Минди Макгинис

Нито капка вода

Нито капка вода #1

На родителите ми. Те ми четяха.

1

Лин беше на девет, когато уби за първи път, за да защити езерото. Сладката миризма на водата бе примамила мъжа също като селските лястовици, които долитаха, за да пият от нея. Обикновено майка й убиваше хората, които се приближаваха твърде много до езерото им, но през следващите седем години мнозина бяха покосени и от дулото на Лин. Съществуването им бе бързо заличавано първо от куршумите, а след това и от койотите още преди изгрев-слънце. Миризмата на смърт и барут бяха неразделни спътници на детството й, но днес есенният вятър довя до покрива, на който седеше, нещо по-непознато и тя сбърчи нос.

— Какво е това? — попита Лин неспокойно. — Мирише на дим, но не е както трябва.

Майка й посочи с глава бинокъла до себе си.

— Изток.

Лин взе бинокъла и видя тънък стълб бял дим, който се извиваше над дърветата и едва се открояваше на фона на сивото вечерно небе.

— Горят мокри дърва. Затова мирише така. Не топли, само дими. — Майка й изрита една шишарка от покрива и тя полетя надолу към земята. — Не знаят как се живее на открито. — Тя закри очи от последните червени лъчи на слънцето. — Освен това поддържат огъня през цялото време, не само когато им е нужен за готвене, което ми подсказва, че се опитват да топлят някого — може би болен или дете.

— Май са някъде до реката — предположи Лин. — Не би трябвало да ни притесняват. Те си имат своя вода.

— Докато реката не — като всяко лято. Тогава може да се заинтересуват от нашата.

— Ако не ги отнесе през пролетта, както стана с онази бедничка крава, която се скиташе наоколо.

Суровата линия на устните на майка й изтъня още повече.

— Не може да се разчита на реката. Затова никой не се задържа там задълго. Не бих казала, че тези хора познават добре земята. Съмнявам се, че имат ловец… — Тя замълча, загледана в редкия дим. — Давам им три сняга. После ще спрем да виждаме пушек на изток.

Лин свали бинокъла от очите си и го пусна да виси на врата й.

— Това същият огън ли е, който си гледала и преди?

Майка й поклати глава и посочи на юг, но там нямаше нито дим, нито подплашени птици.

— Нищо не виждам.

— Именно. Имаше пушек всяка вечер и сутрин. Вчера спря. Днес го няма.

— Значи са развалили лагера и са си тръгнали.

— Няма логика. Вдигнаха цяло село, Саут Блумфилд. На завоя на реката, с много вода и много дървета за изсичане. Хубаво място — призна майка й. — Аз щях да бъда там, ако не бях тук.

Тя замълча и като се излегна, вдигна пушката, за да наблюдава света през оптическия мерник. Лин седеше до нея и чакаше да чуе някакво обяснение.

— Да си забелязала нещо последните три пъти, когато ходи за вода вечер?

Лин поклати глава.

— Сещаш ли се за женския енот, който всяка вечер минава по поляната зад къщата?

Лин кимна. Трудно можеше да го пропусне. Извитият му гръб стърчеше над тревата, която избуяваше наоколо.

— Да, какво за него?

— Напоследък не излиза. Не иска да минава по поляната.

Лин усети как настръхва — първична реакция на опасността, която се бе научила никога да не пренебрегва.

— Мислиш, че ни наблюдават? Че са пратили някого насам?

— Възможно е. Които и да са, спряха да палят огън, за да си помислим, че са си отишли. А без огън надали вечерят добре. Никой не стои гладен, ако не се налага. Скоро ще дойдат.

— За нас ли?

— За всичко.

Лин придърпа пушката в скута си. Студеният метал й носеше повече утеха от майчината ласка. Пръстът й се уви около спусъка в смъртоносна прегръдка, която беше усвоила много отдавна. Легна по корем до майка си, загледана в слънчевите отражения на двете пушки. Чакането винаги беше най-тежко; пукотът на оръжията носеше облекчение.

Преди години майка й бе показала снимки на жадните мъртви. Кожата им висеше от костите като съдраните тапети в коридора на горния етаж. Подутите им езици бяха изскочили от напуканите, разкървавени устни. Очите им бяха толкова хлътнали, че се виждаха контурите на черепите им.

— Искаш ли да умреш по този начин? — питаше я майка й всяка вечер оттогава насам.

Отговорът на Лин беше неизменно един и същ:

— Не.

На което майка й отвръщаше с едни и същи думи, заменили вечерната молитва:

— Тогава трябва да убиваш.

Разкаянието беше за хората, които нямаха какво да защитават; хората, които нямаха вода.

Веднъж в пристъп на оптимистично настроение майка й включи късовълновото радио. Дали се надяваше да чуе, че в някоя част на света се е завърнал нормалният начин на живот или градовете са отпуснали хватката си върху водните запаси, десетгодишната тогава Лин не знаеше. Ала новините, които чуха, накараха майка й да разбие радиото, без да й пука какво се случва в света оттук насетне.

Холера. Майка й бе обяснила, че някога това е била най-страшната болест на света, която поразявала хората на сутринта и до вечерта ги убивала. Заразата се пренасяла с водата. Пречистването на водните източници и антибиотиците я озаптили за дълго време, но сега отчаяните пиеха застояла вода, а потреблението на лекарства далеч надминаваше предлагането. Хиляди умираха от болест, която само преди десетина години никой не вземаше на сериозно.

Като се имаше предвид с колко трупове бе осеяна страната, както и покачването на подпочвените води заради пролетните дъждове, майка й знаеше, че езерото може не само да ги спаси, но и да ги убие. Затова беше изградила система за пречистване, използваща проста технология, която бе научила от един брой на „Нешънъл Джиографик". Беше наредила на двора ламаринени плоскости от покрива на стария червен хамбар и ги беше затиснала по краищата с камъни, за да не ги отвее вятърът. Водата от езерото се изреждаше шише по шише върху ламарините. Методът работеше само в ясни дни с поне осем часа слънцегреене, така че ултравиолетовите лъчи да убият всички бактерии във водата.

Въпреки че напоследък вечер захладняваше, утринното слънце пареше във врата на Лин, докато тя тичаше да налее вода от езерото. Днес със сигурност щеше да бъде ден за пречистване, което означаваше дълги часове работа. Тя потопи ръба на първата кофа под водата, като внимаваше да не размъти тинестото дъно. Но колкото и да се стараеше, в резервоарите винаги влизаха по малко кал и водорасли. После се премести и напълни и втората кофа.

Остави двете кофи на калния бряг и вдигна ръце, за да покаже на майка си, че е готова да ги занесе при хамбара. Слънцето се отразяваше от цевта на пушката, с която майка й следеше движенията й и оглеждаше хоризонта за най-малкия знак, че някой ги наблюдава. Докато измине трийсетината метра до хамбара, ръцете на Лин вече трепереха от умора. Тя остави кофите и плъзна тежката врата, за да я отвори.

Белите продълговати резервоари за вода стояха в мрака, покрити с прах. Някога в тях бяха съхранявали химикали за нивите, които вече никой не обработваше. Майка й ги беше измила много пъти, тръпнейки от ужас, че водата, която беше тяхното спасение, можеше да се окаже и тяхна отрова.

Докато се качваше по стълбичката към един от резервоарите, Лин си спомни историята, която майка й разказваше: как закачила маркуч към чешмата и оставила водата да тече, докато не спряла. Лин знаеше, че първите й глътки са били точно от тази бистра, чешмяна вода, но не помнеше. Единствената вода, която познаваше, беше пълна с песъчинки и лъхаше на риба. Но тя беше признателна за всяка глътка.

Лин отвъртя капачката в горната част на резервоара и изля двете кофи вътре, заслушана в звука на водата, който се променяше заедно с нивото й. Тук се съхраняваше непречистената вода от езерото. Другият резервоар беше пълен с вода, която вече беше пречистена върху ламарините, а през зимата с нея щяха да пълнят по-малкия резервоар от близо четири хиляди литра, поставен в сутерена, където живееха.

Момичето завинти обратно капачката и за минута седна отгоре, уморена само при вида на работата, която ги чакаше. Предната нощ не беше спала добре. Очите й гледаха пепелявите стени на сутерена, но виждаха само двата стълба дим в небето. Майка й въобще не мигна. Заслушана в потропването на пръстите й върху цевта на пушката, Лин полека се унесе. А сутринта, когато стана, майка й вече беше на покрива, вперила поглед в хоризонта, и чакаше мишената да се появи.

Лин прегази високата трева в двора, за да стигне до ръждивата антена отстрани на къщата, без да обръща внимание на тръните, които се закачаха по джинсите й. Когато се качи на покрива, кожата й беше покрита с тънък слой пот. Тя избърса няколко капки от очите си и се отпусна до майка си.

— Топло е.

— Тъкмо ден за пречистване — отвърна разсеяно майка й, без да откъсва око от мерника.

Лин свали пушката от рамото си и я вдигна пред себе си, за да види какво гледа майка й.

— Тази сутрин няма дим — отбеляза тя. — Мислиш ли…

Във въздуха се разнесе упорито бръмчене. Мускулите й се напрегнаха, но тя бе свикнала да борави с пушката, за да не натисне неволно спусъка.

— Какво е това?

Тънките устни на майка й се изкривиха надолу.

— Стебс. Има цепачка за дърва.

Лин насочи мерника си на югозапад, където се виждаше тъмният силует на единствения им съсед, едва различим на фона на гората.

Гласът на майка й звучеше сурово в тон с формата на устните й.

— Повече ли те боли кракът с годинките? Колко далеч трябваше да идеш за това?

Лин веднага се досети, че не пита нея.

— Цепачка за дърва — повтори тя и най-сетне успя да отклони вниманието на майка си от Стебс. — Какво прави това нещо?

— Цепи дърва.

Лин смени пушката с бинокъла, за да види по-добре Стебс и неговата чудна машина. Мъжът тъкмо слагаше огромен дънер отгоре й. Цепачката го раздели на две, после на четири за броени секунди.

— Изглежда удобно — каза тя.

— Убедена съм. Освен това работи с бензин. А той не се намира лесно.

— И ние имаме — напомни й Лин, като посочи металния резервоар до хамбара, скрит зад хвойните.

— Той е за спешни случаи.

— Спешни случаи — повтори Лин. — Какво би те накарало да го ползваш?

— Пикапът. — Майка й дори не погледна към нея. — За да отидем на юг.

— Аз не отивам никъде — отвърна Лин, инстинктивно стиснала юмруци в страх от неизвестното. — Не мърдам оттук.

Това беше отколешен спор, който се водеше всяка есен: да си стоят при сигурния източник на вода през мразовитите зимни месеци или да тръгнат на юг с надеждата да намерят питейна вода, която никой не си е присвоил и не охранява. За Лин такава дилема не съществуваше. Тя знаеше къде растат диви боровинки през пролетта, на кой бряг на езерцето рибите хвърлят хайвера си. Вечер слушаше песента на жабите и изпитваше неимоверна гордост, че чува тези редки звуци, а куршумите й пазят езерото от пришълци. Чувстваше се по-здраво стъпила върху наклонения скат на покрива, отколкото върху гладък, безкраен път.

— Събирането на дърва иска много усилия, цепенето им — още повече — каза майка й. — Ако слезем само няколкостотин мили на юг, няма да мръзнем до смърт през зимата.

— Няколкостотин мили без вода са по-смъртоносни от снеговете.

Майка й въздъхна.

— Трябваше да тръгна, преди да се научиш да говориш. На ръце щях да те занеса. Друг път ще говорим пак. Годините ми няма да намалеят, ако не си забелязала.

— Нито пък моят инат.

Майка й се надигна от керемидите и Лин я последва. Разговорът беше приключил. Момичето стигна до антената и се обърна. Майка й се беше спряла на ръба на покрива и гледаше на юг.

— Цепачка за дърва — промърмори тя. — Задник.

2

Бурята, която се разрази следобеда, беше едновременно благословия и проклятие. Водата по ламарините нямаше да получи осемте си часа слънце, но от небето се сипеше животворна благодат. Наредиха на двора всички съдове, с които разполагаха — от пластмасови мерителни чаши до двайсетлитрови кофи и стари стъклени шишета. Лин и майка й през цялото време тичаха напред-назад, изливаха пълните съдове в резервоарите за вода и връщаха празните на двора, за да уловят всяка капка живот.

— Хубав дъжд — каза Лин, докато двете се опитваха да си поемат дъх в хамбара. — Този резервоар е почти пълен. Остана само един празен.

— Водата никога не е достатъчно — отвърна майка й. — Не го забравяй.

След дъжда животните наизлязоха като по часовник. Червеите и къртиците изпълзяха от наводнените си тунели. Червеите привлякоха птиците, къртиците — котките, а птиците и котките бяха стръв за последното звено в хранителната верига — койотите. Майка й каза, че като била тийнейджърка, рядко се случвало да зърне койот, и то само за миг на фаровете на колата посред нощ. Сега хищниците ловуваха посред бял ден, а любопитството ги водеше досами къщата.

— Ето го — промърмори майка й под носа си, докато събираха последната дъждовна вода на двора. — Едро копеле е. Ето, виж.

Тя подаде бинокъла на Лин. Момичето го настрои и го вдигна на очите си.

— Двайсет и пет-трийсет килограма… Как мислиш?

— Може и повече.

Лин наблюдаваше животното през бинокъла. Подире си водеше малка глутница — две проскубани същества, които се ръфаха игриво по пътя. Носът на водача беше долепен до земята, походката му — уверена и съсредоточена. Нещо проблесна на хоризонта и привлече вниманието й.

— Стебс го държи на мушка — каза Лин, като погледна на югозапад.

— Какво?

Майка й присви очи и се взря в далечината. Лин настрои отново бинокъла и погледна по-продължително.

— Извадил е онзи с оптическия мерник.

— Вероятно само гледа. Съмнявам се, че ще стреля по койот, колкото и голям да е.

Погледът на Лин отново се насочи към глутницата. Водачът се обърна, подразнен от нехайството на другарите си, и като настъпи единия с лапа по врата, го притисна към земята. После бавно го пусна и двата по-малки койота легнаха по гръб, показвайки подчинените си шкембета.

— Мислиш ли, че трябва?

— По принцип не. Няма смисъл да се прахосва куршум за койот, особено трийсет-трийсет. Месото му е много жилаво. Ще изгориш повече енергия, докато го сдъвчеш. — Тя протегна ръка за бинокъла и Лин й го подаде. — Но е голямо копеле… трябва да бъде застреляно.

Лин видя отблясъка на слънцето от пушката, когато Стебс я остави.

— Задник — процеди майка й. — Толкова рядко стреля с тази пушка, че сигурно няма нужда да я чисти. Което ми напомня да донесеш нещата за почистване, като се качваш насам.

Лин изля последната дъждовна вода в резервоара, като старателно изтръска до капка всички шишета, чаши и купички. Докато вървеше към антената, джинсите й подгизнаха от мократа трева и я накараха да потръпне от студ, който щеше да й държи цяла вечер.

— Мислех си за лов — подхвърли майка й, докато чистеха пушките.

Тонът й беше небрежен, но от думите й ръцете на Лин замръзнаха.

— Толкова рано? Още дори не е паднала слана. Месото ще се развали.

— Хрумна ми, че тази година можем да го опушим, вместо да го замразяваме. Една пушилня няма да привлече повече внимание, отколкото сега. Месото ще стане по-вкусно, ще се съхранява по-добре и е работа, която можем да свършим сега, за да не ни се струпа после.

— Ами дърва? Колко ще отидат за опушването?

— Няма да е проблем — отвърна майка й, докато почистваше цевта с тел. — За опушването ти трябват пресни дърва, а тези за горене са…

— Сухи — прекъсна я Лин. — Колко ще трябват?

— Като за четири-пет дни. Зависи какъв елен отстрелям.

Лин натика с ненужна злост телта в цевта на собствената си пушка.

— Май не си доволна — отбеляза майка й.

— Не, не съм. Глупаво е да хабим дърва за пушено месо, което няма да доживеем да изядем, ако измръзнем до смърт.

— Глупаво е да се запасяваме с дърва, за да умрем на топло от глад.

Лин довърши почистването в мълчание, после зареди пушката, щракна предпазителя и я остави на покрива.

— Просто не разбирам защо не можем да продължим да вършим нещата както досега. Изчакваме зимата, убиваме елен, замразяваме месото?

— Защото, ако се наложи да бягаме, замразеното месо няма да става за ядене, а пушеното ще става. Нещата се променят — отвърна майка й, вперила поглед в южния хоризонт. — И ние се променяме с тях.

* * *

Лин седеше до листовете ламарина, запленена от отблясъците на слънцето по стотината пластмасови шишета. Тази партида не беше изкарала осем часа на ултравиолетовите лъчи предния ден заради дъжда, но днес слънцето прежуряше и момичето имаше чувството, че усеща как жегата се надига от ламарините и се блъска в шишетата. На покрива проблясваше мерникът на майка й, която зорко следеше всичко наоколо.

Почивните следобеди бяха рядкост. Обикновено, докато водата се грееше, Лин режеше дърва, но сега майка й не искаше да я изпуска от поглед, защото заплахата от юг още бе прясна в съзнанието й. Вместо това момичето седеше върху една обърната кофа и си потропваше с телената дръжка отстрани, за да не задреме.

Веднъж, още преди да се научи да плува, загуби една кофа. Не беше много по-висока от нея и тежестта на водата я дръпна напред. От страх да не изтърве кофата, тя я стискаше до последно дори когато остана без дъх, а телената дръжка режеше малките й пръстчета. Пред очите й вече плуваха червени петна, когато майка й успя да слезе от покрива и да се хвърли във водата, за да отскубне пръстите й от дръжката. Двете седнаха подгизнали до кости на брега, а майка й беше толкова разтърсена, че дори не я нахока за изгубената кофа или пропиляната вода, която се стичаше от дрехите им.

Сега онази кофа почиваше на дъното, недалеч от брега на езерото, и служеше за знак в сухите лета, че не е валяло достатъчно. Предната година, когато нивото на водата падна, бялата пластмасовата дръжка се виждаше само на педя под повърхността. Всеки ден силуетът й изпъкваше все по-ясно и сърцето на Лин се смразяваше от страх, че този път няма да оцелеят. Това щеше да бъде фаталната година. Тогава можеше да извади кофата и да заличи срама от изгубването й преди години, но пък щеше да знае, че бавната смърт от жажда е съвсем наблизо.

Нещо изшумоля в тревата и върна Лин в настоящето, въпреки че тя не помръдна. Чу се животинско сумтене. Тя бавно посегна към пушката, която лежеше в краката й. Тревата от другата страна на ламарината се раздели и се показа дълга, тъмна муцуна.

Отблизо Голямото копеле изглеждаше още по-голямо. Домашните кучета се бяха кръстосали с койотите и бяха придали на дивите си събратя по-едра осанка. Двамата се взряха един в друг. Очите му за миг се стрелнаха към ръката й, която стисна пушката. Животното изсумтя още веднъж и побягна назад през високата трева.

Лин бавно изпусна стаения си дъх. Въпреки че не я заплаши открито, тя забеляза интелигентния му поглед. Койотът я бе наблюдавал; даже бе изсумтял, за да извести присъствието си. Едното посягане към пушката бе достатъчно, за да го подплаши. Той знаеше как изглежда оръжието и на какво е способно. Освен това знаеше, че момичето не представлява заплаха без него.

Веднага щом койотът избяга, Лин хукна през тревата, без дори да се опитва да потисне примитивния си импулс да изтича при антената.

— Видя ли това? — каза тя в мига, в който стъпи с два крака на покрива. — Видя ли Голямото копеле в двора?

— Преди време го видях да обикаля отзад — отвърна майка й. Градинските й ножици щракнаха върху един клон на дървото, който се бе приближил твърде много до покрива. Тя изчака трясъка на земята, преди да продължи. — Но реших, че иска да си улови някой и друг мармот около хамбара.

— Искаше да улови мен.

Майка й я погледна през рамо.

— Не се ли уплаши от теб?

— Не и докато не посегнах към пушката. Тогава се отдръпна.

Майка й се обърна към клена и огледа работата си, сложила ръце на хълбоците.

— Точно в момента си имаме по-големи грижи от койотите.

— Освен ако няма никого — каза Лин, изричайки на глас надеждата, изплувала през последните дни, в които нищо не се бе случило. — Освен ако не са си тръгнали, а ти си просто…

Момичето рязко замлъкна, давайки си сметка какво е напът да каже.

Майка й повдигна вежди.

— Параноясала? Няма да си първата, която ще го каже.

Лин отмести очи, а майка й отново обърна поглед на юг.

— Най-добре си почини — каза тя. — Ще те събудя след малко. Тази вечер ще останем на покрива и ще спим на смени.

— Защо тази вечер?

— Един елен и двете му кошути цяло лято пасат ей там, но днес следобеда той ги отведе. Побягнаха в галоп, а опашките им крещяха „опасност" за всеки, който има достатъчно акъл да види. Някой ни дебне и чака да сгрешим.

До залез-слънце двете се редуваха да подремват и си правеха мълчаливо компания, сложили пушките върху коленете си и заслушани в песента на щурците.

— Щурците са много разговорливи тази вечер — каза Лин разсеяно.

Майка й изсумтя:

— Винаги са така преди първата слана. Като че ли знаят, че трябва да си кажат, каквото имат да казват, защото после няма да могат.

Откъм полята допълзя ниска мъгла, която скри всичко в радиус над шейсет метра във всички посоки.

— Какво ще правим, ако е тъмно? — попита шепнешком Лин. — Когато дойдат?

— Ще стреляме по каквото чуем. Подрязах дърветата, за да засипя земята около къщата с клони. Няма как да се промъкнат безшумно. Няколко изстрела може би ще бъдат достатъчни, за да ги подплашат.

— А ако не ги подплашат?

— Тогава не се плаши, когато насоча пушката си към теб.

— Какво?

Връхлетя я паника при мисълта да се озове от другата страна на дулото.

— Има някои неща, които не съм ти казала — отвърна тихо майка й, без да поглежда към нея. — Сега не му е времето; не искам да се разсейваш. Просто имай предвид, че на света има лоши мъже и е по-добре да умреш бързо от пушката на майка си, отколкото да попаднеш в ръцете им.

Лин преглътна тежко, борейки се с буцата, заседнала в гърлото й.

— Да, майко.

Стъмни се, а двете седяха все така тихо една до друга, обърнати на юг.

3

Няколко часа по-късно я събуди гласът на майка й.

— Нали питаше какво ще правим, ако дойдат по тъмно? — Тя посочи към полето на юг. — Идиотите носят фенери.

Двете прилегнаха ниско върху керемидите, дръпнаха петлетата на пушките си и ги насочиха към приближаващото ветрило от светлинки. Майката бавно броеше.

— Виждам седмина. Ще съборя крайния вляво. Предполагам, че когато падне, другите ще се дръпнат надясно. — Тя вдигна пушката към рамото си. — Ти можеш да ги поемеш от тази посока.

— Да, майко — отвърна Лин и също вдигна пушката си.

Пукотът от изстрела я сепна, макар да го очакваше. Светлинните мигом се разпръснаха, освен тази най-отляво, която падна на земята и остана там. От вълнение първият изстрел на Лин попадна твърде далеч вдясно и тичащите мъже се пръснаха във всички посоки. Пушката на майка й отново гръмна и още една светлинка падна на земята, без да помръдне повече. Подразнена, Лин отново стреля и този път свали една светлинка.

— Момент да се ослушаме — каза майка й.

Лин дръпна петлето, без да обръща внимание на парещата гилза върху ръката си. Въпреки паниката и тичането, тя не чуваше викове и тревожни писъци. Четирите останали лампички се събраха в неподвижна групичка и си останаха така.

— Какво…

— Шшт. Слушай.

Светлинките не помръдваха; нощта изглеждаше непоносимо тиха. Беше хладно, но Лин избърса капка пот, която се търкаляше по носа й. Един стъписан щурец поднови песента си и след миг му отвърна друг. Скоро засвири цял хор. Светлинките все така не помръдваха.

— Мислиш ли, че са се отказали?

— Не — отвърна кратко майка й. — Тихо.

Светлинките продължаваха да стоят намясто, но щурците замлъкнаха.

— Идват — каза уверено майка й и дръпна петлето.

— Цели се в това, което чуваш. Оставиха фенерите.

След секунди се чу шумолене в тревата и Лин стреля. Стъпките замряха, заменени от тихо стенание, което можеше да означава единствено, че е уцелила. После настъпи тишина. В следващия миг нощта бе пронизана от мъжки глас, който прозвуча толкова несвойствено на Лин, че тя неволно потръпна.

— Слизайте, мацки. Знаем, че сте там — извика той много по-отблизо, отколкото очакваха.

— Аз също знам къде си, глупав кучи… — процеди майка й и стреля само веднъж. Чу се глухият удар от тяло, свличащо се на земята. Минаха минути, в които тишината не бе нарушавана от нищо друго, освен от непрестанните стенания на мъжа, когото Лин беше ранила.

— Каква беше тази дума, дето я каза след „глупав“? — попита момичето, надвито от любопитството.

— Остави това сега.

Един щурец засвири, но виковете на ранения го заглушиха. На Лин за миг й се стори, че чува движение по-далеч от къщата, а напрегнатата стойка на майка й показваше, че тя също го е чула. Шумът утихна, но двете продължиха да се ослушват още час, макар да не се чуваше нищо, освен стоновете на ранения мъж.

— Мисля, че си тръгнаха — каза Лин.

— Да — съгласи се майка й, докато напразно изследваше с очи мрака. — Ще нощуваме на покрива, а сутринта ще слезем да приберем фенерите. Ще ни бъдат от полза.

Откъм тревата се понесе още едно тихо стенание.

— Добър изстрел — каза майка й, като кимна натам.

— Не достатъчно.

Майка й сви рамене.

— Беше тъмно. — Тя се изправи и протегна схванатото си тяло — знак, че наистина се чувстваше в безопасност. — Ще задобрееш.

Още един стон. Майка й близна пръста си, провери вятъра и стреля.

Възцари се тишина.

Утринното слънце огря пет мъртви тела. Лин видя онзи, когото бе свалила тя; лежеше на западния бряг на езерото. Мъжът, с когото бе говорила майка й, се оказа смразяващо близо до къщата. Лин потръпна от ужас при мисълта, че е можел да се изкачи по антената, докато двете с майка й си седят на покрива и се взират на юг. Тя уви ръце около тялото си и го разтри, за да се сгрее. Майка й се надигна от мястото, на което бе спала през последното дежурство на Лин. Не изглеждаше смутена от труповете.

— Не са изнесли телата — отбеляза Лин. — Дори най-далечните.

Тя кимна към тримата мъже, които бяха паднали първи, още с фенерите в ръце, на близо стотина метра от къщата.

Майка й издаде храчещ звук.

— Мъже, които се събират в шайка от седем, за да нападнат две жени посред нощ, не се връщат за мъртвите си приятели. — Тя огледа хоризонта, все още с опънати нерви. — Нещо?

— Нищо — поклати глава Лин. — Мислиш ли, че ще се върнат?

— Зависи.

Двете слязоха заедно от покрива с пушки в ръце. Майка й огледа набързо първия труп, който намериха — онзи, с когото си бе разменила две реплики.

— Изглежда добре охранен — отбеляза тя, след като успя да го обърне. Взе пушката и амунициите му и я остави подпряна на къщата. После извлякоха тялото на полето за койотите.

Другите трупове не показаха нищо различно. Нито един от тези мъже не беше застрашен от гладна смърт. Лин и майка й събраха оръжията им и даже намериха кутийка кибрит в джоба на мъжа до езерото. Лин забеляза, че го е уцелила в капачката на коляното, и потрепери. Добре че кръглата, чиста дупка в гърдите му от куршума на майка й го бе избавила от мъките. Не беше едър и Лин се загледа по-дълго в него, чудейки се какво го отличава от останалите.

— Бих казала, че не е много по-голям от теб — каза майка й, когато забеляза погледа й.

— Сериозно? Как разбра?

— Хм. — Майка й вдигна очи към сивото небе, докато обмисляше отговора си. — Предполагам, по кожата, която още има някаква бебешка мекота.

Лин се наведе, опитвайки се да разбере какво има предвид майка й.

— Освен това още няма мустаци. — Майка й докосна лицето й за илюстрация. — И е дребничък. Сложи крака си до неговия, за да видиш дали обувките му ще ти станат.

Външността на другите мъже сякаш крещеше: „Враг, враг!“. Този обаче я гризеше отвътре с малките си ръце и очите, останали бистри даже в смъртта.

— Не — каза тя, — не мисля.

Майка й я изгледа предпазливо.

— Може би е време да…

В края на гората на югозапад проблесна светлина и двете паднаха по корем. През мерника Лин видя Стебс да гледа към тях, също вдигнал пушката си. За нейно учудване майка й се изправи и му помаха.

— Да, добре сме — изсумтя тя под носа си. — Задник.

После погледна надолу към Лин, която още лежеше в тревата, подпряла дулото си върху тялото на мъртвото момче.

— Няма нужда да ми помагаш за този, ако не искаш.

— Няма проблем — отвърна Лин и за доказателство го хвана за ръцете и го повлече, преди майка й да е успяла да реагира. Когато се върна, на врата й висяха обувките му, вързани за връзките си. Бяха по-хубави от нейните — по-нови и със стоманени капачки на носовете.

Оръжията и мунициите се озоваха в стария сандък, който майка й държеше до избата за картофи. Тъй като от години убиваха всеки, който припари по-близо до къщата, бяха събрали солиден запас от оръжия и боеприпаси, но и двете предпочитаха пушките, с които бяха свикнали от самото начало и чиито приклади бяха изгладени от собствените им бузи, подпрени на тях.

Докато майка й прибираше оръжията, Лин огледа рафтовете в избата. Не видя нищо окуражително на мъждивата светлина, която се процеждаше вътре. Миналогодишните буркани бяха на свършване. Няколкото моркова и целина, които Лин беше отскубнала по-рано тази година, лежаха повехнали в талаша.

— Трябва да отидем до градината — каза тя. — Втората реколта чака.

— Знам — измърмори майка й, наведена над сандъка с оръжия. — Но не ми се излиза толкова далеч от къщата с тези мъже наоколо.

— На мен пък не ми се гладува.

Вместо отговор майка й връчи един пистолет.

— Идвам с теб. Свършваме работата бързо и се прибираме. Освен това днес е ден за пречистване.

Лин мушна пистолета в колана си.

— Не мога да вися цял ден до ламарината, когато знам, че имаме храна за прибиране. На всичкото отгоре водата може да си е добре и само да си губим времето.

— Така си пречистваха водата в Африка — по времето, когато знаехме какво се случва на другите континенти.

— В Африка е доста по-горещо — възрази Лин, — тяхната вода може да е завирала върху ламарината.

Майка й тресна капака на сандъка.

— Някога да си боледувала от холера?

— Не.

— Значи работи.

— Може да работи, а може и водата да си е добре — настоя Лин. Мисълта да седи часове наред и да гледа бутилките с вода, която дори не се нуждае от пречистване, й беше отвратителна.

— Има само един начин да разберем, но ако грешиш, и двете ще бъдем мъртви. Да вървим в градината, докато не съм размислила.

Майка й береше царевични мамули с увиснали надолу устни, които не приканваха към разговор. Лин довършваше граха и обмисляше доводите „за“ и „против“ нарушаването на мълчанието. Въпреки че през по-голямата част от времето работеха заедно, те рядко си говореха, освен на покрива. Гласовете можеха да привлекат внимание или да заглушат издайническите звуци от приближаването на човек. Майка й държеше пушката наблизо със свален предпазител. За да се наруши мълчанието, трябваха правилните думи.

— По това време миналата година имахме петнайсет кубика дърва.

Майка й спря за миг. Чу се тихо сумтене, което Лин прие за съгласие.

— Сега имаме седем — продължи Лин. — Не стигат.

— Така е, не стигат.

Ръцете й продължиха да се движат чевръсто въпреки грозящото ги безсмислие.

— Защо тогава се мъчим? — попита Лин с потреперващ глас и хвърли последното грахче в кофата. — Защо да събираме вода? Защо да берем зеленчуци?

Майка й се усмихна леко, без да спира да работи.

— Ако мислех така преди шестнайсет години, щях да те удавя в мига, в който се роди, а после да се застрелям.

— Но не си го направила.

Майка й откъсна още един мамул от стъблото.

— Мнозина го направиха. „Неотъпкания път избрах и туй всичко промени.“

Лин познаваше този поглед.

— Кой го е написал?

— Робърт Фрост.

Момичето хвърли още една шепа грах в кофата. Дъното й едва се покриваше.

— Защо вечно ми цитираш стихове, когато искам ясни отговори?

— Защото трябва да намеря приложение на английската си филология — отвърна майка й и се усмихна накриво, като видя смръщеното чело на дъщеря си. — Да, един-два пъти ми е идвало да се откажа. Но тогава си спомнях как изглеждаха, когато умираха — тези, които се предаваха. Не е лека смърт.

— Виждала съм хора да умират.

— Не, не си виждала как умират бавно. Не си виждала хора, които знаят, че умират, а най-лошото тепърва предстои. — Ръцете на майка й продължаваха да работят без смут от образите в главата й. — Не, никога не съм мислила сериозно да се откажа. Не и след като ги видях.

Лин мина на доматите. Червата й закъркориха от апетитната миризма на отчупените дръжки. Тя заговори бързо, та майка й да не чуе.

— Е, какво ще правим?

— Утре се захващам да преправя малката барака на пушилня. Не би трябвало да е много трудно. Ще сложа дъски на пода и ще наредя камъни за огнище, ще пробия дупка в покрива за вентилация. От вратата ще духа малко, но е по-добре от нищо. Както ти казах и преди, ако опушваме месото, мога да убия елен по-рано, отколкото ако ще го замразяваме. Ти ще правиш консервите отвън и ще се оглеждаме внимателно, докато работим. Ако имаме късмет, ще свършим доста бързо, а после ще си седим на покрива и ще чакаме да се пробват отново. Междувременно ще се надяваме да измрат от глад или студ.

— А ние? Няма ли и ние да измръзнем до смърт, ако нямаме достатъчно дърва за зимата?

— Човек винаги може да се сгрее, Лин. Имаме одеяла, имаме топлината на телата си. Може да започнем отново да спим в едно легло, както когато беше малка.

— А може и да ми позволиш да взема пикапа и сама да отида за дърва.

Майка й откъсна последния мамул, извила устни надолу, както обикновено.

— Може. Но през цялото време ще се притеснявам. Нямаш много опит с моторния трион и няма как да държиш пушката, докато режеш дърва. А шумът ще привлече хората като мухи на мед.

— А ако взема брадвата и потърся по-малки дръвчета?

— По-малките дръвчета значат по-малки цепеници.

— По-малките цепеници горят по-добре от нищо — не остана длъжна Лин.

Майка й не отговори, само погледна купчината домати до Лин и камарата картофи между двете.

— Получи се нелоша реколта. Ако пренесеш картофите в избата и приключиш с консервите до мръкване, утре ще ти позволя да вземеш пикапа и брадвата.

4

Тази победа ще ми излезе през носа, помисли си Лин на шестия тур между градината и избата. Тя заобиколи огромния пластмасов бидон с пречистената вода и вдигна вълненото одеяло, което покриваше входа към килера. Ръцете й трепереха, но тя много внимаваше да не изпусне препълнените кофи и картофите да се натъртят. Изсипа ги до кривите рафтове, направени от циментови кубчета и дъски. Затварянето на консерви беше жежка работа, независимо дали го правиш вътре или навън, но Лин не се оплакваше, защото в замяна майка й пое събирането на водата за деня. С последни сили извлачи чугунения казан нагоре по стълбите и запали огън с кибрита, който бе прибрала от мъртвеца. Когато червената доматена маса кипна, запали още един, по-малък огън за стерилизирането на стъклените буркани.

Работата, както обикновено, уталожи страховете й. Чувството, че върши нещо, винаги надделяваше над страха от нищото. Щяха да имат зеленчуци за зимата, а ако майка й не я спреше, щяха да се снабдят и с достатъчно дърва. Оставаше да напълнят резервоара с пречистена вода, но и сега не им липсваше такава. Скоро дните щяха да се скъсят, а ветровете да станат режещо студени.

Лин нямаше нищо против студа. Зимата беше времето, когато можеше да се потопи в бленуваните книги, които през останалата част от годината лежаха недокоснати на полицата. Преди майка й използваше енциклопедии, за да я научи на разни неща за света отвъд тесните им граници, но Лин не изпитваше интерес към онова, което ги заобикаляше. Не и след като видя глобуса.

Майка й го беше изровила от тавана, докато се опитваше да я убеди, че трябва да се преместят на юг. Надяваше се илюстрацията да промени мнението й. Огромните сини полета грабнаха въображението й и тя попита защо не тръгнат към тази безкрайна водна шир, наречена океан. Майка й коленичи пред нея и хвана лицето й в ръце.

— Знам, че ти е трудно да го проумееш, но тази вода може да те разболее.

Лин дълго спори; детската й надежда отказваше да приеме факта, че толкова много синьо може да бъде нещо лошо.

— Има един прочут стих за океана — каза накрая майка й, за да прекрати спора. — „Вода, вода, отвсякъде вода, а жаден ще умре човек“[1].

После Лин счупи глобуса и разби измамните обещания на парченца с брадвичката си. Сълзите, които се стичаха по лицето й, бяха солени като океана, но тя ги всмукваше жадно от устните си.

До вечерта беше приключила с консервите, а майка й излезе от бараката, която се опитваше да преустрои в пушилия, за да й помогне да пренесат бурканите в килера. После хапнаха прясна царевица до огъня и сочните зърна се пукаха в устата й, докато гризеше кочана и се наслаждаваше даже на люспите, които засядаха между зъбите й.

Вечерта Лин пробва обувките с металните бомбета. Паснаха й добре и се захили, когато майка й пусна най-голямата енциклопедия върху крака й, за да демонстрира колко добро решение е било да ги вземе. Лин се постара да прикрие смущението си от усещането за нозете на мъртвото момче.

— Ако си отсечеш ръката, ще умреш, преди да си се довлякла до вкъщи.

— Да, майко.

Лин хвърли брадвата в багажника на пикапа и се качи в кабината. Майка й погледна неспокойно волана.

— Искам през цялото време да те виждам.

— Добре.

— Ще гледам да те държа под око — каза майка й, като преметна пушката си през рамо, — но не мога да следя само теб.

Последните думи привлякоха вниманието на Лин.

— Дим на юг?

— Да, отново. — Майка й погледна нервно нататък, търсейки признаци на живот по хоризонта. — Тази сутрин, докато ти спеше.

— Какво мислиш?

— Не знам. Взе ли пистолета?

Лин кимна.

— Помни само, че трябва да притискаш спусъка, не да го дърпаш. И се движи на запад, не на юг. Така че…

— Да ме виждаш. Знам. Всичко ще бъде наред, майко.

— Да. — Майка й я изгледа продължително, после отстъпи назад. — Добре. Тръгвай.

Майка й се беше погрижила Лин да се научи да шофира още щом порасна достатъчно, за да стигат краката й до педалите, но от години не беше сядала зад волана. Когато натисна газта, чакълът се разхвърча изпод гумите. Тя потегли, като погледна успокоително майка си. Докато се отдалечаваше, продължаваше да вижда тревогата, отпечатана на лицето й, но нямаше какво да се направи. Трябваше да се отопляват. Трябваха им дърва.

Докато шофираше, Лин оглеждаше местността наоколо, като внимаваше да не изпуска от поглед къщата в задното огледало и в същото време се стараеше да избягва големите дупки, с които беше осеян пътят. Забеляза две-три повалени дървета, които изглеждаха паднали преди години. Силният вятър преди седмица беше смачкал тревите, така че Лин виждаше гората зад запустелите ниви, които никой не бе обработвал дори по времето на майка й.

Пикапът, отдавна останал без амортисьори, друсаше силно и главата й се блъскаше в тавана, но все пак беше вълнуващо. Миризмата на смачканата трева под гумите, следите, които се виеха подире й в огледалото, дори уплашените скакалци, които скачаха над прозореца, бяха повод за забавление, отклонение от рутината.

Тя спря успоредно на гората, като намести багажника близо до един огромен, напукан кленов ствол. Слезе от пикапа и погледна към къщата си, която едва се виждаше на хоризонта. Помаха с ръка, макар да не знаеше дали майка й я гледа точно в този момент; беше й по-приятно да си мисли, че я вижда. После грабна брадвата и се запъти към дървото.

Разпозна предупредителния изстрел в мига, в който се заби в калта в нозете й. Замръзна намясто и вдигна ръце, доколкото тежестта на брадвата й позволяваше. Пукотът заглъхна, но никой не извика нищо. Тя отпусна ръце и внимателно огледа гората. Стрелецът се криеше някъде там, а тя не можеше да отвърне на огъня. Вярно, имаше втъкнат пистолет в колана си, но ръцете й бяха заети и нямаше къде да се скрие.

Вече беше достатъчно близо до поваленото дърво, за да види нарезите в ствола му и пресните стърготини наоколо. Тръгна бавно към пикапа с ясното съзнание как изглежда гърбът й в мерника на пушка. Който и да беше това обаче, явно не искаше да й навреди. Повечето хора днес не си правеха труда да дават предупредителни изстрели, а фактът, че потегли необезпокоявана с пикапа, беше повече от красноречив.

Бузите й пламтяха при мисълта, че трябва да се върне у дома с празни ръце, след като толкова упорито бе убеждавала майка си да я пусне. Тя блъсна с длан волана и се позова на новата фраза, която бе научила в нощта, когато дойдоха мъжете от юг:

— Кучи син!

Майка й изглеждаше преди всичко развеселена, след като се увери, че дъщеря й е здрава и читава, ако не се брои нараненото его. Лин сърдито тропаше по пода на мазето, а гневът й можеше да сгрее цялото помещение.

— Поне е имал добрата воля да прати предупредителен изстрел — каза майка й.

— Все тая — сопна се Лин. — По-далеч няма да ме пуснеш да отида. И оттам едва виждах къщата, а по пътя не беше паднало нищо друго, което да си струва да насечеш.

Тя влезе в килера, за да си вземе една ябълка.

Гневът й не беше толкова силен, че да потисне апетита й.

— Гладна ли си?

— Кога не съм била? — отвърна майка й и Лин донесе ябълка и за нея. Когато понечи да й я подаде, майка й я хвана за китката.

— Какво е това? — Тя посочи резката на дланта й, която беше започнала да се зачервява и инфектира.

— Нищо. Онзи ден се порязах, докато събирах дърва за огъня, и забравих да я почистя веднага.

