тя направи супа от зеле, стар хляб и ряпа. Приготви и малка торта, макар че се наложи да подсили съставките с още ряпа.

Научила се беше да готви и да прави още много неща. Една възрастна доброжелателна съседка се беше смилила над обърканата благородничка и я беше научила как да оправя легло, да глади риза и да мие вана. Всичко това беше удар за Мод.

Живееха в градска къща като за средната класа. Не можеха да харчат пари за нея, нито пък да си позволят прислуга, както Мод беше свикнала, и притежаваха доста мебели, купени на старо, за които Мод тайно мислеше, че са безнадеждно провинциални.

Очакваха по-добри времена, ала нещата всъщност се влошиха: кариерата на Валтер във външното министерство стигна до задънена улица заради брака му с англичанка. Той би сменил професията си, но в икономическия хаос имаше късмет, че изобщо разполага с работа. А след четири бедни години първоначалните недоволства на Мод изглеждаха дребнави. Тапицерията на мебелите беше закърпена на местата, където децата я бяха скъсали, счупените прозорци бяха запушени с картон, а боята навсякъде се лющеше.

Но Мод не съжаляваше за нищо. Когато й се приискаше, можеше да целуне Валтер, да плъзне език в устата му, да разкопчае панталоните му и да легне с него на леглото, на дивана или даже на пода. Това компенсираше всичко останало.

Родителите на Валтер дойдоха на празненството с половин шунка и две бутилки вино. Ото беше загубил родовото имение Цумвалд, което попадна в Полша. Инфлацията стопи спестяванията му. Но в градината на голямата му берлинска къща растяха картофи, пък и му беше останало доста вино отпреди войната.

— Как успя да се сдобиеш с шунка? — невярващо попита Валтер. Такива стоки обикновено се купуваха само с американски долари.

— Размених я за бутилка шампанско от добра реколта — обясни Ото.

Бабата и дядото сложиха децата да спят. Ото им разказа народна приказка. Доколкото Мод чу, беше за една кралица, която наредила да обезглавят брат й. Тя потръпна, но не се намеси. После Сузане им попя приспивни песни с треперливия си глас и децата заспаха, явно неповлияни от кръвожадната приказка на Ото.

Пристигнаха Роберт и Йорг, с еднакви червени вратовръзки. Ото ги поздрави сърдечно. Той нямаше представа за връзката им и очевидно приемаше Йорг просто за съквартирант на Роберт. Именно като такива се държаха двамата мъже в присъствието на по-стари хора. Мод смяташе, че Сузане навярно се досеща за истината. Жените по-трудно се залъгваха. За щастие, те също така по-леко приемаха нещата.

В по-свободна компания Роберт и Йорг се държаха съвсем различно. На увеселенията у дома си те не криеха своята романтична любов. Много от приятелите им бяха същите. В началото Мод се постресна — никога не беше виждала мъже да се целуват, да се възторгват от тоалетите си и да флиртуват като ученички. Но подобно поведение вече не беше табу, поне в Берлин. Мод прочете освен това Содом и Гомор на Пруст, където се внушаваше, че такива работи е имало открай време.

Тази вечер обаче Роберт и Йорг се държаха безукорно. На вечеря всички обсъждаха събитията в Бавария. В четвъртък един съюз на полувоенни групи, наречен Кампфбунд, обяви национална революция в някакво бирхале.

Мод едва издържаше да чете новините тези дни. Работниците излизаха на стачка и десните побойници пребиваха стачниците. Домакини излизаха на протест срещу недостига на провизии, а протестите им се превръщаха в гладни бунтове. Всички в Германия се гневяха на Версайския договор, ала социалдемократическото правителство го беше приело изцяло. Хората вярваха, че репарациите осакатяват стопанството, макар че страната беше платила само част от дължимото и явно нямаше намерение да плаща всичко.

Биреният пуч в Мюнхен развълнува всички. Героят от войната Ерих Лудендорф беше най-изтъкнатият му поддръжник. Така наречените щурмоваци с кафявите ризи и кадетите от офицерското пехотно училище бяха завзели ключови сгради. Градските съветници бяха взети за заложници. Видни евреи бяха арестувани.