— Винаги се почиства! — каза майка й сухо. — Винаги. Знаеш ли за какво да следиш?

— Червени нишки към лакътя, които говорят за отравяне на кръвта.

— А гангрена?

— Сигурна съм, че ако получа гангрена, веднага ще я подушиш — изсумтя Лин.

— Аз няма да съм винаги до теб, за да те наглеждам.

— Не говори така.

Дори намекът за бъдеще, в което майка й няма да я има, караше сърцето й да заседне в гърлото, а вените й да се напомпат с адреналин.

— А и откъде знаеш как мирише гангрената? — смени темата майка й.

Лин откъсна дръжката на ябълката си.

— От Стебс — каза тихо тя. — От неговия крак.

Майка й бързо сведе поглед и се покашля.

— Не знаех, че помниш.

— Такова нещо трудно се забравя.

И понеже майка й не каза нищо повече, Лин настойчиво продължи.

— Колко голяма бях? Сигурно на седем?

— На шест. Беше на шест.

Нищо повече.

Малка съм била, за да ме пращат сама в градината за домати, помисли си Лин. Но пък и тогава нямаше толкова много койоти.

Миризмата беше натрапчива. Дори като малка разбираше, че вещае опасност. Спря се и подуши въздуха като неуверена сърничка през пролетта. Ръката я изненада — призрачно бяла на фона на свежата зелена трева по отъпканата пътека. Бяла и петниста. Лин я изгледа любопитно за миг; нито тя, нито майка й — единствените хора на света, доколкото й беше известно — нямаха такива ръце.

— Здрасти, дечко. — Гласът беше тънък и немощен, но въпреки това я стресна. Тя се спъна и падна по дупе. — Не се бой. Трябва ми помощ. Повикай Лорън.

Последната дума не значеше нищо за нея — непозната комбинация от две срички, която никога не бе чувала.

— Майка ти — поясни търпеливо мъжът. — Повикай майка си.

Тази дума вече й беше позната. Тя се завтече към дома си, а майка й мигом разгада уплашеното послание на устните й. Лин си спомняше шока, който се изписа на нейното лице; за първи път я виждаше да изпитва страх. После се обърна и хукна навън, а дъщеря й я последва. Когато я настигна, мъжът се беше облегнал на майка й, подпирайки се на здравия си крак. Лин изпищя, като видя металния капан, впит в подутото вонящо месо над глезена му.

Двамата възрастни влязоха в къщата, а Лин ги последва, като носеше оръжията им. Кракът на мъжа се блъскаше в стената на мазето, докато се мъчеха да го свалят по стълбите, и той виеше толкова силно, че момичето изтича обратно горе и само надничаше долу. Майка й сложи мъжа на собственото си легло и огледа критично обезобразения му крак.

После извика Лин да слезе при нея и я впрегна на работа. Трябваше да се накъсат парцали за превръзки, да се кипне вода, да се донесе най-острият нож от кухнята. Сетне я прати на горния етаж, където почти никога не бе стъпвала до момента и всичко тънеше в прах. Каза й да чака в „стаята си“, въпреки че момичето бе прекарало целия си живот в сутерена, където единствените прозорци бяха на сантиметри от земята. Там лесно можеха да се отбраняват. Тя седна на прашното си неизползвано легло, като се мъчеше да не слуша писъците, които се чуваха през вентилацията.

От спомена още я побиваха тръпки. Непознатият беше припаднал, а малко по-късно едно разтърсено, бледо подобие на майка й се качи горе и седна до нея.

— Този човек се казва Стебс и ще трябва да остане известно време при нас, докато се съвземе — каза тя спокойно след малко.

Това беше първият и единствен път, когато Лин бе разговаряла с друг човек, освен с майка си. Не помнеше почти нищо от него; само наболата му брада, която я очароваше, а това сякаш го забавляваше — след като укрепна достатъчно, за да се забавлява от каквото и да било. А после си тръгна и през следващите години щеше да го вижда само през бинокъла и мерника на пушката си.

5

От бараката се носеше неспирното стържене на триона на майка й, а Лин сечеше клони от шубрака. Трябваха свежи дърва за опушване на месото. Ръцете й скоро се изжулиха в живото дърво. Коравият пистолет, втъкнат в колана й, я ръгаше в ребрата, докато работеше.

Следващата й задача беше да приготви саламура за месото, за което се налагаше да извърши нечуван грях: да сипе сол във вода. Идеята й се стори възмутителна, дори след като майка й, й обясни, че солта ще убие бактериите в месото. Въпреки всичко тя настръхна от ужас, докато гледаше как майка й налива близо осемдесет литра вода в кофи, пълни със сол.

— Трябва да държим саламурата хладна — каза майка й небрежно, докато я бъркаше. — Ще оставим месото в сутерена, докато стане. Би трябвало да отнеме около седмица.

Лин измърмори нещо в отговор. Толкова много пречистена вода, която бе мъкнала в мазето бутилка по бутилка, отиваше нахалост. Осолена. Безполезна като водата в океана.

Майка й я погледна.

— Знам, че не ти допада, но така е най-добре. Преди ни стигаше да замразим месото от някой малък елен, но сега мога да отстрелям нещо по-голямо. Ще го осолим и опушим. Ще можем да го носим със себе си, без да се притесняваме, че ще се развали.

— Къде ще го носим? — попита мрачно Лин.

Майка й продължи да бърка саламурата, въпреки че солта се беше разтворила.

— Онази вечер имахме късмет, Лин. Голям късмет. Бяха ни взели за лесна мишена. Ние обаче се опънахме, а това не им се хареса.

— Но нали каза, че са се установили в малкото селце, през което минава реката? Защо им е езерото?

— Защото реката е ненадеждна. Хората от изток ще го научат скоро, а и тези от юг го подозират. Но освен това ще се върнат, защото ги надвихме. Защото са мъже.

Лин протътри голия палец на крака си по каменния под, без да обръща внимание на болката от огъването му. Мъже. Майка й винаги изричаше тази дума с такава злост, че тя не можеше да си представи що за хора са това. Опасността, която представляваха за оцеляването им, й беше ясна. Другите заплахи, за които майка й само намекваше, си оставаха загадка.

— Какво ще правим тогава?

— Ще тръгнем на юг с достатъчно месо и консерви, за да стигнем, докъдето е нужно.

— Прави колкото щеш саламура — каза Лин и натисна толкова силно пръста си, че счупи нокътя си. — Осоли цяла мечка, ако щеш, и после я пакетирай. Аз никъде няма да ходя.

Майка й я погледна и на устните й потрепна усмивка.

— Е, тогава ще трябва да избием тези задници.

Транжирането не беше лека работа. Майка й беше застреляла много по-голям елен от обичайното и отделянето на мускулите от костите беше изтощително. След като натъпкаха месото в саламурата, двете се спогледаха критично. В сутерена имаше канал, но повечето кръв беше останала по тях, вместо да се оттече. Дори по лицето на Лин имаше размазана от ръката й, с която бе отмятала косата си. Кръвта беше оплескала целите й ръце и се процеждаше между пръстите на босите й крака.

— Ще донеса малко непречистена вода — предложи тя. — Може да се измием във ваната.

Обикновено не използваха горния етаж на къщата. В топло време се къпеха в езерото, а за студените месеци имаха подвижна вана в сутерена, която можеше да се използва за къпане. Трябваше обаче да я изнесат от задната стая, а нямаха сили за това. Майка й кимна и Лин се зае да събира кофите.

— Ти отивай — каза майка й, когато момичето се върна с водата. — Аз ще стоя на пост.

— Сигурна ли си?

Майка й кимна. По лицето й се стичаха струйки пот, които оставяха солени следи в петната от еленска кръв.

— Малко почивка ще ми дойде добре. Ще бъда на покрива.

Лин влезе вътре, но вместо към сутерена, зави надясно на площадката. След пет крачки стигна до вратата на кухнята, през която бе минавала само няколко пъти в живота си.

Беше се научила да вика на влизане в коя да е къща и този навик й бе спасявал живота един-два пъти, когато бе търсила храна.

— Ехо? Има ли някого?

Нищо не отговори. Гласът й закънтя в празните дървени шкафове. Въпреки всичко тя почувства странно успокоение, докато прекосяваше кухнята, за да отиде в трапезарията. Това все пак си беше нейната къща, макар да живееше под нея. В някой друг живот щеше да познава скърцането на дъските така добре, както белезите от брадвата по гредите, които ги подпираха отдолу.

Стъпките й оставяха следи по прашния под. В нейните очи банята беше малко чудо: някога тук бе текла вода от чешмата само с едно движение на дръжката на смесителя. Майка й дори разказваше, че можело да си пуснеш топла или студена вода, като завъртиш смесителя по определен начин, независимо от сезона навън.

Тя уви пръст около дръжката, представяйки си какво вълшебство би било да я завърти и да чуе плисъка на водата в порцелановата мивка. Майка й беше виждала такива неща; тя бе живяла по време, когато горещата вана е служела за отмора и разпускане, а не е изисквала мъкнене и загряване на вода. Майка й бе използвала тази вана, когато е била на възрастта на Лин; беше се наслаждавала на топлата вода, без да се притеснява, че някой може да я убие същата вечер.

Лин влезе в хладната вана. Докато кръвта се свличаше от кожата й и обагряше водата в розово, тя се чудеше какво ли е било усещането тогава.

Четири дни по-късно майка й заяви, че е време да опушат месото и почти цялата сутрин отиде, за да окачат големите парчета еленско на куки по гредите. Лин ги поля с последната кофа розовееща саламура и по раменете й покапа студена солена вода. Докато отмиваше петната от кръв с прясна вода, майка й започна да откача част от месото.

— Ще занеса няколко парчета в пушилнята — обясни тя. — Не виждам никого наоколо, но ела да ме прикриваш с пушката, когато запаля огъня.

Лин кимна и се наведе под една капеща плешка; бързаше да приключи почистването на пода. Когато излезе навън, студът я преряза през мократа риза. Дните вече не бяха приятно хладни, а откровено мразовити и тя съжаляваше, че не се е сетила да си вземе палтото. Изкачи се по антената, преди майка й да излезе за втори път, и й даде знак, че наоколо е чисто. Час по-късно остави пушката и се опита да отлепи ризата от тялото си.

Майка й даде знак, че излиза за последно, и Лин махна в отговор, че е разбрала. Момичето размърда пръсти, за да ги стопли. Майка й скоро щеше да запали огъня и димът можеше да привлече внимание. Тъкмо посягаше към пушката, когато тревата се раздвижи по особен начин, не като от вятъра. Оформиха се три прави линии, които бързо се насочиха към майка й.

— Майко! — изпищя Лин и мигом скочи на крака, насочила пушката си към най-големия койот.

Изстрелът проехтя едновременно с писъка. Майка й се обърна по посока на звука и куршумът я прониза в бедрото. Шурналата кръв подлуди койотите. Те се нахвърлиха отгоре й и я събориха по гръб, а парчетата еленско се разпиляха навсякъде около тях. Соленото месо не беше интересно: бяха докопали прясно.

Лин изтича по покрива и се спусна по антената, прелитайки последните четири стъпала. Приземи се с огънат крак, а хрущенето на глезена й сподави вика й. Тя се изправи на крака, подпряна на пушката си. Пронизителната победоносна песен на койотите отекваше в ушите й, докато тичаше натам.

Голямото копеле беше захапало майка й за шията, а другите разкъсваха раната от куршума. Лин стреля отново от хълбок и уцели един от по-дребните зверове в плешката. Той отхвърча от ударната сила, а партньорът му отстъпи назад с приведена глава, вперил поглед в Лин. Кръвта от раната на майка й вече не пръскаше на струя, а течеше кротко ведно със забавения ритъм на сърцето й.

Лин политна напред, предадена от ранения глезен. Падна по корем и ударът изкара въздуха от дробовете й, а пушката се изплъзна от ръката й. Голямото копеле още стискаше здраво шията на майка й. Той срещна погледа на Лин и заръмжа дълбоко с присвити очи, за да покаже, че плячката си е негова.

— Копеле! — изпищя тя, задавена от сълзи.

Раненият койот отляво се мъчеше да се изправи, а раненият му крак се поклащаше безполезно от раздробената плешка. Партньорът му обикаляше около Лин, усетил слабостта й. Тя се пресегна да вземе пушката си и той бързо се отдръпна, захапал парче еленско. Лин завъртя цевта и стреля, но Голямото копеле вече беше изчезнало, оставило дълбоки стъпки в земята, които бързо се пълнеха с кръвта на майка й.

Лин се провлачи на лакти до нея.

— Майко? — издума тя. — Съжалявам. Много съжалявам, не ги видях, не бях достатъчно бърза…

— Шшшт — промълви тихо жената, а кръвта забълбука в дупките от зъби на шията й. — Шшш…

Лин се наведе над нея и запуши раните с пръсти. Когато майка й заговори отново, тя усети напора на въздух отдолу.

— Когато… правят така… най-добре… се бий като с куче… — Майка й си пое рязко дъх. — Опитай… да пъхнеш ръка… в гърлото му. Тогава не може да хапе.

Лин кимна; сълзите й капеха по лицето на майка й.

— Добре, майко. Ще запомня.

— Не знаех дали… съм ти казала това… трябва да свърши работа… но моите ръце… бяха заети.

Последните й думи заглъхнаха и Лин се наведе по-ниско в отчаяна надежда да чуе още нещо.

Но чу само предсмъртно хриптене.

6

Вече се здрачаваше, когато Лин превърза глезена си с ризата на майка си. Чувстваше се като лешояд, но знаеше, че трябва да вземе от нея всичко, което би могло да й влезе в работа — ножа, кибрита, дори ластика за коса. Нищо не биваше да се губи. Обирането на мъртъвци не беше нещо ново за нея, но когато трябваше да свали дрехата от тялото на майка си под студената суграшица, тя се свлече на колене от безсилие. Дълго плака и тялото й се разтърсваше в накъсани ридания. Коленете й се хлъзнаха и момичето падна по лице в пропитата с кръв кал.

Видя пушката си и запълзя към нея. Избърса я, колкото можеше, в ризата си. Духаше силен вятър, който плюеше леденостудени пръски дъжд в лицето й. Лин се подпря на приклада и се изправи. В мига, в който се опита да стъпи и пренесе тежестта на глезена си, я прониза нетърпима болка. Отокът преливаше над превръзката.

Чу приглушени звуци в тревата между поривите на вятъра и погледна парчетата еленско, които още лежаха разхвърляни наоколо. Щяха да привлекат хищниците. Тя хвана майка си за мишниците, за да я отдалечи от кръвта и месото. Краката не я слушаха, затова пълзеше и влачеше трупа след себе си. Отне й час да стигне до алеята. Чакълът застърга кожата й под тежестта на двете тела.

Замъкна майка си до ствола на един бор и спря да си поеме дъх. Клоните малко от малко ги заслоняваха от суграшицата, а и се надяваше боровата миризма да прикрие човешката. Цялата беше в кръв, а за животинското обоняние майка й вече излъчваше смърт. През нощта надойдоха много животни, които се биеха за парчетата еленско. По едно време се чу схватка между два енота, а писъците им бяха последвани от звука на строшено стъкло. Лин отчаяно блъсна глава в дървото. Цялото им месо беше отишло по дяволите.

Адреналинът намаля, заменен от шок, и тя се унесе. По едно време нещо се опита да отмъкне майка й за крака; тя се сепна и стреля напосоки. Продължи да се взира напразно в нощта и щом куршумите й свършиха, започна да замеря всеки нов шум с шишарки и проклятия. А когато небето порозовя, видя, че очите на майка й са замръзнали отворени.

Минаха два дни, докато си признае, че не може да изкопае гроб. Всичките й сакати усилия едва бяха произвели една трийсетсантиметрова дупка. Никога нямаше да успее да зарови майка си достатъчно дълбоко, за да не я измъкнат койотите. Кожата около глезена й беше позеленяла от натъртвания и пулсираше кухо в ушите й, докато час след час пълзеше наоколо, за да нагледа мъртвото тяло и да изрови още малко пръст.

Да остави майка си на койотите, бе немислимо, да я погребе — невъзможно. След дълъг размисъл тя завлече тялото й в останките от пушилнята. Прозорецът отляво беше счупен, вратата висеше на пантите си. Бучки засъхнала кал маркираха пътя, по който бяха минавали животните, за да разграбят плячката. По някои от куките още висяха парчета месо, разкъсани от зъбите на хищниците. По-близо до гредите ясно личеше нахапаното от мишки.

Лин положи майка си на пода и вдига очи към дупката, която тя бе изрязала предния ден. Благодарение на мъртвата жена знаеше какво значи поетична символика и с тъжна усмивка драсна клечката кибрит, взета от мъжа, когото майка й бе застреляла. Старите дъски на бараката с готовност пламнаха и димът се изви към небето. Лин знаеше, че ще се види от юг, но докато седеше във високата трева, подгънала ранения глезен под себе си и подпряла пушката на коленете си, почти се надяваше някой да дойде.

Огънят пламна жарко и бързо погълна бараката с дъжд от искри, а подире си остави само купчина въглени без следа от кости между тях. Когато и последното червено въгленче намигна за сбогом, Лин се спусна по стълбите и се хвърли на леглото си. Сви се на кълбо с лице към стената, подпряла пулсиращия глезен върху здравия. Отокът, който се издуваше над нескопосаната превръзка, се бореше за свобода да се подуе още повече. Нямаше да намери покой в съня, но поне захлупи лицето си с възглавницата, за да заглуши риданията си.

Десет дни не ходи за вода.

Страхът я принуди най-после да излезе от гробницата си в сутерена. От кладенеца на болката и скръбта я измъкна един кошмар, пълен с образи на мъже, които сновяха в полето и топяха кофите си в нейното езеро. Глезенът й не беше счупен и вече можеше да се подпира на него. Направи си шина, като прекърши един дървен метър на две и го върза от двете страни на крака си. Не беше идеалното решение, но поне можеше да куца достатъчно, за да се грижи за себе си.

Трябваше да внесе дърва; малката купчина до печката, с която живя, докато оплакваше майка си, беше свършила, а нивото на пречистената вода беше спаднало повече, отколкото й се искаше. Списъкът от задачи, който се оформи в главата й, я накара да се почувства малко по-добре. Тежестта на отговорностите заличаваше спомена за замръзналата ръка на майка й, която сякаш я погали по косата, докато я влачеше към пушилнята.

„Без Надежда труд — нектар в решето, Надеждата без цел погива клета", Самюел Тейлър Колридж“, каза си Лин наум, докато стягаше връзките на обувките си около импровизираната шина.

Когато видя отъпканата земя около езерото, тя вдигна пушката и свали предпазителя. Големите лапи на койотите се кръстосваха смели и уверени, без всякакво притеснение. По ниския бряг се виждаха по-малките стъпки на енотите. Но сред всички тях ярко изпъкваха две следи от обувки. Лин ги гледаше с нарастваща уплаха. Съдейки по дълбочината им, непознатият бе постоял известно време тук.

Страхът й се примеси с гняв, когато си представи как е оглеждал имота, как са шарили очите му по къщата, докато тя е лежала ранена и съкрушена в сутерена. Чу някакъв звук зад себе си и се извърна рязко, но само стресна зайчето, което бе дошло да пийне вода. Дивите животни бяха набрали смелост, откакто дни наред спокойната повърхност на езерото не бе смущавана от изстрели.

Лин се върна в хамбара и взе кофите. Силна болка прониза крака й, когато го натовари с четиресет литра вода, но тя се изкачи по брега, стиснала зъби. Нямаше кой да я пази от покрива, така че беше преметнала пушката на гърба си и се надяваше да реагира достатъчно бързо, ако онзи мъж се завърне.

След като се погрижи за водата, тя слезе отново в сутерена, отвори прозореца и започна да хвърля вътре дърва, докато ръцете й отказаха да я слушат. Когато бяха две, тази работа не им тежеше. Но сега тя беше сама и ранена.

После събра няколко одеяла, допълнителни амуниции и една възглавница. Докато още беше топло, щеше да стои на покрива. Нямаше как да бди денонощно, но поне щеше да се знае, че е там. Мъжът беше сам, това бе сигурно. Не знаеше обаче дали е случаен пътник, наминал за вода, или разузнавач, изпратен от групата, която се бе опитала да превземе дома им по-рано. Който и да беше той, тя трябваше да бъде готова, ако се върне.

Вместо мъже видя кучета и пръсна главата на първия койот, който се доближи до езерото, за да пие. От дългото чакане на загадъчния непознат я наваляше скука, но убитият койот, който още тръпнеше в конвулсии, я изпълни с удовлетворение. Вторият койот, който се върна след няколко часа, за да проучи обстановката, бе уцелен в задния крак. Успя да мине над километър, преди да се свлече на земята и другите да му се нахвърлят. Лин стреля два пъти един след друг и повали най-бавните, докато глутницата си плюеше на петите.

Това се превърна във фикс идея: изкривена жажда да отмъсти за безсмислената смърт на майка си. Издърпа трупа на звяра, който беше убила близо до езерото. Други не посмяха да припарят. Миризмата на изненада и смърт, която бе разпръснал в предсмъртната си агония, беше достатъчно силна, за да отблъсне останалите животни. Щом се научиха да заобикалят западната нива, тя ги подхвана откъм източната, за пиршество на лешоядите.

От неотложна задача, която я изпълваше с напрежение, наливането на вода се превърна в привична функция. Хранеше се бързо и не усещаше вкуса на нищо, но истинската жертва не се показваше. Лин изби петдесет койота за няколко дни, но така и не видя Голямото копеле. Куршумите й летяха без мисъл и вина, че похабява боеприпасите, за които майка й все я предупреждаваше колко са ценни. Към петия ден смрадта се разнесе навсякъде и единственото, което я разсейваше, беше мирисът на барут, когато отстрелваше поредния звяр.

Клепачите й натежаваха, бузата й лежеше опряна на топлия приклад. Изведнъж от полето се вдигна ято птици, които ядно грачеха, че са прекъснали обяда им. От югозапад се приближаваше мъж, закрил лицето си с кърпичка, за да се спаси от вонята на леш. Лин се взря в мерника. Мъжът заобикаляше труповете, с които беше осеян пътят му; левият му крак се влачеше, а ходилото му беше странно обърнато навътре.

Лин изненадано го позна. Загубата на майка й я бе разтърсила толкова дълбоко, че беше забравила единствения друг човек на този свят, когото знаеше по име: Стебс. Куцащият мъж забави крачка, а когато се добра до един голям камък по средата, се подпря на него и избърса врата си от напрежението да стигне дотук.

Лин го наблюдаваше внимателно през мерника. Изкривеният крак, който познаваше от години; ден след ден го бе гледала как куца напред-назад из гората. Червената кърпа, вързана на главата му, за да спре потта, която май нямаше свършване.

Стебс извади нещо от джоба си и го вдигна във въздуха. Беше лист хартия, който проблесна на вятъра. Лин завъртя леко цевта към залязващото слънце, за да се отразят лъчите му в нея. Мъжът видя сигнала й и остави листа, като го затисна с един по-малък камък. После се обърна и бавно се отдалечи към горската си колиба.

Лин се колебаеше. Излизането щеше да бъде трудно. Без майка й дори ходенето до езерото беше изпитание за нервите. Когато нямаше кой да я прикрива, всяка стъпка й се струваше изтръгната от смъртта, всяка секунда, отминала тихо без свистенето на куршум — неочаквано чудо. Ходенето също нямаше да е лесно. Глезенът й вече се чувстваше много по-добре, но камъкът все пак беше на повече от половин километър. Тя стегна връзките на обувките, докато премисляше вариантите. Ако някой наблюдаваше къщата, щеше да я превземе сега, докато нея я няма. В това си състояние нямаше никакъв шанс да се втурне обратно, за да я отбранява.

Тя седна внимателно зад волана на пикапа, като пазеше глезена си от стъпенката. Старият двигател забоботи и тя излезе на заден ход от хамбара, въпреки че й призляваше от мисълта да напусне къщата дори за секунда. Подкара направо през полето, без да си прави труда да заобикаля мършите. Телата на койотите хрущяха под гумите й. Щом стигна до камъка, слезе бързо, без да гаси двигателя, за да грабне бележката и да се прибере колкото може по-бързо у дома.

Отвори листчето чак когато се качи отново на покрива. Прочете я и я напуши неочакван смях.

„Можеш ли да четеш?", пишеше там.

„Да, мога", написа Лин.

После се замисли за секунда и добави:

„Задник."

7

Войната с койотите доведе до усложнение. Елените не смееха да припарят в обсега на пушката й. След като остави отговора си на Стебс, тя се опита да игнорира набъбващия глад в стомаха си. Чакаха я дълги месеци, в които щеше да закусва, обядва и вечеря зеленчуци. И все пак още имаше шанс да улови нещо, да застреля някой малък елен, който да й стигне за зимата. Ако искаше да яде месо, трябваше да слезе от покрива.

Лин лежеше по корем и мълчаливо наблюдаваше всичко наоколо. Стебс още не бе отишъл да вземе бележката. Прехапала устни, тя гледаше червената му кърпа, която се мяркаше из гората, а рутинните й движения й бяха познати като нейните собствени. На изток и на юг се вдигаха стълбове дим, които следеше подозрително.

Мислено наричаше хората от изток Речници, което беше доста по-мило от това, което майка й бе използвала, когато горяха свежи дърва. Самотната следа от обувки по края на езерото продължаваше да гризе ума й. Може да е била на Речник, но за какво му бе притрябвала нейната вода, след като си имаше река? А ако беше от лагера на юг, надали щеше да пропусне шанса да нахлуе в къщата, докато не се охранява. Стебс беше извън подозрение; откакто се помнеше, той не се бе приближавал до езерото.

Белият дим на Речниците се разтваряше във вечерното небе и покриваше полята със сивкава пелена. Нямаше никакъв повей; пушекът висеше във въздуха. От запад придойде вечерна мъгла и се сля с дима, очертавайки ярко камъка насред нивата. До него се приближи човек; беше Стебс. Лин вдигна бинокъла към очите си.

Стори й се, че вижда как раменете му се разтърсват от смях, докато чете бележката, а после надраска отговор на същия лист. Лин не посмя да излезе до сутринта. Мъглата се сгъстяваше и можеше да се изгуби в тъмнината. Тя придърпа завивката над раменете си. Въздухът беше хладен — достатъчно, за да вземе пушката си и да слезе долу.

Една спокойна нощ, в която нищо не нарушава съня й, щеше да й дойде добре. Щом тя не виждаше нищо, значи и другите не виждаха. Лин се отпусна в леглото, без да обръща внимание на непрогледния мрак. Докато майка й беше жива, нощем палеха газените лампи и стояха будни, за да си говорят и да планират работата си за следващия ден. Не й трябваше светлина, за да си лежи сама и да се чуди какво ли ще пише в бележката на камъка утре.

Лин можеше да живее сама. Ежедневните ангажименти по оцеляването бяха напълно във възможностите й, но не можеше да се отбранява сама до безкрайност. Езерото заемаше първо място в съзнанието й, но нямаше как да го наблюдава, докато сечеше дърва в шубрака до къщата. За ходене до гората и събиране на по-големи дърва за горене и дума не можеше да става, нито пък за тършуване в съседните къщи за дребните неща, които неизбежно щяха да й потрябват.

Стебс имаше обратния проблем; всекидневните задачи го измъчваха заради хромия крак. Двамата щяха да си бъдат полезни: той можеше да наблюдава езерото, докато тя реже дърва, а тя да му дава половината в замяна. Водата нямаше да дели, но пък и Стебс като че ли нямаше нужда от нея, въпреки че никога не го бе виждала да пренася вода от някакъв таен източник в бараката си.

Глезенът й вече издържаше по-лесно тежестта й, въпреки че тя продължаваше да носи импровизираната шина. Можеше да ходи, но смрадта на койотите я задушаваше, докато вървеше към камъка. Беше вдигнала ризата на носа си и стискаше ноздрите си с пръсти.

Бележката гласеше:

„Има хора при реката.“

Лин зяпна. Очакваше предложение за помощ или въпроси за майка й и за изгорялата барака. Вместо това намери напомняне, толкова очевидно, че й се стори почти обидно. Тя задъвка края на химикалката, която бе взела със себе си. Докато се мъчеше да измисли сносен отговор, иззад камъка излезе самият Стебс.

Инстинктите на Лин бяха твърде добре шлифовани, за да изпищи. Пушката, преметната на гърба й, се озова отпред толкова бързо, че цяла вечер щеше да усеща паренето от ремъка между раменете си.

Стебс изглеждаше много по-различно, отколкото го помнеше. Години наред го бе наблюдавала през бинокъла си, но не познаваше истинския човек, фините бръчки покрай устата му, блясъка в очите му, прошарената му коса, която се подаваше от шапката. Тя отстъпи назад, въпреки че той беше вдигнал ръце във въздуха и не беше въоръжен. Близостта на друг човек, освен майка й, беше толкова чужда, че Лин едва потисна желанието си да побегне.

— Лин — каза той спокойно, — всичко е наред.

Тя никога не бе чувала името си, изречено от мъж. Дори когато се лекуваше у тях, майка й не допускаше Лин да се навърта около него. Въпреки това тонът му извика отдавна погребани спомени: приятният звук на гласа му, който се процеждаше през дъските на тавана над главата й, тихите разговори, които не бяха предназначени за него. Тембърът му не се беше променил, но сега в него се долавяше успокоителна нотка, която затормозеното й съзнание не успяваше да определи.

Веднъж, когато беше малка, Лин се разболя от треска и поведението на майка й изцяло се промени. Почти не се качваше на покрива, а когато температурата на дъщеря й се покачи още повече, спря да ходи и за вода. Бръчките покрай очите й, които се бяха врязали дълбоко от дългогодишното примижаване срещу слънцето, омекнаха в онези няколко дни, прекарани в сутерена. Гласът й също се промени. Практичният, суховат тон изчезна, заменен от по-мек и утешителен тембър.

Същите елементи откриваше в гласа на Стебс. Мускулите й се поотпуснаха и тя сведе дулото на пушката, въпреки че беше готова всеки миг да го вдигне отново. Гърлото й, задавено от миризмата на разложена плът, се сви още повече, докато се чудеше какво да каже. Не помнеше да е разговаряла с друг човек, освен с майка си.

— Защо ме стресна така? — попита тя.

— Извинявай. — Той заобиколи камъка и като седна на него, свали шапката си и прекара ръце през косата си. — Предположих, че ако ме видиш, няма да дойдеш, а не исках да изгубим дни наред, докато си пишем, вместо да поговорим.

— Аха?

Той посегна към вътрешния джоб на якето си и Лин мигом вдигна пушката.

— Брей… Исках само да извадя кърпичката си — рече той със същия успокояващ глас.

Тя кимна и той продължи бавно, без да сваля очи от пръста й, долепен до спусъка. Извади червената си кърпа и Лин едва устоя на импулса да протегне ръка и да я докосне.

Това беше единственият елемент от външния свят, който криеше някаква надежда: червен проблясък в гората, който я уверяваше, че двете с майка й не са последните хора на света. Стебс беше доказателството, че не всеки би ги нападнал заради водата, докато спят. В продължение на шестнайсет години това цветно петно беше единственото свидетелство за почтеност в света.

Отблизо личаха разни детайли. Кърпата не беше чисто червена, а изрисувана с черно-бели източни мотиви. Единият й край се беше разнищил и се виждаха неумелите шевове в крехката тъкан, с които Стебс се бе опитал да я закърпи.

Беше виждала много такива кърпи в къщите, които бе обирала наоколо. В една даже бе намерила цяло чекмедже с червени и сини кърпи. Без съмнение и той се беше натъкнал на тях, но упорито си държеше на своята със закърпените дупки и висящите нишки. Тази кърпа — чужда и същевременно позната — предизвика тъй силен пристъп на емоции в сърцето й, че краката й се огънаха и тя се свлече на земята.

— Аз я застрелях. — Думите се откъснаха от устата й в признание, което не бе изричала на глас дори в самотата на сутерена. — Аз убих майка.

В следващия миг той се озова до нея, сложил силните си ръце на раменете й. Докосването му не я шокира, както очакваше. Кожата й не настръхна въпреки дълбоко запечатаните дългогодишни предупреждения за опасността, която представляваха всички мъже. Вместо това тя се наведе напред и отпусна глава на рамото му. Якето му, в което бе долепила лице, й вдъхваше утеха.

— Чух изстрели. — Ръката му я потупа неловко, но успокояващо по гърба. — Какво стана?

— Тя е мъртва. — Лин се отдръпна от него, внезапно смутена от тази близост. — Имаше койоти и… аз не уцелих.

Той кимна в знак, че разбира, и отново я потупа по рамото. В очите му премина дълбока емоция, но щом премигна, тя изчезна. Преглътна тежко и се изправи. Лин бързо избърса очите си, Стебс — също. Той се покашля и погледна на изток.

— Има хора на реката — каза мъжът.

— Знам. — Лин с мъка се изправи; глезенът й пулсираше в стегнатата обувка. — Майка смяташе, че Речниците няма да изкарат зимата. Палят мокри дърва.

Стебс изсумтя в знак на съгласие.

— Не се чуват изстрели откъм тях. Нямат оръжие. Стоят близо до водата, въпреки че е студено. Подозирам, че имат болен, който не може да се движи.

— Или няма как да си носят вода. — Харесваше й да играе тази игра отново, пък било то и с нов партньор. — Значи не им е стигнал акълът да се сдобият с кофа.

Двамата поклатиха глави едновременно.

— Градски чеда — казаха те в хор и Лин усети как се усмихва. Лицето й неусетно се изкриви по познатия начин.

Тя кимна с глава на юг.

— Онези там са кофти.

Майка й използваше тази дума, за да опише най-лошите неща в живота: маранята в гореща лятна утрин, която предвещаваше буреносни облаци без дъжд, черните мъхнати гъсеници, които предупреждаваха, че ги чака особено сурова зима, малките миши дарадонки в импровизирания килер в сутерена.

— И още как — съгласи се Стебс, като премести тежестта върху здравия си крак. — Чух, че са се опитали да ви превземат.

— Не им се получи — отвърна сухо Лин.

— Да…

Гласът му секна с вълна от нюанси, която Лин не бе подготвена да разбере. Звучеше непознато в нейните уши; за нея преводими бяха само дребните жестове, мимики и усъвършенствани форми на комуникация на майка й.

Двамата постояха в неловко мълчание няколко секунди, споделяйки страха от черния димен стълб на юг.

— Не знам какво да правя с тях — каза Стебс и Лин кимна в знак на съгласие.

— Хич не са малко — добави тя. — Ама майка очисти бая онази нощ.

— Така ли? — По лицето на Стебс пробяга усмивка, но той не отмести поглед от юг. Бавно приседна на камъка и подпря изкривения си крак под странен ъгъл. — А какво ще правиш, ако дойдат сега?

— Ще стрелям, докато мога.

Стебс кимна. Очите на Лин се плъзнаха по крака му. Планът й — работа в замяна на охрана на езерото — сега й се струваше обиден. Този човек не изглеждаше да се нуждае от каквото и да било. Имаше загоряла кожа, здрав цвят на лицето, яки мускули на ръцете. С такова предложение само щеше да изглежда слаба, като че ли иска да сключат сделка в нейна полза.

След малко Стебс се подпря на здравия си крак и изметна другия, за да стане.

— Ще се оправиш ли, дечко?

Лин продължи да гледа в далечината.

— Аха — каза тя нехайно, — много съм си добре. Майка не е отгледала идиотка.

— Друго не съм и очаквал. — Стебс махна към жалкия огън на Речниците. — Като угасне, ще изчакам няколко дни и ще ида да проверя дали са оставили нещо полезно.

— Добре — каза Лин, изненадана от нагласата му за свободно придвижване. После хвърли косо поглед на ранения му крак. — Бая ходене си е.

— Няма спор.

— Може аз да отида — предложи колебливо тя. — Ако ти останеш да наглеждаш езерото.

Стебс завъртя кривия си крак, докато обмисляше идеята.

— Имаш ли ми вяра за такова нещо?

— Можеше да ни убиеш хиляди пъти. — Независимо дали майка й го харесваше или не, Стебс беше постоянното присъствие, което никога не ги бе застрашавало дори когато защитите им бяха отслабени. — Нашата вода не ти е нужна.

— Не — съгласи се той, — не ми е нужна.

Лин кимна; по-добре беше да остави нещата така. Да разпитва откъде си набавя вода, би било висша форма на предателство в техния свят.

— Два дни, какво ще кажеш?

— Два дни без дим откъм реката и идвам.

— Добре.

Двамата си кимнаха сковано и се разделиха, за да поемат всеки към дома си, като заобикаляха издутите разложени трупове на койотите.

8

— Не мога сега — възрази Лин.

Ръцете й бяха целите в кръв от лактите надолу. От дървото висеше трупът на малък елен, а под него имаше купчина с черва и карантии. Стебс огледа критично неравния разрез, който бе направила от плешката до слабините. Силният, уверен замах на майка й даваше много по-чисти резултати.

Без да обръща внимание на възраженията й, той погледна мушамата, закачена като типи върху няколко зелени фиданки.

— Ще го опушваш ли?

— Така планирам. Вече нямам барака, но и мушамата трябва да свърши работа.

— Ще привлече внимание.

— Те знаят, че съм тук.

— Но не знаят, че си сама. Ако пратят съгледвач и той не види Ло — майка ти, здравата ще загазиш.

Тя продължи да сваля подкожните тлъстини от трупа, без да му обръща внимание. Знаеше, че има право, но не искаше да си признае, че е сгрешила, като е убила елена твърде рано, за да може да замрази месото.

— Знаеш ли, има и друг начин — подхвърли Стебс. — Можеш да го осолиш и да го закачиш на дърветата да се суши.

— Нямам толкова сол.

— Аз имам. Ще го разфасовам, докато те няма, а после ще си разделим плячката от Речниците.

Лин не попита откъде има достатъчно сол, за да предлага на съседката си количества като за осоляването на цял елен. Процесът на гниене беше започнал в мига, в който сърцето бе спряло да бие, и около зейналата рана вече се събираха мухи.

— Донеси солта тогава — каза тя сухо.

Въпреки че имаше доверие на Стебс, Лин не можеше да пропъди чувството, че извършва престъпление, докато се отдалечаваше от дома си. Познатият покрив изглеждаше странно отстрани; острите скатове на втория етаж контрастираха с полегатата част над кухнята, където бивакуваха двете с майка й. Когато дърветата скриха къщата от погледа й, Лин сподави силното чувство на предателство, което я изпълваше отвътре. Потиснала вечния въпрос дали майка й би одобрила действията й, тя прекоси полето с детелините, в което никога не бе стъпвала, въпреки че го гледаше всеки ден от живота си.

Прибра косата под шапката си — простичък номер за прикриване на пола, на който я бе научила майка й — и оголеният й врат настръхна от студения вятър. Тръпките пропълзяха по гърдите и ръцете й. Беше великолепна есен; шарените листа падаха на земята с пируети, за да бъдат смачкани от подметките й. Смъртта им беше предупреждение към другите живи същества наоколо: иде студ, пригответе се.

Лин беше сигурна, че Речниците са мъртви. Оскъдният им огън от мокри дърва беше секнал напълно. Никое същество в отслабено състояние не би преживяло последните две нощи без огън. Тя газеше високите треви, хванала здраво пушката в ръце. Не се и съмняваше, че мъжете от другия лагер също са забелязали кончината на Речниците. Гарваните и лешоядите нямаше да са единствените примамени от доскорошния им лагер.

При други обстоятелства това щеше да бъде приятна разходка. Природата наоколо преливаше от цветове, небето беше яркосиньо. Ветрецът полюшваше тревите и разнасяше тежкия мирис на загниващи листа. Очите на Лин обаче виждаха само полезното в тези малки чудеса. Избледнялото зелено и жълто помагаше на кафявия й гащеризон да се слее с околността, безоблачното небе означаваше малко повече топлина за земята. Ветрецът, който полюшваше тревите, прикриваше шума от стъпките й, уханието на прекършените стъбла маскираше собствената й миризма.

Лин се приближи към лагера откъм наветрената страна, като внимателно се оглеждаше за други нашественици. Една катеричка зацвърча гневно и тя се сниши, приемайки го като знак за тревога. Продължи да пълзи напред, без да обръща внимание на бодливите храсти, които се закачаха в нея.

Катеричката стоеше нащрек на отсрещния бряг, поклащаше се на задните си крака и подозрително гледаше правата линия от жълъди пред себе си. Зацвърча отново, за да покаже на целия свят, че тази ситуация не й се нрави и не знае какво да прави. А в другия край на пътечката от жълъди беше приклекнало малко момиченце.

То беше протегнало ръка с разтворена длан и викаше катеричката при себе си. Беше мърляво; лицето му беше почерняло от мръсотия с изключение на две чисти криволичещи линийки, които се бяха стекли от устата му, докато е пиело вода от реката. Прокъсаните му обуща смучеха кал, докато се опитваше да примами катеричката. Острият му лакът стърчеше през протрития ръкав.

Катеричката продължаваше да цвърчи, но колебливо пристъпваше напред и тъпчеше жълъди в устата си.

Лагерът на Речниците се виждаше на трийсетина метра надолу по течението. Някой беше домъкнал паднало дърво и го беше подпрял на едно от живите, след което беше натрупал клони за прикритие. Идеята не беше лоша, но бяха пропуснали да покрият клоните с кал и листа. Сигурно пазеше донякъде от вятъра, но не спираше дъжда и не задържаше топлина. Пред входа имаше купчина с недогорели дърва.

Колкото и зле да беше изпълнено всичко това, то беше направено от човек, значително по-голям от момиченцето, което клечеше в калта. Лин се приближи към брега, без да изпуска заслона от очи. Ако беше само, това дете щеше скоро да умре. Дори да умееше да примамва катерички, нямаше как да си сготви месото и да се топли. Паднеше ли сняг, и цял килер с провизии нямаше да я спаси. Щеше да умре от студ, а напролет придошлите води щяха да отнесат само един малък бял скелет.

При тази мисъл Лин натисна спусъка, още преди да си е дала сметка, че е взела решение. Цвърченето на катеричката рязко секна и тялото й отхвръкна настрани. Момиченцето скочи на крака, без да обръща внимание на пръските кръв по бледото си лице. Лин прекоси реката, отпуснала пушката си надолу, за да покаже, че идва с мир.

Ала детето не мислеше така. Когато Лин хвана катеричката за опашката и му я занесе, долната му устничка затрепери.

— Ча-ча. — Тихичкият гласец, едва-що излязъл от устата му, се изпари в студения следобеден въздух. — Ти уби Ча-ча.