В петък легитимното правителство контраатакува. Четирима полицаи и шестнадесет бунтовници бяха убити. От новините, които засега стигаха до Берлин, Мод не можеше да прецени дали въстанието е свършило. Ако екстремистите овладееха Бавария, щеше ли цялата страна да падне в ръцете им?

Валтер се гневеше.

— Ние имаме демократично избрано правителство. Защо хората не го оставят да си върши работата?

— Правителството ни предаде — отвърна Ото.

— Според теб. И какво? В Америка републиканците спечелиха последните избори, но демократите не вдигнаха въстание!

— Съединените щати не са подкопавани от болшевики и евреи.

— Ако се притесняваш от болшевиките, кажи на хората да не гласуват за тях. И каква е тази обсебеност от евреите?

— Те имат вредно влияние.

— И във Великобритания има евреи. Татко, не помниш ли, че в Лондон лорд Ротшилд направи всичко по силите си да предотврати войната? Евреи има във Франция, в Русия, в Америка. Те не заговорничат да свалят правителствата на тези страни. Какво те кара да мислиш, че нашите евреи са особено лоши? Повечето от тях искат само да изкарват достатъчно пари, за да изхранват семействата си и да пращат децата си на училище — същото като всички останали.

За изненада на Мод Роберт рече:

— Съгласен съм с чичо Ото. Демокрацията отслабва хората. Германия има нужда от силен водач. Двамата с Йорг постъпихме в Националсоциалистическата партия.

— О, Роберт, за Бога! — отвърна с погнуса Валтер. — Как можахте?

Мод се изправи и жизнерадостно попита:

— Някой ще желае ли торта?

II

В девет Мод напусна празненството, за да иде на работа.

— Къде ти е униформата? — попита свекърва й, докато си вземаха довиждане. Сузане мислеше, че нощем Мод работи като гледачка за някакъв богат стар господин.

— Държа я там и се преобличам, когато пристигна — отговори Мод. Всъщност тя свиреше на пиано в клуба Нахтлебен. Вярно беше обаче, че държи униформата си на работното място.

Трябваше да печели пари, а не беше научена да върши нещо повече от това да се облича добре и да ходи на празненства. Имаше малко наследство от баща си, но когато дойде в Германия, го обърна в марки и сега то нямаше никаква стойност. Фиц отказа да й даде пари, понеже още беше ядосан, че се е омъжила без негово разрешение. Заплатата на Валтер във външното министерство беше повишавана всеки месец, но така и не смогваше да догони инфлацията. Това донякъде се компенсираше от факта, че и наемът за къщата сега беше пренебрежимо малък и хазяинът вече не си правеше труда да го събира. Но трябваше да купуват храна.

Мод пристигна в клуба в девет и половина. Мястото беше наскоро обзаведено и украсено и изглеждаше добре дори и на светло. Келнерите бършеха чашите, барманът трошеше лед, а някакъв слепец акордираше пианото. Мод се преоблече в дълбоко деколтирана вечерна рокля и се накичи с фалшиви бижута. После се гримира тежко с пудра, очна линия и червило. Когато заведението отвори в десет, тя вече беше на пианото.

Клубът бързо се напълни с официално облечени мъже и жени, които танцуваха и пушеха. Купуваха си коктейли с шампанско и дискретно смъркаха кокаин. Въпреки бедността и инфлацията, нощният живот в Берлин вървеше с пълна сила. За тези хора парите не бяха проблем. Или получаваха доходи от чужбина, или разполагаха с нещо по-добро от пари — запаси от въглища, касапница, тютюнев склад или злато, което беше най-доброто от всичко.

Мод участваше в дамски оркестър, който изпълняваше новата музика, джаз. Фиц би се ужасил да види това, но на нея работата й харесваше. Винаги се беше бунтувала срещу ограниченията на възпитанието си. Изпълнението на едни и същи мелодии всяка вечер можеше и да е досадно, ала и така освобождаваше нещо потиснато вътре в нея. Мод се намести на столчето пред пианото и примигна кокетно на публиката.

В полунощ имаше самостоятелно изпълнение. Свиреше и пееше песни, които бяха станали известни благодарение на негърски певици като Алберта Хънтър. Научила ги беше от слушане на американски плочи на грамофона на собственика на заведението.