Последвалият звучен плач беше много по-силен и придружен от обилни сълзи. Лин коленичи до нея.

— Спри! — помоли я тя, като се оглеждаше неспокойно, притеснена, че ще привлекат внимание.

— Спри, моля те, спри. — Тя сложи ръце на малките остри раменца и се стресна, като усети, че между тях и кожата няма почти нищо. — Много съ…

Ударът дойде отгоре и отдясно и събори Лин в реката, а пушката изхвърча настрани. Тя замаха бясно с ръце, за да изплува на повърхността. Дробовете й се напълниха с леденостудена вода. Момичето издрапа обратно на брега и я изкашля. Беше изгубила шапката си и мокрите й коси бяха полепнали по лицето й. Тя ги отметна назад, докато се оглеждаше за нападателя.

— Мили боже — каза мъжки глас, — това е момиче.

Той стоеше пред детето с широко разперени ръце, за да го предпази, а в едната си ръка стискаше дебела тояга. Лин разтърка хълбока си, все още замаяна от усещането как водата нахлува в най-тъмните кътчета на вътрешностите й. Пушката й лежеше на брега между нея и момчето, но тя не посегна да я вземе.

— Да, момиче съм.

Лин с усилие се изправи, обезпокоена от слабостта в краката си.

Момчето хвърли импровизираното си оръжие и издърпа детето пред себе си.

— Вземи я — каза той умолително. — Отведи я със себе си.

— Защо? — Лин прегърна тялото си с ръце, треперейки от студ в подгизналите си дрехи.

Момиченцето се сви, вкопчено в момчето, и заплака с нечленоразделни хлипове. Младежът го побутна към Лин. На мястото на петите му останаха малко кални дупки.

— Вземи я — повтори той. — Аз не мога… не знам как.

Лин се отдръпна назад от протегнатите ръце и тяхното измъчено бреме. Нестабилните й крака се огънаха под тежестта на тялото й и тя се свлече на земята на разнебитено кълбо от крайници и мокри дрехи. Избутано в скута й, първата работа на детето бе да я изрита в зъбите. Лин политна настрани, стиснала лицето си с ръка.

Младежът вдигна момиченцето във въздуха и го разтърси.

— Иначе ще умреш! — извика той в лицето му. — Ако останеш тук, всички ще умрем!

В гората проехтя бавен, постепенно набиращ сила стон. Звукът беше толкова необичаен, че Лин настръхна и посегна към пушката си. Момчето не я спря. Ръцете му се отпуснаха и момиченцето тупна на земята.

— Мама — проплака то и сълзите му проправиха чисти следи по мръсното лице. — Мама.

— Всичко е наред — извика момчето към импровизирания подслон и Лин се успокои. — Всичко е наред — повтори то с потрепващ глас заради усилието, което му бе струвал викът. — Луси е добре, при мен е.

Звукът утихна, заменен от тихото хленчене на детето, коленичило в калта.

— Мама — каза то пак, вперило тревожен поглед в палатката.

— Не — предупреди го момчето, — не можеш да отидеш там.

Лин погледна момиченцето.

— Мама болна ли е?

То кимна енергично, но не каза нищо.

— Сложих я там — обясни момчето. — Не знаех какво друго да направя.

— Твоя ли е? — попита Лин, като посочи Луси.

— Какво? Не! Аз съм на шестнайсет! — възмути се момчето. — А тя е… на седем.

— На пет съм! — възрази детето.

— Твоя отговорност ли е? — поясни Лин.

— О. Сега май и двете са моя отговорност — отвърна момчето и всяка сричка от думите му звучеше напоена с умора. Момиченцето додрапа до краката му и се вкопчи в тях, гледайки недоверчиво към Лин.

Лин предпазливо опипа главата си на мястото, където я бе ударило момчето. Надигаше се солидна цицина, която почти изпълваше шепата й.

— Извинявай, мислех, че си от тях. Че се връщат отново.

— Преживели сте нападение?

Той кимна.

— Да, но само веднъж. Всъщност не беше и истинско нападение. Просто дойдоха в лагера и взеха храната ни.

Лин огледа тъй наречения лагер и въпреки че не каза нищо, забеляза как момчето настръхна.

— Нищо не можех да направя. Казаха, че ако им дам храната, няма да наранят Луси и Нева.

— Нева? — не сдържа учудването си Лин.

— Мама — чу се отговор откъм краката на момчето. Отегчено от разговора, малкото момиченце си рисуваше в калта. — Мама е болна — повтори то, когато Лин го погледна. — Илай каза, че не може да ходя при нея.

— Илай сигурно е прав. А тези мъже… кога се случи това?

Той сви рамене.

— Нева още не беше в палатката… Значи може би преди три седмици.

— И какво ядете оттогава?

— Каквото намерим. Не е много. Един ден хванах риба с ръце. Намерихме малко плодове, а Луси лови скакалци… — Гласът му секна и по лицето му се застичаха неочаквани сълзи, но той беше преминал границите на смущението. — Казах й, че те ще ободрят мама, но…

Раменете му се разтърсиха в ридание и коленете му се огънаха. Той прегърна момиченцето, сякаш да го предпази, но после вдигна очи и решително каза:

— Трябва да я вземеш.

Луси се тътреше до Лин и крачетата й току се заплитаха във високите треви, но категорично отказваше да приеме помощ, твърдейки, че не може да хване за ръка убийцата на Ча-ча. По-рано, докато момиченцето се сбогуваше с майка си, Лин бързо набоде мъртвото животно на пръчка и го скри зад едно дърво. Илай пребледня, като видя шиша, пронизал врата на Ча-ча, но се съгласи, че ще трябва да я изяде.

Когато наближиха къщата, Лин помаха с ръка. Не искаше Стебс да я вземе за някой друг. След миг забеляза движение на покрива и тъмната му фигура се спусна тромаво по антената. Лин погледна момиченцето, което вървеше до нея. Макар и слабичко, то продължаваше да ходи в крак с нея, обзето от мрачна решителност.

Когато Илай настоя Лин да отведе детето със себе си, тя дълго спори, кара се, умолява го и накрая го замеря с камъни. Той обаче я дръпна настрани и я увери, че може да върне Луси, щом майка й се оправи, въпреки че беглият му поглед показваше колко нищожни са шансовете за това. Илай не беше подготвен да оцелява, а още по-малко — да се грижи за болни.

Стебс се приближи с преметната на рамо пушка през шумолящата трева. Дори да беше изненадан от присъствието на Луси, с нищо не го показа.

— Здрасти, мъниче — каза той и приклекна на едно коляно, за да си говори с нея, колкото и трудно да му беше да стои в тази поза заради изкривения крак. — Как ли ще те поделим?

Този човек явно притежаваше някакъв животински магнетизъм, който подейства и на Луси. Тя се втурна напред и се хвърли в ръцете му, заровила лице в старото му яке, сякаш го познаваше открай време. После се отдръпна назад и посочи с пръст Лин.

— Тя е лошо момиче. Уби Ча-ча.

Стебс смръщи объркано чело.

— Кого е застреляла пък сега?

— Нямаше какво да взема — потрети Лин, докато вечеряха, сгушени до печката.

— Вече ми каза — отвърна Стебс и лапна една вилица фасул.

— Просто не искам да си помислиш… нали се сещаш.

— Че си скрила всичко в гората, за да не делим?

— Да, точно — каза Лин с пламнали страни, забола поглед в чинията си. — Не бих направила такова нещо.

Стебс кимна и насочи вниманието си към Луси, която ядеше от два буркана едновременно.

— Спри я. Не умираше от глад, но беше на ръба. Ако се натъпче твърде много, ще се гътне.

— Знам — рече Лин и набоде с ненужна злост една шушулка.

— А другите на реката? Каза, че били момче и жена?

— Да, той се казва Илай, а жената… забравих. Беше нещо странно.

— Нева — обади се момиченцето. — Мама се казва Нева. Не е странно, а е хубаво.

Стебс и Лин се спогледаха. Продължиха да се хранят мълчаливо и дълго време в сутерена се чуваше само потракването на вилиците в стените на бурканите. Огънят в малката печка пращеше приятно и Луси започна да задрямва. Главата й клюмна на една страна и се подпря на рамото на Стебс.

— Отнесе се — каза той и внимателно взе вилицата от ръката й. — Нямаше как да издържи още дълго.

— Знам — изсумтя Лин, като се престори, че търси последните остатъци от фасул в буркана си.

— Добре направи, че я доведе.

— Какво друго ми оставаше?

Лицето на Стебс доби сериозно изражение, когато погледна мъничката главица, сгушена в рамото му.

— Винаги имаш избор.

— Майката няма да изкара много.

— Според теб какво й има?

— Не знам. Момчето не пускаше малката да припари до навеса. И двамата пиеха направо от реката, така че няма да се учудя, ако е холера. Така и не успях да я видя… не че имах желание.

— Мама е болна — промърмори Луси. — Бебето не излиза.

Лин и Стебс се спогледаха.

— Бебето ли? — попита той. — Майка ти бременна ли е?

Луси сънено кимна.

— Илай не ме пуска да я видя. Казва, че бебето може да излезе и ще бъде гнусно.

— Добре казано. — Стебс нежно отмести главата й от рамото си. — Хайде, мъниче, да те слагаме в леглото.

— Истинско легло ли? — не повярва тя, когато мъжът вдигна малкото й телце на ръце. — С възглавница и одеяло?

— С възглавница и одеяло — обеща той и я положи в леглото на Лин. Тя се сви на кълбо под завивките. Лин едва сдържа гримасата си при вида на мръсната й глава върху чистата възглавница.

— Дали има въшки?

— Не се и съмнявам. И въшки, и бълхи. — Стебс й даде знак да се качат горе. — Сутринта извари чаршафите. И я изкъпи.

Двамата излязоха под ярките звезди в студената нощ навън. Въздухът беше толкова мразовит, а небето — толкова ясно, че се виждаха контурите на последните листа, вкопчени в кленовете. Между клоните висяха няколко по-масивни силуета.

— Еленското? — посочи тя с брадичка.

Стебс кимна.

— Остави го там около месец. Като дойде време да го свалим, ще дойда да ти помогна и да си взема своето. Там нищо няма да го закача, най-много една-две катерички. Доколкото разбирам, не храниш сантименти към тях.

— Не знаех, че е питомецът й! — сопна се Лин.

Стебс въздъхна и погледна небето.

— Майка ти те е научила на много неща, но не е можела да ти предаде онова, което тя самата не умееше… Като например да разбираш от шега.

— Ще се смея, когато има нещо смешно — възрази Лин и се отпусна на земята. — В момента не виждам такова. Пак ще ми трябват провизии за две гърла.

— Ще помагам. Пък и съм ти длъжник за вечерята.

— Не. Аз сама реших да я доведа, а сделката ни беше да си поделим, каквото донеса от лагера, в замяна на транжирането. Ти свърши твоята работа, а аз донесох само още ангажименти.

— Може и така да е. Но сделката наистина беше да си поделим каквото донесеш. Ще ти помогна с момичето.

В кратката тишина Лин усети в гърдите си странно чувство. Още нещо, на което майка й не я беше научила: благодарност.

— А сега — каза Стебс — какво ще правим с момчето и майката?

— Аз вече си имам достатъчно работа — отвърна Лин. — Че и повече.

Стебс приседна до нея с непохватно, но миловидно движение.

— Сигурно е така, но ако си стъпят на краката, момичето вече няма да бъде твоя грижа.

Лин поклати глава.

— Те са пътници. Момчето изглеждаше по-зле и от момиченцето. Предполагам, че е давал повечето храна на малката и на жената.

— Която яде за двама — напомни й Стебс.

— Както казах, пътници са.

Отново настъпи тишина, този път пропита от усещането за предстоящия спор.

— Няма да ги оставя да умрат — каза Стебс.

— Миналата седмица нямаше нищо против.

— Сега е различно. Това момиченце си има семейство и ние можем да направим така, че да не остане сираче. Ти не би ли искала някой да рискува, ако можеше да върне майка ти?

Последва дълго мълчание. Лин ровеше с пръсти студената пръст в краката си и гледаше Стебс с крайчеца на окото си. Той не помръдваше, но тя усещаше стоманеносиния му поглед върху себе си.

— Домъкнали са се тук неподготвени. Сами са предизвикали съдбата си. А единственият човек, който е виновен за случилото се с майка ми, съм аз.

Лин се изправи и изтръска пръстта от ръцете си. После му подаде ръка. Стебс я хвана и тя грубо го издърпа, докато той стъпи на куция си крак. Подпря се на нея и момичето го стисна със свободната си ръка за мишницата.

— Ще им помогнем. Но не искам повече да споменаваш майка ми, ако не те попитам.

Стебс кимна и тя го пусна. Той се отдалечи, куцукайки си, докато разтриваше мястото, на което го бе стиснала с желязната си ръка.

— Така е правилно. Също както беше правилно да вземеш Луси.

— Ще дойда с теб утре вечер, след като заспи — продължи Лин, все едно не беше казал нищо. — Момчето поне ме познава. Ако отидеш сам, най-много да те фрасне с камък по главата. Не ти се ще да пробваш.

— До утре тогава — съгласи се Стебс и силуетът му се стопи в мрака. — Струва ми се, че има опасност да станем приятели — чу се гласът му в далечината.

Когато Лин слезе отново долу, детето спеше дълбоко. Сърце не й даваше да го събуди. Стебс го беше сложил в нейното легло, така че тя се пъхна под одеялото на майка си. Завивката още пазеше миризмата й, а дюшекът — формата на тялото й. Лин се намести в нея, загледана в спящото момиченце.

9

Луси спа цялата сутрин, а Лин използва момента да потвърди подозренията си, че има въшки. И бълхи. Въздъхна дълбоко и мислено пресметна какво трябва да се свърши. Можеше да я изкъпе с вода от езерото. Щеше да я стопли на печката и да я качи в банята. После откачи един от казаните за варене на буркани от куката на тавана. Щеше да трябва бая огън и много време, за да кипне достатъчно вода за чаршафите.

Тя се отправи към езерото под розовеещото небе. Беше втъкнала пистолет в колана си, но се радваше, че нищо — и никой — не скита в тревата. Безводната есен беше пресушила всичко и с всяко движение човек предизвикваше пукот и пращене, с които мигом известяваше за присъствието си. Видът на каменистия бряг не подобри настроението й. Новата линия от лъскави натрошени миди и дребни камъчета показваше колко е спаднала водата. Бялата дръжка на кофата блестеше съвсем близо до повърхността.

Лин се заигра с идеята да се наведе и да я сграбчи, за да пропъди завинаги скритата заплаха от близостта й. Но без нея беше изгубена. Всички езера си имат дъно; можеше само да се надява нейното да е още далеч надолу. Дори майка й да бе знаела дълбочината на езерото, никога не й бе казала. Дръжката на кофата беше единственият ориентир, който познаваше.

Обувката й затъна в прясната тиня по края на езерото, докато се мъчеше да се изкатери обратно по брега. Отлепи се звучно от калта и Лин политна напред, изливайки половината ледена вода върху крака си. „Кучи син!“, изкрещя тя единствената лоша дума, която бе чувала от майка си, и ядно ритна кофата, с което само разля още повече вода по себе си.

Мокра и нещастна, Лин напълни още две кофи и ги замъкна до къщата. Сутеренът я посрещна топъл и приветлив след мразовития есенен въздух навън. Тя отлепи мокрите дрехи от тялото си и ги накачи по гредите да съхнат, после облече сухи и напълни казана с вода. Зареди печката с дърва и погледна колко са останали. Малко. Почти никакви. Трябваше да внесе още преди мръкване, ако искаше да измие момичето, да изпере чаршафите и да останат достатъчно, за да се греят през нощта.

Хрумна й да събуди Луси и да я накара да помогне, но като видя малката ръчица, провесена от леглото, се спря. Беше тънка като съчка за разпалка. Накараше ли я да носи тежко, можеше да се скърши. Сети се, че ако започне да хвърля дърва през прозореца, ще я събуди, и реши да й даде още малко време да поспи.

Беше достатъчно студено, за да сложи ръкавици, които да пазят пръстите й от ледения метал на антената, докато се качва към покрива. На юг не се виждаше нищо. Лин отпусна бинокъла на гърдите си. Напоследък не бе чувала изстрели; мъжете не ловуваха, въпреки че преди три седмици отчаянието ги бе накарало да откраднат няколко консерви от едно малко момиченце и бременната му майка.

Нищо не се виждаше и откъм лагера на Речниците. Те отново бяха станали приятно безлични. Лин предпочиташе да не мисли за тях като за Илай и Нева. Особено когато не се виеше дим след толкова студена нощ.

Тя вдигна отново бинокъла и се огледа за Стебс, но не го откри. Ако беше отишъл за вода до мистичния си извор, можеше да го забележи на връщане. Мина половин час, но нищо не помръдваше. Лин разочаровано остави бинокъла на керемидите до себе си. Двайсетина минути по-късно в сърцето й пропълзя тревога. Ами ако беше зле? Дали не го бе дръпнала твърде грубо снощи? Може би беше наранила крака му?

В гората се мярна нещо червено и привлече вниманието й. Тя вдигна бинокъла на очите си. Стебс излезе от колибата си, като се прозяваше и протягаше. Потупа се няколко пъти по хълбоците и седна на големия пън до вратата си. Лин погледна слънцето. Беше почти десет часа.

— Мързелив задник — промърмори тя.

Долу се чу шумолене и се разскачаха смутени скакалци. Лин пусна бинокъла и грабна пушката, която висеше на рамото й. В следващия миг от тревата изскочи Луси, като размахваше отчаяно ръце срещу скачащите насекоми. В гърлото на Лин заседна буца.

— Ей! — извика тя. — Вече няма нужда да го правиш.

Луси вдигна поглед, но не я видя.

— Тук горе! На покрива.

Момиченцето закри очи срещу слънцето и й помаха.

— Какво да не правя?

— Да ядеш скакалци — обясни й Лин, докато слизаше по антената. — Тук имаме истинска храна.

Детето направи физиономия.

— Аз нямаше да ги ям. Кой яде скакалци?

— А… никой — измърмори Лин. Беше забравила, че момчето не й е признавало с какво я храни.

— Исках да наловя за теб — продължи Луси. — Илай казваше, че мама много им се радва и затова трябвало да хвана колкото мога повече. Помислих си, че и ти ще им се зарадваш.

— Ще се радвам, ако не изскачаш така от тревата. Не ме стряскай, когато държа пушка. Не искам да…

Тя млъкна; буцата беше станала твърде голяма.

— Какво не искаш?

— Не искам да те застрелям по грешка.

Заваля дъжд — дълго жадувана благодат. Преди години майка й се бе сетила да прокара водосток от покрива към банята. Нащърбеният край на ръждивата тръба беше запушен с парцал. Лин го издърпа и в кофата се изсипа ръждива вода, смесена с листа. Щом се избистри, тя я остави да тече във ваната, за да разреди горещата вода, която беше качила от сутерена.

— Какво е това? — сбърчи нос Луси, погнусена от миризмата на кофата.

— Някаква гнилоч — отвърна Лин и потопи ръка във ваната, за да провери температурата. — Ей сега водата ще бъде готова и ще запуша тръбата, за да не капе дъжд на главата ти.

Момиченцето сви безразлично рамене и продължи да чопли раничката на коляното си.

— Защо не пуснеш чешмата?

Лин въздъхна и подпря глава на ваната.

— Казах ти, нямаме течаща вода. Затова влача кофи от сутерена.

Най-обикновеният процес на кипване на водата беше предизвикал озадачение у Луси, която се бе покатерила на столче до печката, за да каже, когато се появят малките мехурчета на повърхността.

— Как да разбера, че ври?

Въпросът сащиса Лин.

— Не знам… просто ще заври.

Отговорът не задоволи детето и Лин й обясни за мехурчетата и парата.

— Никога ли не си кипвала вода?

— Не — отвърна Луси с отбранителен тон, — защо да го правя?

Този отговор, последван от сегашната молба да пусне чешмата, провокира любопитството на Лин.

— Ти откъде си всъщност? Какво правеше в гората?

— От Ентарго — отговори момиченцето, като пробва водата с пръсти.

Ръката на Лин спря във ваната.

— Ентарго — повтори тя. — Големият град?

— Да — потвърди Луси, без да забележи ефекта от думите си. — Цял живот съм живяла там… докато не се наложи да си тръгнем.

— Защо? Какво стана?

— Не знам, просто трябваше да заминем.

Лин не беше срещала много хора, но тази права линия на устните й бе добре позната. Разговорът по темата беше приключен.

Тя натъпка парцала обратно в тръбата, без да обръща внимание на пръските. После извади една кърпа и бял сапун от шкафа и ги подаде на момиченцето.

— Какво е това? — попита Луси.

— Сапун. Да се измиеш с него.

Момиченцето го погледна подозрително и го подуши.

— Мирише на чисто — каза рязко Лин. — С майка ми сами го правехме. Хич не е лесно, така че не го хаби излишно.

Луси стисна здраво сапуна.

— Къде е майка ти?

— Умря.

Момиченцето кимна и спря да задава въпроси. Колкото и да беше малка, разбираше, че тази тема също беше приключена.

Лин се покашля.

— Добре. Хубаво се измий. И косата също. — Тя й подаде едно шише със зелен гел. — Остави малко да подейства, преди да го изплакнеш.

Момиченцето видя снимката на куче на шишето, но преглътна възражението си и покорно го взе.

— Изхвърли дрехите в коридора — нареди й Лин. — Ще ги изгоря.

И понеже отговор не последва, тя затвори вратата след себе си.

— Чакай! — спря я тревожен вик.

— Какво има?

— Не мога да ги развържа — обясни момиченцето, като посочи връзките на обувките си.

Лин въздъхна и приклекна на пода до детето.

— Не е толкова трудно — каза тя. — Просто дръпваш свободния край. Майка ти не те ли е научила?

— Мога да развързвам обувките си — възрази надменно Луси. — Просто сега не става.

Лин дръпна връзките, без да задава повече въпроси. Изгнилите им краища останаха в ръцете й.

— Стой мирно — заръча й тя и отиде в кухнята за нож. Остатъкът от връзките лесно се поддаде на острието. Лин хвана обувката и понечи да я издърпа, но момичето изпищя, впило нокти в сапуна.

— Какво има?

Луси само поклати глава и прехапа устни. Лин изу маратонката от малкото й краче. Окървавеният, покрит с гной чорап даваше красноречив отговор на въпроса й.

— Детенце — каза тя, стиснала нос заради миризмата, — колко време си изкарала там?

Таванът събуди спомени, които Лин би предпочела да си стоят заровени. С майка й не го бяха използвали често — само за да приберат умалелите дрехи на Лин и да извадят кашона със следващия размер. Майка й се шегуваше, че отиват на пазар, и щом намереха верния кашон, караше Лин да пробва всичко. Беше нещо като игра — един от малкото случаи, когато майка й си почиваше и сядаше на стария стол в ъгъла, а Лин развълнувано мяташе дрехи наоколо. Дрехи. Дрехи и обувки.

Лин ровеше в старите сандъци, които майка й ползваше за съхранение, и се опитваше да отгатне подходящия размер. Луси със сигурност беше много по-дребничка от нея на пет годинки. Може би най-добре беше да вземе един размер по-малки дрехи. Отвори капака на съответния сандък и потърси нещо, което детето да облече, след като излезе от ваната.

— Нещо топло, нещо топло — мърмореше си тя, докато подмяташе дрехите.

Дъждът продължаваше да вали и да тропа ритмично по покрива. През малкия кръгъл прозорец се процеждаше оскъдна светлина. От купчината дрехи се изтърколи чифт обувки и падна на пода. Лин ги огледа, но после ги хвърли настрани. Краката на Луси на практика се бяха слели с обувките й; страните им отдавна се бяха прокъсали и пропуснали водата. Съдейки по състоянието на ходилата й, момиченцето не се беше оплакало и никой не се бе сетил да му каже да свали чорапите си и да ги изсуши.

Събра малка купчинка от топли дрехи — само два-три ката. Напомни си, че Луси не се е нанесла да живее тук и ще остане само докато… Докато какво? Погледът на момчето вчера ясно показваше, че майката на Луси няма да оцелее. Дали, щом се избавеше от ангажимента си, щеше да продължи по пътя си, или да остане да се грижи за малката? Лин не се бе замисляла повече, след като отстъпи пред умоляващите сиви очи на Илай, и отведе Луси. Изведнъж се ядоса на себе си, грабна два чифта топли чорапи от сандъка и тресна капака му.

На долния етаж кънтеше пронизителна песен, съпроводена от плискане на вода. Лин се поспря на прага; невъздържаните звуци на щастие бяха толкова непривични, че тя остави фалшивата непозната мелодия да изпълни ушите й като ромоленето на водата, стичаща се в бидоните. Един силен плисък, ясно говорещ за разхищение на вода, я накара все пак да открехне вратата на банята.

— Ей, време е да излизаш. Водата ще изстине, а само ми липсва да се разболееш. Освен това трябва да се погрижа за краката ти.

Настъпи дълго мълчание.

— Ще болят ли? Краката ми?

— Сигурно — отвърна Лин, като си спомни парчетата кожа, които се бяха отлепили заедно с чорапите.

— Мисля да остана още малко.

— Хайде — настоя Лин и влезе в банята. — Достатъчно дълго се кисна.

Крехкото телце на Луси се показа на повърхността на хладката вода. Ребрата й стърчаха толкова много, че водата течеше в браздите между тях. От краката й се бяха откъснали още парчета мъртва кожа и се влачеха от петите й. Лин я уви с кърпа, удивена от лекотата на телцето й. Сгушено в памучната си крепост, момиченцето се любуваше на новите дрешки, докато Лин пощеше косата му от мъртви въшки и гниди. В косата на Луси се беше зародила цяла цивилизация и почти целият следобед отиде в почистването й косъм по косъм.

Лин остави краката за последно, когато Луси вече се беше сгушила доволно в леглото в сутерена и похапваше царевица. Топлата вана, последвана от храна и запалено огнище, я унасяха в сън. Лин изчака малката да заспи, все така стиснала лъжицата в малките си пръстчета. Краката й бяха много зле. От отдавна спуканите мехури висяха парцали кожа, по-голямата част от лявата й пета беше покрита с гъбички, а ноктите й се бяха врязали навътре. Цяло чудо бе, че още можеше да ходи.

Първо падна мъртвата кожа. Крачетата на Лин потрепваха, но не усещаха болка. Содата за хляб, с която Лин поръси мехурите, предизвика леко похленчване, но и то бързо утихна. Ноктите обаче бяха истински проблем. Изрязването им щеше да бъде болезнено. Три от тях бяха възпалени от натиска, два бяха образували кисти, пълни с гной. Трябваше да изчака, докато дойде Стебс, за да я държи.

При оръжията имаше скрит малък запас от болкоуспокояващи, но Лин никога не се сещаше да ги използва. Някъде на възрастта на Луси беше получила ушна инфекция и тъпанчето й се беше спукало. Така се беше подуло, че от спукването се изля гной, кръв и малки парченца от самото тъпанче, но тя здраво стискаше зъби, защото знаеше, че само преди седмица майка й беше шинирала собствения си счупен глезен дори без ибупрофен.

При този спомен ръката й неволно се вдигна към ухото. Тогава майка й се беше ядосала. „Трябваше да ми кажеш — процеди тя, докато бършеше смрадливата гадост от лицето й, — щях да ти дам нещо."

Лин обаче беше полуглуха и почти не я чу. И двете пазеха болкоуспокоителните за по-трудни дни и по-страшни рани. Треската отмина, тъпанчето зарасна и лекарствата останаха непокътнати. Лин докосна един от инфектираните пръсти на Луси и детето простена в съня си. И то бе сторило същото: бе крило болката си, за да спести тревогите на близките си.

Лин зави малките бели крачета с одеялото и го подпъхна под петите й.

— Като му дойде времето, ще ти дам лекарство, мъниче — каза тихо тя. — Стигат ти толкова страдания.

10

Стебс дойде няколко часа по-късно, след залез-слънце. Луси се размърда в леглото от кънтенето на тромавите му стъпки в сутерена, но не отвори очи. Лин повдигна края на чаршафа, който съхнеше, закачен на гредите.

— Шшт — предупреди го тя и посочи малката издутина под одеялата. — Да не я събудиш.

— Извинявай — прошепна Стебс и й даде знак да го последва.

Лин взе пушката си и втъкна един пистолет в колана си. Навън гаснеше последната розовееща следа в небето. Стебс погледна нагоре към нея.

— Мислиш ли, че ще спи дълго?

— Не знам. Не съм имала много вземане-даване с деца.

Той изсумтя.

— Заспа веднага след банята — добави Лин. — А и не смятам да се бавим много-много при реката.

Завоалираният въпрос не получи отговор и тя погледна Стебс с крайчеца на окото си.

— Извинявай за снощи — промърмори тя накрая. — Увлякох се.

— Аз също — отвърна той.

Беше неин ред да изсумти. Двамата се загледаха за няколко минути в хоризонта на юг.

— Хубаво — рече тя накрая и преметна пушката си през рамо. — Да приключваме с тази работа.

Те тръгнаха към рекичката, като внимателно се вслушваха в нощните звуци около себе си. На пътеката имаше заспал енот. Като ги усети, той се изправи на задните си крака и се втренчи в тях, бърчейки нос, за да определи миризмата им.

— Пссст! — прогони го Стебс и енотът се отдалечи, несмутен от нашествието им. — Преди ги застрелвахме, ако се държат така. Означаваше, че са болни от гана.

— А този не е, така ли?

Стебс поклати глава.

— Съмнявам се. Просто не познава хората. Вече не се срещаме толкова често, както преди.

Двамата повървяха още няколко минути в мълчание.

— Почти стигнахме — каза Лин, като забеляза собствените си следи върху мокрия бряг. Очертанията им се виждаха, черни и кухи, дори в отмиращата светлина на сумрака. — Тук видях момиченцето.

— По-добре ти го повикай — предложи Стебс, — сигурно ще познае гласа ти.

— Не сме си говорили кой знае колко — отвърна Лин, — но вдигна ръце като фуния пред устата си. — Ехо, лагерът!

Отговори й само шумоленето на падащи листа и бързо припкане в храсталака наблизо.

— Опитай пак — каза Стебс.

Тя извика отново и този път дори подсвирна, но отговор не последва.

— Колко са зле? — попита Стебс.

Лин свъси тревожно вежди.

— Не чак толкова. Освен ако някой…

Пронизителен писък разкъса нощта. Двамата веднага се проснаха на земята и посегнаха към пистолетите в коланите си. Писъкът беше последван от дрезгав вик и вой от болка, преливащ в мъчителни хлипове.

— Жената — каза сериозно Стебс. — Ражда.

Лин стисна здраво пистолета, макар и да не знаеше с какво ще й помогне в тази ситуация.

— Какво ще правим?

Стебс се изправи тромаво на крака и изтръска сухите листа от бархетната си риза.

— Все нещо знам по въпроса — рече той. — Ако онова момче е толкова зелено, колкото казваш, съмнявам се, че ще помогне.

Лин продължаваше да лежи на земята и да се взира през листака, като че ли очакваше появата на враг.

— А аз какво да правя?

— Като начало стани — нареди й той и я дръпна да се изправи.

Когато се приближиха достатъчно, за да различат едва доловимите струйки дим от огъня, които се вдигаха към небето, Лин отново извика. Илай изскочи навън и се огледа във всички посоки.

— Момиче? Ти ли си?

Той вдигна един клон над главата си, в случай че не беше тя, но не успя да си придаде кой знае колко заплашителен вид. Оръжието му беше по-дебело от ръката.

— Боже, колко е хилав — промърмори Стебс.

— Идвам с един приятел — извика Лин, като едва доловимо се поколеба, преди да опише Стебс с тази дума.

Двамата прегазиха реката, за да стигнат до Илай. Момчето свали клона и се взря в мрака.

— Здравей, синко. Казвам се Стебс.

Младежът стисна протегнатата му ръка.

— Илай — каза кратко той.

— Това е Лин. Съмнявам се, че се е представила по име, когато сте се запознали.

Лин кимна на Илай от другата страна на огъня.

— Как е Луси?

— Много е добре. Майка й ли пищи така?

Илай кимна и посочи към подслона, но не каза нищо.

— Опитва се да стане отново майка ли? — попита внимателно Стебс.

— Цял ден е така. Не знам какво да правя. Бебето не излиза, а Нева е изтощена.

Откакто бяха дошли, в подслона бе настъпила предпазлива тишина. Веднъж Лин беше дебнала рис в гората. Майка й я беше изпратила за пуйка, но непознатата окраска привлече вниманието й и тя прие предизвикателството. Рисовете не се срещаха често и Лин разбра, че не са в нейната категория, когато излезе на една поляна, където трябваше да бъде животното, но от него нямаше и следа. Същото чувство изпитваше и сега: струваше й се, че я наблюдават неприятелски очи, прикачени на тяло, което бе готово всеки миг да я нападне.

— Не искаме да ви безпокоим — каза тя силно с надеждата гласът й да стигне до онези наострени уши. — Само да ви кажем, че Луси е добре.

Лицето на Илай посърна.

— Нали няма да си тръгнете?

— Задръж малко — Стебс се обърна към Лин. — Ако се нуждаят от помощта ни, трябва да им я дадем. — Очите на Лин се насочиха неспокойно към подслона, сътворен от Илай, но устата й остана затворена. — Първо, защо сте тук? Има достатъчно празни къщи, в които можете да се настаните, за да роди.

— Нева не иска. Наслушала се е на много истории как хората почерняват без вода, телата им се съсухрят и бавно умират.

— Случва се.

— Не ще да се отдели от водата. Вдигнах само временен подслон, но тя не иска да помръдне оттук.

— Не е толкова зле — успокои го Стебс, — въпреки че сигурно тече ужасно.

— Да, не е устойчив на дъждовете — призна Илай.

— Предполагам, че не задържа и топлина.

На светлината на огъня Лин забеляза руменината, която пропълзя по острите скули на Илай.

— Не, никак даже.

— Значи живееш с бременна жена и дете под наръч сухи клони до реката, въпреки че идва зима?

— Не знаех какво друго да направя — отвърна сподавено Илай, едва изричайки думите от отчаяние.

— Например да не оставяш най-параноичния човек в групата да взема решения? — предложи Лин, но самата тя се изчерви, когато Илай впери гневния си поглед в нея.

Стебс се покашля.

— Водата се носи. Уреждаш истински подслон с отопление и носиш вода. Няма лошо човек да стои край реката през лятото и есента. Но през пролетта ще ви удави, въпреки че през лятото може съвсем да изчезне. А ако останете през зимата, някоя сутрин, преди да излезеш при скъпоценната си вода, ще откриеш, че си замръзнал до смърт.

Илай стисна зъби. Лин достатъчно дълго бе живяла с човек с характер, за да усети, че фитилът му е на свършване.

— Боя се, че предложението идва малко късно — процеди момчето, когато от подслона се разнесе нов мъчителен стон.

Жената се опитваше да го потисне. По приглушения звук си личеше, че не иска новодошлите да разберат за болката й. Стебс светна фенерчето си и се приближи до входа.

— Искам да ви помогна. Не съм лекар, но съм видял раждането на доста ярета и неведнъж съм им помагал.

Той направи крачка напред, но политна назад и падна по гръб в калта, последван от пронизителен писък, наситен със страх и болка:

— Разкарай се от мен, шибан извратеняк! Илай! Илай, къде си?

Лин помогна на Стебс да се изправи и се заслуша в гласа на момчето, което се опитваше да успокои жената вътре. Понечи да се приближи, но и тя получи буца студена кал в лицето.

— Аз се махам — каза тя, но Стебс я хвана за ръката.

— Тя ражда. Не знаеш какво е.

— И не искам да знам — отвърна Лин, като потри окаляната си брадичка, но все пак спря.

Илай излезе навън.

— Каза, че ти можеш да влезеш. — Той посочи Лин. — Но не и Стебс.

— Глупаво решение — каза момичето. — Аз не знам нищо. А той поне е виждал как става.

— При козите — напомни Илай.

— Пак е повече от мен — възрази тя, но все пак се наведе и влезе в заслона.

Жената лежеше под купчина дрехи и се гърчеше от болка. Като разбра, че Лин е вътре, съзнателно се опита да я овладее, но ръцете й се впиха в земята от двете й страни. Вече беше изкопала дупки, които стигаха до китките й.

— Няма нужда да се срамувате от болката — каза Лин.

Черните очи я изгледаха презрително.

— Болка не е точната дума — процеди жената, а съвършените й бели зъби отхапваха всяка сричка. В този момент получи нова контракция и тя стисна юмруци в земята. Жилите на врата й изпъкнаха, устните й се разтвориха в мъчителна гримаса. Лин нямаше какво да стори, освен да чака да отмине.

— Направи нещо! — изсъска жената. По лицето й се стичаше пот въпреки студа; черната й коса се беше оплела на топки от мятането.

— Не мога — отвърна спокойно Лин. — Аз не знам нищо. По-добре пуснете Стебс да влезе.

— Няма да дам да ме докосне.

Лин не разбираше тази незаслужена омраза, но тихо изчака следващата контракция да отмине.

— Губя си времето с вас — осведоми тя задъханата жена и се надигна да си върви. — Трябва да се прибирам.

— Чакай! Ще го пусна — изпъшка Нева, сякаш им оказваше благоволение. — Само да го махне от мен.

Лин излезе навън и подаде фенерчето на Стебс.

— Твой ред е.

Той влезе вътре. От подслона се чу приглушен разговор, който секваше при всяка болезнена контракция.

— Какво мислиш? — попита Илай, когато очите им неволно се срещнаха над трепкащия огън.

Тя седна, преди да отговори.

— Не знам. Само че е изтощена, а това не е хубаво, докато бебето още не е излязло.

Илай кимна. Двамата замълчаха. След малко отекна нов вик, този път по-силен и отчаян, и момчето потрепна. Лин гледаше безстрастно огъня, в който Стебс бе сложил сухо дърво.

— Така трябва — каза тя.

— Какво значи това? — сепна се Илай.

— Да използваш сухи дърва — обясни момичето, като посочи огнището. — Ти слагаш зелени, а те вдигат повече пушек, отколкото да греят.

— Добре.

Отново настъпи мълчание, но сега беше неловко, след като вече веднъж се бе опитала да го наруши.

— И одеялата ли ви взеха? Онези мъже?

— Да. — Гласът на Илай беше дрезгав от рядката употреба. — Да — повтори той вече по-ясно. — Одеялата и храната. Отидох да потърся нови в една къща, но всичко беше обрано. Повечето дрехи също липсваха, освен едни страшно големи. Взех ги за завивки за Нева и Луси.

— Лин, ела тук — извика Стебс.

Тя се приближи предпазливо до входа.

— Вземи това — каза той и й подаде един вързоп. — Зарови го.

Лин плахо пое мръсната риза, смутена от топлината, която лъхаше от нея, и погледна въпросително Стебс.

— Мъртвородено. — Той я прегърна през раменете и я приближи до себе си. — Отнеси го някъде и го погреби. Майката не е много добре.

— Ще оживее ли?

— Не е много добре тук. — Той посочи слепоочието си, после сърцето си. — И тук.

Лин взе вързопчето под мишница. Илай я последва надолу по реката, замаян и мълчалив. Тя нямаше представа как ще изкопаят гроб в замръзналата земя без лопата, но Стебс беше зает с майката. На едно място брегът се издигаше до височината на рамото, а горе се откриваше малка полянка, оградена от планински ясени. Тя се изкачи до нея.

— Това място се намира лесно, ако поиска да дойде — обясни Лин. Илай само кимна, стиснал здраво фенерчето. — Освен това брегът е достатъчно висок, за да не го отмие водата напролет.

Момчето не отговори. Лин положи вързопчето на земята, без да обръща внимание на влагата, която бе пропила в собствените й дрехи.

— Намери ми голяма, заострена пръчка.

Благодарен за възложената задача, Илай изчезна в мрака.

Лин изчака очите й да свикнат с лунната светлина и слезе отново на брега да потърси камъни. Двамата се срещнаха пак на полянката. Илай започна да удря земята с пръчката, отваряйки малки рани в пръстта. Щом успя да прокопае бразда, Лин се зае да я разшири с един плосък камък.

— Няма да можем да изровим дълбока дупка каза тя, — но ще го покрием с големи камъни, за да е на сигурно място.

— То?

— В смисъл?

— Момченце ли е?

— О! — Лин се замисли. — Всъщност не знам. Стебс не каза.

Илай се поколеба, после разви неподвижния вързоп. Лин отмести поглед, съсредоточена върху собствената си задача.

— Права беше — каза той след секунда. — Момченце е.

Тя изсумтя, не знаейки какво да каже. Илай отново уви телцето.

— Вече е изстинал.

Ръцете му се спряха за миг над малкото пашкулче, което доскоро бе пазило топлината на телцето, преди нощният вятър да я изтръгне от него.

— Брат ми винаги е искал да има син.

— Ще си има друг. Ела да ми помогнеш.

Час по-късно Илай положи племенника си в малкото гробче, което бяха успели да изкопаят, и двамата с Лин го затрупаха с камъни.

— Няма — каза момчето изневиделица.

— Какво няма?

— Брат ми. Да има друг син. Той умря.

— О! Съжалявам.

Двамата погледаха мълчаливо каменната могила.

— Май трябва да кажем молитва на Господ или нещо такова — продума Илай след малко.

— Какво на кого да кажем?

— Все едно. Просто ми се струва, че трябва да кажа нещо над гроба.

Лин стоеше до него в тъмнината и усещаше топлината от тялото му, която рязко контрастираше със студа наоколо.

— Може аз да кажа. Ако искаш.

Той кимна. Лин си пое студен въздух и заговори.

Знам вече и съм преценил,

че утре ще съм пак прахта,

каквато и до днес съм бил.

Според живота и смъртта[2].

Въпреки нощната тъма тя усети втренчения му поглед върху себе си.

— Това е Уилям Бътлър Йейтс — каза Илай. — Откъде, по дяволите, знаеш Йейтс?

— Мога да чета и имам книги — отвърна тя сухо.

Когато се върнаха в лагера, намериха Стебс да седи до огъня и да притопля супата, която беше донесъл.

— Тя е добре — обясни той на Илай. — Но трябва да й намериш свестен подслон. Тук ще сте мъртви до месец.

— Какво предлагаш? — отвърна младежът. — Няма да иска да си тръгне оттук, особено сега.

Образът на малкия самотен гроб под лунната светлина остана неизказан.

— Е, мястото не е толкова лошо. Имате си прясна вода, а брегът е достатъчно висок, за да не ви залее напролет. Вероятно не знаеш, но през лятото се случва потокът да пресъхне, така че може да се окажете на сухо. От друга страна, тук има доста дивеч, за да се изхранвате, когато се научиш да ловуваш, а вече знаеш и какви дърва да събирате.