Между изпълненията един клиент се дотътри до пианото и рече:

— Ще изсвириш ли „Блуса на обезсърчените“?

Мод знаеше песента, голям хит на Беси Смит. Подхвана блуса в ми бемол.

— Може. Колко плащаш?

Мъжът подаде банкнота от един милиард марки.

Мод се разсмя.

— Това няма да ти купи и първия акорд. Нямаш ли някаква чуждестранна валута?

Човекът даде един долар.

Мод взе банкнотата, натика я в ръкава си и изпълни „Блуса на обезсърчените“.

Много се зарадва на долара, който струваше около трилион марки. Въпреки това й беше малко тежко, наистина настроение за блус. Голямо постижение беше за жена с нейния произход да се научи да си заработва бакшиши, но беше унизително.

След изпълнението същият клиент я причака на връщане към гримьорната. Сложи ръка на хълбока й и попита:

— Би ли искала да закусиш с мен, миличка?

През повечето вечери я задиряха, въпреки че на тридесет и три години беше една от най-възрастните жени в клуба — момичетата бяха на по деветнадесет-двадесет години. Когато се случеше нещо такова, нямаха право да вдигат скандал. От тях се очакваше да се усмихнат сладко, внимателно да отместят ръката на натрапника и да кажат:

— Не тази вечер, господине.

Но невинаги това беше достатъчно обезкуражаващо и момичетата бяха научили Мод на нещо по-ефикасно.

— Имам от онези дребни гадинки долу — каза тя. — Как мислиш, трябва ли да се притесняваме от това?

Мъжът изчезна.

Мод говореше немски без усилие след четири години в Германия, а от работата в клуба беше научила и всички вулгарни думи.

Клубът затваряше в четири сутринта. Мод почисти грима и се преоблече в ежедневните си дрехи. Отиде в кухнята и измоли няколко зърна кафе. Един готвач, който я харесваше, й зави малко в хартийка.

На музикантите се плащаше в брой всяка вечер. Всички момичета носеха големи чанти, в които да прибират пачките банкноти.

На излизане взе и един забравен от клиент вестник. Валтер щеше да го прочете. Не можеха да си позволяват вестници.

От клуба тръгна направо към пекарницата. Беше опасно човек да задържа пари — до вечерта заплатата му можеше и да не стигне за един хляб. Няколко жени вече чакаха на студа пред магазина. В пет и половина пекарят отвори и написа с тебешир на дъската цените. Днес един черен хляб струваше сто двадесет и седем милиарда марки.

Мод купи четири хляба. Нямаше да изядат всичко днес, но това нямаше значение. Старият хляб можеше да уплътни вкуса на супата, а банкнотите не можеха.

Прибра се у дома в шест. По-късно щеше да облече децата и да ги заведе в дома на баба им и дядо им за през деня, за да може да се наспи. А сега разполагаше с около час насаме с Валтер. Това беше най-хубавата част от деня.

Приготви закуска и взе подноса в спалнята.

— Погледни. Пресен хляб, кафе… и един долар!

— Умно момиче! — рече Валтер и я целуна. — Какво ще купим? — Потрепери в пижамата си и додаде — Трябват ни въглища.

— Да не бързаме. Ако искаш, можем да задържим долара. И след седмица той пак ще струва толкова. Ако ти е студено, аз ще те топля.

— Ела тогава — отговори с усмивка Валтер.

Мод се съблече и се мушна в леглото.

Изядоха хляба, изпиха кафето и се любиха. Сексът все още беше вълнуващ, макар и да не отнемаше толкова време, колкото в началото.

После Валтер прочете вестника, който Мод беше донесла.

— Революцията в Мюнхен е свършила — каза той.

— Завинаги ли?

Валтер сви рамене.

— Задържали са водача. Адолф Хитлер.

— Онзи начело на партията, към която се присъедини Роберт ли?

— Да. Обвинен е в държавна измяна. В затвора е.

— Добре — отговори Мод с облекчение. — Слава Богу, че това свърши.

Четиридесет и втора глава

Декември 1923-януари 1924 година

I

Граф Фицхърбърт се изправи на трибуната пред кметството в Абъроуен в три следобед в деня преди общите избори. Облечен беше в официален костюм и носеше цилиндър. Консерваторите в предните редове го аплодираха, но повечето зрители го освиркаха. Някой го замери със смачкан вестник и Били се намеси:

— Без такива, момчета, оставете го да говори.

Ниски облаци помрачаваха зимния следобед и уличните лампи вече бяха запалени. Валеше дъжд, но тълпата беше голяма — двеста или триста човека, главно миньори с каскети, напред имаше и няколко бомбета. Тук-там се виждаха и жени с чадъри. Край тълпата дечурлига си играеха по влажната улица.

Фиц водеше кампания в подкрепа на настоящия депутат, Пърсивал Джоунс. Почна да говори за митата. Това устройваше Били. Фиц можеше да си приказва така цял ден и да не докосне сърцата на абъроуенци. На теория това беше голямата тема на тези избори. Консерваторите предлагаха да намалят безработицата, като вдигнат вносните мита, за да предпазят британското производство. Това обедини либералите в опозиция, защото свободната търговия беше тяхната най-стара идеология. Лейбъристите също бяха на мнение, че отговорът не е в митата, и предложиха национална програма за работа, за да се трудят незаетите, и удължаване на образованието, за да не се вливат още повече младежи в претоварения пазар на работна ръка.

Истинският въпрос обаче беше кой ще управлява.

— За да насърчи заетостта в селското стопанство, консервативното правителство ще плаща на всеки стопанин по една лира на акър, ако той плаща на своите работници по тридесет шилинга седмично или повече — каза Фиц.

Били поклати глава. Беше му и забавно, и противно. Защо да се дават пари на фермерите? Те не гладуват. Гладуват безработните фабрични работници.

Застанал до Били, тате рече:

— Такива приказки няма да спечелят гласове в Абъроуен.

Били се съгласи. В този избирателен район навремето преобладаваха селските стопани, но тези дни бяха отминали. Сега работниците имаха право на глас и на изборите щяха да надделеят над фермерите. Пърсивал Джоунс беше запазил мястото си на обърканите избори през 1922 година само с няколко гласа. Сигурно този път щяха да го изхвърлят.

Фиц се горещеше.

— Ако гласувате за лейбъристите, ще дадете гласа си за човек, чието военно досие е опетнено — заяви той. Думите му не се харесаха на слушателите, които знаеха историята на Били и го имаха за герой. Прозвуча несъгласен ропот, а тате се провикна:

— Засрами се!

Фиц не се отказа.

— Един човек, който предаде своите братя по оръжие и своите офицери и който беше осъден от военния съд за нелоялност и пратен в затвора. Казвам ви: не опозорявайте Абъроуен, като изберете за парламента такъв човек.

Фиц слезе от трибуната под откъслечни ръкопляскания и освирквания. Били го изгледа, но графът не срещна погледа му.

Били на свой ред се изправи на трибуната.

— Може би очаквате да обидя граф Фицхърбърт така, както той обиди мен.

Томи Грифитс се провикна от множеството:

— Дай му да се разбере, Били!

— Но това не е тупаник в мината. Тези избори са прекалено важни, та да се решават от евтини подигравки. — Хората стихнаха. Били знаеше, че подобен разумен подход няма да им се понрави. Те харесваха евтините подигравки. Но той забеляза, че тате му кима одобрително. Тате разбираше какво се опитва да направи Били. И как иначе. Той го беше научил.

— Графът показа храброст, като дойде и заяви възгледите си пред тълпа миньори. Може и да греши — всъщност наистина греши — но не е страхливец. И през войната беше такъв. Много от нашите офицери бяха същите. Бяха смели, но твърдоглави. Стратегията им беше грешна, тактиката им беше грешна, съобщенията им бяха лоши и мисленето им беше остаряло. Но не промениха идеите си, докато не загинаха милиони.

Публиката мълчеше. Вече й стана интересно. Били видя Милдред. Тя изглеждаше горда. Държеше по едно детенце във всяка ръка — синовете на Били, Дейвид и Киър, на една и на две годинки. Милдред не беше много запалена по политиката, но искаше Били да стане депутат, за да могат да се върнат в Лондон и тя да поднови бизнеса.

— През войната нито един човек от работническата класа не се издигна повече от сержантски чин. Всички випускници на частните училища обаче постъпиха в армията като младши лейтенанти. Животът на всеки от присъстващите тук днес ветерани е бил ненужно излаган на опасност от тъпоумни офицери и спасяван от някой интелигентен сержант.