Лин се почуди кой ще научи Илай да ловува. Тя категорично нямаше време, още повече сега с Луси. Отвори уста да го напомни, но като видя изтощеното, неразбиращо изражение на Илай, се спря.

— Приоритетът ви е подслонът — продължи Стебс, — поне засега. Тя няма да иска да се премести, а ти няма да я принудиш, значи трябва да направиш подслон тук. Ще нахвърляме нещо набързо за няколко дни, а после, ако още не се е вразумила, ще помислим за нещо по-трайно.

Лин се размърда неспокойно от множественото число и широкия жест на ръката му, който явно включваше и нея.

— Вече съм ви голям длъжник. — Илай погледна сериозно Лин от другата страна на огъня. — Това, което правите за мен… аз не мога, няма как да върна услугата.

— Не мисли за това сега — отвърна Стебс, ловко изпреварвайки реакцията на Лин. — Ще се разберем в крачка. Сега приоритетът ни е двамата с жена ти да оцелеете.

— Тя не ми е жена.

Нещо се скърши у Лин. Неспособността му да се погрижи за себе си и близките си трябваше да събуди презрение, но наместо това тя почувства желание да му помогне. А жената в подслона имаше толкова остър език, че Лин неволно си представи момчето накълцано на парчета в краката й. По някаква причина не й се искаше да го види така.

Стебс погледна Илай за момент.

— Твоя или не, тя е хубава жена и сега е твой дълг да я пазиш.

— Това ми е работата, откакто брат ми, Брадли, почина.

— Бебето негово ли беше?

— Да, това беше синът му. Нева е съпругата му. Той загина, докато напускахме Ентарго. Един от войниците блъсна Нева. Тя обикновено се държи на краката си, но вече беше наедряла и изгуби равновесие заради корема. Брадли се спусна да й помогне и войникът го застреля. Каза, че брат ми щял да извади оръжие.

— Просто така? — не повярва Стебс.

— Просто така. Кръвта му изтече на площада пред очите на детето и жена му. Луси се беше сгушила в мен и плачеше някой да помогне на татко й, а Нева беше коленичила и държеше главата му до бебето. Събра се цяла тълпа и даже няколко души, за които знаех, че са лекари, но никой нищо не можеше да направи.

— Защо? — попита Лин.

— Такава е наредбата — обясни Илай, като се обърна към нея. — Всяка двойка има право само на едно дете, а те вече имаха Луси.

Стебс въздъхна и хвърли една пръчка в огъня.

— Мислех, че вече са вдигнали забраната. Значи още е така? Престъпваш ограничението и цялото семейство изхвърча от града?

— Не искат да хабят вода за нарушители. Понякога задържат по-големите деца, предимно момчетата, за да помагат в отбраната на града. Луси е момиче и това й помогна.

— Само че няма да й помогне тук — каза Стебс лаконично и го изгледа сериозно.

— Да, знам. Имахме късмет, че когато онези дойдоха за храната ни, Нева беше бременна, а Луси… нито една не им се стори подходяща.

Лин местеше поглед от единия към другия, напълно объркана.

— Да, само че жената вече не е бременна — напомни му Стебс. — И както казах, сега ти отговаряш за нея.

— Като гледам, красотата не намалява шансовете за оцеляване. — Илай стрелна Лин с очи, но тя все още се опитваше да разбере предишните реплики.

— Красотата в комбинация с точен мерник — усмихна се многозначително Стебс.

Думата „мерник“ накара Лин да скочи на крака.

— Трябва да се прибирам. Много се заседях.

— Напълно си права — отвърна Стебс и се помъчи да се изправи. — Ще ви покрием, синко. Няма смисъл да умирате тук, ако има как да ви помогнем.

Лин вървеше до Стебс и хапеше устни. Последните му думи към Илай целяха да успокоят момчето, но също така да й покажат неговата позиция по този въпрос. Тя не пожела да предложи помощта си, а той обеща дори повече, без да я пита. Не че искаше Илай и Нева да умрат от студ, но и не възразяваше сами да открият основните правила на оцеляването.

Стебс като че ли усещаше настроението й и си траеше. Високата трева, покрита с ранна утринна роса, мокреше панталоните им и двамата зъзнеха.

Когато небето на хоризонта започна да сивее, Лин изключи фенера, за да пести батериите. По средата на пътя до нейната къща Стебс се препъна и падна тежко на земята.

Лин му помогна да се изправи и той изпробва здравия си крак, но потръпна от болка.

— Ако искаш, продължавай без мен — каза той. — Знам, че бързаш да се върнеш при…

— Луси — довърши Лин, като го подхвана под ръка. — Така е.

Стебс се облегна на нея.

— Щях да кажа „при езерото“.

— Да, това също. — Тя направи крачка назад, за да му освободи повече място за движение, без да обръща внимание на учудения му поглед. — Ще се оправиш ли?

— Трябва само да го раздвижа.

Лин вече тичаше към дома си.

— Ще те проверя! — извика тя през рамо и хукна през тревата, внезапно изпълнена с тревога.

Беше на седем, когато една нощ майка й я остави сама, за да иде на лов. Беше прекалено малка, за да носи големите парчета месо. Майка й обеща, че ще се прибере на другия ден. Появи се привечер, теглейки подире си импровизирана шейна, натоварена с месо. Лин надяна смела физиономия и заяви, че всичко е наред. Не искаше да признае пред коравата си като скала майка, че тази нощ бе научила какво означава страх.

Сутеренът бе единственият дом, който познаваше, но дори той не й вдъхваше сигурност, когато се събудеше, без да чуе ритмичното дишане на майка си. Всяко тъмно кьоше криеше непознати звуци, всяко шумолене вещаеше неизвестна заплаха. Как ли щеше да се почувства Луси, за която всичко това бе ново и непознато, ако се събудеше в тъмното и откриеше, че е сама?

Лин открехна вратата на сутерена и притаи дъх, за да се ослуша. Чу тихото, ритмично дишане на Луси; детето спеше спокойно. Лин взе пушката си и се качи на покрива, за да провери какво става със Стебс.

Видя го да куца през полето с тояжка в ръка и я загриза чувство на вина. Трябваше да му помогне да се прибере в колибата си. Когато Стебс стигна до камъка, тя свали пушката. Той си почина за малко, а после продължи към дома си през полето, осеяно със скелетите и съхнещите жили на койотите.

Имаше време да дремне няколко часа. Промъкна се тихичко до леглото си, за да не събуди Луси, и легна с лице към стената. Кошмарите не бяха новост за нея, въпреки че будният живот й предлагаше достатъчно отвратителни образи и не беше честно да се промъкват и в сънищата й. Смъртта на майка й обаче се връщаше всяка нощ и се разиграваше с такива детайли, че можеше да преброи зъбите на Голямото копеле, впити в шията й.

Лин затвори очи, готова отново да види кръвта по тревата или малката самотна могила от камъни край реката. Вместо това обаче зад клепачите й изплува лицето на Илай, потрепващо на светлината на зле стъкнатия огън. Докато се унасяше в сън, тя се взираше в него така, както никога не би си позволила наяве.

Разбра какво е имала предвид майка й за мъртвото момче, чиито обувки беше взела. Белязан от дългото гладуване, Илай излъчваше младост, макар и да нямаше бузите на младежа, когото беше застреляла. Лин си представяше лицата и на двамата и се опитваше да разбере какво ги прави толкова различни. Накрая реши, че просто й е по-лесно да гледа Илай.

За първи път от смъртта на майка си насам Лин сънува друго лице, освен нейното.

Чувството на отговорност я събуди от дрямката и тя се зае с утринните си задачи. Липсата на сън в съчетание с непознатите емоции бяха размътили главата й и притъпили всяка мисъл в съзнанието й. Което беше добър начин да се затриеш. Празните кофи се блъскаха в коленете й, докато уморено се влачеше към езерото, твърдо решена да изтрие хлъзгавите чувства и да се фокусира върху действителността.

Лин познаваше чувството на вина отпреди — изпитвала го бе, когато не успееше да изпълни някоя проста задача, възложена от майка й, или пийнеше една глътка повече от пречистената вода. Смазващата тежест на ролята, която бе изиграла в смъртта на майка си, не я напускаше, като тъмен облак, който следваше мислите й през деня и тътнеше буреносно в кошмарите й през нощта.

А ето че започваха да я бодат и по-малки игли от вина. Пред очите й мина образът на Стебс, подпрян на камъка в полето, и тя се опита да се отърси от него. Честната сделка с обработка на еленското месо срещу претърсване на лагера на Речниците беше прераснала в каша, която й донесе повече работа, отколкото имаше преди. Но по някаква причина, вместо да се ядосва, че се е насадила на пачи яйца, тя се чувстваше виновна, че не му помогна и го остави да се прибира сам вкъщи.

Трябваше да му бъде ядосана, задето самоволно предложи помощ на Илай и Нева от името и на двамата, мислеше си горчиво тя, докато потапяше първата кофа в ледената вода. Стебс като че ли беше решил, че Речниците са тяхна отговорност, а Лин всъщност не беше сигурна, че и тя не мисли така. Оставени сами на себе си, те щяха да са мъртви още преди зимата. Двамата със Стебс имаха шанса да предотвратят тази участ.

Коремът й се сви от първите нотки на съмнение. Тъмните, свещени стени на хамбара я успокоиха и тя вдиша въздуха им — застоял и влажен, дъхтящ на разлято масло и призрака на бензин. Над всичко това усещаше уханието на водата; носът й долавяше миризмата на оцеляването. Знаеше какво би направила майка й: нищо. А до малкия гроб под ясените щяха да се появят още два големи.

Лин бързо изля втората кофа в резервоара, за да пропъди тази мисъл. После дълго стоя неподвижна, загледана във вълнистото си отражение във водата, чак докато повърхността й се успокои.

* * *

Луси се събуди и видя новата си закрилница да седи на отсрещното легло със скръстени ръце и зареян поглед. Протегна се лениво, наслаждавайки се на миризмата на чистата си коса и меките одеяла на гърба си. Топлината я унесе отново, но ръцете й напипаха нещо непознато: червено плюшено кученце, протрито от дългогодишни игри.

— Какво е това?

— Нищо особено. Намерих го на тавана и ти го донесох — отвърна Лин.

Луси погали меката червена козина и твърдата пластмаса на черното носле и очичките.

— Твое ли е било? Как се казва?

— Наричах го просто Куч.

— Куч — повтори Луси, като вдигна големите му уши и ги пусна върху лицето си. — Не те бива много с имената.

— Някога имах истинско куче. И на него му казвах Куч. Нямаше нищо против.

Луси подхвърли играчката във въздуха.

— Какво стана с него?

— Не искаш да чуеш — рече Лин, като ловко се пресегна и улови животинчето.

Момиченцето протегна ръце, размахвайки пръсти да хване подаръка си.

— Може ли да го кръстя Червения куч?

— Можеш да го кръстиш, както си искаш — отвърна Лин и пусна кученцето върху гърдите на детето. Луси го прегърна с всичка сила. — Вече е твой.

Тя се сгуши отново под завивките, стиснала новия си прекръстен любимец в ръце, и се унесе в сън, докато галеше с пръсти ухото му.

— Може ли да те питам нещо?

Луси се сепна.

— Аха?

— Аз хубава ли съм?

Детето кимна енергично със златните си къдрици.

— Много даже — измърмори то в отговор.

Настъпи тишина, нарушавана единствено от равномерното дишане на Луси.

— Ха — рече накрая Лин сама на себе си. — Кой да предположи?

11

Беше паднала убийствена слана. Утринната роса се бе превърнала в мъртвешка ледена кора, която бе принудила насекомите да замлъкнат. Режещият въздух разкъсваше дробовете на Лин и тя закопча ципа на гащеризона си до врата. До нея вярно крачеше неузнаваемата Луси, нахлупила голямата шапка до очите си и увила шал около носа си.

— Какво ще правим днес?

Гласът й беше заглушен от слоевете плат, с които я беше покрила Лин, преди да изкара нежната й кожа на студа навън.

— Трябва да внесем дърва вътре. Ако краката те заболят, може да поседнеш.

С течение на времето Луси се оказа по-скоро помощница, отколкото бреме. Лин бързо разбра, че безкрайната й енергия и любопитство могат да бъдат много полезни. Дребните задачи като събирането на разпалки и проверяването на запасите от пречистена вода скоро я отегчиха и Лин започна да й поверява повече работа. Крачетата й още се възстановяваха от врасналите нокти, но процесът вървеше по-леко, отколкото Лин беше очаквала.

Бе помолила Стебс да й помогне, защото очакваше плач, молби и въобще съпротива от страна на Луси. Идеята й да държи здраво детето, докато тя изреже ноктите, беше посрещната с повдигнати вежди и предложение първо да опитат по-ненасилствен подход. След търпеливото му внимателно формулирано обяснение Луси се остави благосклонно в ръцете му, като само в най-тежките моменти изкривяваше лице и заравяше глава в скута на Лин. Имаше сълзи, но без рев. След операцията Лин притъпи пулсиращата болка с малко аспирин, след като успя да се пребори с капачката. Не беше отварян от години.

Лин се чудеше дали да позволи на Луси да помогне за дървата. Само да изпуснеше някоя цепеница, щеше да си навлече непоносима болка. Луси обаче бе твърдо убедена, че скуката е по-лоша от разкървавен пръст, и сама се съгласи да сложи три чифта чорапи и едни стари ботуши на Лин. Ето че сега тя крачеше до нея към хамбара, изпълнена с любопитство.

— Добре — каза Лин, като отвори вратата. — Тук има една количка, с която може да обиколиш двора и да събереш съчки и други неща, които да използваме като подпалки, ако ни свършат въглищата.

Луси спря намясто и веждите й се сплетоха.

— Това не е нова работа. Ти каза, че имаш нова работа за мен.

— Сега свикни с количката.

Този вдъхновен проблясък бе осенил Лин предишната вечер, когато забеляза старата червена количка, подпряна в тъмното кьоше, докато събираше вода.

— Това е стара работа, само нова количка. Искам да ти помагам за дървата.

— Ти ми помагаш за дървата — настоя Лин, като дръпна количката от мястото й. — Подпалките са дърва.

Луси измърмори нещо под носа си, но нищо не се чу от шала, който покриваше устата й. Тя хвана количката за дръжката и я затътри намусено през вратата. Колелата скърцаха недоволно. Лин я предупреди да не излиза от двора и се отправи към купчините с дърва от източната страна на къщата.

Щяха някак си да изкарат зимата. Сутеренът задържаше добре топлината, особено след като свали вълненото одеяло към килера. Но нямаше да останат кой знае колко дърва, на които да разчитат другата есен, така че със сигурност трябваше да насече през лятото. Не знаеше само как ще излиза от къщата, за да го прави. Не можеше да оставя езерото без надзор. Вероятно щеше да се наложи отново да си разменят услуги със Стебс. Колкото и да не й се нравеше мисълта да се среща с него и да го моли за помощ, чувството на срам, което обикновено изпитваше в такива ситуации, малко беше поутихнало.

Самодостатъчността беше мантрата на майка й. Нищо не беше по-важно от тях самите и тяхната собственост. Да прибере Луси у дома, противоречеше на всичко, на което Лин беше научена, но да я остави да умре край реката, противоречеше на нещо, което тя просто знаеше и нямаше нужда никой да я учи на него. Сподели мислите си със Стебс, когато приключиха с крачетата на Луси, и той й каза, че това е съвестта й, която я навежда на правилното решение.

Съвестта беше нещо ново за Лин, но тя започваше да се съмнява в нея, като гледаше начупеното дете, което хвърляше съчки в ръждивата червена количка. Луси трябваше да си върви. Илай и Нева вече имаха подслон. Няколко дни по-рано Луси беше дотичала долу при езерото, награбила наръч пръчки, които заплашваха да извадят очите й, ако паднеше.

— Лин, по пътя се задава камионче!

Безумните й думи накараха Лин да скочи на крака и да грабне пистолета си в ръка. Двете заедно хукнаха към покрива, а когато Луси се стъписа на шест метра височина, Лин нетърпеливо я потупа по гърба. Звукът от двигателя се чуваше ясно в студената утрин и Лин се упрекваше, че не го е забелязала по-рано. Мислите й бяха заети от дръжката на кофата, която трябваше вече да е потънала дълбоко под повърхността на водата, а стоеше на сантиметри от нея.

Шумът от мотора се усили и Лин видя, че Луси е била права. По пътя приближаваше пикап, а Стебс седеше на волана. Когато я подмина, мерна в багажника му моторен трион и суров дървен материал. Той весело й помаха и вдигна престорено ръце, че се предава пред оръжието й. Луси подскачаше и възторжено махаше с ръка.

— Какво прави? — попита тя.

— Май ще строи къща на майка ти.

Луси се изправи на пръсти, за да проследи с очи Стебс, докато се отдалечаваше по пътя.

— Той е същински магьосник, нали?

— Прилича — усмихна се насила Лин.

Нищо не можеше да убеди Лин да посети новия подслон до реката. „Сигурна съм, че е страхотен", каза тя на Стебс, докато вечеряха заедно в сутерена. Той беше донесъл фасул и беше предложил на Лин да й помогне да нарежат еленското месо. Стори й се невъзпитано да го отпрати, без да му предложи топла вечеря. Месото беше замръзнало, но успяха да отрежат няколко парчета, които да приготвят с боба на печката. Луси седеше на леглото си и обираше с пръст последните остатъци от буркана с фасул.

Стебс я погледа за малко, после продължи.

— Повече от страхотен е. Мъничък, защото трябваше да го сглобим набързо, но Илай даде добра идея. Направихме повдигната ниша, в която да спят, за да не се налага да прибират завивките всяка сутрин. Не стана лесно, но беше разумно решение, защото мястото бездруго е тясно.

Лин гледаше навъсено чинията си. От мисълта как Нева и Илай спят сгушени на тавана я свиваше под лъжичката, но не от глад.

— Този Илай е работяга. Дай му малко храна и веднага ще я преобразува в мускули. Казвам ти, Лин, няма да го познаеш, като го видиш.

Тя изсумтя и се втренчи в храната си.

— Извадих късмет и намерих една стара печка на бунището. Не е особено красива, но е достатъчно малка.

Той отхапа парче еленско и го задъвка. Лин беше признателна за кратката тишина.

Стебс преглътна.

— Изрязахме дупка в тавана, сложихме тръба и всичко пасна идеално. Само че няма врата. Печката, не къщата. Предупредих ги да внимават за искри, докато не я оправя.

— Ти да я оправиш?

— Да, защо не? — Той отхапа ново парче месо, но продължи да говори с пълна уста. — Нямам друга работа. Ти никога не молиш за помощ.

— Не ми трябва.

— Виждам. — Стебс махна към добре заредения килер и пълния резервоар с чиста вода. — А когато малката госпожица се махне от главата ти, съвсем няма да съм ти нужен.

— Да се махне от главата ми?

— Ами да. — Той изтри устата си с ръкав. — Вече си има истинска къща, където е и майка й.

— Аха, майка й. Която веднъж не е попитала за нея.

Гневът й изненада и нея самата. Трябваше да положи усилия, за да сдържи думите и тона си.

— А ти откъде знаеш? Не им гостуваш често. Нева може да си е изплакала очите за дъщеричката си.

Лин го погледна студено над празните чинии.

— Хващам се на бас.

Стебс хвърли око на Луси, която беше заета да бие консервата с пръчка.

— Не, не плаче. Но и не го приема леко. Жените невинаги показват емоциите си. Тя е изгубила едно след друго дома си, мъжа си и бебето си. Ако начинът да се справи, е като стои до реката и мълчи, нейна си работа.

Лин присви очи.

— Ти я харесваш.

— Хубава е — защити се Стебс.

— И безполезна.

Двамата се гледаха сурово, без да кажат нищо. Мълчанието им продължи достатъчно, за да забележи Луси. Тя подритна консервата към мястото, на което двамата седяха по турски на земята.

— Просто мненията ни с младата дама се различават — отвърна Стебс и се надигна тромаво от пода. — Май е време да си вървя. Благодаря за вечерята.

— Ти я донесе — отвърна Лин намусено. Независимо от всичко, не можеше да допусне да й благодари за собствената си храна.

Стебс въздъхна и намигна на Луси.

— Все пак благодаря. А ако случайно ти дойде на акъла да се разходиш в онази посока, там има поне една особа, която според мен няма нищо против да те види.

— Не мога да оставя езерото — отвърна Лин, като пропусна намека за Илай, въпреки че бузите й поруменяха. Надяваше се в сутерена да е достатъчно сумрачно, за да не се забележи.

— Това е проблемът, така ли?

— Онзи път имах късмет. Но не мога да разчитам на това. — От онази нощ, в която двамата със Стебс отидоха да изродят бебето на Нева, бяха минали няколко дни, но още я преследваха кошмари какво можеше да се случи в нейно отсъствие. — Няма да посмея да го направя отново.

Стебс се замисли.

— Добре. А какво ще кажеш да ги поканя тук? Нещо като тържествено изпращане на мъничето, когато му дойде времето?

— Става. Когато му дойде времето.

Времето минаваше бавно. Дните ставаха по-къси и слънцето описваше дъгата си от единия хоризонт до другия толкова бързо, че Лин трудно успяваше да свърши работата си навън по светло. Луси с радост й помагаше и въпреки че вътре бяха натрупали достатъчно подпалки за две зими, Лин не я спираше. Добре знаеше, че следващият им враг ще бъде скуката. Студът щеше да ги затвори вътре, където часовете щяха да се нижат едва-едва.

Тя спря да събира вода. С всяка следваща кофа дръжката плуваше все по-близо до повърхността. Лин се успокояваше, че докато остава потопена, всичко е наред. За момента нямаше страшно: резервоарът с чиста вода в сутерена беше пълен, големите резервоари в хамбара — също, а благодарение на големия си обем нямаше опасност да замръзнат. Бъдещето беше това, което я плашеше: вероятността за безснежна зима, последвана от суха пролет. Липсата на сняг значеше липса на вода от топене.

Езерото не се захранваше от подпочвени води и разчиташе на дъждовете и стопените снегове. А дъжд не беше валял от седмици.

Лин затвори вратата на хамбара след себе си, попивайки за последно миризмите. В резервоара в сутерена имаше почти четири тона вода. Като се имаха предвид задачите й през деня, можеше и да не успее да отиде до хамбара за нова вода през следващия месец. Лин щракна двойния катинар на вратата, както правеше майка й всяка година преди неумолимото нашествие на зимата. Преряза я отчаян спазъм от мъка. Много по-лесно беше, когато имаше кой да й казва какво да прави, как да оцелява. Сега беше сама, натоварена с отговорности, които не беше търсила.

Луси реагираше добре на студа, увита в старите дрехи на Лин. Тя тичаше с часове във високата трева и се радваше на пращенето на сухите стъбла, които се скършваха под нозете й. Не след дълго в неподдържания двор се появи лабиринт от следи, които ясно си личаха от покрива. Луси си играеше часове наред с Червения куч; строеше му малки къщички от пръчки, които биваха разрушавани от въображаеми природни бедствия. Искаше да имитира наводнение, но Лин не й даде вода, така че се задоволи с торнадо и духа с всички сили, докато лицето й се зачерви.

Тъкмо събаряше третата къщичка тази седмица, когато нещо на изток се раздвижи и привлече вниманието на Лин.

— Луси! В къщата!

Момиченцето скочи на крака и хукна към дома, без да задава въпроси.

Лин се взираше през мерника, но не виждаше нищо. Дивите животни бяха започнали да се връщат в полето, където беше изпозастреляла койотите, но напоследък не беше мяркала диви кучета. Проследи пътя с очи, като се молеше високите треви да се разделят, за да го види по-добре. Следващият повей на вятъра ги разтвори достатъчно, за да зърне една неестествена синкава сянка, която се приближаваше към къщата.

Сърцето й примря, цевта на пушката подскочи. Непознати, които вървяха така открито по шосето, със сигурност бяха опасни. Майка й я беше научила, че хората, които не се крият, смятат, че другите трябва да се страхуват от тях, и е най-добре да бъдат застрелвани от разстояние. Пръстът й светкавично намери спусъка, но тя не го дръпна, а бавно изпусна въздуха от дробовете си. Мъжът се беше скрил зад храсталаците в канавката, но вятърът носеше странни звуци.

Подсвиркване.

— Може ли вече да изляза? — чу се плахото гласче на Луси под стряхата. Лин се стресна и изпусна пушката. Изпотената цев се удари в керемидите и тя инстинктивно запуши уши, но изстрел не последва.

— Влизай вътре, Луси! — изсъска тя и избърса ръцете си, за да хване по-добре пушката. — Луси — изръмжа тя по-силно, когато не чу задната врата да се отваря. — Вътре. Веднага.

Заповедта й бе посрещната с мълчание и ужасът й нарасна.

— Луси?

— Кой свирука така? — Тънкото й гласче звучеше любопитно, но уплашено. — Ти не правиш така.

Лин се надигна и бързо слезе по антената, стиснала пушката с лакът. Невъзможно бе да държи мъжа на мушка, докато Луси стоеше на открито и рискуваше да бъде забелязана всеки момент. Тя стисна момиченцето за ръката и го завлече вътре, докато Червения куч се влачеше от другата му ръка. Но когато стигнаха до площадката и Лин сви надясно, вместо да тръгне надолу по стълбите, протестите на Луси замряха и тя на свой ред стисна ръката й, стъписана от факта, че се качваха на горния етаж.

Лин я заведе в дневната, чиито прозорци гледаха към пътя само на три метра от тях. Тя тихичко открехна прозореца, колкото да мушне цевта. Луси приклекна до нея с разширени очи.

Свирукането се чуваше много по-силно. Мъжът бавно приближаваше, куцайки по боси крака по неравния чакъл, пъхнал ръце дълбоко в джобовете си, за да ги скрие от хладния вятър. Нищожните му мускули едва-едва изпъкваха под тънката настръхнала кожа. Въпреки всичко той не спираше да си подсвирква и на всяка провлачена стъпка издухваше въздуха между зъбите си, макар да личеше, че едва диша.

Лин си пое въздух, издиша част от него и се взря неподвижно в мерника. Изведнъж усети ръката на Луси върху своята. Топлината на малките пръстчета попиваше в кожата й.

— Изглежда самотен — каза малкото момиченце и Лин отново изпусна въздуха от гърдите си.

— Естествено, че е самотен — сопна се тя, като се отдръпна от мерника. — Нали е сам. Сега стой тихо и не ме докосвай една минута.

Луси я стисна още по-здраво за ръката.

— Нали няма да го застреляш?

— Аз… — Момиченцето я гледаше с големите си питащи сини очи, мушнало Червения куч на сигурно място под лакътя си. — Аз така правя, Луси — каза тя меко. — Така се грижа да оцелеем.

— Но той не ни заплашва — възрази Луси, сключила озадачено тъничките си вежди над малкото си носленце. — Нищо лошо не е направил.

— Не знаем това.

Долната устничка на Луси щръкна по начин, който Лин добре познаваше.

— Тогава го питай.

— Какво?

— Няма да ти позволя да го застреляш, докато не разбереш със сигурност, че е лош човек.

— Ти се шегуваш.

Луси скръсти ръце и властно повдигна едната си вежда — най-силното ехо от Нева, което Лин бе виждала досега у нея.

Свирукането беше спряло. Лин надникна през прозореца и видя, че непознатият стои точно пред къщата, загледан в купчината прясно нарязани дърва.

— Май знае, че сме тук. Ти стой вътре — каза тя, като на всяка сричка я почукваше по носа, за да подчертае важността на думите си.

Предната врата не беше отваряна от години и пантите изскърцаха, докато Лин я отваряше навътре. Сърцето й се беше качило в гърлото от страх. Верандата беше посипана с купчини гниещи листа. Лин ги заобиколи, без да сваля очи от лицето на мъжа. Той подскочи, като чу скърцането на вратата, но сега стоеше присвит на студа, вперил поглед в пушката й.

— Къде отиваш? — попита тя със свит корем; всеки мускул в тялото й се мъчеше да я спре, преди да е нарушила правилата на майка си.

Мъжът вдигна очи към лицето й и посочи с брадичка на запад.

— Някъде натам.

Лин облиза устни, за да прикрие раздразнението си.

— Питам защо натам. Мисля, че е ясно.

На устните на непознатия трепна усмивка и тя забеляза, че макар лицето му да беше покрито с фини бръчки като на Стебс, по косата му нямаше и следа от прошарено.

— Отивам натам, защото е обратната посока на тази, от която идвам. И бързам да се махна оттук.

Лин стисна още по-здраво пушката си и пристъпи напред.

— Къде са обувките ти?

— Взеха ми ги — отвърна той кратко и Лин забеляза как погледът му се стрелна над рамото й, привлечен от движението на Луси пред прозореца. — Сама ли си тук, момиче?

— Не. Живея с баща си.

— И той праща теб да проверяваш непознати мъже?

— Аз съм по-добра с пушката.

Той погледна ръцете й, които уверено държаха оръжието.

— Вярвам ти.

Двамата се спогледаха предпазливо; после духна вятър и той пъхна ръцете си още по-дълбоко в джобовете си и се обърна настрани, за да се скрие от порива.

— Кой ти взе обувките? Друг скитник ли?

— Аз не съм скитник. Поне не бях допреди няколко дни. Много добре си бях даже, като теб.

Погледът на Лин се спусна към кървящите рани на нозете му и калта, засъхнала между пръстите му.

— Какво стана?

— Всичко ми взеха през нощта. — Докато говореше, гледаше на изток, като че ли думите му можеха да стигнат до онези, които му бяха причинили това. — Нападнаха ме един камион мъже и ми взеха пушката, якето, обувките и всичко от къщата, което можеше да им влезе в работа, пък и разни неща, които не бях използвал бог знае откога. Натовариха всичко на камиона и ме оставиха да им дишам праха.

— Не можа ли да останеш и да се съвземеш?

Той поклати глава, забол поглед в земята.

— Остана ми само покривът над главата, а такива има много. Реших, че мога да си намеря нещо друго — може би къща, в която са останали нарязани дърва и някоя и друга консерва в шкафа.

— Не си мисли, че щом те питам за историята ти, имам желание да участвам в нея — отбеляза студено Лин.

Мъжът вдигна ръце.

— Нищо подобно не съм си помислил. Както виждаш, не съм в състояние да ти взема каквото и да било.

— Хубаво. — Лин отстъпи назад, без да сваля съвсем пушката. — Сега ще вляза вътре, а ти искам да седиш тук…

— Да стоя, искаш да кажеш.

На устните му отново трепна усмивка и Лин едва се сдържа да не се усмихне в отговор.

— Все тая — каза тя без сянка от сподавения хумор в гласа си. — Ей сега се връщам.

Тя влезе в къщата и затвори вратата след себе си.

— Луси — прошепна тя, — изтичай долу в сутерена и донеси обувките и якето на майка ми.

— Дето стоят до моето легло?

— Да, донеси ги. Бързо, аз ще го наблюдавам.

Луси хукна, видимо притеснена, че благоразположението на Лин може всеки миг да се изпари. Върна се задъхана, мъкнейки тъмносиньото подплатено яке на майката на Лин и обувките, които висяха на едната й ръка. Лин мълчаливо ги взе, без да обръща внимание на миризмата на майка й, която за миг се разнесе от тях. Когато отвори вратата, непознатият се беше присвил от студа; вените на ръцете му се бяха превърнали в плоски сини линии. Лин отиде до края на верандата и хвърли обувките и якето на вятъра. Дясната обувка се завъртя над лявата и падна в краката му.

— Майка ми не беше едра жена, но ти също не си висок. Може да ти станат — каза тя сподавено, стиснала зъби, за да задържи емоциите, които заплашваха да изригнат и да я пратят подир якето. То бе толкова тясно свързано с мисълта за майка й, че не можеше да си я представи без него.

Мъжът предпазливо се наведе, без да сваля поглед от Лин, като че ли очакваше да му погоди номер. Тя не помръдна, свалила пушката надолу, и той изсумтя признателно, когато от една от обувките се изтърколи чифт чорапи, сгънати на топка. Якето му теснееше в раменете, но ръкавите бяха достатъчно дълги. Той приседна, за да върже обувките си; докато гледаше как възрастният човек извършва сутрешния ритуал на Луси, въпреки че вкочанените му ръце не бяха уверени като нейните сръчни пръстчета, Лин изведнъж се почувства като негова закрилница. Тя се покашля.

— Стават ли?

Мъжът се изправи, за да изпробва обувките.

— Да, благодаря. — Очите му за първи път срещнаха нейните. — Може би спаси живота ми.

— Имам дългове за изплащане.

Той кимна, като че ли я разбра, и отново погледна на изток.

— Не знам дали си сама, момиче, но внимавай. Онези мъже ми взеха всичко, а от теб може и повече да вземат.

— Мога да се грижа за себе си. По-добре тръгвай.

— Късмет — пожела й той, вдигнал два пръста за поздрав, и продължи на запад. Обувките му се провлачваха по земята, докато се опитваше да свикне с тях.

Лин влезе вътре и приклекна до Луси пред прозореца. Момиченцето се гушна в извивката на тялото й. Тя го прегърна и топлината му запълзя нагоре по ръцете и в гърдите й, където сърцето й още тъгуваше по загубата на майка й. Луси извърна глава към прозореца и стъклото се изпоти от дъха й. Тя проследи с очи непознатия, докато не се скри от погледа й.

— Късмет, господине — каза тя, изпълнена с детска надежда.

12

Мрачният призрак на непознатия пътник следваше Лин дни наред. Ако наоколо наистина имаше хора, които грабеха и крадяха, нейната къща щеше да бъде примамлива цел. Образът му обаче беше избледнял в съзнанието на Луси, чиито препускащи щастливи мисли бързо заличаваха всеки намек за отчаяние в света. Дългите дежурства на Лин на покрива бяха безинтересни, а игрите с Червения куч бяха изгубили първоначалното си очарование.

— Лииииин… — Пронизителното й гласче се донесе с лекота до покрива в студения есенен въздух. — Скуууучно ми еееее…

Лин откъсна око от мерника.

— Почети си книжка или нещо такова.

— Не мога да чета сама, забрави ли? А и ти имаш само големи вмирисани книги с поезия. Без картинки.

— Имам и поредица от енциклопедии. В тях има картинки — възрази Лин, но в отговор чу само специфичен звук, напомнящ на пръцкане, и последван от кикот.

— Може ли да ида при Стебс?

— Не, няма да минаваш сама през полето.

— Тогава и ти ела с мен.

Лин въздъхна и остави пушката. Луси беше излязла толкова далеч на двора, че я виждаше от покрива. Тя се взря в негодуващото й личице.

— Казвала съм ти — не мога да оставя езерото, особено като знам какво каза онзи човек завчера. Наоколо бродят хора, които търсят и вземат.

Луси се зае да кърши сухите треви. След няколко минути въздъхна дълбоко и продължи, все едно разговорът не беше спирал.

— Но Стебс ми липсва. Мнооого отдавна не съм го виждала.

Преувеличаваше, но Лин се навъси. Беше прекарала по-голямата част от последните дни на покрива, откъдето наблюдаваше Луси, докато си играеше, гледаше дима, който се вдигаше от новия дом на Речниците, дебнеше за признаци на заплаха от юг. Не се беше оглеждала специално за Стебс, но и не беше забелязала движение около неговата барака. Замисли се дали червената му кърпа е станала нещо толкова обичайно, че е спряла да й обръща внимание, или наистина не я е мяркала от няколко дни насам.

Тя фокусира мерника върху малката колиба на Стебс в гората. Тя се виждаше по-лесно сега сред оголените дървета и опасаните от животните храсталаци. Нямаше дим. Лин остави пушката и грабна бинокъла, въпреки че й беше неудобно да шпионира дома му. Приближи фокуса и забеляза странно движение. Вятърът блъскаше отворената врата. Коремът й се сви. Стебс живееше далеч от пътя и не й беше хрумнало да му предаде предупреждението на непознатия мъж.

— Луси, обута ли си?

— Да.

Лин преметна пушката си на гръб.

— Отиваме на разходка.

Трудно се вървеше през полето. Луси се препъваше в замръзналите буци пръст и зяпаше избелелите скелети на койотите. Както можеше да се очаква, несекващото й любопитство раждаше порой от въпроси, но Лин не й каза нищо за купчините от кости. С едната си ръка държеше Луси, а с другата стискаше дръжката на пистолета, втъкнат в колана й. Не й се нравеше мисълта, че се отдалечава от езерото, но не можеше да си затвори очите за факта, че Стебс никога не би оставил вратата си отворена през зимата. Нещо не беше наред и новооткритата й съвест не й позволяваше да го подмине.

— Добре — каза тя на Луси, когато стигнаха до началото на гората. — Искам да ме чакаш тук, докато те повикам.

— Защо?

— Защото не знам какво е станало. Там може да има лоши хора или… или нещо, което не бива да виждаш.

В страха си малката ръчичка я стисна още по-силно.

— Лоши хора като ония, които са взели обувките на непознатия мъж?

— Точно такива.

— Не ме оставяй сама тук.

Лин измъкна ръката си от нейната въпреки чувството за вина, което я прободе при вида на разтрепераната устничка.

— Тук си в безопасност. Стой намясто. През цялото време ще ме виждаш и аз теб — също. Щом се уверя, че всичко е наред, може да дойдеш.

— Добре — отвърна Луси скептично, но все пак седна на земята.

Лин предпазливо се приближи към колибата на Стебс. Никога не беше идвала тук. Единствените къщи, където беше влизала, бяха онези, в които знаеше, че вече няма никого. Заслонът на Стебс представляваше пригодена барака, която беше устояла, след като старата тухлена къща до нея се бе срутила. Лин заобиколи купчината от тухли, стиснала оръжието в ръка.

Протегна крак, за да подпре вратата, и надникна вътре. Нямаше никого. В ъгъла стоеше малка печка — студена и празна. Над прозореца, който гледаше на изток, имаше малка полица с една чиния, една вилица, една лъжица и една чаша. Това беше всичко. Единственият лукс, с който разполагаше Стебс, беше истинското легло до западната стена. Беше малко, но имаше хубав матрак. До вратата бяха наредени три чифта обувки, всичките с протрита дясна подметка. Якето му висеше безжизнено на един пирон до вратата.

Но самият Стебс го нямаше.

Лин подаде глава навън и повика Луси, която веднага дотича през шубраците.

— Къде е той? Къде е магьосникът?

Лин седна на леглото, наслаждавайки се на удобния матрак въпреки тревогата, която изпълваше съзнанието й.

— Не знам — каза тя.

— Сигурно е отишъл да види мама и Илай.

— Сигурно — съгласи се Лин само за да я успокои. Подът беше посипан със сухи листа, довеяни от вятъра. Вратата бе стояла отворена поне няколко дни.

Луси се изправи на пръсти, за да види полицата над прозореца.

— А къде е храната му? Къде е водата му?

— За какво са ти?

— Ние държим храната и водата си така, че да можем да си вземаме от тях. А къде са неговите?

Лин скочи и я целуна по главата.

— Благодаря! Ти си гений!

Луси сбърчи носле.

— А?

Лин повдигна плетеното килимче до леглото и отдолу се показа старателно изрязан капак в пода, който се отвори безшумно на добре смазаните си панти. От мрака долу се чу немощен глас:

— Поласкан съм, че си дошла на гости.

Стълбата към подземния килер на Стебс се счупила под тежестта му, когато слязъл да си вземе вечеря два дни по-рано. Навехнал си глезена и не можел да ходи, но не бил в реална опасност. В малкия си бункер имал консерви, зеленчуци и даже походна тоалетна. Планът му бил да изчака, докато здравият му глезен се възстанови достатъчно, за да се измъкне навън, но пристигането на Лин и Луси беше добре дошло. Той подаде парчетата от счупената стълба на Лин, но тя ги изхвърли.

— В хамбара имам колкото щеш стълби — извика тя в тъмното мазе. — Ще отида да донеса една и лесно ще те измъкнем. Колко дълга трябва да е?

Стебс включи фенерчето, което бе взел със себе си, преди да падне, така че Лин сама да прецени.

— Три метра? — предположи тя.

— Трябва да стане.

— Сигурен ли си, че си добре?

— Да, просто паднах.

— Ей сега се връщам със стълбата! — увери го Лин.

Луси я дръпна за ръкава.

— Аз може ли да остана тук?

Лин се замисли. Нослето на момиченцето беше зачервено от мразовития въздух, устните й се бяха напукали.

— Да, защо не. — Погледът й се плъзна към студената печка. — Излез и събери съчки от гората, също като у дома. Когато се върна, ще запалим огън, за да стоплим къщата. Не се отдалечавай и не прави глупости като например да пееш.

Луси прие сериозно наставленията; Лин я чуваше как снове в мъртвите шубраци, но шумът беше едва доловим. Тя сподави внезапния прилив на гордост. „Да не би да е твоя“, напомни си тя на глас, докато вървеше през полето към дома.

Взе една от по-късите дървени стълби и като я сложи на раменете си, се отправи отново през полето. Чувстваше се притеснена и уязвима, преметнала ръце през стъпалата на стълбата. Ако я връхлетеше животно или друга заплаха, нямаше начин да освободи навреме ръцете си, за да се защити. Тя хвърли поглед назад към къщата и езерото. Беше ги оставила без надзор по-дълго, отколкото намираше за редно.

Когато приближи до къщата, повика Луси и момиченцето й отвори вратата. Двете заедно спуснаха стълбата в дупката и Стебс светна фенерчето, за да слязат при него. Луси настоя да се спусне с Лин, за да разгледа скривалището на Стебс. Той седеше на пръстения под, с един подгънат под тялото крак и един изпънат напред, подпрял стъпалото си върху кофа вода.

— Удобно изглежда — отбеляза Лин, като се изтупа от праха.

Стебс направи гримаса.

— Не е идеално, но поне отокът намалява.

— Хубаво местенце — продължи тя, докато оглеждаше помещението.

Виждаше само това, което фенерчето осветяваше, но дори в това малко пространство имаше консерви за две зими. Отнякъде се чу шумолене.

— Луси? Ти ли си там?

— Виж това! — отвърна познатото гласче, последвано от щракване на метал, звук от течаща вода и радостен вик.

— Луси! Спри!

Стебс вдигна помирително ръка.

— Няма проблем — каза той. — Завърти дръжката надолу, Луси.

Лин отново чу металното щракване и водата спря. Фенерчето на Стебс освети ъгъла, в който Луси стоеше смутена до една канелка. Лин грабна светлинната и се приближи към нея. Подложи шепа, за да улови последните капки, и я поднесе към устата си. Прясна вода. Студена и бистра.