Чу се висок одобрителен шепот.

— Тук съм, за да заявя, че това време отмина. В армията и в другите жизнени поприща хората трябва да бъдат издигани заради ума, а не заради произхода си.

Той повиши глас и усети в тона си страстната тръпка, позната му от проповедите на баща му.

— Тези избори са за бъдещето и за това в каква страна ще израснат децата ни. Трябва да направим така, че да се различава от онази, в която израснахме ние. Лейбъристката партия не призовава към революция. Видяхме революцията в други страни и тя не работи. Но призоваваме за промяна — сериозна промяна, основна промяна, коренна промяна.

Били помълча, после отново извиси глас, за да довърши.

— Не. Не обиждам нито лорд Фицхърбърт, нито господин Пърсивал Джоунс — каза той и посочи двата цилиндъра в първата редица. — Само им казвам: господа, вие сте история. — Понесоха се одобрителни викове. Били отмести погледа си от първия ред към миньорите, силни и смели мъже, които не бяха получили нищо по рождение, но въпреки това изхранваха себе си и семействата си. — Приятели работници, ние сме бъдещето!

Слезе от трибуната.

Когато гласовете бяха преброени, той спечели с голямо мнозинство.

II

Етел също.

Консерваторите бяха най-голямата група в новия парламент, но не бяха мнозинство. Лейбъристите бяха втори, със сто деветдесет и един депутата, в това число и Ет Лекуит от Олдгейт и Били Уилямс от Абъроуен. Либералите бяха трети. Шотландските прохибиционисти спечелиха едно място, а комунистите — нито едно.

Когато се събра новият парламент, лейбъристите и либералите събраха гласовете си, за да свалят консервативното правителство, и кралят беше задължен да помоли водача на Лейбъристката партия Рамзи МакДоналд да стане министър-председател. За пръв път Великобритания имаше лейбъристко правителство.

Етел не беше влизала в Уестминстърския дворец след онзи ден през шестнадесета година, когато я бяха изхвърлили, задето викаше по Лойд Джордж. Сега седеше на тапицираната със зелена кожа пейка, с ново палто и шапка, и току поглеждаше към галерията за публиката, откъдето я бяха прогонили преди повече от седем години. Отиде във фоайето и гласува заедно с министрите от кабинета, прочути социалисти, на които се възхищаваше отдалеч: Артър Хендерсън, Филип Сноудън, Сидни Уеб и самият премиер. Имаше бюро в един малък кабинет, който делеше с друга депутатка от Лейбъристката партия. Правеше проверки в библиотеката, похапваше препечен хляб с масло в чайната и прибираше торбите с адресираната до нея поща. Обикаляше из огромната сграда, изучаваше коридорите и опитваше да усети, че й се полага да е тук.

Един ден в края на януари взе Лойд и го разведе из Уестминстърския дворец. Момчето беше на девет години и никога не беше влизало в толкова огромна и толкова разкошна сграда. Етел опита да му обясни принципите на демокрацията, но Лойд беше твърде малък.

На едно тясно стълбище, застлано с червена пътека, между Лордовете и Общините, двамата се натъкнаха на Фиц. И той имаше млад гост — синът му Джордж, наречен още Бой.

Етел и Лойд се качваха, а Фиц и Бой слизаха, та се срещнаха на площадката.

Фиц погледна Етел, сякаш очакваше тя да му направи път.

Двамата му сина, Бой и Лойд, наследникът на титлата и непризнатият и незаконно роден, бяха на една възраст. Гледаха се с откровен интерес.

Етел си спомни, че в Тай Гуин, когато срещнеше Фиц в коридора, трябваше да застане до стената и да сведе очи, докато той минава.

Сега стоеше на площадката, държеше ръката на Лойд и гледаше Фиц.

— Добро утро, граф Фицхърбърт — рече тя и предизвикателно вирна брадичка.

Фиц отвърна на погледа й с гневно отвращение. Накрая отговори:

— Добро утро, госпожо Лекуит.

Етел погледна сина му.

— Вие трябва да сте виконт Абъроуен. Приятно ми е.

— Приятно ми е — вежливо отвърна детето.