— Как, по дяволите, извади този късмет? Да намериш кладенец?

Стебс замълча за секунда и Лин насочи фенерчето към него.

— Измагьосах го — каза той накрая.

— Глупости.

Гласът й прозвуча силно и уверено, но лъчът на фенерчето потрепери.

— Как така? — ахна Луси. — Той наистина ли е магьосник?

Лин и Стебс се спогледаха.

— Може и да е — каза Лин.

После качиха Стебс по стълбата и го сложиха на леглото, като подпряха крака му върху навитото на руло яке. Луси беше жадна, така че той й даде фенерчето и чашата си от полицата и й показа как да затвори капака в пода от долната страна, като придърпа и килимчето с помощта на връвчица. Двамата слушаха доволното й трополене под краката си и се гледаха мълчаливо.

— Винаги съм се чудила откъде вземаш вода — каза Лин накрая. — Никога не съм те виждала да носиш отнякъде.

— Не ми се е налагало. Тя си е тук, прясна и готова за пиене.

— Колко е дълбок кладенецът?

— Изкопах само четири-пет метра. Укрепих стените, преди да спусна тръбата, но общо-взето нищо сериозно.

— Някога пресъхва ли?

Стебс поклати глава.

— Не се е случвало. Но знаеш как са тези жили — дяволски непостоянни. За един човек е идеално. Същите източници обаче захранват и други места — като например реката. И двамата знаем колко ненадеждна е тя.

И все пак това беше чудесно. Водата винаги беше на една ръка разстояние и идваше от достатъчно дълбоко, за да не се налага да я пречиства от човешки замърсявания. Никой, който видеше схлупената му барака отстрани, не би помислил, че вътре има нещо, което си струва да вземе, камо ли, че отдолу се крие златна мина. А голямата къща на Лин, помощните постройки и езерото бяха постоянна мишена.

Капакът на пода се отвори и отдолу се показа главата на Луси. Лицето й беше мърляво, а косата — покрита с паяжини.

— Това е най-якото място на света!

— И абсолютно тайно, нали разбираш? — каза Лин. Луси кимна сериозно. — Ако лошите хора разберат за него, ще дойдат и ще му го вземат.

— Те са гадни.

— Много са гадни — потвърди Стебс. — Много важно е да не казваш на никого. Особено за водата.

— Имаш предвид, че си магьосник?

— Да, това е много голяма тайна — отвърна Стебс и Луси уплашено погледна към Лин.

— Той не е такъв магьосник, Луси — успокои я тя. — Просто умее да намира вода под земята.

— Под земята има вода?

— Да. Ела насам. — Стебс й даде знак да се приближи и й показа напуканата си ръка, в която ясно изпъкваха тъмносините му вени. — Виждаш ли вените ми? Под земята също има такива, само че са пълни не с кръв, а с вода. Пръстта е като кожата, която ги покрива. Аз обаче мога да намеря водата, без да я виждам, и да изкопая кладенец на вярното място.

— Как го правиш?

— Лин, ще ми отрежеш един чатал от хамамелиса отвън?

— Шегуваш се. Демонстрация ли ще правиш?

— Най-малкото, което мога да сторя, е да позабавлявам спасителките си.

Лин преглътна възражението си и излезе, за да отреже пръчка с джобното си ножче. Когато се върна, Луси беше струпала три купчини одеяла на пода до леглото, а Стебс беше приседнал на него. Тя му връчи чатала.

— Добре, сега затвори очи — нареди му Луси. — И без да надничаш!

Стебс се подчини и Луси пъхна чашата вода под средната купчина завивки.

— Готово! — каза тя и изтича при Лин, за да гледа.

Стебс се примъкна до ръба на леглото, хвана свободно в ръце двата раздвоени края на чатала и бавно поднесе другия край над одеялата, като започна от най-дясното. Щом стигна до средното, пръчката се завъртя в ръцете му и посочи надолу към водата, скрита под него.

— Познах ли? — попита той Луси, но по погледа му личеше, че добре знае отговора.

Момиченцето скочи на крака.

— Колко якоооо! — извика то и извади чашата изпод завивката. — Още ли може да се пие? — попита детето подозрително.

— Разбира се — засмя се Стебс.

— Как го правиш? Това магия ли е?

— Не, никак даже. Просто го умея. Понякога се предава по наследство, дядо ми също го можеше. Някои хора просто усещат водата.

— Луси, събери това — каза Лин, като посочи одеялата. После взе пръчката от Стебс, накара го да си легне и отново подпря крака му нависоко. — Глупаво беше. Тя бездруго беше превъзбудена, сега няма да спре да приказва за това.

— И на кого ще приказва? На теб? На Илай? На майка си? Нямам нищо против да знаят.

— Ами другите? Ако някой ни следи? Ако чуят какво говори на нас? Ако някой път се изтърве пред непознат?

— Исках само да я зарадвам. Достатъчно малко поводи за усмивка има.

— Не си струва! Знаеш ли какво ще стане, ако някой, който не трябва, разбере за това? Ще…

— Ей, вижте ме!

Двамата се обърнаха, сепнати от радостния вик на Луси, който отекна в тясната барачка. Тя държеше сръчно импровизираните багети и дългият край на пръчката уверено сочеше към купчина одеяла.

Лин скочи и дръпна завивките. Чашата с вода, скрита отдолу, се разля по пода. Двамата със Стебс се спогледаха.

— Мамка му — изруга той.

— Значи и аз съм магьосница? — попита Луси, докато вървяха през полето под светлината на изгрялата луна.

— Дръж си устата затворена! — Лин се обърна и размаха пръст пред лицето на Луси. — Помниш ли онзи човек на пътя и лошите хора, които му бяха взели обувките?

Луси погледна ядосаното й изражение и долната й устничка затрепери.

— Лошите хора?

— Да, лошите хора. Взели са му всичко ценно. Дървата, храната, оръжието, даже чорапите — всичко, което би могло да им бъде от полза. А това, което имаш ти, не може да ти бъде взето, но струва много повече от обувки. Ти можеш да намираш вода, Луси. Ако някой разбере, ще вземе…

— Направо мен — довърши момиченцето. — Защото все едно има вода вътре в мен, а не могат да я извадят.

— Точно така — каза меко Лин, опитвайки се да потисне страха, който пробождаше гърдите й. — Ще вземат теб. Или Стебс. Вие струвате повече от злато, но животът, който ще имате тогава, няма да струва и пукната пара. Хайде — продължи дрезгаво тя, като се огледа и намести пушката на гърба си. — Твърде много се забавихме. И спри да говориш.

Луси мълча по целия път до дома и Лин съжали, че е била толкова рязка. Тонът й беше продиктуван от страх, но нямаше как да й обясни, че я връхлиташе паника и посред бял ден, когато я повикаше, а отговорът на Луси се забавеше няколко секунди. А в тъмнината й се струваше, че полето е пълно с хищници, за които Луси бе не само най-лесната плячка, но и най-голямата слабост на Лин. Надяваше се момиченцето да усеща обичта в желязната хватка на пръстите й, които стискаха мъничката му китка.

Луси събра смелост отново да каже нещо чак когато се сгушиха в топлите си сигурни легла.

— Колко зле е глезенът му?

— Моля?

— Кракът на Стебс? Ще се оправи ли?

— Да, просто го беше навехнал лошо. Не можеше да излезе сам от бункера си, защото и другият му крак е куц.

— Ще се оправи ли? Достатъчно, за да дойде да ни види някой ден?

Лин неволно се усмихна в мрака; не беше единствената, която се чувстваше добре в присъствието на Стебс.

— Съмнявам се, че можем да го спрем.

Луси помълча за малко, но това беше тежко мълчание.

— Обзалагам се, че баба щеше да може да излекува крака му.

Лин се обърна в леглото и погледна към Луси. В тъмнината на сутерена едва се белееше бледата луна на личицето й.

— Баба ти ли?

— Тя е доктор в града. Каза, че щом успее да се измъкне, ще дойде да ни намери. Мислех си, че тя може да оправи крака на Стебс и да излекува мама.

— Баба ти е лекар?

— Да, тя е много важна в града. Има голям кабинет в болницата и прочее. Веднъж отидох там. Исках да видя бебетата, но те не я пускат в тази част на болницата.

— Значи не е бебешки доктор?

— Не, тя е доктор за болни хора.

— Хубаво би било да си имаме лекар наблизо.

— Тя каза, че ще дойде — повтори Луси, като че ли думите можеха да извикат баба й. — Каза, че щом успее да се измъкне, ще ни намери. Каза, че Нева е нейното малко момиченце и няма да я изостави, каквото ще да става.

— Как ще ви намери, Луси? Дори вие не сте знаели къде отивате.

Настъпи дълго мълчание. Когато Луси отново продума, гласчето й трепереше.

— Татко те видя на картата на водата.

— Какво? — Лин седна в леглото, обзета от тревога — Каква карта на водата? Как така ме е видял?

— Не бива да говоря за това. — Луси се сви на кълбо в леглото си. — То е по-голяма тайна даже от магьосничеството на Стебс.

— Не, Луси — възрази Лин, колкото можеше по-спокойно. — Мисля, че трябва да ми кажеш. Важно е.

— Знам, че е важно. Всички тайни са важни.

— За бога, момиченце, ти колко имаш?

— Много! — извика сподавено Луси и заплака. — Имам много тайни.

Лин стана от леглото, отиде при нея и гушна малката й главица в скута си, обзета от непреодолим, животински инстинкт да я предпази.

— Всичко е наред, мъниче. Няма нужда да ми казваш всичко. Искам само да знам за тази карта на водата.

— Ами… — Луси избърса сълзите си, чудейки се как да обясни. — Знаеш ли какво е компютър?

— Намирала съм стари компютри в някои от къщите, в които съм влизала, но никога не съм виждала работещ.

— В града всички работят, а в небето има едни неща, наречени сталактити. Те снимат наоколо и пращат снимките в компютрите, така че хората могат да разгледат всичко и да намерят вода.

— Като моето езеро — каза Лин и усети как я побиват студени тръпки.

— Да — потвърди Луси все още със сподавен от сълзи глас. — Те не позволяват на всички да виждат картите, даже и в града. Само най-специалните войници ги гледат. Онези, които управляват града, не искат хората сами да си намират вода.

— Защо?

— Защото тогава няма да си плащат за нея — обясни простичко детето. — Тате обаче каза, че даже и всички да знаят къде има вода, пак няма да излязат сами да я търсят заради разбойниците наоколо. Каза, че по-добре човек да си плаща, отколкото да го застрелят.

Лин потисна гнева си.

— А баща ти как е видял картите? И той ли е бил от тези войници?

— Да. По едно време двамата с мама бяха много притеснени, точно преди да й порасне коремът. Говореха си вечер, когато трябваше да съм заспала, но аз ги чувах през вратата. Татко започна да разглежда тайно картите на водата, за да намери място да избягаме. После се прибираше и ги начертаваше, колкото можеше по-точно, а чичо Илай гледаше. Запомняха ги и ги изгаряха.

— Каза, че баща ти ме е видял?

Луси замълча. Лин стана и отвори вратата на печката, за да хвърли малко дърва върху червените въглени. Мокрото личице на Луси блестеше на светлината на пламъците.

— Трябваше да вземем твоята къща.

— Моля?

— Татко каза, че е хубаво място.

— Хубаво е — отвърна сухо Лин. — Освен това е мое.

— Той не знаеше, че ти си тук. — Лицето на Луси се изкриви от плач. — Татко не знаеше, че тук има хора.

— Добре, добре, съжалявам. — Лин се върна в леглото при нея и отново гушна главичката й. — А защо не го направихте?

— Хванаха ни. Убиха татко и изгониха трима ни с мама и Илай. Чичо Илай помнеше картата, но когато видя, че в къщата живее някой, каза, че е твърде слаб, за да я превземе със сала…

— Със сила.

— Да, със сила. А мама просто седна и каза, че не може повече.

Лин я погали по косата и се замисли.

— Баба ти виждала ли е картите, които са запомнили баща ти и Илай?

— Да, тя също ги запомни.

— Значи може да ни намери.

— Мислиш ли?

— Не се надявай твърде много, но е възможно.

Очите на Луси вече се затваряха, но Лин зададе още един въпрос.

— Каза, че баба ти може да оправи крака на Стебс и да излекува майка ти. Какво имаше предвид? Какво й има на Нева?

— Не знам — отговори бавно Луси. — Докато лежахме с мама и татко в затвора, няколко войници дойдоха и я отведоха. Когато я върнаха, изглеждаше добре, но ходеше странно, сякаш нещо я болеше. После се сви на леглото като мен сега и не искаше да говори нито с мен, нито с татко.

Луси гледаше огъня и пресните сълзи блестяха на пламъците.

— Но мама имаше такива дни и преди затвора. Понякога просто казваше, че е „лош ден" и си лягаше. Изобщо не искаше да стане от леглото. Татко се опитваше да направи деня хубав, но обикновено само баба успяваше да й помогне. След затвора обаче стана по-зле. Мисля си, че онези мъже й направиха нещо, от което още я боли. Дали баба ще успее да я излекува?

Лин прегърна силно крехкото й телце.

— Не знам, миличка. Може и да успее.

13

Седмица по-късно заваля сняг. И дълго не спря. Когато видимостта съвсем намаля, Лин прати Луси вътре — детето можеше лесно да се изгуби и да бъде застигнато от самотна смърт в снега. После се качи на покрива. Нищо не се виждаше. Ако някой имаше глупостта да излезе в тази виелица, можеше лесно да го застреля, докато слиза по стълбите към сутерена. Даже по-лесно.

Прекараха два дни вътре, през които Луси се мусеше на книгите, които й се предлагаха, а Лин я притискаше за още сведения за Ентарго. Разговорът обаче се отклони към майката на Нева и Лин поизгуби ентусиазъм. Сама жена нямаше да стигне далеч в тази буря особено ако бе свикнала с града. Тя запази мрачните мисли за себе си и се опита да разсее Луси с кутията какао, която майка й пазеше за Коледа.

На третия ден Лин се качи отново на покрива и видя криволичещата черна линия, която Стебс оставяше подире си, докато вървеше към къщата им. Помаха му за поздрав, а Луси изтича да го посрещне, въпреки че снегът стигаше до бедрата й. Падна два пъти по лице, но всеки път решително се изправяше и продължаваше да гази през преспите. Когато стигна до него, той я вдигна във въздуха и я качи на раменете си, макар Лин да знаеше какво му струваше това.

Той се сгря край огъня и подари на Луси дървена свирка, която беше издялал специално за нея. Детето веднага я наду и започна да тропа из сутерена в хаотична пародия на парад.

— Много ти благодаря — каза саркастично Лин.

— Сега поне няма да се налага да излизаме навън, за да поговорим — надвика той данданията.

Лин присви очи.

— Какво става?

— Искам да отидеш да провериш Илай и Нева. Краката ми няма да издържат, но мога да остана тук вместо теб.

Лин се опита да игнорира сърцебиенето си.

— Нещо не е наред ли?

— Не, не мисля, но това е първата им снежна буря и по-добре да ги нагледаме.

Суровата зима можеше да бъде изпитание и за най-опитния жител на дивата пустош. Майка й беше разказвала за едно семейство, което оцеляло при вълната от насилие, последвала Недостига, а през следващата зима жената погнала мъжа си с брадвата. Животът между четири стени действа странно на хората, казваше тя.

— Мога да го направя — каза предпазливо Лин, убедена, че това не е всичко.

Стебс свали раницата от гърба си.

— Занеси им това. Тук има достатъчно зеленчуци, за да изкарат известно време. Върни ми раницата, по-нататък ще им занесем още.

— А те какво ти дават в замяна?

— Няма какво да ми дадат.

Лин неохотно взе раницата.

— Не ми харесва просто така да им даваш. Кога ще свърши всичко това?

— Когато започнат да се грижат сами за себе си.

— А кога ще стане това, ако се отнасяш с тях като с малки деца?

Стебс я изгледа сурово.

— Казваш това, което си мислиш, че майка ти би искала да чуе. Струва ми се, че долавям наченки на твое собствено сърце, но от време на време се сещаш за нея и това го попарва както сланата прави с фиданка. Никой не те е научил, но едно време хората си помагаха един на друг.

— Едно време много неща са били различни.

— Но хората са същите — възрази Стебс с необичайна нотка в гласа си. — Всички просто се мъчат да оцелеят.

— И аз това правя.

— Ти не си в толкова лошо положение, дечко. Ами нещастните копелета, които майка ти отстреля през годините? Те само искаха да пийнат вода, да изкарат още един ден. Мамка му, вдовицата на един от тях дойде при мен обезумяла, защото видяла как куршумът отнася черепа на мъжа й. Умря още на другия ден и не съм сигурен, че не беше от шока.

Лин въртеше ремъка на раницата между пръстите си.

— Кога беше това?

— Преди седем години някъде.

— Може да не е била майка ми. Може да съм била аз.

— Господи! — Стебс хвана главата си с ръце и не я пусна. — Та ти си била дете.

Лин погледна към Луси, която продължаваше да надува свирката и доволно запушваше различни дупки, за да сменя тоновете.

— Лесно беше да убивам хора, когато единственото лице, което виждах, беше на майка ми. Тогава всеки друг беше враг, а да стреляш по силуета в мерника бе все едно, независимо дали е на елен или човек.

— А сега?

— Сега видях и други лица — отвърна Лин, мислейки си за непознатия на пътя, когото Луси я помоли да не застрелва. — И без да искам, се чудя как са изглеждали хората, които съм убила досега.

Стебс я потупа по коляното.

— Нека си остане в миналото.

— Онзи ден по пътя мина един човек. Мислех да ти кажа, но ти беше паднал и… — Тя замлъкна; не можеше да спомене за дарбата му дори в собствения си сутерен. — Покрай цялото вълнение, забравих.

— Мина покрай вас ли? — попита Стебс, като внимателно я наблюдаваше.

— Да, но Луси ме разубеди да не го убивам.

— Добре ти влияе.

Лин го бутна по рамото.

— Той каза…

— Той каза? — Стебс повдигна изненадано вежди. — Ти си говорила с него?

— Да, но ако продължаваш да ме прекъсваш, ще спра да говоря с теб — рече тя, като го посочи с пръст. Стебс вдигна примирено ръце и Лин продължи. — Каза, че е бил прогонен от дома си; че някакви мъже го нападнали и му взели всичко, даже и обувките.

Стебс гледаше Луси и невинната й игра, докато се опитваше да смели информацията.

— Каза ли къде е станало това?

— На изток, но мъжете били с камион. Може да са дошли откъде ли не.

— Значи крадат провизии, а имат достатъчно бензин, за да обикалят? Нещо не ми се връзва.

Лин сви рамене.

— Прав си, но не ме интересува. Ако дойдат насам, просто ще ги застрелям.

— Гледай да стреляш отдалеч — измърмори Стебс мрачно, без да сваля поглед от Луси.

Лин погледна малкото момиченце, което щастливо надуваше новата си свирка, без да съзнава заплахите, с които бяха заобиколени. Коремът й се свиваше едновременно от ужас и свирепа готовност да брани, която обикновено изпитваше само към езерото. С усилие потисна чувствата си и отвори раницата, която Стебс й беше връчил. Вътре имаше две консерви със зелен фасул, един буркан сушена царевица и компот от праскови.

— Праскови — каза тя неловко. — Бас ловя, че на Нева ще й харесат.

— Добре се справя тя. Говори как напролет ще засади градина. Дадох на Илай един от лъковете си и той се оказа по-добър стрелец, отколкото можеш да предположиш. Няма дълго да ги носим на плещите си.

— Луси каза, че майката на Нева ще ги намери.

— Илай спомена същото последния път, когато го видях.

— А каза ли ти как ще ги намери?

— Имаш предвид сателитните снимки ли? — вдигна рамене Стебс. — Предполагах, че още се използват.

— Имаш предвид сталактитни — поправи го Лин с думата, която бе чула от Луси.

— Хм… — Стебс с усилие запази сериозното си изражение. — Не, Лин. Наричат се сателити, не сталактити. Можеш да ми вярваш. Малката се е объркала.

Лин се изчерви и раздразнението й пролича в гласа й.

— И не ти хрумна да ми кажеш, че нещо ни наблюдава от небето?

— Е, вече знаеш. И какво ще направиш?

— Нищо.

— Именно. Не можеш да направиш нищо, освен да се тревожиш и самонавиваш.

— Все пак предпочитам да знам — каза тя намусено. — Не ми харесва, че хората в града виждат езерото ми, а аз тях — не.

Стебс завъртя очи.

— Ползвай главата си и за други неща, освен да се взираш в мерника, Лин. Знам, че ти е трудно да си представиш колко хора живеят в Ентарго, но те са хиляди. Твоето езеро може да помогне на стотина от тях, и то само за седмица; после ще свърши. Ти си сама — е, сега сте две — затова за теб то значи живот. За тях е само една глътка. Същото важи и за моя кладенец. Ние сме дребни риби, дечко, и това много ме радва.

— Защо тогава въобще ги гледат?

— Илай каза, че брат му, Брадли, участвал в специален екип, който покрай другото вършел услуги на определени хора. Малцина знаят, че сателитите още работят или какво виждат на изображенията. Обзалагам се, че тези хора са били достатъчно важни, за да разполагат с пари и резервен план, в случай че нещата в града тръгнат на зле. Само че Брадли използвал за лични цели това, което му е било платено да проучи, след като с Нева са разбрали, че тя носи незаконно бебе.

— Илай каза ли ти, че майка й е лекар?

— Да. Няма да е зле да се запозная с нея. — Свъсил чело от болка, той вдигна подутия си глезен и го подпря на леглото на Лин. — По-добре е, но май не трябваше да го натоварвам толкова.

— Мисля… — Лин не можеше да намери подходящите думи. — Мисля, че донякъде знам какво й има на Нева. За нейните болки, както ти спомена.

Стебс сплете пръсти зад главата си и се облегна назад, като внимателно я гледаше.

— Да?

— Луси ми разказа, че след като ги арестували, няколко войници извели Нева от килията, а когато я върнали, тя не искала да говори.

— Да?

— Мисля, че те са й направили нещо.

— Сигурен съм в това — каза Стебс, без да сваля очи от нея.

— И… какво са й направили?

— Майка ти май не ти е разказвала много за мъжете, а?

— Поне не хубави неща.

Стебс се наведе напред и подпря главата си с ръце.

— О, боже, аз ли трябва да водя този разговор… Много ти благодаря, Лорън.

Няколко минути по-късно Лин с пламнало лице газеше в снега към реката. „Много ти благодаря, мамо — мърмореше тя под носа си. — Хич не беше неловко."

Гневът й даваше енергия и тя стигна до малката къщичка край потока, преди да се е окопитила от откровенията на Стебс. Илай беше отвън и непохватно се мъчеше да увеси един елен. Чу я, че приближава, и се обърна да й помаха, все още нарамил елена.

Беше облечен с един стар гащеризон на Стебс, който щеше да му бъде доста голям при първата им среща преди седмици. Сега го изпълваше, а лицето му беше зачервено от студа и физическото натоварване. Лин почувства как кръвта нахлува във вените й и това не се дължеше на усилието от ходенето, но тя бързо стъпка усещането. Споменът от думите на Стебс беше толкова пресен в съзнанието й, че даже не можеше да погледне момчето в очите.

— Не се прави така — каза тя вместо поздрав.

— Здрасти и на теб.

Тя го заобиколи и се приближи до дървото, за да огледа въжето, преметнато през един от по-ниските клони.

— Не е достатъчно високо, еленът няма да се вдигне над земята. Можеш да го изкормиш на земята и после да го увесиш.

— Да го изкормя?

— Остави го долу.

Илай признателно пусна животното на земята. Двамата коленичиха заедно до тялото. Лин внимателно извади стрелата, без да счупи върха.

— Добър изстрел — похвали го тя.

— Благодаря — отвърна Илай, приемайки първите й доброжелателни думи като насърчение. — Стебс работи с мен. Това е първият ми елен.

— Едричка е. Ще стигне на двама ви за цялата зима. — Лин обърна кошутата на една страна. — Имаш ли хубав нож?

— Да, Стебс ми даде.

— Ами донеси го.

Когато Илай се върна с ножа, тя му посочи раницата.

— Това също е от Стебс, праща ви зеленчуци.

— Благодари му от мое име.

— Непременно.

Двамата се спогледаха неловко над корема на мъртвата кошута. Лин протегна ръка към ножа.

— Дай да ти покажа.

— Кажи ми как, а аз ще опитам.

Лин поклати глава.

— Първият разрез не е лесна работа. Трябва да срежеш кожата и мускулите, но ако засегнеш червата, ще стане голямо мазало и смрад. Можеш да ми вярваш. Нека аз да започна, а ти ще продължиш.

Щом взе ножа в ръка, Лин се поуспокои. Методичната работа възвърна духа й, а когато предаде ножа на Илай, цялото й внимание се ангажира с даването на наставления. Неумелите му движения щяха да му костват един пръст, ако не беше тя, а изражението на лицето му, когато му каза да бръкне в гръдния кош и да извади сърцето, й стигаше.

Тя свали ръкавиците си.

— Ще ти покажа — каза тя и пъхна ръка дълбоко във вътрешностите на кошутата, за да извади кървящия орган.

— Ти се шегуваш — отвърна той. Цветът на бузите му, който бе забелязала по-рано, изведнъж изчезна.

— По-добре от скакалци — не му остана длъжна и Илай избухна в смях. Това я изненада и Лин неволно се усмихна. — Какво?

— Нищо, гледам те как стоиш окървавена до мишниците и стиснала сърце в ръка, по-щастлива от всякога. — Илай преглътна следващия пристъп на смях. — А майка ми ми беше избрала музикантка.

— Голяма работа щеше да свърши тук — отвърна Лин и насочи вниманието си към трупа, за да прикрие приятната руменина, която се бе разляла по бузите й. — Помогни ми да се кача на дървото и ми хвърли въжето.

Двамата се справиха за няколко минути.

— Достатъчно студено е, можеш да го оставиш да повиси така — обясни Лин. — После някой от нас ще те научи как да го разфасоваш.

Илай избърса потта, която беше избила на челото му въпреки студа.

— Благодаря ти — каза той, като я погледна в очите. — За всичко.

Лин срита малко сняг върху лилавата купчина с карантии и изсумтя.

— Няма защо. А какво ще кажеш в замяна да ми разкажеш за картите на водата?

— Стебс ли ти каза или Луси?

— И двамата. Но Луси се изпусна първа.

Илай въздъхна и погледна трупа.

— Нева си е наумила, че ако се отнася с нея като с възрастна, тя ще се държи като такава. Ама аз си знаех, че не може да си държи устата затворена.

— Трябва да се научи. Предполагам, не си знаел, че може да работи с багети?

— Какво е това?

— Може да открива вода също като онези сателити. Даже по-добре, защото я намира под земята.

Илай преглътна. Лин със задоволство отбеляза, че макар да идваше от града, той беше достатъчно умен, за да съобрази в каква опасност е малката му племенница.

— Наследствено е — обясни тя. — Някой друг в рода също го умее, макар че според Стебс може да пропусне няколко поколения. Предполагам, че който и да е бил, дори не е знаел, ако е живял в Ентарго като вас.

— Аз вече не живея там — поправи я момчето. — Ще ти кажа за картите, каквото искаш да знаеш, но трябва да влезем вътре. Мога да се правя на корав още две минути, но всъщност умирам от студ, а и подозирам, че ще си говорим цял следобед.

Лин погледна към слънцето.

— Мога да остана малко — каза тя колебливо. — Но не знам дали съм добре дошла.

— Нева я няма. Отиде на гроба.

— Сама?

— Не можах да я върна. Щом снегът спря, тя веднага отиде и почна да разчиства. Аз дебнех елените нагоре по реката и знаех, че всяка сутрин идват на същото място, така че трябваше да бъда там в точния момент. Нева не склони и аз я оставих.

— Значи е там целия ден?

— Почти. Застрелях елена веднага след съмване, домъкнах го тук и отидох да я нагледам. Занесох й нещо за хапване, но тя не помръдна.

— Добре ли е облечена?

— Да.

Лин забеляза как потрепери. Сигурна бе, че Нева е облечена по-добре от него и че той й е дал по-дебелото яке. Бузите й пламнаха при мисълта, че ще остане сама с Илай в малката къщурка, но тя пропъди странното усещане; трябваше да научи повече за сателитите.

Вътре беше топло. Лин остави раницата на Стебс до печката и сложи мокрото си от снега и кръвта яке да съхне на облегалката на един стол.

— Стебс добре ви е наредил — каза тя, като седна на масичката в ъгъла, забола очи в нея. Не смееше да погледне към нишата, в която спяха Нева и Илай. Не и след всичко, което й беше разказал Стебс.

— Тези ги донесох сам — отвърна Илай и седна срещу нея. — Един следобед излязох навън и намерих масичката и столовете. Естествено, от различни къщи са и не си подхождат.

Лин усети как на устните й трепва неволна усмивка.

— Свикнал си мебелите да си подхождат?

— О, да. — Пръстите му погладиха покривката, а в думите му се промъкна тъга. — Подредената трапезария ми липсва повече от течащата вода.

— Стига бе! — Лин искрено се усмихна. — Разкажи ми за сателитите, преди да съм счупила някой стол в главата ти. Луси каза, че сте били тръгнали към моята къща?

— Да — кимна Илай и шеговитото му изражение се стопи. — Брадли каза, че е достатъчно голяма, за да оцелеем, и достатъчно малка, за да не привлича вниманието на хората от града.

— Освен ако нещата в града не се сговнясат.

— Какво значи това?

— Да тръгнат на зле.

— Да, именно — съгласи се Илай. — В общи линии, хората, които наеха брат ми и още неколцина войници, имаха достатъчно пари, за да си купят информация, и достатъчно предвидливост да знаят, че водата в града няма да стигне задълго. Брадли взе парите, а когато разбра, че Нева е бременна, се възползва от плановете им.

— Щяха да бъдат по-добри планове, ако знаехте как се оцелява сред природата.

— Разчитахме на Брадли — каза Илай, без да я поглежда в очите. — Той можеше всякакви неща. Знаеше кои горски плодове стават за ядене, даже кои корени. И буболечки, ако се наложи.

Лин си спомни как Луси гонеше скакалци в тревата и отчаяно махаше с ръчички, за да ги хване.

— И те научи на всичко?

— Опита се, още в града. Но аз не внимавах достатъчно. Нали той щеше да бъде с нас? През цялото време. Бива ме с ръцете, но винаги съм схващал по-добре, докато правя нещо. Реших, че ще бъде много по-лесно да науча всичко в крачка, отколкото да се мъча да го запомня наизуст. Не биваше да записваме нищо. Постарах се да запомня картите; за всичко останало мислех, че ще има време по-късно…

Гласът му секна. Лин си представи как е гледал брат си, кървящ до смърт, сред толкова хора, които са можели да помогнат, но не са го сторили. Спомни си собственото си отчаяние до мъртвото тяло на майка си и изпита неочакван гняв към тълпата, която бе допуснала братът на Илай да загине пред очите им. Тя се покашля.

— В такъв случай напомни ми да ти покажа как изглежда отровният бръшлян през пролетта.

Илай я погледна и по устните му пробяга усмивка.

— Това си е чиста среща.

Лин се намръщи.

— Това е сезон.

— Не, имах предвид… — Илай въздъхна и вдигна очи към тавана. — Ще трябва да си уеднаквим речника, ако искам да флиртувам.

— Да флиртуваш?

— Да. Така момчетата показват на момичетата, че ги харесват. Както и обратното — натърти той.

— Звучи ми като загуба на време — отвърна Лин, като много внимаваше ускореният пулс да не проличи в гласа й. — Много по-лесно е просто да им кажат.

— Може да е по-лесно, но не е толкова забавно — възрази Илай и на лицето му отново се разля онази усмивка, която сякаш му идваше отвътре.

— Забавно — изсумтя Лин.

— Да, значи…

— Знам какво значи!

Илай вдигна ръце.

— Само се закачам.

— И това ли е част от флиртуването?

— Много важна част — отвърна той с престорено сериозно изражение. — Май и аз мога да те науча на едно-друго.

Лин завъртя очи.

— Да бе, да флиртувам. Много важна част от оцеляването.

— Всъщност, ако се замислиш…

— Млъквай — сряза го тя и Илай затвори уста. — Това ли правите в града по цял ден? Мотаете се и си показвате един на друг колко се забавлявате?

— Понякога. Освен това ходим на училище, някои спортуват, други вземат уроци по музика. В свободното си време четем. Нормален живот, знаеш. — Той поклати глава. — Не, сигурно не знаеш. Вероятно ти изглежда глупаво.

— Не — отвърна Лин, премисляйки всяка дума. — Изглежда ми хубаво да не се налага всяка минута да се бориш със смъртта.

Илай я изгледа за миг в тишината, която настъпи.

— Когато намерихме къщата ти и видяхме, че с майка ти живеете там, през ум не ми мина да ви я вземем. Аз бях изгубил всичко. Нямах сърце да го причиня на някой друг.

— Освен това щях да ти отстрелям задника.

— И това е вярно.

— Радвам се, че не съм го направила — призна Лин.

— Ще приема това за флирт, дивачке.

Лин го срита под масата и стана.

— Стига толкова за днес, трябва да се върна по светло.

Илай бързо се изправи.

— Може ли първо да поговориш с Нева?

Лин стисна устни също като майка си някога.

— Ще поговоря, но нищо не обещавам.

Малкият гроб се намираше след един завой на реката, който го криеше от къщата, въпреки че не беше далеч от нея. Лин видя прегърбения силует на Нева, която бдеше над него, приседнала върху един пън. Лин нарочно стъпи върху една суха клонка, която изпращя като изстрел, но жената не помръдна.

— Ей — извика Лин, внезапно притеснена, — добре ли си?

Купчината одеяла, с които я беше увил Илай, леко се раздвижи, но Нева не се обърна. Лин прегази снега и отиде при нея. Земята около малката могила беше почистена от снега, а клоните и шумата — грижливо пометени.

— След два дни пак ще е затрупано.

— Тогава пак ще го почистя.

Лин въздъхна и седна, макар и неканена. Нева също се бе променила от последната им среща, но към по-лошо. Въпреки дебелите завивки и дрехи, личеше си, че е останала кожа и кости. Между ръкавите и ръкавиците й се подаваше бледата кожа на китките й, които бяха тънки като на Луси. Тъмните й очи бяха хлътнали, а кръговете под тях навеждаха на мисълта, че може изцяло да се скрият в черепа. Въпреки всичко това тя продължаваше да бъде смущаващо красива.

— Сега какво? Ще стоим тук и ще ловим снежинките?

— Ти нямаш деца, нали? — попита Нева, без да отмества поглед от гроба.

— Не.

— Онзи мъж, дето идва тук — сакатият. Той роднина ли ти е?

— Не, просто приятел.

— Имаш ли си семейство?

— Не. Майка ми загина тази есен — отвърна Лин с равен тон, вярвайки, че гласът няма да й изневери. — Тя беше всичко, което имах. Бях ранена и не можах да я погреба сама. Наложи се да я изгоря.

Нева помълча, вперила очи в земята пред себе си.

— Съжалявам — каза тя накрая. — Не ти благодарих, че си помогнала да погребете сина ми.

Лин нямаше какво да отговори. Двете гледаха купчината камъни в мълчание.

— Ти все още имаш семейство — осмели се да каже Лин след малко. — Твоята Луси те обича. И Илай иска да се грижи за вас.

— Моята Луси — повтори Нева със сподавен от емоцията глас. — Милата ми малка Луси. Не трябваше да се опитваме да бягаме.

— Много си е добре тя тук. Наистина се справя чудесно. Наддава, играе в снега, крачетата й оздравяха.

— Крачетата й?

— Беше много зле, когато я… когато Илай ме помоли да я взема за малко у нас. Обувките й бяха твърде малки.

На сухите й устни трепна горчива усмивка.

— Виждаш ли що за майка съм? Дъщеричката ми куца и гладува.

— Вече е добре.

— Защото е при теб.

— Правя каквото мога, но не съм майка й.

Нева не отговори. На Лин й се искаше да я хване и разтърси, но се страхуваше да не повреди крехкото й тяло.

— Тя се притеснява за теб.

Лицето на Нева се изкриви.

— Ние сме насред нищото, а тя се притеснява за мен. Тя е всичко, което имам, а не мога да се погрижа за нея.

Беше ред на Лин да замълчи, свела поглед в земята.

— Много по-добре й е при теб — продължи Нева.

— Още малко. Ще я задържа още малко при себе си, но искам да опиташ. Тя е твоя дъщеря, а не моя.

Лин стана.

— Хайде, стига вече. Илай е полудял от тревога, че ще замръзнеш тук.

— Сигурна съм в това. Той винаги е бил кавалер.

— Не знам какво значи това, но да те помъкна ли насила или сама ще тръгнеш?

Нева за първи път обърна глава и я погледна.

— Благодаря, сама ще тръгна.

Коленете й почти се огънаха, когато се изправи, но тя махна с ръка, че сама ще се справи. Двете се отправиха заедно към къщичката. Лин се стараеше да върви бавно, така че Нева да не изостава.

— Знам какво са ти сторили онези мъже — колебливо каза Лин. — Било е отвратително.

— Да, така беше.

Лин бръкна в якето си и извади малък пистолет, побиращ се в дланта й, който бе взела от сандъка.

— Еднозаряден е, но ще свърши работа от по-близко разстояние. Помпата ще те събори, а карабината иска умение да стреляш. Дори повечето ми пистолети си имат особености. С този обаче лесно ще убиеш човек отблизо или поне ще го изплашиш.

Нева погледна лъскавото оръжие и го взе.

— Благодаря ти.

— Ще ти покажа как да стреляш с него.

— Благодаря ти — повтори жената.

— Майка ми го наричаше „оръжието на бордеите“.

— Очарователно.

Когато Нева влезе в къщата и затвори вратата след себе си, Илай погледна Лин с благодарност.

— Как успя?

— Всъщност не знам — призна момичето. — Пробвах да й говоря разни неща, които мислех, че ще й подействат, но те само я ядосваха още повече.

Илай се засмя и сви рамене.

— Добре дошла в живота с Нева.

— Но накрая, когато нарочно й казах нещо, което трябваше да я ядоса, тя направи точно каквото исках. Ето, вече знаеш.

— Ще трябва да опитам.

Илай не носеше яке и инстинктивно свиваше рамене, за да се предпази от студения вятър, пъхнал дълбоко ръце в джобовете на джинсите си.

— По-добре да тръгвам вече — каза Лин. — А ти да влезеш вътре.

— Не, няма проблем — възрази Илай, въпреки че зъбите му тракаха.

— Ще ми дадеш ли раницата на Стебс? Трябва да му я върна.

— Да, естествено, почакай. — Илай влезе в къщата и след малко излезе с яке и шапка и с празната раница на Стебс. — Ще те поизпратя малко.

— Нева съгласна ли е?

— Тя няма нищо против да стои сама. Даже ми се струва, че й е по-приятно. Само да не е далеч от водата. Свикнала е да тече от чешмата.

— Лин каза, че сте плащали за нея?

— Да, скъпичка е. Ние сме — ние бяхме — достатъчно добре, за да си позволим чиста вода и апартамент в сравнително хубава сграда. Хората, които имат по-малко пари, не получават толкова пречистена вода. Това значи, че е по-мръсна.

— Не думай!

— Извинявай. Би трябвало да знам, че двамата със Стебс не сте глупави. А и момиче, което цитира Йейтс, сигурно знае какво значи „пречистен“.

Двамата продължиха да вървят в мълчание. Лин критично го наблюдаваше, разкъсвана между желанието си да го държи по-далеч от уютната обща спалня с Нева и страха си да не бъде застреляна в мрака.

— Можеш ли да вдигаш повече шум?

— Извинявай — каза отново той, — просто се опитвам да ти проправя пътечка.

— Отдавна ходиш в тъмното, гражданче. Най-добре се прибирай, преди да се е мръкнало съвсем. Никой няма да има полза, ако се изгубиш тук.

Трудно се насили да изрече думите. Не предполагаше, че ще бъде толкова трудно да го отпрати при Нева.

— Да, добре. — Илай издуха въздуха от бузите си и се обърна назад. — Ще се постарая да открия единствената постройка наоколо.

— Успех! — извика тя подире му.

Стъпките му спряха за малко, но тя не успяваше да различи фигурата му в сгъстяващата се тъмнина.

— Това закачка ли беше?

— Мислех, че се нарича флирт.

— Бързо схващаш.

Лин чуваше усмивката на лицето му, макар да не я виждаше.

— Махай се оттук! — провикна се тя. — Омръзна ми да крещя в тъмното!

Отговори й само смях. Тя се почуди какво толкова смешно е направила. А Илай вдигаше такъв шум, че можеше да го уцели от сто метра в безлунна нощ.

На път към дома си даде сметка, че къщата не й е липсвала. За първи път в живота си не бързаше да се върне при езерото. Докато си говореше с Илай, бе забравила за тревогите си, а водата не бе изпълвала всяка една от мислите й.

И не съжаляваше за това.

14

Стебс я чакаше на покрива. На влизане в двора видя тъмната му фигура, която слизаше по антената на фона на тънката бледа луна.

— Здрасти, дечко — провикна се той. — Как мина?

— Доста добре. Нося ти раницата.

— Всичко наред ли е там?

— Нева има проблеми, за които никой от нас не може да й помогне.

— Това е вярно. — Двамата заобиколиха заедно къщата. — Ами Илай? Той как е?

— Добре — отвърна Лин небрежно. — Днес е застрелял елен.

— Сериозно? Браво на него.

— Защо не влезеш? — покани го тя, като видя, че Стебс се запътва към полето. — Няма смисъл да мръзнеш по целия път, ако първо можеш да се стоплиш у нас.

Стебс потри ръце.

— Не искам да ти преча.

— Нищо няма да ми стане, ако глътнеш малко топлина.

В сутерена двамата снишиха гласове: Луси спеше, сгушена под одеялото в леглото си до печката. Лин подви завивката около малкото й телце.

— Лесно ли заспа?

— Без никакви възражения. Казах й, че е време за лягане, и тя си легна. Добро момиченце.

— Знам. — Лин отвори вратичката на печката, за да се виждат на светлината на трепкащите пламъци, и сложи една тенджера с вода на нея. — Аз ще си направя кафе. Ти също може да пийнеш едно.

— Не знам на какво дължа този внезапен изблик на любезност, но ще пийна чаша кафе и покорно благодаря.

Лин го стрелна с поглед през рамо.

— Щях да те изритам, ако не куцаше и с двата крака.