— А това е моят син Лойд — каза Етел на Фиц.

Фиц отказа да го погледне.

Етел обаче нямаше да го остави така лесно.

— Лойд, ръкувай се с графа.

Лойд подаде ръка и рече:

— Приятно ми е да се запознаем, милорд.

Би било недостойно да отблъсне едно деветгодишно момче. Фиц беше принуден да се здрависа с детето.

За пръв път докосна сина си Лойд.

— А сега ще ви пожелаем хубав ден — пренебрежително каза Етел и пристъпи напред.

Фиц изглеждаше буреносно. Неохотно отстъпи встрани заедно с Бой и двамата изчакаха, опрели гърбове на стената, Етел и Лойд да минат край тях и да продължат нагоре.

Исторически личности

На тези страници се появяват няколко истински личности, а читателите понякога ме питат как прокарвам граница между историята и фикцията. Основателен въпрос. Ето отговора.

В някои случаи, например когато сър Едуард Грей се обръща към Камарата на общините, моите измислени герои стават свидетели на събитие, което се е случило наистина. Думите на сър Едуард в този роман кореспондират със записаното в парламентарните протоколи — с изключение на това, че посъкратих речта, без да загубя нещо важно, надявам се.

Понякога истинска личност отива на измислено място, както е с посещението на Уинстън Чърчил в Тай Гуин. В този случай се постарах да се уверя, че не е било необичайно за него да посещава провинциални имения и че спокойно може да е бил на подобно посещение по споменатото време.

Когато истинските хора разговарят с моите измислени герои, те обикновено казват неща, които действително са казали в някакъв момент. Обяснението, което Лойд Джордж дава на Фиц на нежеланието си да депортира Лев Каменев, се основава на една негова паметна записка, цитирана в биографията му от Питър Роуланд.

Правилото ми е следното: или дадена сцена се е случила, или би могла да се случи; или тези думи са били използвани, или биха могли да се използват. И ако намеря основание сцената или думите да не са възможни в истинския живот — например в момента тази личност се е намирала в друга страна — тогава ги пропускам.

Благодарности

Основен исторически консултант за тази книга беше Ричард Овъри. Други историци, които се запознаха с черновите и внесоха поправки, за да ме предпазят от множество грешки, бяха: Джон. М. Купър, Марк Голдман, Холгер Хервиг, Джон Кейгър, Евън Модсли, Ришар Тоа и Кристофър Уилямс. Сюзън Педерсън ми помогна по темата с военновременната издръжка на войнишките съпруги.

Както винаги, Дан Старър от „Проучване за писатели“ в Ню Йорк ми намери много от изброените съветници.

Сред приятелите, които ми помогнаха, са Тим Блайт, който ми даде някои важни книги; Адам Брет-Смит, който ме посъветва за шампанското; наблюдателният Найджъл Дийн; Тони МакУолтър и Крис Манърс, двама мъдри и възприемчиви критици; специалистът по влаковете Джеф Ман, който ме осведоми за локомотивните колела, и Ангела Шпициг, която прочете първата чернова и ме посъветва от германска гледна точка.

Редакторите и агентите, които прочетоха книгата и ми дадоха съвети, бяха Ейми Беркоуър, Лесли Гелбман, Филис Гран, Нийл Нирен, Имоджен Тейлър и, както винаги, Ал Цукерман.

Накрая, благодаря на членовете на моето семейство, които прочетоха черновата и ме посъветваха, и особено на Барбара Фолет, Емануел Фолет, Мари-Клер Фолет, Ян Търнър и Ким Търнър.

1

Виж Битие, 1:11 — Б.пр.

2

Право на първа нощ (фр.) (бел.пр.).

3

Задължително (фр.) (бел.пр.).

4

Виж Евангелие от Матея, 16:18 — „… и Аз ти казвам: ти си Петър, и на тоя камък ще съградя църквата Си, и портите адови няма да й надделеят.“ — Б.пр.

5

Виж книга Рут, 1:16–17 — Б.пр.

6

Означава „дъбова горичка“ — бележка на редактора.

7

Ели Наделман (20.02.1882–28.12.1946 г.) — скулптор с голямо влияние в американското изкуство в началото на XX век (бел. прев.).