— Старата Лин щеше и така да ме изрита.

— Старата Лин още се навърта наоколо, така че не я изкушавай.

Стебс се засмя, вдигна крака си върху ръба на леглото на Луси и се облегна назад.

— Знаеш ли, това място никак не е зле. Майка ти се е справила много добре.

Лин седна срещу него и се зае да разглобява пушката си.

— Ще използвам да почистя тази гнусотия, докато си тук — каза тя. — Не ми е приятно да стоя с разкостено оръжие, когато всеки миг може да се появи някой на стълбите.

Стебс наведе стола си назад и подпря глава на стената.

— Давай. Никъде няма да ходя, докато на печката се вари кафе.

— Нева не искаше да се отдели от гроба на бебето.

— Така ли?

— Каза също, че вече не може да се грижи за Луси и че на нея й е по-добре при мен.

— В момента е точно така.

— Май имаше предвид завинаги.

— А ти какво мислиш?

Лин сложи памучен тампон на шомпола, преди да отговори.

— Не е най-добрата идея. Не искам да се отказвам от нея, но не е моя, че да я задържа завинаги.

— Права си.

— Мисля, че едно момиче би трябвало да бъде с майка си.

— И аз така мисля — съгласи се Стебс. — Но точно тази майка засега не е в състояние да се грижи за дъщеря си.

— Знам — отвърна Лин и вкара шомпола в цевта. — Затова ли се грижиш за тях? Защото си нямаш семейство?

Стебс премигна, изненадан от директния въпрос.

— Съжалявам — побърза да се извини Лин. — Не е важно.

— Няма проблем. Просто не го очаквах. Откъде се взе всичко това?

— От разговора ми с Нева. Тя ме попита дали с теб сме роднини.

— И ти какво й каза?

— Че не сме. — Лин критично огледа памучето, преди да продължи. — Но вече не ме дразниш толкова.

— Благодаря за добрите думи. И ти си готина.

Лин наля кафе за двамата и продължи да чисти пушката си, без да отговори. Стебс я гледаше, докато топлеше ръцете си на чашата.

— Помагам им по много причини. И да, едната е, че си нямам никого другиго. Но невинаги съм постъпвал, както трябва, и това ми се струва добър начин да изкупя греховете си.

— Не мога да си представя ти да направиш нещо кой знае колко лошо — отбеляза Лин, без да вдига очи от работата си.

— Има различни начини да не постъпваш правилно, Лин, и те невинаги се заключават в това да сториш някому зло. Понякога се разкайваш най-много за нещата, които не си направил.

— Добре, какво не си направил?

— Какво знаеш за баща си?

Лин спря и го погледна.

— Почти нищо. Майка ми не обичаше да го споменава. Знам само, че когато съм се появила, него вече го е нямало.

— Думата „милиция“ говори ли ти нещо?

— Ще ми разказваш или ще ме разпитваш?

Стебс отпи от кафето си и пак се облегна на стола си.

— Ако искаш, ще ти разкажа.

Лин смени тампона на шомпола и продължи да чисти цевта.

— Седя и те слушам.

— Баща ти беше член на милицията. Това е нещо различно от редовната армия на правителството. Имахме йерархия на командването, оръжия и тренировки също като редовната армия, но всичко се правеше от местни доброволци. Понякога привличахме хора, които армията по някаква причина не желаеше да приеме — например болни от астма или без диплома от гимназия. Идваха обаче и такива, които не бяха издържали психологическия тест. Тоест не бяха много добре тук. — Той се почукна по слепоочието. — Баща ти беше именно от тях.

Лин се замисли за майка си. Дали се беше питала каква част от нестабилността на този мъж е прихванала самата тя? И каква част бе преминала в Лин — и с кръвта, и с майчините наставления? Замисли се за хората, които бе убивала на полето — жадни мъже и жени, които бе застрелвала без ни най-малко колебание. Дали причината бе в приоритетите на баща й, с които беше закърмена? Или тя просто беше една по-малка женска негова версия, готова да отнеме живот без всякакво угризение?

Стебс я наблюдаваше. Тя усети как неволно стисва устни.

— Много хора съм срещал в живота си, Лин. Лошото семе често дава добри плодове.

Тя се покашля и смени темата.

— И ти ли си бил в милицията?

Стебс кимна и продължи.

— Някога бях в армията, но конвоят ми беше ударен от експлозив по време на Втората война за нефт и ме уволниха, защото вече не можех да си служа с ръката. — Той вдигна лявата си ръка и Лин видя, че дланта му не се свива докрай. — Показалецът и средният ми пръст не стават за нищо.

— И така постъпи в милицията?

— Попаднеш ли веднъж в такава ситуация, не излизаш същият оттам. А единственият начин да продължа беше милицията.

— Така ли се запозна с майка ми?

— Познавах майка ти от по-рано. Преди Недостига тук не живееха много хора. На теб може да ти се струват много, но в очите на останалия свят бяхме дълбока провинция. Семейството на майка ти живееше тук отдавна — в тази къща. Моето също.

— Роднини ли сте били?

Стебс я погледна косо.

— Не знаеш много за нея, нали?

— Тя не говореше за себе си.

— Не е чудно, като се има предвид ситуацията.

— Каква ситуация?

— Майка ти, по-точно семейството й, се оправяше добре. Не бяха богати, но имаха достатъчно, за да преживяват и дори да им остава, което не беше малко по тия места, особено след Втората война за нефт. Хората нямаха пари, нямаше и работа. Милицията започна да набира сили.

— В какъв смисъл?

— Много хора бяха недоволни. Бяха гневни на правителството заради войната, заради бедността, заради безработицата. Разбираш ли, хората винаги имат нужда да хвърлят вината върху някого. Онези, които бяха останали без работа, имаха чувството, че не правят нищо за семейството си. Някои решиха, че единственото, което биха могли да сторят за близките си, е да се научат да ги пазят и защитават. Престъпността избуяваше, хората бяха отчаяни. Разбиваха чужди къщи и коли за пари или даже за храна. Семейството на майка ти обаче не се притесняваше за пари дори в тези трудни времена. Те бяха добри хора, достатъчно великодушни, за да дават и на другите, и може би това им качество донякъде ги спасяваше от набези. Но Лорън — майка ти се казваше така — още тогава се отнасяше подозрително към хората и дойде при мен да я науча да стреля.

— На колко години е била?

— Малко по-голяма от теб. Беше завършила колеж и прочее.

— Била е по-голяма от мен, а не е знаела как се стреля?

— Времената бяха други, дечко. И мястото изглеждаше друго. — Стебс отпи отново от кафето си и погледът му за миг се зарея. — Както и да е, започна да се мотае около нас, макар да внимаваше семейството й да не разбере. Нямаше да останат никак доволни. Така се запозна с баща ти. Както вече ти казах, той не беше съвсем с всичкия си. Някои от момчетата предпочитаха да заобиколят отдалеч само и само да не го доближат. Вечно търсеше кавги и знаеше как да ги започне дори да нямаше повод. Но пък беше обаятелен и по-красив от това, което жените тук бяха свикнали да виждат. Добре се котираше, бих казал.

Лин се изчерви и отново хвана цевта, която беше свалила от пушката.

— Във всеки случай двамата с майка ти си паснаха като искра и барут. Тя се отнасяше с него като с негодник, какъвто си беше, въпреки че на другите не им стискаше да му го покажат, а той се държеше още по-гадно пред нея само и само да спечели вниманието й. Мисля, че по някакъв начин се харесваха, но нито единият не искаше да го признае. Даже след като се събраха, се държаха така, сякаш не са, все едно изборът им беше унижение и за двамата. А може и така да е било. Семейството й също не остана във възторг от решението й, защото го знаеха що за птица е. Тя още живееше с тях и те се опитаха да й забранят да го вижда, но скоро след това баба ти и дядо ти загинаха в автомобилна катастрофа. Леля ти вече се беше омъжила и изнесла при съпруга си, така че къщата остана за Лорън. Не след дълго той се пренесе при нея, което не се понрави на много хора. Майка ти беше културен човек, завършила беше колеж. Но баща ти… не беше.

— Какво по-точно му имаше? — попита Лин, макар да не беше сигурна, че иска да разбере отговора.

— Нищо конкретно. Беше от онези луди, на които не им личи, освен по очите. Там обаче винаги се вижда, ако знаеш как да гледаш.

— А какво правеше?

— Ето това е интересното. Беше гледал някакъв документален филм за това как питейната вода свършва и властите се опитват да го скрият, за да избегнат паниката. Хората по целия свят ще останат без вода, твърдеше той, но по новините все извъртат нещата, за да не знаем какво се случва. Всички конфликти в Третия свят били заради вода, но политиците говорели за племенни войни и религия, за да отвлекат вниманието ни, а бедните страни нямали възможност да кажат нещо различно. Много скоро, убеждаваше ни той, Изтокът ще се срине. Там имало прекалено много хора и недостатъчно вода. Ние сме щели да бъдем следващите. На екологичните организации въобще не им пукало за планетата; единствената им цел била да вземат парите на хората, за да строят станции за обезсоляване на вода за богатите. Толкова се беше вманиачил по темата, че хората почнаха да го избягват не само от страх, но и от досада. Никой не го вземаше на сериозно, докато не взривиха Асуанския язовир.

— Майка ми е разказвала за това.

— Голямо събитие беше. Язовирът открай време беше политически проблем за Египет, но целият свят си мислеше, че става въпрос за надмощие във властта, а не за водата. Е, когато партизанската групировка го взриви, много хора тук наостриха уши. Татко ти най-после си намери публика. Заведе ни даже при езерото — езерото Ери, сещаш ли се?

Лин кимна.

— Искаше да ни покаже чисто новата пречиствателна станция на канадския бряг. Взехме си лодка и се престорихме, че ловим риба. Той ни показа въоръжената охрана и ни попита: „За какво й е частна армия с автомати на една пречиствателна станция?" Помислих си, че има логика в този въпрос, и когато се върнахме, започнахме да го вземаме сериозно. Той вече беше надул корема на майка ти… искам да кажа, Лорън беше бременна с теб, но двамата не се погаждаха. Тя имаше нужда от помощ у дома, а той беше замаян от идеята да бъде предводител. Все повтаряше, че редовната армия е твърде заета зад граница и когато моментът настъпи, милицията ще трябва да защитава интересите ни. Или в случая с езерото, да спаси това, което според него принадлежеше на Охайо, от канадците.

Оказа се, че колкото по-смахнато звучеше, толкова повече се доближаваше до истината. Една сутрин чешмите пресъхнаха и ни казаха, че ако искаме вода, трябва да отидем в града да си купим. Плащането не беше нещо ново — водата винаги е струвала пари освен ако нямаш кладенец. Но сега компаниите заявяваха, че вече не могат да поддържат водоснабдителната мрежа, и че който иска вода, трябва сам да отиде да си я вземе. Така започна Недостигът. Отначало трябваше да ходим до най-близкия град с представителство. После закриха тези офиси и трябваше да ходим до големите градове. Накрая казаха, че вода ще има само за жителите на градовете. Хората започнаха да се товарят по колите и да се трупат в покрайнините им. Тези, които имахме кладенци или достъп до вода, останахме тук, а от градовете се чуваха достатъчно страшни истории, за да се радваме, че сме взели такова решение.

— Какви например?

— Например холерата. Когато толкова много хора се струпат на едно място, епидемиите стават неизбежни. Чух, че гонели болните, но пламне ли заразата, нищо не може да я спре. А и не беше само холерата. От време на време оттук минаваха хора, които майка ти не успяваше да застреля, и научавах по нещо от тях. Изглеждаше, че Черната смърт може да се върне. Но наоколо живееха малко хора и болестите не бяха най-страшното. Тук успявахме сами да се превърнем в заплаха един за друг.

Скоро след прогонването на болните от градовете с баща ти се скарахме. Той искаше да превземем пречиствателната станция със сила, а аз се опитах да го спра. Каза, че това щяла да бъде праведна война, водена от милицията, като първата в тази страна. Доста от хората ни го подкрепиха и аз реших просто да се оттегля. По това време вече всички ядяха от ръката му, а аз въобще не бях сигурен, че не ми е скроил шапката, като знаех как винаги се оглежда на четири и дебне кой всява смут в малкото му царство. Така се установих на едно малко парче земя с подземни води, което притежавах.

— От другата страна на полето.

— Точно там.

— Откъдето случайно можеше да държиш майка ми под око?

Стебс се помести.

— Е, стигаме до момента, с който не се гордея особено, дечко. Баща ти се сбогува с майка ти, въпреки грамадния й корем, и поведе група мъже, въоръжени до зъби, на север към езерото. Никой от тях не се върна. Скоро след това майка ти прекоси това поле. В едната си ръка стискаше пушката, с другата — малкото ти телце. Каза, че не вижда смисъл да живея в колиба, след като тя има цяла къща, а и две пушки са по-добре от една. Виждах, че много е мислила какво да ми каже и как да прозвучи така, сякаш това е най-добрият вариант и за двама ни, а не като молба за помощ. Аз погледнах огромните ти очи, които заемаха почти цялото ти личице, и мъничките крачета, които можеха да пропаднат в напуканата земя, и й казах, че си имам достатъчно работа и не мога да нося отговорност за другиго, освен за самия себе си.

Майка ти си тръгна, без да попита втори път, и двамата не си проговорихме до онзи ден, когато кракът ми се хвана в капана.

Стебс разбърка изстиналото си кафе и плисна утайката в огъня. Тя изцвърча и се изпари.

— Обърнах й гръб също като семейството й; също като баща ти, щом се появиха и задължения покрай забавленията. Майка ти те възпита добре, но сурово и неволно си мисля, че ако бях покрай теб, можеше малко да смекча нещата. Може би щеше да живееш по-нормално, а не само да оцеляваш. Но ето те вече голяма и като гледам, май нямаш нужда от помощ.

Лин сложи приклада на пушката.

— Не, нямам.

— Затова я предлагам на други. Опитвам се да изкупя грешката си.

— Помня, когато беше тук — каза Лин. — След крака. Мисля си, че щеше да ми хареса, ако беше останал.

— И аз мисля, че щеше да ми хареса — отвърна тихо Стебс. — Опитах се, Лин. Кълна ти се, че опитах. Така копнеех да се вразуми…

Гласът му секна, изгубен в спомените, създадени в същата тази стая, в която седеше сега.

— Защо тогава? — едва чуто попита Лин. — Защо не се получи?

— Тя не ме искаше. Беше й струвало повече, отколкото мога да си представя, да ме попита първия път и когато я отрязах, убих всичко в нея, освен гордостта и любовта й към теб. Преди не беше толкова сурова. Стана такава. Веднъж ме помоли да не говоря повече за нея, освен ако не ме попиташ…

— Питам те.

— Е, тогава ще ти кажа — не прави същите грешки като нея. Или като мен, по дяволите. Не се страхувай да обичаш това момиченце и не крий от гордост чувствата си към онова момче. Иначе може да изгубиш и двамата.

Лин подпря пушката си в ъгъла и също изля кафето си върху въглените.

— Като гледам колко късно стана, май по-добре да останеш да спиш тук.

— Само това ли имаш да кажеш?

Лин бавно избърса за последно пушката си с парцала, като обмисляше отговора си.

— Не знаех, че има нещо за казване. Не мога да променя начина, по който майка ми ме е отгледала.

— Не те и моля. Моля те да бъдеш нещо повече от нея. Да бъдеш силна и добра. Да бъдеш обичана и да бъдеш признателна за това. За да не съжаляваш за нищо.

Лин помълча, загледана в танцуващите отражения на пламъците върху смазаната цев.

Промених се, но и същият останах,

товара си да нося сили аз събрах,

горчиви плодове душата ми да хранят,

без Съдбата да виня за тях.

Стебс я наблюдаваше внимателно.

— Това не са твои думи, нали?

— Не, на Байрон са. Мама казваше, че зимите са дълги, но антологиите с поезия са по-дълги.

Стебс погледна към лавицата с книги, някои от които бяха по-дебели от ръката му.

— Тъй си е, спор няма. И друго нещо казваше майка ти: „Каквото — такова.".

Думите извикаха усмивка на лицето на Лин, която разпръсна тъгата.

— Познато ми е.

— Тогава знаеш какво означава?

— Казваше го, когато нещо не можеше да бъде поправено — например, когато изгубих онази кофа в езерото или счупих един буркан. Значи, че не можеш да промениш станалото.

— Като миналото. Не можеш да промениш нещата, които си правила досега. Но от теб зависи какво ще правиш оттук насетне.

Лин стана и изпука гърба си.

— Уморих се, старче. Оставаш или ще си ходиш?

Стебс също се изправи и се протегна.

— Оставам и покорно благодаря.

Лин кимна и се мушна в леглото при Луси, обгръщайки тялото й със своето, сякаш да го предпази.

— Добре, лека нощ — пожела му тя, като го остави сам да се ориентира към другото легло до стълбите.

Чувстваше се напрегната от новото присъствие в стаята. Стебс бързо потъна в сън, а тя се улови, че го гледа на гаснещата светлина на печката. Очите й се плъзгаха по фините бръчици на лицето му и острата му коса — нещо, което никога не би си позволила, ако беше буден. Привързаността и благодарността й бяха толкова крехки, че дневната светлина лесно ги изгаряше. Но в познатия мрак на сутерена неизказаните чувства се лееха свободни като вода и тя се надяваше някак си да го достигнат в съня му, за да ги узнае, без тя да ги изрича на глас. Скоро сутеренът се изпълни с бавното спокойно дишане на тримата в рязък контраст с бурния вятър, който виеше навън.

15

Връхлетя злостна зима. Снегът валеше на парцали, които лепнеха по дърветата и камъните. Лин изтичваше навън, за да метне някое и друго дърво през прозореца на сутерена в готовите да ги поемат ръчички на Луси, а после се прибираше с ледена кора на косата си. Минаха седмици, без да видят друга душа, в които Лин хвърляше неспокойни погледи към реката, за да се увери, че над дърветата продължава да се вдига сивкав дим. Стебс се виждаше през бинокъла, стига студът да бе достатъчно поносим, за да гледа.

Лин научи Луси на някои лесни игри с карти и двете с часове измисляха свои собствени варианти. Луси поиска да се изкъпе и Лин донесе няколко кофи сняг отвън, които стоплиха на печката, за да може поне да се измие с гъбата. Лин също се поддаде на изкушението и даже изми косата си — нещо, което майка й все я предупреждаваше да не прави през зимата, за да не настине. Огънят обаче бумтеше с пълна сила, а Луси тихичко си тананикаше, докато сплиташе тънки плитки в косата на Лин и ги връзваше с малки панделки, които беше намерила при куклите на тавана.

Малките пръстчета сновяха в косата на Лин и тя неволно се унасяше в дрямка. Опасността от нападение беше минимална, но тя все пак държеше пистолета си под ръка. Луси продължаваше да си играе с косата й и да си тананика.

— Някога подстригвала ли си я?

— Мама понякога я режеше и я ръсеше на двора, за да плаши койотите. Но не беше често.

— Харесва ми дълга.

— На мен също.

Разговорът замря и всяка потъна в собствените си мисли. Краткият ден вървеше към края си. Лин гледаше как Луси си прави театър на сенките на светлината на огъня и си мислеше как ли е Нева. Ако не беше момиченцето, това щеше да бъде първата самотна зима на Лин и тя не беше сигурна как щеше да издържи. Дългите часове на нощта не можеха да бъдат запълнени единствено със сън и само компанията на друго същество беше в състояние да намали скуката. Нева пък си имаше Илай… но Лин бързо пропъди мисълта как двамата запълват времето си заедно.

Сърцето й отблъскваше опитите на ума да контролира емоциите й и тя дълго се мята в леглото, без да може да заспи. Чуваше ритмичното дишане на Луси, но спокойствието на момиченцето не успяваше да достигне до нея. Накрая Лин наметна якето си и се качи на покрива. Там поне щеше да бъде принудена да стои нащрек и да не се терзае за неща, за които не й се искаше да мисли.

Утрото на следващия ден беше студено, но ясно. За първи път ги посрещнаха безоблачно небе и слънце, което успя да постопли въздуха. Времето навън стана поносимо.

— Искаш ли да излезем? — попита Лин.

Луси скочи от леглото си и се облече за секунди; нямаше търпение да се измъкне навън. Мислите й бяха заразителни; не след дълго детето се развика нагоре към покрива и Лин видя Илай, който газеше през преспите към тях. Снегът лепнеше по дрехите му и образуваше буци на всяко място, което се докоснеше до снежинка, но той не се отказваше. Лин слезе от покрива, за да посрещне госта заедно с Луси.

— Здрасти, малка госпожице! — извика Илай, когато Луси скочи в обятията му. — Пораснала си!

— И Лин така каза! — отвърна гордо Луси. — Тя ме мери на стената. Пораснала съм с три сантиметра и половина. Ти знаеш ли какво е сантиметър?

— Знам — увери я Илай. — Браво на теб!

— Ела, искам да ти покажа нещо!

Луси хукна през снега към единия ъгъл на къщата, където беше започнала да събира птичи гнезда, паднали от дърветата през есента. Лин и Илай бавно вървяха след нея, проправяйки пъртина в тежкия сняг, който на места стигаше до коленете им.

— Как си? — попита Илай.

— Добре сме, имаме достатъчно дърва и храна. Вода също.

— Имах предвид, как си ти самата? Как я караш?

Лин свъси чело.

— Добре, сигурно. Радвам се, че имам какво да ям и с какво да се топля.

Илай поклати глава и прикри усмивката си.

— Нямаш нищо против, че дойдох, нали?

— Не, разбира се. Не си виждал Луси, откакто я прати при мен, а тя ти е племенница.

— Аз дойдох да видя и теб.

— Е, ето ме и мен — отвърна Лин. Не знаеше какво друго да каже.

Илай въздъхна и спря, но тя продължи напред.

— Ей! — извика той подире й.

— Какво?

Лин се обърна и получи топка сняг право в лицето.

— Ето какво!

Занемяла от изненада, Лин плюеше снега, който се топеше и стичаше по врата й.

— Бой със снежни топки! Страхотно!

Луси връхлетя отгоре й и я събори по лице в снега, с което окончателно срази последните й остатъци от самообладание. Лин грабна момиченцето за глезените, вдигна го във въздуха и го запокити в една преспа. Луси се изправи, подгизнала и засмяна, с по една нова снежна топка в ръце и готова за отмъщение.

Лин успя да избегне първата топка, но втората я уцели право в гърдите. Тя започна да трупа собствен арсенал, но Илай я събори настрани и отмъкна боеприпасите й, след което започна да я обстрелва със собствените й муниции от близко разстояние. Лин извика и го дръпна за глезените. Луси се стовари върху тях и изкара въздуха им. Тримата цяла минута лежаха и се смяха на земята, подгизнали от мокрия сняг.

— Не мислех, че някога ще заваря такова нещо в двора ти — отбеляза по-късно Стебс, като посочи снежния човек до купчината дърва.

Лин отметна косата от лицето си и сви рамене.

— Луси поиска, а аз реших, че ако му сложим палто, някой може да го вземе за пазач.

— Предполагам, че морковът също е тактическо решение?

— Килерът ми е пълен, а и този изглеждаше развален. Не си мисли, че съм станала сантиментална като теб! — рече Лин и го удари на шега по ръката, но достатъчно силно, за да го накара да изкриви лице.

— По-леко, тигърче, имай милост към стареца — отвърна той.

— Старецът да си мери приказките.

— Отдавна с никого не си е говорил. Гледам, че си намерила ново приложение на езерото.

Илай се пързаляше по леда с обувки, а Луси се крепеше на раменете му и крещеше като луда.

— Майка ми щеше да се обърне в гроба, ако й бях изкопала такъв — отвърна Лин, но с усмивка.

— Хубави плитки — отбеляза Стебс.

— Млъквай.

Гостите останаха до вечерта и Лин внесе няколко пъна за столчета. Четиримата седнаха да хапнат в уютен кръг до печката. Завършиха вечерята си с прасковите, донесени от Стебс, смесени с малко сняг.

— Също като сладолед! — каза Луси доволно, а по брадичката й се стичаше сок.

— Прилича — съгласи се Стебс.

— Какво значи сладолед? — не разбра Лин.

— О, бедничката тя! — Илай поклати глава в престорено отчаяние, с което си спечели поредното перване по главата.

Лин цял ден си намираше поводи да го докосва. Луси я беше убедила да се попързаля на леда. Справяше се добре с баланса, но често се подхлъзваше, когато Илай беше наблизо. Той я хващаше и я изправяше на крака за искрено забавление на Стебс.

— Жалко, че не взе китарата си, чичо Илай — каза Луси, когато изядоха импровизирания си десерт. — Слушат ми се песни.

— Чудна работа, как забравих да я взема, когато полицаите ме изритаха от вкъщи, за да ме арестуват.

Луси се сгуши в скута на Стебс.

— А ти имаш ли китара в тайното си мазе?

— Не, мъниче, за съжаление, нямам — погали я той по главичката.

— Май има една на тавана! — обади се Лин за учудване на всички. — Струва ми се, че съм виждала.

Луси заподскача върху коленете на Стебс.

— Иди да провериш! Иди да провериш!

— Ще дойда с теб.

Илай стана и като грабна едно фенерче, последва Лин по стълбите. Тя отвори вратата на кухнята.

— Отдавна не съм стъпвал в истинска къща. — Илай освети стените с фенерчето. — Направо се чувствам странно.

— И на мен понякога ми е странно. Имам си къща, а никога не я използвам. Майка ми е израснала тук, нейният баща — също, а аз стоя само в сутерена.

Тя премълча, че очакваше присъствието на Илай също да й изглежда странно, а не беше така.

— Никога ли не се качваш горе?

— Рядко. Използваме банята на първия етаж, а мама съхраняваше разни неща на тавана. Но като цяло си стояхме в сутерена.

— Защо?

— По-лесно се отоплява през зимата, а през лятото държи хладно. Влиза се само през една врата и прозорците са достатъчно ниско, за да не представляват заплаха. Ако някой реши да нахлуе през тях, ще имаме преимущество. Докато прозорците на първия етаж са дълги два метра и половина, поне по четири на стая. Няма как да се отбраняваш.

Двамата прекосиха трапезарията и влязоха в дневната. Илай погледна въпросните прозорци.

— Колко жалко — каза той. — Знам, че е по-умно да живееш долу, но къщата е много красива. С толкова пространство и високи тавани! Ако беше в града — дори в по-хубавите квартали — на такова място щяха да живеят поне десет души.

Лин потръпна от ужас при тази мисъл и го поведе по витите стълби.

— По едно време си имах стая на горния етаж. Още я помня. Тук е таванът, внимавай къде стъпваш.

Тя отвори вратата към тясно стълбище, което водеше към помещение с фронтонни стени. Илай вървеше след нея, като светеше с фенерчето пред краката й, за да вижда.

— Колко много неща!

Покрай стените бяха наредени купища мебели — масивни обемни антики, които някога изпълваха стаите на долния етаж. До едната стена бяха строени няколко сандъка и стегнато навити килими.

— Майка ми качи тук всичко. Предполагаше, че ако някой иска да ни обере, ще погледне през прозорците долу и ще реши, че вече са го изпреварили и няма да намери тук нищо полезно.

— Кой би откраднал пиано? — учуди се Илай и натисна един самотен клавиш, който зазвънтя в малкото таванско помещение.

— Вероятно никой, но майка ми не искаше да рискува. Всичко тук значеше нещо за нея и тя не искаше да стане на пепел в нечие огнище или някой да използва килимите на баба й вместо завивка.

— Има логика.

— Струва ми се, че се надяваше някой ден животът й пак да стане нормален — нормален за нея — и да върне нещата по местата им. Някъде в бъдещето, когато нямаше да се налага да се тревожим дали двама души могат да отбраняват сами дневната.

— Звучи хубаво — каза тъжно Илай. Лъчът на фенерчето пробяга по мебелите. — Какво има в сандъците?

— Предимно дрехи. — Лин коленичи до един от тях. — Оттук взех дрехи и обувки за Луси. Стари мои неща. Дай светлината насам.

Илай се приближи и Лин намери китарата, подпряна в калъфа си зад един от сандъците между бюрото и старото дървено конче.

— Знаех си, че съм я виждала.

Двамата излязоха тихо, оставяйки реликвите от сигурното минало в прашната тъмнина.

Оказа се, че усилията им са били напразни.

— Пфу, какво е това? — сбърчи нос Луси, когато Илай подръпна струните.

— Разстроена е — каза Илай, като плъзна ръце по струните. — Мога да я нас…

— Жалко, определено — каза Стебс и се изправи. — Вече не помня откога не съм слушал музика. Най-добре да тръгвам вече. Печката със сигурност е изгаснала, но все още мога да разръчкам въглените.

— Може ли да дойда с теб? — заподскача Луси. — Искам да си играем на магии.

— Аз нямам нищо против, ако Лин е съгласна.

— Носиш ли оръжие? — попита Лин.

— Естествено.

— Тогава съм съгласна — каза тя, макар и малко неохотно. — Да слушаш Стебс, докато пресичате полето! — заръча тя на Луси, докато момиченцето закопчаваше дебелото си яке. Детето кимна сериозно и хвана Стебс за ръка.

— Хубава вечер на вас двамата! — пожела им Стебс и намигна на Илай, докато се качваше по стълбите.

— Стар хитрец, а? — каза Илай, когато Лин заключи вратата и се върна при него.

— Това пък защо?

Илай отново прокара пръсти по струните и сутеренът се изпълни с несъгласувания им звън.

— Мога да я настроя за няколко минути. Подозирам, че и Стебс го знае, но се измъкна и взе Луси със себе си, за да ни остави насаме.

Лин се изчерви и изтърси първото нещо, което й дойде наум, въпреки че не беше най-подходящото в случая:

— Как е Нева?

— Добре е, струва ми се — отвърна Илай, без да я поглежда в очите. — Трудно се живее в такова тясно пространство дълго време. Донякъде затова и дойдох днес тук — исках да й дам малко време сама. Но исках да видя и теб — додаде веднага той.

— Радвам се, че дойде — призна Лин.

— Наистина ли? При теб е трудно да каже човек.

— Радвам се.

— Добре. Луси изглежда щастлива — продължи той след малко.

— Майка й, й липсва. Знам, че днес не си пролича, но беше много развълнувана, че те вижда, а и се радваше, че може да излезе навън. Но вечер, когато си мисли, че спя, плаче в леглото си.

Тя премълча, че сърцето й се късаше от тихите ридания, но знаеше, че Луси няма никаква възможност за уединение, и се опитваше да й даде поне малко време да си поплаче на спокойствие. А понякога и собственото й лице се обливаше в сълзи, когато си мислеше за своята майка.

— Дали Нева някога ще може да си я вземе?

— А ти искаш ли?

Лин се облегна на леглото на Луси и затвори очи.

— Не. Но тя не е мое дете. Знам, че Нева мисли, че е неспособна да се грижи за нея.

— И когато го каза, беше напълно вярно. Но вече се справя по-добре, поне физически. Дивите места наоколо обаче я плашат. Не излиза от къщата, освен за да иде на гроба на бебето.

— Човек не трябва да се срамува от страховете си — каза Лин. — Предполагам, че ако и мен ме бяха проснали по средата на Ентарго, и аз щях да се крия.

— Майка ни смяташе, че е срамно. Нева подскачаше от най-малката дреболия още в града. Мама искаше най-добрата съпруга за Брадли; казваше, че той е от хората, които имат нужда да се съревновават. Момиче, което пищи, щом види мишка в кухнята, не се вписваше в представите й.

— Ами ти? Ти нямаш ли нужда от съревнование?

На лицето на Илай за първи път се изписа усмивка, в която нямаше нищо мило.

— О, аз не съм Брадли. Наясно съм с това, откак се помня. Нормите за раждаемост се съобразяват с мъжа. Една жена може да има две деца само ако са от различни бащи — по едно дете на мъж. Баща ми е починал, преди да се родя, така че не знам що за човек е бил, но със сигурност не заемаше същото място в сърцето на мама като бащата на Брадли. Ако ми се беше родило дете, докато живеехме в града, със сигурност нямаше да бъде и наполовина такова събитие, както когато се роди дете на Брадли.

Лин кимна и го погледна на светлината на пламъците. Не го беше виждала без купища дрехи след първата им среща край реката и сега определено изглеждаше много по-добре. Ръцете му бяха покрити с жилести мускули, хлътналите му бузи се бяха напълнили. Той улови погледа й и тя бързо го отмести.

— Каза, че майка ти била избрала музикантка?

— Според нея най-доброто ми качество бил гласът ми, затова ми намери една малка хубава пианистка.

— Бих казала, че най-доброто ти качество е стрелбата с лък — възрази Лин.

— Това щеше да ми спечели много момичета в града. Всички си мечтаят за мъж, който може да застреля катеричка от петдесет метра — отбеляза Илай и двамата се засмяха. — Освен това, Стебс каза, че не мога да се меря с теб.

— Така си е — съгласи се Лин и двамата отново се засмяха. — Въпреки че съм по-добра с пушката. Толкова време прекарвам на покрива, взряна в мерника, че вратът ми вече щрака.

— Така ли?

— Аха. — Лин изпука шия, за да му покаже.

— Знаеш ли, пианистката казваше, че много ме бива да разтривам.

— Не думай.

— И още как. — Илай се усмихна. — Е, предполагам, че ти си по-напрегната от градска музикантка.

— Има нещо такова.

— Но пък не пречи да опитаме, нали?

Лин го изгледа мрачно.

— Нали няма да се опиташ да правиш секс с мен?

Илай онемя за секунда и Лин се изчерви при мисълта, че е казала някоя глупост. Той обаче само вдигна ръце във въздуха.

— И през ум не би ми минало! Е, всъщност би… — поправи се той, но Лин го замери с обувката си и го прекъсна на средата на изречението. Той улови обувката във въздуха. — Ела тук.

Лин се засмя, припълзя по пода и се облегна на краката му. В началото я докосна внимателно, само по раменете, и тя усети как цялото й тяло се стяга. Ръцете му се движеха бавно и старателно; палците му разтриваха изпънатите сухожилия на врата й и се спускаха към горната част на лопатките й. Скоро непривичното докосване стана по-малко смущаващо и по-приятно. Лин се отпусна и цялото напрежение в живота й започна да се оттича под умелите му ръце.

— Да, ставаш — наруши мълчанието тя.

— Не бъди толкова придирчива. Малко по-напрегната си от пианистката.

— О, така ли? — Лин забеляза, че Илай все още не бе назовал старата си приятелка по име. — Тя каква беше?

— Кой?

— Приятелката ти.

— О… ами… — Ръцете му за секунда спряха, но бързо си върнаха предишния ритъм. — Беше мило момиче и се разбирахме добре, но липсваше искрата. Нали се сещаш?

— Не. Единствените хора, които съм познавала в живота си преди вас, бяха майка ми и Стебс.

— Няма как да ти го обясня. Срещаш определен човек и дори да не го познаваш, не можеш да спреш да мислиш за него. Всеки път, когато си говориш с него, се притесняваш, а като се прибереш, си повтаряш отново и отново всичко, което сте си казали.

Лин облегна глава на коляното му, отдала се изцяло на удоволствието от ръцете му.

— Мисля, че знам — каза тя.

Ръцете му се спряха върху раменете й.

— Няма да ми отнеме много време да настроя китарата, ако искаш.

— Наистина ли?

— Дай ми няколко минути — каза той, като внимателно я помести, за да се измъкне, и я облегна върху леглото.

Тя наблюдаваше пръстите му, които умело се движеха нагоре-надолу по струните. Ръцете му познаваха инструмента така добре, както тя — оръжието си. Навел глава настрани, той внимателно се вслушваше във всеки тон и го настройваше, докато му хареса. Щом приключи, изсвири един прост акорд и звукът му отекна между каменните стени.

— Жалко, че Стебс ще го пропусне — рече той. — Каза, че отдавна не е слушал музика. Не че не ми харесва да те имам само за себе си.

— Аз никога не съм слушала музика

Ръката на Илай се спря върху струните.

— Никога? Нито веднъж?

Тя сви рамене.

— Кога да слушам? Имахме си по-сериозни тревоги.

— Да съм спокоен значи — пошегува се Илай. — Нищо кой знае какво не може да стане, освен завинаги да те откажа от музиката.

— Вече ми харесва.

— Ти чу само едно „до“.

— Тогава млъквай и изсвири нещо.

Илай я замери с възглавница, но тя ловко я хвана. Дяволитата усмивка изчезна от лицето й, заслушана в бавната ритмична мелодия, която изпълни тъмните ъгълчета на сутерена. Гласът му звучеше много по-различно, отколкото когато говореше — по-нисък и пулсиращ с дълбоките емоции, които се криеха зад шегите му. Тя го гледаше, запленена от малките мускули на ръцете му, които подскачаха със струните, от съсредоточено присвитите му очи. Той бавно спря и се усмихна извинително.

— Дотук стигнах, докато бяхме в Ентарго.

— Ти ли си я съчинил?

— Да. Не е като да държиш еленско сърце в ръката си, но става.

Трополенето на ситни парченца лед по стъклото ги изтръгна от приятния унес.

— Мамка му! — Илай стана и потропа по прозореца, но замръзналият скреж от външната страна не помръдна. — Дали са стигнали навреме?

Лин стана от пода и се протегна, още изгубена в магията на песента му.

— Със сигурност. Пътят е няколко минути, а и Стебс е достатъчно умен, за да я накара да ходи по-бързо.

— Сигурно е много неприятно навън в това време.

— Ако чакаш покана да останеш, няма нужда да си търсиш оправдание. Няма да те отпратя в тази виелица. Притеснявам се само за Нева.

— Няма проблем, тя сигурно вече спи.

— Добре тогава.

Лин затвори вратичката на печката и стаята потъна в мрак.

— По дяволите — изруга Илай, — нищичко не виждам. Такъв ли ти е планът? Да си счупя крака и да ме държиш тук като пленник?

Ръката на Лин намери неговата.

— Ела насам — каза тя и го заведе до леглото на Луси. — Можеш да спиш тук.

— Чакай малко. — Ръката му стисна нейната. — Кой е казал, че сме приключили с разтриването?

— Тук няма място за двама ни — изсумтя Лин.

— Ще намерим. — Той я подръпна, но тя се колебаеше. — Не искам нищо от теб, но и не съм готов да те пусна.

Тя се качи в леглото, без да каже и дума. Илай свали ризата си и се мушна до нея, а ръката му се плъзна върху ребрата й. Лин очакваше отново да се стегне от близостта на кожата му и допира на телата им по цялото им протежение, но вместо това се отпусна и се притисна в него.

— Ако ти се струва по-практично, гледай на това като на по-ефективно съхраняване на топлината — каза Илай в ухото й и тя се засмя.

Лин лежеше безмълвна до него и се наслаждаваше на туптенето на сърцето му в ухото си, на приятно сплетените им крака. Малките разлики в телата им й се струваха пленителни: боцкащата му брада, опряна в нейната буза, изпъкналите кокалчета на пръстите му. Тя прокара палци по тях, изненадана колко силни са станали ръцете му за краткото време, в което се познаваха. Пръстите й тръгнаха нагоре по вените му и стигнаха чак до мускулите на мишниците му.

Дългите самотни нощи не я бяха подготвили за тази интимност, колкото и приятно да беше. Тя притаи дъх, усетила как неговите ръце също изследват тялото й.

Илай наруши мълчанието.

— Не съм свикнал да искам разрешение, но нямам желание да ме застреляш.

— Разрешение за какво?

— За целувка.

— О, естествено — съгласи се нехайно Лин, учудена, че Илай се притеснява за такава дреболия. Тя се наведе и го целуна по челото — най-големият жест на обич, който майка й си позволяваше, макар и рядко, преди да заспи.

— Хм, нямах това предвид — каза Илай.

— А какво? Така ме целуваше майка ми.

— Аз няма да те целуна като майка ти.

Ръката му стисна косата й и Лин с изненада почувства устните му върху своите, но учудването й бързо премина в наслада. Тялото му се притисна в нейното и тя бързо разбра, че топлината не само се съхранява, но и създава.

Илай се отдръпна.

— Стига толкова, че иначе ще трябва да се хвърля в някоя преспа.

— Това пък защо?

Той приласка главата й под брадичката си.

— Ще ти обясня някой друг път.

— Става — отвърна Лин и се сгуши в него.

Илай я галеше по косата.

— По-рано, когато ме попита за Нева, щях да ти кажа, че тя беше направила подарък за Луси, който трябваше да донеса — каза той след малко.

— Аха? — Лин малко се подразни, че името й отново изскочи в разговора.

— Опита се да направи някаква кукличка от сухи треви и пръчки, но когато я взех, се разпадна в ръцете ми. Нева се тръшна в леглото и заплака. Каза, че няма какво да даде на малкото си момиченце.

— Това са глупости.

— Може, но донякъде я разбирам. И аз без малко да не дойда днес по същата причина. Аз не… Когато напуснахме града, не се очакваше аз да отговарям за другите. Брадли беше силният, умният, този, който знаеше какво да прави. А ето че се озовахме тук и аз не знаех как да ги опазя живи. Уча се, но все още нямам какво да дам, особено на теб.

Лин се сгуши под брадичката му.

— Оцеляхте. Опази и двете живи. Явно се справяш.

— Освен това намерих теб — добави той. — Това ми се струва добро постижение.

— И аз така мисля — каза тя тихо, заслушана в силното туптене на сърцето му в ухото си.

Заспаха.

Лин се събуди и видя, че Илай зарежда дърва в печката. Меката утринна светлина обливаше сутерена в същия сивкав тон като цвета на очите му.

— Аз мога да го направя — каза тя.

— Знам, че можеш — отвърна Илай, но продължи да зарежда дърва.

Тя се примъкна в края на леглото, където възглавницата миришеше на него, и реши да си полежи още няколко минути. Той вече се беше облякъл и потриваше ръце, за да ги стопли. Лин се зарови под завивките, наслаждавайки се на непривичната липса на задължения.

— Тук долу бързо застудява, щом угасне огънят — отбеляза Илай.

— Да, сутрин е доста хладно. Вашата къща запазва ли топлината?

— Нямам оплаквания. — Той затвори вратичката на печката. Лин го гледаше доволна, че вече няма нужда да крие интереса си. Той отвърна на погледа й и се усмихна. — Чудиш ли се понякога как е другаде?

— Какво имаш предвид?

— Например някъде без мразовити зими?

— Майка ми подхвърляше идеята да заминем на юг. Но аз не исках.

— Защо?

— Защото тогава ще станем като всички други скитници — ще имаме само водата, която си носим, и ще се надяваме скоро да намерим още.

— Предпочиташ да имаш езеро и да търпиш зимите?

— Определено.

Илай кимна.

— Когато напуснахме града, бях ужасен, а все пак имахме някаква цел. Не мога да си представя да бродя, без да знам къде отивам.

— Колко дълго скитахте, преди да намерите реката?

— Седмици. Може и месец. В началото броях дните, но после започнах да измервам времето с корема на Нева.

— Видяхте ли много хора?

— Предимно чувахме изстрели. Някои куршуми падаха в краката ни, но един просвистя покрай ухото ми. Нямаше предупредителни викове; просто стреляха. А аз дори не подозирах, че сме се доближили до нечия вода.

Лин си представяше какво е било. Илай гази бавно шумата, така че Нева да не изостава. Луси едва се влачи подире им с подутите си крачета, може би лови скакалци… Изведнъж — куршум. Лин потръпна, все едно тя беше натиснала спусъка.

— Повечето хора поне пускат предупредителни изстрели като онези в краката ти.

— Но не всички.

— Не, не всички.

Лин стана от леглото, облече се и сложи кафето на печката.

— Изкушаваш ме — каза Илай, — но май трябва да вървя. Нева ще се притесни, ако се събуди, а мен ме няма.

— Добре — отвърна Лин, вперила поглед в тенджерката с вода. — А ти… прегръщаш ли и нея по този начин? Като мен снощи?

— Не — отговори Илай веднага. — Между нас няма нищо. Аз съм достатъчно много момче, за да виждам, че е красива, но освен това съм достатъчно мъж, за да знам, че тя винаги ще си остане съпругата на брат ми.

Честността му предизвика усмивка у Лин.

— Трябваше да попитам.

Илай понечи да каже нещо, но на вратата се потропа. Лин грабна пистолета си и се качи горе. След малко по стълбите долетя Луси.

— Здрасти, чичо Илай!

Лин слезе по-бавно, следвана от Стебс.

— О, здрасти, чичо Илай — поздрави той насмешливо, местейки поглед между двамата младежи. — Много наивно ли ще бъде да предположа, че снощи си си тръгнал късно и си се върнал рано тази сутрин?

Лин се изчерви и се зае да оправя леглото, но се усети, че така привлича вниманието към факта, че има само едно легло за оправяне.

— Не се заяждай — процеди тя.

— Колкото и да ми е приятно да ви дразня, имам по-сериозен въпрос и към двама ви.

Лин се изправи.

— Какво има?

— Откога не сте виждали пушек на юг?

— Веднага ще ти кажа — от няколко седмици — отговори бързо Лин, която бе проверявала всяка сутрин.

Илай я погледна замислено.

— Не помня да съм виждал напоследък, макар че, откровено казано, невинаги гледам.

— И аз не съм виждал от седмици — потвърди Стебс. — А нищо не може да оцелее на този студ без огън.

— Мислиш ли, че са се разкарали?

— Или са се разкарали, или са умрели.

Илай се облегна на стола си.

— Знам, че ще прозвучи кофти, но това е облекчение.

— Облекчение е и толкоз — каза Лин.

Необяснима топлина изпълваше гърдите й, като гледаше скъпите на сърцето си хора, събрани на сигурно място под нейния покрив.

16

Лин не помнеше друга блага зима като тази. Благодарение на обилните снеговалежи не се налагаше да пробиват леда на езерото, за да черпят вода. Когато бяха жадни, двете с Луси просто събираха сняг в кофите и го разтопяваха на печката или направо го ядяха с шепи, след като първо се замеряха с него.

След като заплахата от юг изчезна, Лин често оставаше на земята с Луси и й показваше следите на различните животни в снега: елени, миещи мечки, катерички, оставили неравни дири с подскоците си. Койотите, които започваха да се връщат. Луси схващаше бързо и искаше да знае още и още. Лин я учеше как да различава гласовете на коравите птици, които бяха останали да зимуват тук, и как да издава онзи звук в шепите си, за да привлича елените.

Луси изглеждаше чудесно. Слабичките й ръце и крака бяха заякнали от борбата със снежните преспи в търсене на следващото приключение. Лин вървеше подире й, биеше пъртина след малките й стъпки и я предупреждаваше да стои далеч от заледеното езеро в по-топлите дни. От време на време отскачаха до колибата на Стебс, въпреки че Лин винаги се притесняваше. Луси й напомняше, че никой не иска замръзнало езеро, и се споразумяваха бързо да се приберат. Присъствието на Стебс обаче винаги й действаше успокояващо и тревогите бързо изчезваха, така че обикновено оставаха значително по-дълго.

Илай често ги навестяваше, като изминаваше трудния път от реката до къщата дори в най-студените дни. Луси го засипваше с внимание, но после се разсейваше и ги оставяше да си бъбрят насаме и да се държат за облечените си в ръкавици ръце. Посещенията му по необходимост бяха кратки: Нева ценеше минутите на усамотение, но страхът й от дивата околност не позволяваше да прераснат в часове.

— Има тънка граница между приятното уединение и откровената самота — каза Илай един снежен следобед, докато двамата се разхождаха след Луси.

— Мислиш ли, че иска да си вземе Луси? — попита Лин, въпреки че не беше готова да се раздели с момиченцето. — Не ми се ще Нева да ме намрази; просто търся най-добрия вариант за Луси.

— Колкото и да ми е неприятно да го кажа, в момента той не е да живее с Нева. Тя не е много стабилна. Носи пистолета, който си й дала, в сутиена си.

— Това не я прави нестабилна — възрази Лин, като пусна ръката му, за да потупа джоба си с пистолета. — Въпрос на здрав разум.

— За момиче като теб — може би, но Нева не беше виждала огнестрелно оръжие, преди да дойдем тук. А сега спи с него!

Лин сви рамене и двамата продължиха да ходят мълчаливо, хванати за ръце.

— Мислиш ли, че би дошла тук? Може да се съгласи да се отдалечи от реката, след като мъжете от юг вече ги няма.

— Възможно е. Ще я попитам.

— Стебс каза, че се очаква затопляне. Може би тогава?

— Да. — Илай стисна ръката на Лин и я спря. Хвана лицето й с ръце и прибра няколко непокорни кичура коса в шапката й. — Може ли да спрем да говорим за Нева поне за малко?

Лин се усмихна и надигна лице за целувка.

От далечината се чу тънко гласче:

— Лин и Илай седят на дървото и се целуват…

Илай се обърна към нея.

— Знаеш ли какво значи това, умнице?

— Ъъ… значи, че сте влюбени.

— Хм. — Илай се обърна отново към Лин, без да сваля ръце от лицето й. — Май че е права.

Луси дотича при тях.

— Искам какао!

— Само ако ме надбягаш! — предизвика я Илай и двамата хукнаха с всички сили към къщата, но скоро се затъркаляха на кълбо, защото Луси го събори през коленете. Лин вървеше бавно след тях и гледаше заоблените краища на преспите. Снегът се топеше, макар и едва доловимо. Пролетта скоро щеше да донесе топлина, кал и повече вода в езерото.

За момента животът изглеждаше хубав.

Макар да знаеше, че пролетта е близо, нощите бяха дълги, а сънищата на Лин не бяха приятни като дните й. Сънят лесно я поваляше, но не траеше дълго. След един кошмар тя се събуди с мисълта за майка си. Заслушана в равномерното дишане на Луси, завидя на дълбокия й сън и невинните сънища. Измъкна се от чаршафите, нахлузи обувките и якето си и тихичко се качи по стълбите, за да излезе навън.

Нощта беше безлунна. Черният мрак се спусна върху нея и погълна всичките й мисли; в съзнанието й остана само непосредствено заобикалящият я свят и онова, което можеше да се крие в него. Тя свали пушката от рамото си и седна на каменното стъпало, благодарна за познатите тревоги за неща, които можеше да контролира. В съзнанието й изникна спящото телце на Луси, доволно свито на кълбо, и тя стисна оръжието още по-здраво, обхождайки с очи черната нощ около себе си.

Погледът й по навик се плъзна на юг. Гората на Стебс се виждаше на фона на бледото сияние зад нея.

— Какво, по дяволите, е това?

Лин беше толкова стъписана, че думите неволно се изплъзнаха на глас от устата й.

За миг си помисли, че цялата нощ е минала в тревоги, но слънцето не изгряваше на юг, а и това не беше розовото зарево на утрото. Беше лепкава жълта светлина, която едва стигаше до върховете на дърветата.

Лин я гледаше мрачно, стиснала устни. Щракна предпазителя. Всичката й умора се изпари. Тази светлина беше непозната и странна.

Което значеше, и опасна.

Няколко дни по-късно на хоризонта се появи Стебс, а след него се виеше характерната му следа. Луси се беше научила да разпознава издайническата диря на ранения му крак. Седмици наред в най-суровата зима той кръстосваше насам-натам, за да може тя да проследи пътя му, който завършваше с него самия и голяма мечешка прегръдка. Щом го видя, тя се втурна към него и остави Лин сама да стърже леда от стъпалото пред къщата.

— Топенето създава ли ти проблеми? — попита той, когато се приближи, гушнал Луси в едната си ръка.

— Не много, но ми омръзна заледяването нощем. Сутринта Луси падна пред вратата. Не мога да позволя да си счупи крака.

— В никакъв случай. Тогава ще трябва някой да я разнася навсякъде със себе си — рече Стебс на момиченцето, което облегна глава на рамото му и се засмя. — Тежка работа.

Той я остави на земята и тя го задърпа за ръката.

— Ела да хапнеш с нас и да видиш какво направих. Лин ме учи да плета.

— Сериозно?

— Опитвам се — каза Лин и я плесна по дупето, докато претичваше покрай нея. — Това тук има търпението на комар.

— А Илай ме учи да свиря на китара!

— Опитва се — повтори Лин.

Тя хвърли дърва в печката и отвори буркан със зеленчуци. Щом седнаха да похапнат, Стебс повдигна и въпроса, заради който беше дошъл.

— Наоколо се е завъртяла нова глутница койоти.

— Знам — каза Лин между хапките — чухме ги снощи.

Неистовото им скимтене беше уплашило Луси и тя се бе сгушила в леглото до Лин. Малкото й телце се тресеше от страх.

Момиченцето отхапа от царевицата си и погледна към Лин.

— Мислех, че си ги убила всичките.

— Не може да убие всичките, мъниче. Най-добре известно време да си играеш близо до къщата — каза Стебс.

Луси направи физиономия, но Лин знаеше, че ще ги послуша. Дивите кучета я плашеха достатъчно, за разлика от други, недотам очевидни опасности.

— Големият… — Стебс направи пауза, за да види дали Лин ще го разбере. — Още е там.

— Видя ли го?

— Не, само следите му.

Лин не искаше да говори пред Луси за това, което се бе случило с майка й.

— Искаш ли да потърсиш онази жаба в килера?

Очите на Луси се разшириха.

— Мислиш ли, че още е там?

— Стори ми се, че я видях, когато отидох за зеленчуците. Вземи фенерчето и се опитай да я хванеш.

Луси подскочи от радост, че може да използва заветната светлинка, и се скри зад одеялото, което разделяше двете стаи. Лин предложи остатъка от храната си на Стебс; беше изгубила апетит.

— Мислиш ли, че ще се върне?

— Не искам да съм лош пророк, но вече е намирал храна тук. А Луси ще бъде лесна плячка за глутницата, която чух онази вечер.

— Няма да се отдалечава — увери го Лин. — Просто ми е много неприятно да я държа вътре. Бездруго светлината е малко, а тук съвсем не влиза.

— Това е другото нещо, за което исках да поговорим. Тежката зима свърши, а Илай е много по-способен отпреди.

— Знам. Знам и накъде биеш. Онзи ден говорихме за това и той мисли, че Нева ще се съгласи да дойде да я види. Хрумна ни, че може да посвикнат една с друга, преди тя да се премести при тях.

— Добра идея. Кога?

— Мислехме си за другата седмица, когато времето се пооправи. Ти нали каза, че скоро ще се стопли?

— Очаквам пълно топене, после застудяване и още един-два хубави снеговалежа, преди зимата да си отиде.

Лин се опита да не обръща внимание на свитото си сърце при мисълта, че трябва да се раздели с Луси.

— Значи след топенето. — Тя погледна одеялото между двете стаи, зад което Луси подвикваше на жабата. — Преди няколко нощи видях нещо на юг.

— Какво?

— Някакво сияние в небето. Все едно слънцето се канеше да изгрее от грешната посока.

Стебс свъси вежди.

— Какъв цвят беше?

— Жълтеникаво. Но не изглеждаше нормално жълто — като жълто глухарче или нещо такова.

— По-бледо и противно… сякаш болнаво?

Лин бавно кимна.

— Да, добро описание.

— И кога го видя?

— Онази нощ, когато нямаше луна. Оттогава не съм го виждала.

— Няма и да го видиш, луната го поглъща.

— Какво поглъща?

— Заревото от електричеството на малък град или даже група от къщи. Но в тъмна нощ не му трябва много, за да освети небето.

Лин замълча. Думите на Стебс проникнаха дълбоко в нея, в кътчета, по-тъмни и от черната безлунна нощ.

— Значи още са живи? Мъжете от юг?

Стебс кимна мрачно.

— Ако имат генератори за електричество, имат и отопление. Не им е нужен огън.

Лин затвори очи, сякаш да се скрие от страшната мисъл.

— Генератори, а? Задници.

Лин засипваше Луси с малки подаръци. Черно копче за носле на Червения куч, последната чаша какао, нови раирани чорапи, които беше оплела тайно от нея. В нощта преди идването на Нева Луси се покатери в леглото на Лин и докосна със студените си пръстчета лицето й.

— Може ли да спя при теб?

Лин въздъхна престорено, но се съгласи. Сгушени заедно, тя най-после намери смелост да повдигне темата, която избягваше от разговора си със Стебс насам.

— Утре ще бъде голям ден.

— Защо? — промърмори съненото доволно гласче на Луси в шията й.

— Майка ти ще дойде да те види.

— Добре.

— Това ли е всичко?

Малките раменца се свиха и скоро последва тихичко похъркване. Лин прегърна крехкото й телце.

— Всичко ще бъде наред — каза тя, — обещавам.

Лин спа до много по-късно от обикновено. Нямаше желание да посрещне деня, също като Луси. Момиченцето устоя на всички опити да бъде събудено. Лин очакваше съпротива, даже и откровен гняв срещу майката, която толкова дълго бе отсъствала от живота й, но скритата под одеялото фигурка просто я игнорираше, лежеше с гръб към нея и се правеше, че не я чува.

— Добре, мъниче — каза Лин, като нахлупи плетената си шапка, — аз излизам навън. Може да половувам малко, но няма да се отдалечавам. Когато станеш, оглеждай се за Стебс. Чакаме го на гости.

Никаква реакция.

— И чичо Илай също.

Пак нищо.

— Добре. Но когато се върна, искам да си станала от леглото, иначе аз ще те вдигна, ясно?

Къдравата руса главичка кимна едва доловимо и Лин излезе. В двора вече стърчаха големи туфи мъртва трева и трябваше да походи, докато намери чисто петно от сняг, с което да накваси устата си.

На едно място в двора се виждаха накъсаните уплашени следи на заек, почти размазани от скоковете на койота, който го беше подгонил. Лин не бързаше да вдига Луси от леглото само за да се срещне с Нева, така че тръгна по дирите на двете животни, любопитна да разбере дали зайчето е успяло да избяга. Кървавото петно на километър и половина от къщата й показа, че не е. Лин приседна под дърветата и се загледа в кавгата на две сойки. Пресипналите им гласове заглушиха приближаващите стъпки на Стебс.

— Здрасти — каза той, като се облегна на дървото до нея. — Не съм свикнал да те виждам сама навън.

— Луси е вкъщи. — Лин кимна към покрива в далечината. — Реших да й дам малко време да…

— Премисли нещата?

— Да, нещо такова.

— И ти май правиш същото.

— Може би. — Лин поглади приклада на пушката, но оръжието не й донесе утехата, която някога й даваше. — Най-добре да се връщам.

Двамата вървяха един до друг в приятна тишина чак до езерото.

— Здравата се топи — отбеляза той. — Водата се е покачила. Но ледът по края си стои.

— Вече не става за пързаляне. Луси ще бъде разочарована.

— Ще замръзне още веднъж преди края на зимата.

Лин забеляза, че Стебс трудно върви през снега с куция си крак, но не каза нищо. Облегна се на един голям бор и го изчака. Той я настигна, малко по-задъхан от обичайното.

— Кога очакваш Илай и Нева?

— Не знам. Той каза, че ще дойдат следобеда, но аз спах до късно и после се разходих. Предполагам, че скоро ще дойдат. Казах на Луси, че няма да се отдалечавам от къщата. Ако искаше, можеше да ни намери. Снощи я предупредих, че Нева ще идва, и тя не го прие много добре.

— Разбираемо е.

— Да, но не искам Нева отново да се срине. Нито пък Луси да ми се сърди.

— Искаш ли аз да сляза да опитам?

— Побързай — отвърна Лин и кимна на запад, където вече се виждаха силуетите на Илай и Нева. Стебс закуцука към къщата.

Нева стигна първа до двора и с усмивка докосна полуразтопения снежен човек до купчината с дърва. Илай кимна и каза нещо, но думите му бяха удавени в силния вик от сутерена.

— Мамка му! Лин! Ела тук!

Луси хукна надолу по стълбите. Стебс държеше отпуснатата Луси в ръце, а затворените й очи бяха зачервени от треската.

— Откога е така? — Лин гледаше неразбиращо безжизненото й тяло. — Лин!

— Не… не знам! Мислех, че спи! Не съм слизала долу, откакто се събудих.

По стълбите затрополиха стъпки и Илай влетя в сутерена, следван по петите от Нева.

— Какво? Какво има?

Като видя Луси, Нева закри уста с ръце и от крайчетата на очите й рукнаха сълзи.

— Дай ми я — каза тя.

Стебс внимателно й я подаде и Нева притисна русата й главица в тъмната си коса и бавно я залюля напред-назад.

— Какво стана, милинка? Какво ти има?

Момиченцето не отговори.

Лин усети леко докосване по рамото.

— Нали не е… не си е отишла?

— Не — отговори Стебс на Илай. — Има пулс, но е слаб.

— Какво е станало? Кога се е разболяла?

— Не знам — отвърна Лин с треперещ глас. — Снощи си легна при мен и мислех, че е добре, но сутринта не искаше да стане… Мамка му, много съжалявам, Нева. Не знаех.

Нева махна с ръка.

— Дайте ми кърпа — каза тя, като положи Луси на леглото. — Трябва да свалим тази температура.

Стебс погледна смаяно собствените си ръце, които още пареха от допира на Луси.

— Тя гори.

Думите му предизвикаха паника у Лин. В съзнанието й връхлетяха спомени за трупове, пръснати по полетата, без следи от куршуми; трупове, които даже хищните птици отбягваха. Холерата изгаряше хората толкова бързо, че те погиваха в крачка, влачейки се като в мъгла към езерото с вода, до което майка й нямаше да им позволи да припарят. Един човек се отклони от езерото и повика майка й от двора. Лин я стисна здраво за ръката от страх, впила малките си пръстчета в потъмнялата й от слънцето кожа.

Непознатият помоли за вода. Увещаваше я, че не е болен като другите и няма да замърси езерото. Майка й отказа и го отпрати, като го предупреди да не се опитва. Няколко часа по-късно той се върна.

По краката му се стичаха лайна и той вече молеше за куршум. Този път майка й изпълни молбата му.

Лин впи пръсти в якето на Стебс и с дрезгав шепот попита:

— Не е холера, нали?

— Не, тя винаги прави така — успокои я Нева, като съблече част от топлите дрехи на Луси. — Не можеш да вдигнеш малко температура, нали, миличка? Все трябва да е висока. — По лицето й се стичаха сълзи, но тя действаше целенасочено. — Размърдайте се! Трябва ми студена мокра кърпа! И термометър, ако имаш.

Решителността й изтръгна Лин от вцепенението. Тя се втурна нагоре по стълбите, следвана по петите от Илай.

— Има кърпи в банята — извика Лин през рамо. — Използвай чистата вода в резервоара.

— А ти къде отиваш?

— За термометър — отвърна тя, без да обяснява защо тича нагоре. Майка й беше скътала всички бебешки дрешки, одеялца, биберони и надяваше се, термометър.

Щом стигна до тавана, Лин започна да отваря сандъците и неистово да изхвърля дрехите от тях. Недоволното писукане на една гумена играчка й показа, че е намерила верния сандък. Лин разрови всичко до дъното и с облекчение намери пластмасовия термометър.

— Дано да работиш! — каза му тя, а той отвърна със светнал екран на натиснатото копче.

Сърцето й биеше толкова силно, че без малко да не чуе стъпките по покрива. Инстинктивно се сниши, здраво стиснала термометъра. За миг настъпи тишина, нарушавана само от пулсирането на собствената й кръв. После го чу отново.

Имаше някой на покрива.

17

Лин слезе тихо по стълбите, като избягваше петната следобедна светлина в дневната, преди да се вмъкне в кухнята. Илай вече беше в сутерена; тя чуваше приглушения му глас, който разговаряше с Нева, и нейния писклив от тревогата тембър. Лин й подаде термометъра, без да каже нищо, и се пресегна покрай Илай да вземе пистолета си.

— Навън има някой — прошепна тя.

На лицето му се изписа напрежение, но той не помести очи от Луси, която лежеше на леглото, провесила безжизнено ръка от него. Нева сложи термометъра в устата й и я затвори; Луси беше толкова слаба, че не можеше сама да долепи устни.

— Къде?

— На покрива. Но се обзалагам, че има и други — отвърна тихо Лин, вперила очи в Стебс. Той забеляза погледа й и се присъедини към малката групичка на стълбите.

— Какво?

— Мъже на покрива — обясни тихо Илай, за да не разтревожи Нева. — Какво ще правим?

— Нямаме много възможности. Те вече имат предимство. Ако излезеш навън и почнеш да стреляш, веднага ще те убият.

— Само ако са точни — възрази Лин.

— Да приемем, че са. Остави пистолета.

Тя не помръдна.

— Няма да вземат къщата ми.

— Подозирам, че не я и искат — отвърна Стебс с равен тон. — Стигнали са дотук, без да срещнат съпротива. Биха могли да продължат, но не бързат.

— Какво искат тогава? — попита Илай.

— Ще разберем. — Стебс погледна строго Лин и разтвори пръстите й, стиснали пистолета. — Ще запазиш ли самообладание?

— Имам ли избор?

— Не мисля. Ти върви първа с вдигнати ръце, така че да ги виждат. Аз ще вървя след теб, а Илай — последен. Спокойно, да не тревожим Нева отсега.

Преди да тръгне, Лин погледна към леглото. Водата от кърпата на челото й се стичаше по лицето на Луси също като сълзите по лицето на Нева.

— Дръж се, дечко — промълви беззвучно тя, — ей сега се връщаме.

Тя се качи сковано по стълбите; всеки нерв в тялото й протестираше срещу липсата на оръжие. Вратата се отвори с проскърцване и тя излезе на слънце, вдигнала ръце във въздуха. На двора стояха трима въоръжени мъже, а в калта пред тях беше коленичила жена с примка на шията. Лин внимателно се приближи с ясното съзнание, че на покрива стои още един мъж. Настръхналите косъмчета по врата й подсказваха, че мерникът му е насочен именно натам.

— Махайте се от покрива ми — каза тя.

Единият от мъжете се изплю и се ухили, разкривайки дупките между зъбите си.

— Така ли поздравяваш съседите си?

— Да, ако съседите влачат жени за врата.

— Лин — предупреди я тихо Стебс и излезе от вратата. След него се показа Илай, вперил очи в Лин с няма молба да си държи езика зад зъбите, докато не забеляза жената.

— Вера!

Тя подскочи от изненада и вдигна глава. Нямаше нужда от обяснения, че това е майката на Нева. Черната й коса беше прошарена, а лицето — покрито с деликатни ласкави бръчици; идеалният образ на Нева в бъдеще. Само дето в очите й искреше свирепо пламъче, ясно показващо решимостта й да живее.

— Още няма да си говориш с нея — пресече го Щърбият. — В момента аз говоря.

— Аз имам да си говоря с тази — каза един мъж със синьо яке, застанал до Вера, като кимна към Лин. — Тя уби двама от моите приятели.

— Гледам, че ми водиш още.

— Стига — намеси се остро Стебс. — Какво искате от нас?

— От теб нищо не щем, старче — отвърна Щърбият. — Отидохме да направим сделка с това хубаво момче, но то не си беше вкъщи. Решихме, че се забавлява с момичето, и дойдохме тук.

— Къде е малката? — обади се един от мъжете, който стоеше до Вера и носеше зелена шапка на главата си.

— Заета е да умира — отговори хладно Лин.

Той наведе поглед към земята, но Лин зърна срама в очите му.

— Съжалявам.

Вера простена и вдигна очи към Лин с умолителен въпрос, на който тя не можеше да отговори. Момичето отмести поглед и преглътна.

— Каква е сделката?

— С теб нямаме работа — процеди Щърбият.

— Намирате се на моя територия и аз питам.

— Мътните го взели, момиче, няма ли да се научиш на обноски?

Синьото яке се попипа по чатала.

— Аз ще я науча, преди да си тръгнем.

Илай се озова при него, преди да са успели да вдигнат оръжията, и с един удар го повали на земята. В следващия миг дулата се насочиха към него и той вдигна ръце.

— Дошли сте за сделка — да правим сделка. Ако този пак заговори с оная си работа, ще я изгуби.

Щърбият погледна другаря си, който още се мъчеше да си поеме въздух, сгърчен на кълбо на земята, и свали оръжието.

— Искаме хубавицата. Честна размяна за майка й.

— Не — отвърна Лин без колебание. — Няма да разменя приятел за непознат.

— Не решаваш ти, момиче.

Илай трепереше на студа, вдигнал ръце във въздуха.

— Тя не е моя собственост, че да я разменям.

— Имам храна — намеси се бързо Стебс. — Зеленчуци, плодове, вода. Каквото поискате.

— И ние си имаме вода. И не съм гладен, поне не в този смисъл.

Вратата на къщата се отвори и всички оръжия се обърнаха натам. Вера извика, като видя дъщеря си.

— Има четиресет градуса, ще…

Нева рязко спря, забелязала непознатите мъже.

— Нева — каза внимателно Илай, трябва да…

— Майко! — извика Нева и се спусна напред въпреки насочените дула. Тя падна на колене до възрастната жена, а от очите й капеха несдържани сълзи. Пръстите й се оплетоха около примката и тя се опита да я свали от врата й.

— Чакай малко, госпожичке — спря я Синьото яке с ръка. — Още не сме свършили с преговорите.

— Какви преговори?

— Нева, милинка — каза спокойно Вера, — чуй ме…

— Много просто, хубавице — отвърна Щърбият. — Ти идваш с нас и оставяме майка ти на мира.

Хванала вързаните ръце на майка си между своите, Нева го погледна неразбиращо.

Лин пристъпи напред, без да сваля ръцете си.

— Нева, не си длъжна…

Синьото яке замахна с пушката си към нея.

— Млъквай.

— Ще отида — отсече Нева, като погледна към Лин.

Енергията, която я беше изпълнила, за да се пребори с болестта на Луси, се беше превърнала в студена решителност, а очите й бяха станали неузнаваеми.

— Илай, донеси ми палтото — каза тя.

— Никъде няма да ходиш — възрази момчето.

— Донеси й палтото, да не изстине — процеди Щърбият.

— Лин — продължи Нева, — грижи се за болното ми детенце.

Думите й разбиха възраженията, които Лин вече беше намислила. Гневът й беше попречил да види това, което Нева добре знаеше: Вера беше лекар и Луси имаше отчаяна нужда от нея. Повече, отколкото от майка си. Ако мъжете знаеха това, никога нямаше да я разменят, колкото и да им се искаше да докопат Нева.

— Илай — каза бавно Лин, сама невярвайки на думите си. — Донеси палтото.

Той не помръдна и тя откъсна очи от Нева, за да го погледне. Илай се взря в лицето й, неволно претегляйки съдбите на двете жени. После наведе глава и отиде да донесе дрехата. Нева се наведе и понечи да свали въжето от шията на майка си, но Синьото яке я блъсна на земята и започна да връзва ръцете й пред тялото. Лин потръпна, изпълнена с дива ярост от безсилието си да го спре.

— Да знаете, че ще убия всички ви, и то скоро — процеди тя.

— Силни думи, дребната, докато съм още тук — каза мъжът на покрива.

— Но гласът ми се чу, нали?

— Я, как ти отива, хубавице — рече Синьото яке, като стегна примката около гърлото на Нева. — Вече няма да ми избягаш. — После срита Вера в ребрата и тя падна настрани в калта. — Приятно ми беше, с нетърпение чакам да опозная и дъщеря ти.

Вера не го погледна. Нева гледаше в земята, докато Илай я загръщаше с палтото. Мъжът на покрива слезе по антената и се отдалечи назад, без да сваля пушката си от Стебс и Лин. Останалите трима го последваха. Синьото яке накара Нева да се изправи, а Зелената шапка я подхвана, когато тя се препъна.

— Кажи на Луси, че я обичам — издума тя на Лин, когато мина покрай нея.

В гърлото на Лин беше заседнала буца. Тя само кимна, загледана в смаляващите се фигури, докато се отдалечаваха. Мъжът от покрива продължаваше да прикрива останалите с пушката си.

— Госпожо — каза Стебс, като приклекна в калта до Вера, — знам, че беше кошмарен ден, но трябва да ви помолим за нещо.

— Луси е болна — добави Илай, — много.

Стебс сряза въжето на ръцете й и тя разтърка китките си.

— Къде е тя?

— Там долу. — Стебс й помогна да се изправи. — Стана за една нощ.

Той й разказа каквото знаеше, докато слизаха към сутерена. Събрани около леглото на детето, те не забелязаха как Лин тихо взе пушката си и излезе.

Четирите фигури се виждаха лесно от покрива. Щърбият вървеше напред, следван от Синьото яке, който влачеше Нева за въжето, а Зелената шапка крачеше до него. Мъжът от покрива се беше обърнал с гръб към къщата, явно сметнал, че вече са извън обсега й. Не бяха, но Лин знаеше, че не може да убие и четиримата, преди някой от тях да застреля Нева за отмъщение. Оставаше й само да гледа.

Нева се препъна, изгуби равновесие и падна на земята. Палтото се свлече от раменете й, докато се опитваше да се изправи на колене. Примката се стегна и Синьото яке се обърна тъкмо навреме, за да види как тя вдига малкия пистолет към слепоочието си. Лин видя как тялото й се свлече настрани, преди изстрелът да стигне до ушите й: тих пукот, който можеше да бъде сбъркан с пращенето на счупена съчка.

Кръвта опръска джинсите на Синьото яке и той срита безжизненото тяло на Нева. Гневът задави Лин, докато гледаше как другите мъже се опитват да го отскубнат от нея. Той се обърна към къщата и прекара пръст пред гърлото си в недвусмислен жест. Пръстът на момичето се уви около спусъка. Желанието й да добави още един труп до тялото на Нева беше толкова силно, че без малко да надделее над здравия разум. Майка й щеше да свали всички от това разстояние, но Лин не беше сигурна, че ще успее, а един неточен изстрел щеше да върне всички обратно в къщата, и то в момент, когато всяка секунда беше от значение за Луси.

Мъжете продължиха на юг, без да изпълнят заканата си. Лин беше заела висока позиция, те бяха изгубили елемента на изненада и шансовете не бяха на тяхна страна. Зелената шапка изчака другите да се отдалечат, след което коленичи до тялото и покри лицето на Нева с палтото й.

Лин вцепенено избута вратата, за да я отвори. В съзнанието й бе запечатан образът на безжизненото тяло на Нева, полегнало самотно насред замръзналото поле.

— Стебс — подвикна тя отгоре, — ела тук.

Той дойде в подножието на стълбите.

— Какво има?

— Ела горе.

Той се качи по стълбите и като видя изражението на лицето й, затвори вратата след себе си.

— Нева е мъртва.

— Как?

— Самоуби се с пистолета, който й бях дала. Малко след като тръгнаха. Оставиха я на полето.

Стебс седна на каменните стъпала и хвана главата си с ръце.

— Какво ще правим? — попита момичето.

— Ще трябва да я приберем, но сега си имаме по-сериозни проблеми.

— Зле ли е Луси?

— Не разбирам много от болести, но като гледам изражението на баба й, бих казал, че е много зле.

Лин седна до него, без да обръща внимание на ледените си, подгизнали джинси.

— Какво ще правим?

Стебс я прегърна през раменете и тя се облегна на него.

— Ех, дечко, с теб не се справяме добре в ситуации, които не зависят от нас. Нищо не можеше да направиш за Нева. И сега не можем да помогнем на Луси.

Тя отпусна глава на рамото му. В очите й пареха сълзи на безсилие.

— Не искам да бъде така.

Вратата се отвори и Вера излетя през нея, понесла на ръце голото, треперещо тяло на Луси.

— За бога, жено! — извика Стебс.

— Получи гърч! — изпищя Вера, докато тичаше към езерото. Те се втурнаха подире й, следвани от Илай, и стигнаха до високия бряг тъкмо навреме, за да видят как възрастната жена потапя бялото телце в черната ледена вода.

Луси отвори очи и запищя, като свирепо дереше силните ръце, които я държаха под водата. Лин хвана Вера за ръката и я дръпна назад, но решителността на възрастната жена я надви. Тя падна назад, останала без дъх.

— Махни се от мен! — изкрещя Вера. — Ако не свалим температурата, ще умре.

Луси немощно риташе с крачета и вдигаше вълнички във водата, която пробиваше през леда, останал под повърхността. Вера я извади и крайниците й се отпуснаха безжизнено.

— Вземи я — каза възрастната жена и я подаде на Илай, който се втурна към къщата.

Вера се отпусна до Лин на брега, стиснала мокрите си ръце.

— Това беше единственото, което ми хрумна — каза тя. — Ако температурата надвиши четиресет и един градуса, може да настъпи сериозно мозъчно увреждане. Трябваше да я охладя, и то бързо.

— Получи ли се? — попита Стебс.

— Гърчовете спряха, но температурата пак ще се вдигне.

— Какво й има?

— Предполагам, че е нещо бактериално, въпреки че може и да е вирусно. Доколкото я познавам, вероятно е първото — винаги е била податлива на бактериални инфекции.

— Нева спомена, че често вдига много висока температура — потвърди Стебс.

— При някои хора организмът реагира по-бурно, отколкото при други. — Вера се изправи на крака, загледана в леда, който постепенно превземаше дупката, в която беше натопила крехкото тяло на Луси. — Температурата ще се покачи отново и ще трябва пак да я потопя.

— Имам някакви лекарства — каза Лин. — Повечето са с изтекъл срок на годност, но има аспирин. Той нали сваля температурата?

— Да, но ако е стар, няма да свърши много работа в случая. Предполагам, че би било прекалено да питам за антибиотици?

Лин поклати глава и тръгна след Вера, която вървеше към къщата и пациентката си, присвила мокрите си ръце срещу усилващия се вятър. Възрастната жена изрита ядно една замръзнала буца пръст.

— Успях да измъкна малко лекарства от града, но скрих раницата си, когато се натъкнах на онези мъже на пътя.

— Далече ли е?

— Пеша е твърде далеч, за да има смисъл за Луси. Качиха ме в пикапа си и шофираха известно време, докато стигнем до лагера им.

— Колко време?

Вера потрепери, но не от студ.

— Много.

— Имаш ли чувство за ориентация? Можеш ли да намериш мястото?

Лин отвори вратата и двете заедно слязоха в сутерена. Илай беше увил Луси в одеяла и я беше сложил да легне до огъня. Вера сложи ръка на челото й и се навъси.

— Имах компас и карта — разказа тя. — Взеха ми и двете. Знам, че пътувахме на изток и мога да позная мястото. Но докато намерим лекарствата и се върнем, ще бъде късно.

— Аз имам пикап — каза Лин, — ще те закарам.

Вера загърна още по-плътно внучката си. Щом усети парещата й кожа, решението бе взето.

— Тръгваме веднага. Илай, стой до Луси. Ако получи гърч, трябва да я потопиш във водата. Знам, че е неприятно, но няма друг начин да свалим температурата. Дай да видя този аспирин.

Лин подаде шишенцето на Вера, засрамена от малкото останали хапчета вътре.

— Изтекъл е преди години — каза тя критично. — По принцип бих казала, че е напълно безполезен, но сега нямаме нищо по-добро. — Тя връчи аспирина на Илай. — Стрий две хапчета и ги разтвори с малко вода. Опитай се да я накараш да го изпие. — После посочи към Стебс. — Свали завивките от другото легло и сложи да кипне вода, за да имаме чисти чаршафи за после. После ще изварим и мръсните. Ако температурата падне, Луси ще се изпоти и вероятно ще повърне. Това е най-добрият вариант.

— А най-лошият? — попита Стебс.

— Да не падне.

Пикапът запали веднага и Лин облекчено въздъхна.

— Притесняваше ли се? — попита Вера.

— Не го карам много, само в спешни случаи. Невинаги пали, а както ни е тръгнало днес…

— Така е.

Лин подкара право на запад, като барабанеше с ръце по волана, мъчейки се да канализира енергията си. В гърдите й напираха думи, които търсеха отдушник.

— Извадихме късмет, че дойдоха чак след като започна топенето. Дори пикапът нямаше да се справи в натрупалия сняг.

Мисълта, че дали Луси ще живее би могло да зависи от нещо толкова елементарно като топенето на снега, я караше да губи почва под краката си.

— Искаха да дойдат по-рано — отвърна Вера спокойно. — Но Роджър — онзи, който говореше през цялото време…

— Щърбият ли? — Вера я погледна неразбиращо. — Онзи без зъбите?

— Да, точно той. Той настояваше да изчакат. Искаха да отвлекат Нева, но знаеха, че трябва да те изненадат. Ако бяха дошли с пикапите, щеше да чуеш моторите и веднага да се качиш на покрива, а не можеха да дойдат пеша в тези преспи. Роджър каза, че доколкото те познава, няма гаранции, че няма да застреляш всички ни, включително и мен.

— Преди няколко месеца точно това щях да направя — призна Лин.

— А Луси как се озова при теб?

Лин помълча за малко, като претегляше думите си. Вера още не знаеше, че Нева е мъртва, и на нея се падаше да й съобщи.

— Те не можеха да се грижат за нея — каза тя бавно. — Оцеляването тук е трудно, а те не бяха готови.

Не бяха успели да си осигурят подслон навреме.

— Защо? Наоколо има много изоставени къщи.

— Първоначалният план бил да вземат моята къща, защото има вода наблизо. Но като видели, че аз живея там, разбрали, че няма да стане. Бяха отслабнали и изтощени. Нева не искала да се отдалечава от реката и затова се бяха установили там.

— Живели са на брега?

— Илай беше сглобил малък подслон. Стебс — мъжът, когото видя у дома — ме убеди да ги посетим. Илай и Нева решиха, че на Луси ще й бъде по-добре при мен.

— Не трябваше да рискуват. — Вера сложи ръка на стъклото до себе си и разпери пръсти. — Можех да прекъсна бременността й и да останат в града.

— А защо не го направи?

— Тя не се съгласи. Каза, че предпочита да роди тук, отколкото да се откаже от бебето.

— Изгуби го. Беше момченце.

— Изкара ли до термин?

— Ъъ…

— Голям ли беше коремът й, когато роди? Бебето напълно оформено ли беше?

Лин си спомни малкото, бързо изстиващо вързопче, което Стебс й връчи. И Илай, който го разви, за да види дали е имал племенник или племенница…

— Мисля, че да.

В мислите й изплува образът на Нева, прегърбена над малкия гроб, на който ходеше всеки ден независимо от студа. На лицето й бе изписана същата решителност, както когато замени своя живот за живота на дъщеря си. Коремът на Лин се сви, като си помисли, че Нева бе тръгнала с мъжете с ясното съзнание какво ще направи.

Лин пресече едно кръстовище, без да обърне никакво внимание на знака „Стоп".

— На юг има изоставено селце. Видяла ли си нещо подобно там, където си била?

Не знаеше дали с въпросите си ще помогне, или ще влоши нещата, но и сляпото шофиране нямаше да ги отведе доникъде. Шансовете на Луси намаляваха с всеки сантиметър, с който слънцето се спускаше над хоризонта; с всеки следващ оборот на гумите.

— Не помня никакви градове. През повечето време лежах по гръб в багажника на пикапа, но имах малко видимост с периферното си зрение, а и не исках да гледам на другаде.

Лин потръпна от скрития смисъл на думите й.

— Ако не си видяла нищо особено, значи вероятно е на запад. Там няма кой знае какво.

Известно време пътуваха в мълчание. Кокалчетата на Лин бяха побелели от стискането на волана.

— Нещо познато? Твърде много ли се отдалечихме?

Вера погледна през прозореца и поклати глава.

— Нищо не мога да разпозная, но мисля, че бяхме още по-далеч. Помня, че мярнах камбанария и че си помислих колко странно е да видиш толкова голяма църква насред нищото.

— Бяла ли беше?

— Да, а камбаната беше паднала и се беше разбила отпред.

В гърдите на Лин разцъфна надежда като минзухар, пробил зимния лед.

— Знам я, това е старата методистка църква — каза тя, като зави наляво. — Когато бях съвсем малка, майка ми ме водеше на лов със себе си, защото се страхуваше да не се отдалеча от къщата, ако ме остави сама. Там ловеше диви пуйки. Тогава камбаната още си беше на мястото.

— Майка ти?

— Тя почина. Тази есен.

— Съжалявам.

Лин продължи да шофира в чезнещата светлина и да се взира в хоризонта за старата камбанария. Не беше толкова далеч от вкъщи, щом майка й я беше водила тук като дете, но въпреки отличното си чувство за ориентация, не вярваше на далечните си спомени в мрака.

— Трябва да ти кажа нещо. За Нева.

— Не мога да мисля за нея сега — отвърна Вера. — Няма как да спра онези мъже. По-добре да се съсредоточа върху Луси и да помогна, с каквото мога.

— Тя е мъртва.

— Какво?

Вера за първи път откъсна поглед от прозореца и самообладанието й се прекърши само с една дума.

— Застреля се на полето малко след като я отведоха.

Вера затвори очи и опря глава в студеното стъкло.

— Нева, горкото ми момиченце. Много съжалявам, миличка.

Очите на Лин пареха от сълзи. Чувстваше се неудобно в малката кабина със скърбящата жена. Тъмният силует на камбанарията се очерта на фона на залязващото слънце, а червените му лъчи се процеждаха през дупката на мястото на падналата камбана.