8

Става дума за излезлия през 1915 г. роман на английския писател Форд Мадъкс Форд (17.12.1873–26.06.1939 г.), приеман от мнозина за най-доброто му произведение (бел. прев.).

9

Съкращението е от Imperator Rex (лат. — „император и крал“, подчертаване на двете титли на Вилхелм — император на Германия и крал на Прусия) (бел. прев.).

10

Шекспир, Хамлет, действие II, сцена 1. Превод Валери Петров, София, 1973. — Б.пр.

11

Цялото стихче гласи:

Му name is George Nathaniel Curzon / I am a most superior person / My cheek is pink, my hair is sleek / I dine at Blenheim once a week. То е сътворено по време на следването на Кързън в Оксфорд, когато той е предмет на подигравки заради желанието си да се движи в най-висшите политически и социални кръгове на Великобритания (бел. прев.).

12

Тоест правителството на САЩ, което формално не се съюзява със страните по Лондонския договор от септември 1914 г., Великобритания, Франция и Русия (бел. прев.).

Content

Кен Фолет
Крахът на титаните
XX век  #1

Главни действащи лица

Пролог Посвещаване

Първа глава 22 юни 1911 година

Първа част Притъмняващото небе

Втора глава Януари 1914 година

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Трета глава Февруари 1914 година

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Четвърта глава Март 1914 година

I

II

III

IV

V

VI

Пета глава Април 1914 година

I

II

III

IV

Шеста глава Юни 1914 година

I

II

III

Седма глава Началото на юли, 1914 година

I

II

III

Осма глава Средата на юли, 1914 година

I

II

III

IV

V

VI

Девета глава Краят на юли, 1914 година

I

II

III

IV

V

VI

VII

Десета глава 1–3 август, 1914 година

I

II

III

IV

V

VI

VII

Единадесета глава 4 август, 1914 година

I

II

Втора част

Дванадесета глава Август 1914 година

I

II

III

IV

V

VI

Тринадесета глава Септември-декември, 1914 година

I

II

III

IV

V

VI

Четиринадесета глава Февруари 1915 година

I

II

III

Петнадесета глава Юни-септември, 1915 година

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Шестнадесета глава Юни 1916 година

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Седемнадесета глава 1 юли 1916 година

I

II

III

IV

Осемнадесета глава Краят на юли 1916 година

I

II

III

Деветнадесета глава Юли — октомври 1916 година

I

II

Двадесета глава Ноември — декември 1916 година

I

II

III

IV

V

Двадесет и първа глава Декември 1916 година

I

II

III

IV

V

Двадесет и втора глава Януари и февруари 1917 година

I

II

III

IV

V

Двадесет и трета глава Март 1917 година

I

II

III

IV

V

VI

VII

Двадесет и четвърта глава Април 1917 година

I

II

III

IV

V

VI

Двадесет и пета глава Май и юни 1917 година

I

II

III

IV

V

VI

Двадесет и шеста глава Средата на юни 1917 година

I

II

III

Двадесет и седма глава Юни-септември 1917 година

I

II

III

IV

V

Двадесет и осма глава Октомври и ноември 1917 година

I

II

III

IV

V

VI

Двадесет и девета глава Март 1918 година

I

II

III

IV

Тридесета глава Краят на март и април 1918 година

I

II

III

IV

Тридесет и първа глава От май до септември 1918 година

I

II

III

IV

V

VI

Тридесет и втора глава Октомври 1918 година

I

II

III

IV

Тридесет и трета глава 11 ноември 1918 година

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Трета част Обновеният свят

Тридесет и четвърта глава Ноември-декември, 1918 година

I

II

III

Тридесет и пета глава Декември 1918 година — февруари 1919 година

I

II

III

IV

Тридесет и шеста глава Март-април 1919 година

I

II

III

IV

Тридесет и седма глава Май и юни 1919 година

I

II

III

IV

V

VI

Тридесет и осма глава Август-октомври 1919 година

I

II

Тридесет и девета глава Януари 1920 година

I

II

III

IV

Четиридесета глава Февруари-декември 1920 година

I

II

III

IV

V

Четиридесет и първа глава 11–12 ноември 1923 година

II

Четиридесет и втора глава Декември 1923-януари 1924 година

I

II

Исторически личности

Благодарности

1