— Ето я църквата — каза тя, като намали скоростта. — Ориентираш ли се вече?

Вера отвори очи и избърса няколко непокорни сълзи. После прочисти гърлото си.

— Не беше далеч оттук. Имаше малко гробище зад завоя. Тъкмо го бях подминала, когато чух пикапа. Умът ми стигна да скрия раницата зад един паметник, но не и да скрия себе си. Помислих си, че може да ме откарат донякъде.

— Тук не е като в града — отбеляза Лин. — Не бива да вярваш на никого; всеки трябва сам да си заслужи доверието.

— Значи е точно като в града.

Лин продължи да шофира мълчаливо към гробището, а като стигна, паркира така, че фаровете да осветяват гробовете, придавайки дълги, черни сенки на паметниците.

— Помниш ли кой беше?

— Горе-долу — каза Вера и отвори вратата си. — Оставих цялата раница.

— Не им ли се видя странно, че пътуваш без багаж?

— Щом ме видяха, спряха да мислят с главите си.

Двете се разделиха и огледаха средната част на гробището. Краката на Лин затъваха в размекнатата земя. Раницата стоеше тъжно подпряна на един килнат надгробен камък с почерняло от влагата дъно.

— Намерих я — извика тя, като я вдигна в ръка.

— Внимавай! Вътре има спринцовки. Ако се счупят, край.

Лин й подаде раницата и Вера огледа съдържанието й.

— Дано не са замръзвали.

— Ще свършат ли работа?

Вера сви рамене.

— Можем само да й ги поставим и да чакаме.

Поеха на юг. Сега, когато нямаше нужда да се оглеждат, Лин натискаше здраво газта. Горивото в резервоара намаляваше, а Вера се стряскаше на всяко кръстовище.

— Извинявай — каза тя, като забеляза погледа на Лин. — Стар навик. Като видя знак „Стоп“, все си мисля, че трябва да спра.

— Майка ми спираше — усмихна се Лин. — Казваше, че й е съвестно да ги подминава.

— Светът се промени. Съжалявам за майка ти.

— И аз съжалявам за дъщеря ти.

— Засега ще се концентрирам върху Луси, после ще скърбя.

Лин ускори.

18

Иглата прободе парещата кожа на Луси и остави малка гънка след себе си.

— Обезводнена е — каза Вера. — Успя ли да задържи нещо?

Илай поклати глава.

— Стрих няколко аспирина и ги разтворих във вода, но тя ги повърна почти веднага.

— Давай й течности. Температурата й спада, но пак ще се вдигне дори антибиотиците да проработят. Лекарството трябва да достигне определена концентрация, за да започне да се бори с инфекцията. Мога да й поставя още две инжекции, но и те няма да стигнат. Бактериите ще се размножат и след една-две седмици ще се върнем в изходно положение.

— Значи ни трябват още антибиотици — заключи Стебс.

Вера кимна и прибра една от къдриците на Луси зад ушенцето й.

— Чувала съм ужасяващи истории за хора, загинали от най-елементарни неща. Не исках да избягам от града, за да умра от някоя недогледана драскотина. В лабораторията си имах инжекции и успях да прибера няколко, без да си проличи. Но ако бях опитала да взема повече или да открадна хапчета от някоя друга лаборатория, това щеше да бъде равно на самоубийство.

Последната й дума предизвика тягостно мълчание. Тя вдигна ръка към устата си, сякаш да я върне обратно.

Стебс се покашля и двамата с Лин се спогледаха.

— Трябва да претърсиш къщите наоколо за хапчета.

Лин се зае да връзва обувките си, въпреки че току-що бе седнала.

— Отивам веднага.

— Ще дойда с теб — каза Илай и извади обувките си изпод леглото на Луси.

— Често ли правите такива неща? — попита Вера, възвърнала самообладанието си.

— От време на време. Ако ни потрябва нещо, което не ни се намира под ръка. Но отдавна не съм обикаляла, нямам представа как изглеждат в момента.

— Онези мъже, които ме отвлякоха… те правеха точно това. Обираха къщи. Влизаха в тях и отмъкваха всичко, което им се видеше полезно — лекарства, одеяла, инструменти. И складираха всичко в лагера си.

— За какво са им толкова много неща? — не разбра Лин.

— Не са им нужни. Вземат ги, така че другите, на които им трябват, да ги потърсят от тях.

— За търговия — довърши Стебс вместо нея. — Кучи синове.

Лин си спомни непознатия мъж на пътя. Неговите обувки също бяха струпани някъде.

— Няма да търгувам с тях — дори за лекарства.

— Все едно — отвърна Вера, — ти нямаш нищо, което да им предложиш. Те живеят на реката. Тя е пълна от стопения сняг, така че вода не им е нужна. Лошото е, че ще трябва да отидеш доста далеч, докато намериш къща, която още не са обрали.

Лин втъкна пистолета в колана си и преметна пушката си през рамо.

— Значи ще се позабавим. Със сигурност има място, до което не са стигнали.

Беше студена вечер и тя се сгуши в Илай, докато вървяха към пикапа.

— Стебс каза ли ти? — попита тихо Лин.

— За Нева ли? Да.

Лин отпусна глава на волана, преди да запали.

— Не мога да повярвам, че го направи. Кълна се, Илай, през ум не ми е минавало, че може да го използва за това.

Той я докосна по бузата.

— Знам. Всичко е наред.

— Не ме виниш?

— Не. Ако това е искала, щеше да намери начин да го направи.

Лин стисна ръката му и запали двигателя. Камък падна от сърцето й, че Нева няма да тежи на съвестта й.

— Не знам докъде да карам. Според Вера повечето къщи наоколо са обрани. Онези мъже са я взели от пътя на запад, а лагерът им е някъде на юг. Ще караме половин час на изток и ще започнем да претърсваме.

Илай гледаше прелитащите покрай тях поля и гори.

— Няма да направиш някоя глупост, нали?

— Не и докато шофирам.

— Знаеш какво имам предвид. Бях там, когато ги заплаши.

— Аз ще ги убия, Илай. Сега не е моментът, но ще го направя.

— Това няма да върне Нева.

— Аз не се опитвам да я върна. Те нахлуха в моята територия и ми взеха нещо, а аз им позволих. Ще го правят отново и отново, докато имам нещо, което искат. Ако ги оставя така, ще подпиша смъртната си присъда.

— Вера каза, че нямаш нищо, което искат.

— Днес пожелаха Нева. Нея вече я няма. Могат да се върнат за мен или да решат, че отново си искат Вера. А ако знаеха, че Стебс и Луси могат да…

— Но не знаят.

— Опитвали са се да превземат къщата ми и преди още когато майка ми беше жива. Искат и нея; просто сега искаха Нева повече. Реката няма да е винаги пълноводна и ако единственото им занимание е да събират неща, от които другите се нуждаят, рано или късно ще поискат и езерото ми.

— И какво ще направиш с цял лагер, пълен с мъже? Та ти дори не знаеш колко са и какви са.

— Вера знае.

Илай замълча, загледан в мрака навън.

— Стебс няма да одобри.

— Стебс не ми казва какво да правя. Освен това май ти си този, който не одобрява.

— По дяволите, Лин, какво искаш да кажа? Да, моля те, нападни банда диви мъже с неизвестен брой, които даже няма да те убият бързо?

— Говори си каквото си щеш — каза Лин, — но аз ще пробвам тази.

Тя натисна спирачките и сви по алеята вляво, въпреки че от трийсет минути вече не се движеха. Не искаше да се кара с Илай, но и нямаше да се подчини.

Лин извика, преди да влезе в къщата.

— Не искам да ме застрелят като крадец, след като съм доживяла толкова години — обясни тя на Илай.

Никой не им отговори и двамата влязоха вътре. Веднага им стана ясно, че мъжете са ги изпреварили. Възглавниците на диваните лежаха разхвърляни по пода, мебелите бяха изкормени.

— Защо са го направили?

— Сигурно са търсили скрити ценности — отговори Илай.

— Ценните неща са в кухнята.

— Е, тя също е празна — прокънтя гласът му в съседното помещение.

Лин отиде при него и видя зейнали шкафове с увиснали вратички и изсипани на пода чекмеджета. Приборите ги нямаше. Между краката й се въргаляха няколко пластмасови сламки.

— Банята — сети се Лин, но тя също беше изпразнена, ако се изключи една мухлясала четка за зъби в мивката.

— Мамка му — изруга Илай, като погледна в шкафчето до душа, — всичко са взели. И една кърпа не са оставили.

Същото беше и в следващата къща, и в по-следващата. Решителността на Лин само се затвърждаваше, а разговорите им съвсем замряха с напредването на нощта. Вече бяха на близо два часа път от нейната къща, когато намериха малка, все още необрана къщичка в Кейп Код, скътана зад група дървета.

— Е — каза Илай, щом влезе в безупречната дневна. — Кофти ще прозвучи, като гледам колко чисто са поддържали, но се надявам да са имали инфекциозни заболявания и добре заредена аптечка.

Пропуснаха кухнята и отидоха направо в банята.

— Джакпот.

Илай отвори чекмеджето под мивката и Лин се наведе да разгледа множеството оранжеви шишенца с медикаменти по лекарско предписание, внимателно подредени и надписани едните от седмицата.

— Някакви антибиотици?

— Знам имената само на някои — каза той и вдигна шепа шишенца на светлината на фенерчето й. — Ето това например, амоксицилин. За другите мога само да гадая.

Лин пусна празната си раница на пода.

— Ще вземем всичките, Вера ще знае кое какво е.

Те изпразниха чекмеджето и претърсиха останалата част от банята. Намериха лейкопласт, марли, бинтове и комплект за първа помощ с мостри на обезболяващи.

Кухнята ги посрещна с изобилие от консерви. Освен тях, Лин прибра една нова тенджера, тиган, две чинии и малко прибори.

— Обикновено не вземам толкова много неща — каза тя малко смутено, — но ми трябва нов тиган, а и очаквам всеки момент Луси да счупи някоя чиния.

— По-добре ти, отколкото те — отвърна Илай и й помогна да отнесат плячката до пикапа.

— Как мислиш? — попита тя, когато прибраха всичко в багажника. — Да пробваме ли още една или да се прибираме вкъщи?

— Вкъщи.

Лин кимна и посегна да отвори шофьорската врата, но Илай я спря.

— Нека аз да карам, ти си като пребита.

Тя не възрази и много скоро главата й клюмна на една страна, приспана от парното. Когато пикапът спря, Лин се сепна, объркана от розовата ивица на небосклона. Илай изключи двигателя и отпусна глава на волана.

— Будна ли си? — чу се гласът му в таблото.

— Да.

— Добре. Оставих лекарствата у вас. Но сега трябва да ми помогнеш.

— Да ти помогна?

Илай кимна и слезе от пикапа, като й даде знак да го последва. Нева лежеше на земята, а замръзналата й ръка стискаше пистолета. Въпреки старанието на Зелената шапка да я покрие, през нощта бе паднала слана, която бе покрила раната в слепоочието й и посипала със скреж отворените й очи. Илай безмълвно вдигна тялото й от земята.

Сложиха го внимателно в багажника на пикапа. Лин откопчи пистолета от пръстите й и го прибра в джоба си, след което пъхна ръката на Нева под палтото й. Седя до нея в багажника, докъдето успя да стигне пикапът, а после с Илай се редуваха да влачат вкочаненото й тяло до ясеновата гора. Часове наред копаха замръзналата земя, за да положат Нева до безименното й момченце.

— Май ни стана навик да копаем гробове заедно — каза Илай и избърса студената пот от челото си.

— Не мисля, че ще понеса повече.

— Тя ще издържи. — Той прегърна изтощената Лин. — Силно хлапе е.

Отдалечиха се, хванати за ръка, покрай онзи дънер, на който някога седеше Нева и отказваше да се отдели от бебето си. Сега той беше единственият страж, който бдеше и над двамата.

Температурата на Луси спадна с река от пот и повръщане точно както беше предрекла Вера. Стебс постоянно пренасяше миризливите чаршафи към казана, който вреше в огнището. Лин държеше Луси в прегръдките си, докато сменяха завивките, и нежно я полюляваше. По залез-слънце умората я надви и тя се свлече в собственото си легло.

Събуди се посред нощ от малките пръстчета, които ровеха в косата й.

— Лин? — едва чуто прошепна пресипналото гласче.

— Какво правиш, миличка, защо не спиш?

— Жадна съм.

— Добре, легни си.

Тя я вдигна на леглото си и стана. Илай и Стебс спяха облегнати на каменната стена, а Вера — до леглото на Луси, положила глава на рамката. Лин ги заобиколи на пръсти, за да вземе чашата на Луси. Знаеше, че трябва да ги събуди, за да им съобщи радостната новина, но й се искаше да запази това малко чудо за себе си. Напълни чашата й с чиста вода от килера и повдигна главичката й, за да пие.

— Готово — каза момиченцето и се отпусна уморено на възглавницата. — Може ли да спя при теб?

— Разбира се.

Лин се мушна под завивките и Луси се сгуши в нея. Топлината на малкото й телце вече не стряскаше с треската си.

— Каза, че мама ще дойде. Къде е тя?

Лин я погали по гръбчето.

— Какво си спомняш?

— Само как каза, че мама ще дойде, а после ми стана зле. Стори ми се, че видях мама, но сега се събудих и видях баба, така че сигурно съм се объркала.

— Не, миличка, майка ти наистина дойде да те види.

— Отиде ли си вече?

— Да, съкровище, отиде си.

Лин продължаваше да гали в кръг гръбчето й, надявайки се да я приспи.

— Значи баба ни намери?

— Да, и те спаси от треската. Ти си болна, моето момиченце. Ще трябва да пиеш лекарства.

Луси изплези език.

— С Илай дълго обикаляхме, докато ги намерим, така че е много важно, ясно? Искам да ги пиеш, без да чувам възражения.

— Добре — отвърна унилото й гласче, последвано от тихо похъркване. Лин я обви с дългите си ръце, стегнала мускули в безплоден опит да защити детето от всички опасности.

— Ще се погрижа повече нищо лошо да не ти се случва.

19

— Това е лудост — възмути се Илай на другата сутрин, докато пиеха кафе със Стебс. — Не мога да повярвам, че би я пуснал.

— Аз не съм й шеф — отвърна Стебс. — Ако Лин иска да отиде, ще отиде, и никой от нас не може да я спре.

— Можеш поне да й кажеш, че не си съгласен.

Стебс отпи дълга глътка, преди да отговори.

— Не съм сигурен и в това.

— Благодаря — обади се Лин.

— Шегуваш се — не вярваше на ушите си Илай.

— Тихо — сгълча ги Вера, приседнала до леглото на Луси, където неспокойно спеше изтощената й пациентка. — Страшното отмина, но тя далеч не е оздравяла. Бихте ли излезли навън?

— Извинявайте, госпожо — отвърна Стебс и се изправи на крака.

— Спри да ме наричаш така, господине — сряза го Вера и му хвърли една мръсна възглавница. — Чувствай се свободен да изпереш това, като си изпиеш кафето. А щом тя заспи, сваляш панталоните.

Илай и Лин замръзнаха намясто и се спогледаха слисани.

— Мисля, че иска да прегледа крака ми — намигна им Стебс.

— Може да успея да го счупя отново и да го наместя правилно — обясни Вера, опитвайки се да прикрие руменината, която плъзна по бузите й.

— Е, това е много хубаво — каза смутено Лин и бързо се качи по стълбите, следвана от Илай.

Стебс не обърна внимание на насмешливите им погледи.

— Виж, Илай, знам, че не би искал Лин дори да се доближава до техния лагер, но тя е права. Силата им ще расте. Ако искаме да направим нещо, трябва да го направим веднага.

— И какво е то?

— Не мога да кажа със сигурност, докато не ида да погледна — отговори му Лин. — Ако се окаже, че са прекалено силни, няма да можем да сторим нищо. Освен да си тръгнем.

В сивите очи на Илай проблесна надежда.

— Би ли заминала?

— В най-лошия случай — може би.

— Чуйте и двамата — погледна ги Илай. — В Ентарго открай време се носеше слух, че Калифорния е още… нормална. Имали толкова много станции за обезсоляване на брега на океана, че водата им стигала и даже оставала. Ако това е вярно, трябва да отидем там.

— Слух? — прекъсна го Стебс, натъртвайки на думата. — Откъде го чу?

— Много хора го повтаряха. Брадли го беше дочул от военни източници, но каза, че го пазят в тайна, за да държат хората в града и ги принуждават да си плащат за водата.

— Или от милост, за да спрат глупаците, преди да са хукнали на запад в търсене на нещо несъществуващо — добави Стебс. — Би ли помъкнал Лин и Луси на хиляди километри пеша без вода, излагайки ги на бог знае какви опасности по пътя?

— Все пак е идея — защити се Илай.

— Съжалявам, Илай — каза Лин, — но предпочитам да стрелям по хора в Охайо, отколкото да ходя пеш до Калифорния.

Илай изсумтя, забол поглед в земята.

— Виж — поде Стебс, надявайки се да намали напрежението помежду им. — Знам, че не си свикнал с начина на живот тук. Много неща научи, но следващият урок е гаден. Трябва да пазим своето, иначе загиваме. Лин винаги го е знаела и го прилага до крайност, до която аз не стигам, но това не е лишено от здрав смисъл. Аз се чувствах твърде спокоен, твърде самодоволен, за да разбера каква опасност представляват тези мъже. Щом димът на юг изчезна, спрях да мисля за него.

— А аз не разбрах, че това, което виждам в небето, е зарево от електричество — горчиво добави Лин.

— Не можеш да се упрекваш за това, дечко. Вера каза, че използват генератори. Имат и електричество, и отопление. Решихме, че са измрели, а те са набирали сили. И как да знаеш какво е, след като никога в живота си не си виждала светеща крушка?

— А откъде вземат гориво за генераторите? — попита Илай.

— От разменна търговия — обясни Стебс. — Имат няколко жени в лагера. Вера каза, че с един галон гориво изкарват половин час. Лагерът им е в Саут Блумфилд. Познаваш ли това място, Лин?

Тя кимна. Саут Блумфилд беше малко селце на юг до реката. Представляваше един мост, няколко къщи и кметство, разположено на кръстовището. Беше ги обиколила преди години в търсене на ножица.

— Отивам — каза упорито тя. — Колкото може по-скоро.

— Нека поне да дойда с теб — помоли Илай. — Не искам да ходиш сама.

— Съжалявам, Илай, но все едно да мина през селото с надут клаксон. Тих си колкото слон в гората. А Стебс, без да се обижда, ще ме забави.

— Ще ми счупят наново крака. Един ден ще съжаляваш за тези думи, госпожичке.

— Дотогава обаче мога да те надбягам — отвърна тя, без да обръща внимание на мрачните погледи на Илай. — Отивам да нагледам Луси.

Вера преглеждаше лекарствата, които бяха донесли.

— Как сме се справили?

— Доста добре. — Възрастната жена й показа едно шишенце. — Това е аугментин. По принцип не е предназначен за толкова малко дете, но тъй като срокът му на годност е минал, силата му е намаляла. Ще започна да й го давам и ще видим как ще реагира. — После й подаде друго шишенце, в което бяха останали само няколко хапчета. — Това е амоксицилин — широкоспектърен антибиотик, който бих предпочела в случая, но не е толкова силен и няма да стигне, за да убие всички бактерии. Запази го и ако някоя рана се инфектира, пий го, докато свърши.

Лин погледна Луси, която спеше спокойно, свита на кълбо под чистото одеяло, гушнала току-що изварения Червен куч под брадичката си.

— Тази бактериална инфекция… как я е получила? От водата ли? Или нещо, което съм й дала за ядене?

— Не знам, Лин. Но мога да ти кажа, че ако не я беше хранила през тези месеци, със сигурност щеше да е мъртва.

— Аха.

— Нямаш вина. Просто се е случило.

— Каквото-такова, казваше майка ми.

— Умна жена. — Вера се усмихна на Лин и я докосна по рамото. — Не искам да те разстройвам, но ще преместя Луси в къщата до реката. Влагата тук може да способства нова инфекция.

— Може да я преместиш горе — предложи Лин. — Там е доста сухо.

— Да, но нощем става студено, а съдейки по комина, който виждам тук, горе няма огнище, нали?

— Не — призна Лин, — няма.

— Илай каза, че бараката, която са построили със Стебс, е малка, задържа топлината и няма течение. Съжалявам, но в състоянието на Луси това е по-добро от стара фермерска къща.

— Разбира се — отвърна Лин, — искам да бъде здрава. Няма проблем. Кога тръгвате?

— Бих искала първо да пренеса лекарствата и да й подготвя подходящо легло. Ако свършим всичко до мръкване, ще бъда доволна.

— Вземете леглото, на което спи тук.

— Сигурна ли си?

— Не ми е нужно. Оставам само аз.

Те тръгнаха, а Лин се качи на покрива. Вера газеше в калта, гушнала спящата Луси на рамото си. Илай я следваше с леглото и раницата на Вера. Стебс вървеше до него, натоварен с лекарствата, одеяла и пушката на майка й, която после трябваше да остави на Илай. Лин знаеше, че ако се опита сама да му я даде, той ще откаже, и разчиташе на убедителността на Стебс.

Илай стигна само до купчината дърва, остави леглото и тръгна обратно. Лин въздъхна и долепи око в мерника, за да се разсее. Вера и Стебс се бяха спрели да го изчакат и тя забеляза как Вера се приближава до него, докато й говори нещо. Повече от необходимото. Лин прехапа устни, за да не се усмихне.

— Хитър задник — рече тя под носа си.

— Здрасти — каза Илай зад гърба й. — Знам, че си ми ядосана, но чак толкова не заслужавам.

— Не беше за теб — отвърна Лин и кимна към по-възрастната двойка в далечината. — Не ги карай да те чакат дълго. Луси трябва да си легне.

Илай седна на керемидите до нея, без да се смущава, че вниманието й е фокусирано върху пушката, а не върху него.

— Не искам да си тръгвам.

Лин се постара да овладее гласа си, преди да се обърне към него.

— Вера и Луси имат нужда от теб.

— А ти — не.

Горчивите му думи паднаха като ледени висулки между тях. Лин наведе глава толкова близо до пушката, че миглите й докоснаха студения метал на мерника.

— Не исках да кажа това.

— Но е вярно. — Илай погледна на юг. — Тревожа се какво ще направиш, когато си тръгнем.

— В смисъл?

— Обещай ми, че няма да правиш нищо глупаво.

— Дадено.

Илай въздъхна и сложи ръка на рамото й. Тя се поколеба за секунда, после го стисна.

— Върни се. — Разтрепераният глас я издаде. — Когато можеш. Когато са в безопасност.

— При първа възможност — отвърна той дрезгаво.

А после си тръгна. Излезе на двора с присвити от студа рамене и приведена срещу вятъра глава. Лин ги прикриваше с пушката си, без да позволи на сълзите да замъглят зрението й, чак докато се скриха от погледа й.

Щом се стъмни, тя облече ловния си камуфлаж, преметна пушката си през рамо и напълни една манерка.

— Това не е глупаво, Илай — каза момичето, като затвори вратата и се отправи на юг през полето.

От майка си беше чувала, че някога Саут Блумфилд е бил приятно място за живеене. Скрита в дървото на билото, Лин гледаше къщите под лъчите на изгряващото слънце. Повечето бяха двуетажни със стари провиснали веранди. Някои имаха басейни, които в момента бяха празни, с изключение на труповете на животните, имали лошия късмет да паднат в тях. Селцето се намираше нагоре по течението от мястото на Илай и Луси, на едно уширение на реката. Мостът беше ремонтиран точно преди Недостига и укрепен със стоманени релси, които лъщяха на слънцето. Над селото се възправяше реликва от миналото — кула на мобилна мрежа, където, както видя Лин по изгрев-слънце, стоеше стрелец.

Завиждаше му за позицията. От тази височина единственото, което му пречеше да вижда безкрайно далеч, беше извивката на земята. Голите клони не бяха кой знае какво прикритие. Лин знаеше, че щом я забележи, е мъртва и се долепи до дървото, докато отново падне мрак. Мъжът беше освободен от дневната работа в селото, което означаваше, че е отличен стрелец. Лин го набеляза като първата си мишена.

Селцето се раздвижи късно сутринта. Мъжът, когото мислено беше нарекла Синьото яке, изведе три жени от една жълта къща близо до центъра. Беше въоръжен. Жените бяха полуголи и трепереха на студа, но не се опитваха да се прикрият. Мъжете, които ги подминаваха, почти не ги поглеждаха; вече бяха видели всичко.

Колкото и да й се искаше да го убие, Синьото яке не беше първият й приоритет. Той, изглежда, отговаряше за жените и въпреки че носеше оръжие, Лин се съмняваше в способностите му под обстрел. Когато вземаха Нева, той дрънкаше прекалено много, а погледът му шареше навсякъде. Нямаше хладнокръвните очи на човек, който стреля добре, нито умееше да си държи езика зад зъбите, за да не издава нервите си. Заслужаваше си куршума, но след по-способните от него.

Синьото яке заведе жените до реката и те се скриха зад близкия бряг. Лин видя през бинокъла си как няколко минути по-късно излязоха оттам, мокри и притиснали ръце в тялото си, за да се сгреят. Зелената шапка се приближи до най-младото момиче и пъхна нещо в ръката й, преди да влязат отново в къщата. Момичето стисна здраво подаръка, но Лин се досети, че е храна.

Лин проследи Зелената шапка и жените с бинокъла си, докато влизаха в жълтата къща. Действията му предизвикаха малка вълна от съмнение по студената равна повърхност на яростта й. Беше казал, че съжалява за Луси, и по очите му личеше, че го мисли. Болното дете го беше смутило, а после беше помогнал на Нева да стане от замръзналата земя, когато се спъна, устремена към смъртта си.

Някога ясно знаеше кои са враговете: всички, освен майка й. Но въпреки че този явно беше част от бруталната банда, Лин не можеше да се насили да го гледа през мерника с пръст на спусъка. Даването на допълнителна храна на изгладнялото полуголо момиче не беше постъпка, която я предизвикваше да го убие. Отбеляза го с въпросителна. Щеше да реши какво да прави с него в зависимост от реакцията му, когато започнеха да летят куршуми.

Мъжът от покрива й следеше всичко, застанал пред някогашното кметство — единствената охранявана сграда в селото. Той седеше на пластмасов стол на паркинга с пушка върху коленете си. Зелената шапка се отдалечи от жълтата къща и го заговори за няколко минути, но не успя да привлече цялото му внимание. Онзи зорко следеше движението по улиците, другите мъже, хората, дошли да търгуват. Зелената шапка не можеше да го разсее, а когато се появиха външни хора, той се премести, за да ги държи на мушка. Лин го набеляза като втората си цел.

Наближаваше пладне и в селото се стичаха множество търговци. Слънцето блестеше върху мекия сняг и главата я болеше от заслепяващите отражения. По улиците сновяха повече хора, отколкото подозираше, че има в този край на света. Не виждаше ясно какво носи всеки от тях за размяна, но червените туби за бензин си личаха отдалече, както и кръглите бутилки с пропан.

По пътя се зададоха мъж и жена, които вървяха колебливо насам. Жената притискаше вързопче към гърдите си. Лин се вгледа внимателно с бинокъла и различи малко юмруче над одеялцето, вплело пръстчета в косата й. Щом наближиха центъра, от най-голямата къща излезе един мъж и ги повика от верандата. Лин насочи пушката си към него.

Виждаше го за първи път. Висок и широкоплещест, с рижа коса и самоувереност, която показваше, че той е шефът тук. Мъжът поздрави фамилиарно двойката, но изражението на жената ясно показваше, че го познава достатъчно, за да се бои от него. Съпругът й посочи детето. Рижият кимна и се усмихна, като че ли разбра, но отклони следващите им въпроси, като само посочи църквата до кметството.

Жената разплете малкото юмруче от косата си и подаде вързопчето на мъжа си, след което тръгна с наведена глава към църквата. Лин чуваше пронизителния плач на бебето, въпреки че баща му го люлееше в ръце. Жената почука на вратата на църквата и Щърбият — Роджър, както бе казала Вера — й отвори.

Вътре се мерна нещо черно-бяло и от изненада Лин едва не падна от дървото. В църквата имаше крава, дойна крава. Мъжът разхождаше бебето напред-назад по верандата на тухлената къща, а на едната му ръка висеше ведро. Майката влезе в църквата при Роджър. Лин се надяваше вратите да са достатъчно дебели, за да не чува виковете на детето си, докато прави, каквото се налага, за да го нахрани.

Дойдоха и други хора. На верандата на Рижия започна да се образува опашка. Той седеше на една маса с молив и лист хартия и отбелязваше какво искат и какво носят в замяна, за да прецени дали сделката е приемлива. Един мъж домъкна двайсетлитрова туба с бензин и си тръгна с цял елен, преметнат през рамо.

Онези, които нямаха тази възможност, търгуваха със собствените си тела или телата на жените си. Рижият никога не ги водеше лично в къщата си, но Синьото яке, Роджър и един мъж с черна брада приемаха плащанията по различно време през деня. Дойде една жена, молеща за вода, с кофи в ръце и деца, вкопчени в краката й. Зелената шапка се заигра с малките, за да отвлече вниманието им, а Черната брада отведе жената на реката и се забавиха доста повече, отколкото беше нужно, за да си налее вода.

Лин реши да не застрелва Зелената шапка.

Рижият се пазари надълго и нашироко с един мъж, който беше докарал пикап, пълен с одеяла, палети със зеленчукови консерви и един матрак. Клатеше глава недоволно, но мъжът се качи в автомобила си и след малко се появи със стек цигари, което обърна нещата в негова полза. Рижият надраска нещо на листче хартия и му го подаде, като му посочи кметството. Караулът там погледна листчето, изплю се и го пъхна в задния си джоб. Роджър и Черната брада разтовариха пикапа, а мъжът последва пазача някъде на изток извън селото. Няколко минути по-късно се появиха, влачейки една машина за цепене на дърва.

Лин подскочи, стресната от силния рев на двигател. В селото пристигна голям камион, толкова натоварен, че беше клекнал на задните си оси. От каросерията изскочиха двама мъже и започнаха да го разтоварват и да пренасят плячката в кметството, където пазачът водеше отчет. От кабината слязоха още двама мъже. Лин преброи на пръсти. Пристигането на мародерите наклоняваше везните в тяхна полза. И то значително.

Слънцето вече се спускаше към хоризонта, когато един от мъжете занесе пакет храна на стрелеца на кулата. Онзи спусна кофа, за да я вземе, а после мързеливо се изпика отстрани. Роджър изведе кравата от църквата и я върза в един обрасъл двор, за да пасе. Мародерите се събраха на верандата при Рижия, вдигнаха крака на парапета и се отпуснаха в небрежен разговор. Потокът от хора намаля и постепенно съвсем замря, докато дългите сенки рисуваха тъмни силуети върху стария сняг.

Мръкна се и стрелецът слезе от кулата; вече нямаше смисъл да стои там. Пазачът на кметството се беше сменил с един не толкова бдителен мъж от групата на мародерите, а къщите засветиха с непозната електрическа светлина. Кравата замуча и Роджър я прибра в църквата. Лекият ветрец утихна и Лин чуваше скърцането на пружините на леглата и бръмченето на генераторите. Рижият все така седеше на покритата си веранда и наблюдаваше всичко.

Някои прозорци още светеха, когато Лин се спусна от дървото. Краката й се бяха схванали от дългото обездвижване. Тя раздвижи шията и ръцете си и продължи да оглежда селото. Пред кметството още стоеше пазач; даже под лампата на паркинга с просто око се виждаше тъмният му неясен силует. На верандите на всички къщи в западната и източната част на селото бдяха часовои. По-нататък не се виждаше нищо; можеше да имаше други стражи, можеше да няма и никого.

Лин се запромъква на изток през гората. Мъжът, който беше взел дъскорезницата, бе дошъл с цял пикап стоки. Но след като тези в селото бяха готови на такава размяна, вероятно имаха и още, както и пазач, който да ги охранява. Вече беше преброила единайсет мъже и не искаше да бъдат изненадани от дванайсети, ако двамата със Стебс вземат решение да атакуват.

Тя пресече пътя на изток и си проправи път през шубраците към реката. Луната изгря и освети безспорната истина, че нямат друг избор.

Лин влетя в бараката на Стебс, без дори да почука, и той без малко да замахне срещу нея с тигана, който беше вдигнал високо над главата си.

— Мили боже, Лин! Какви ги вършиш?

— Те строят язовир.

20

— Мамка му — изруга Стебс, когато излязоха на билото. — Не се шегуваше.

— Не.

На поляната на отсрещния бряг се виждаха бледите скелети на машините. Земята около реката чернееше на мястото на изкопа, а наблизо беше струпана застрашителна грамада от камъни. Стебс взе бинокъл от Лин и присви очи в окулярите.

— Мамка му — каза той отново. — Вече имат голям ров и достатъчно камъни, за да преградят реката, когато си поискат. Сигурно не могат да работят в тази кал и чакат земята или да замръзне, или да изсъхне.

— И в двата случая Илай и Луси ще останат без вода до седмица.

— И те, и всички други надолу по течението, които разчитат на реката. — Стебс й върна бинокъла и внимателно огледа района. — Мамка му.

— Когато Луси се разболя, ти каза, че с теб сме от хората, които не понасят добре ситуации извън техен контрол. Каза, че имаме нужда да можем да направим нещо.

— Помня.

— Мисля, че е време да направим нещо.

— Знам. Но какво?

Тя го погледна изпитателно, прехапала устни.

— Как се чувстваш напоследък?

Стебс премести тежестта върху болния си крак.

— И по-добре съм бил… най-вече преди да окуцея.

— Можеш ли да лежиш неподвижно?

— За това определено ме бива.

— Ял ли си наскоро?

Стебс се смръщи объркано.

— Добре хапнах тази вечер. Защо?

— Ела, искам да те запозная с едно дърво, с което се сприятелихме.

Стебс удържа на думата си. Шумолеше по-малко и от Лин и даже успя да заспи. Лин му беше отстъпила дългия широк клон, на който се беше изпънала предната нощ, а самата тя се беше сгушила удобно до ствола, прибрала коленете към гърдите си. Подпряла глава на манерката си, остави нежното полюшване да я унесе ако не в сън, то поне в приятна дрямка. Схванатите мускули на гърба и краката й крещяха за почивка и Лин се опита да ги пораздвижи, докато сивото утро просветляваше хоризонта. Изсъска на Стебс, за да го събуди, и двамата заедно видяха как стрелецът се качи на кулата.

— И вчера ли дойде призори?

— Даже по-рано.

Стебс изсумтя и посегна към бинокъла й.

— Задръж го — каза Лин, — аз вече съм ги виждала.

Все пак и тя долепи око до мерника. Всички вършеха същото, както и вчера. Мъжът от покрива зае мястото си пред кметството, а Роджър изведе кравата от църквата, за да пасе.

— Мляко — промърмори Стебс под носа си. — Почти бях забравил, че такова нещо съществува. Явно държат запасите си в кметството, защото това е единствената охранявана сграда. Изключение правят кравата и жените. Сигурно разбираш, че ако открием огън, някое от тези момичета може да пострада.

— Готова съм да поема риска. Бас ловя, че те също.

Стебс се помести на клона и насочи бинокъла към камиона. В него се качиха същите четирима мъже като предишния ден и потеглиха нанякъде с празна каросерия.

— Това ли са мародерите?

— Да. Мисля да атакуваме, докато ги няма.

— И аз така. Вчера по същото време ли тръгнаха?

— Не ги видях. Може да са прекарали нощта извън селото, ако са тършували някъде надалеч.

— Трябва да атакуваме някой ден, когато ги няма и не се очаква да се върнат.

Лин проследи камиона с мерника си, съпротивлявайки се на желанието да натисне спусъка.

— И аз това си мислех.

Цял час Стебс наблюдава селото, без да каже нищо. Накрая върна бинокъла на Лин и се подпря на лакът.

— Бих казал, че си права. Първо сваляме стрелеца в кулата, после — пазача пред кметството. След това — мъжа с брадата и онзи със синьото яке. За Зелената шапка ще почакаме и ще видим.

— Ами онзи, едрият, шефът?

— Не съм го видял.

Лин му подаде отново бинокъла и посочи:

— Срещу църквата има голяма тухлена къща с веранда. Вчера седеше там и въртеше сделки.

Тя погледна в мерника, но верандата беше празна. В един от прозорците обаче нещо помръдна.

— Гледай сега! — каза Лин. — Идва.

Вратата отвори една от жените от жълтата къща, загърнала слабичките си рамене с одеяло. Тя закуца през улицата, въпреки че предишния ден си беше добре. Рижият излезе на верандата с чаша кафе в ръка и се подпря на една от колоните.

— Ето го — продължи Лин, но не получи отговор. — Как мислиш? Да го свалим ли преди пазача на кметството?

Пак мълчание.

— Стебс? Какво ще кажеш?

Той бавно свали бинокъла от очите си и го подаде на Лин.

— Ти трябва да решиш.

— Защо?

— Това е татко ти.

— Сигурен ли си? — попита Лин, докато вървяха в тъмното към нейната къща.

— Не мога да го сбъркам. Това променя ли нещо? Една кръв сте и нямаш друг жив роднина.

— Да, една кръв сме. Но напоследък си мисля, че той е онази част от мен, която взема лошите решения — онези, за които не мислех, докато ти не ми каза, че трябва.

Стебс се замисли.

— Познавах баща ти, Лин, познавам и теб. Ти правеше каквото смяташе за редно. Не изпитваше наслада от това, не убиваше хора за кеф. Ако в теб има нещо от него, то е за добро — воля да оцелееш и достатъчно ум, за да знаеш как да го направиш. На света няма и не е имало човек, който да е изцяло добър или лош — нито аз, нито ти, нито майка ти и баща ти. Затова пак ще кажа, че ти трябва да решиш — това променя ли нещо?

— Добра или лоша кръв, той е непознат за мен и заплаха за приятелите ми. Ще го убием.

Подметките им скърцаха в замръзналата роса, която беше заледила оскъдните петна от сняг по земята.

— До няколко дни ще има силно застудяване — каза Стебс. — Камионът с мародерите тръгна тази сутрин. Ако си права, че нощуват извън селото, трябва да свършим работата бързо. Предлагам да говорим с Илай още сега. Сутринта можем да сме там.

— Той не иска да участва. Двамата с теб бихме могли да се справим.

— Може да си права, а може и да не си. Двама снайперисти са достатъчни само ако са подкрепление за наземна част. Няма гаранция, че всички изстрели ще попаднат в целта си, а след първия мъжете ще се пръснат. Ще трябва да повалим трима от раз, а след това дълго да чакаме, когато се укрият. Ще висим по дърветата само с това, което носим на гърба си, а камионът с другите четирима може да се върне всеки момент. И това е най-добрият сценарий, ако никой от нас не бъде застрелян. Ако единият падне, и другият е мъртъв.

— Това не ми харесва. Знам, че работиш с Илай, но не го бива с оръжието.

— Не, но нали неговата вода защитаваме? Не мислиш ли, че би искал и той да се включи?

Лин си спомни разговора им на покрива и горчивата нотка на непотребност в гласа на Илай.

— Ще го питаме, да видим какво ще каже.

— Той винаги ще те последва — каза Стебс.

— Знам.

— Трудно нещо е да обичаш, а?

Лин се замисли за дългата студена зима, която бе преминала толкова щастливо благодарение на Луси, с която споделяха сутерена, и онази открадната нощ с Илай. Без тях щеше да стои сама в тъмните часове, да се взира в черния мрак и да се бори с мъката и полудяването.

— Не бих го заменила за нищо — отговори тя.

— Сигурни ли сте, че се налага? — попита Илай, докато внимателно разглеждаше набързо нахвърляната карта на Стебс.

— Те ще стават все по-силни. Мародерите ще продължават да плячкосват всичко наоколо, докато не остане нищо. Рано или късно всички ще трябва да им се молим — отвърна Стебс, като подрусваше усмихнатата Луси на коляно. Сериозността на разговора не можеше да накърни радостта й, че ще си легне по-късно.

Вера стоеше смръщена до печката и преваряваше речна вода за момиченцето. В тясната къщурка беше толкова топло, че Лин усещаше как по гърдите й се стича струйка пот.

— Знам, че не одобряваш — каза тя на Илай, — но искам да знаеш, че не бих го направила, ако наистина не се налагаше.

— Сигурни ли сте? — повтори въпроса си момчето.

— Не убивам от злоба. Става въпрос за живота на хората.

Илай претегли думите й. Сивите му очи се взираха в нейните, търсейки отговор.

— Какво трябва да направя аз?

— Важното е да се отвлече вниманието на хората на земята. Щом стрелецът на кулата си замине, те остават слепи — обясни Стебс. — Пазачът пред кметството е добър с пушката, така че е следващият, който си отива. Но пак остават петима мъже, които могат да се скрият и да ни причакат.

— Четирима, ако приемем, че Зелената шапка е свестен — поправи го Лин.

— Да приемем, че не е — възрази Стебс — Ако е, толкова по-добре.

— Значи да ги разсея? — попита Илай. — Да направя нещо, с което да изкарам всички навън?

— Именно — кимна Стебс и посочи картата. — Ще запалиш пожар в кметството. Там държат всички запаси. Нужни са им, за да запазят силните си позиции.

— Чакай малко — прекъсна го Лин, — пожар? Ще мине време, докато се разпали. Илай ще бъде в опасност. И как ще мине покрай охраната?

— Майка ти не ти ли е споменавала за коктейли „Молотов“?

— Не.

— Много е лесно — бензин в стъклени бутилки, запушени с парцали, които Илай ще запали. Ще хвърли няколко на покрива и керемидите ще пламнат като елха.

Илай бавно кимна.

— Звучи добре, но пазачът си остава.

— Въпрос на подходящ момент е. Щом чуеш първия изстрел, с който сме свалили караула на кулата, хукваш към кметството. Мъжете ще се опитат да разберат откъде е дошъл гърмежът. Пазачът на кметството ще напусне поста си, за да види дали техният човек е стрелял от кулата. Това е шансът ти да влезеш и да хвърлиш коктейлите.

— А какъв е шансът му да излезе? — попита Лин.

— Ние с теб и нашите пушки — отговори Стебс.

Вера взе Луси от скута му и му хвърли мрачен поглед, който той или не забеляза, или предпочете да се направи, че не е забелязал.

Лин поклати глава.

— Не ми харесва.

— Аз съм най-добрият вариант — каза Илай. — По-бърз съм, а ти си много по-добър стрелец. Докато ме прикривате от дървото, вероятно ще бъда в по-голяма безопасност, отколкото тук сега.

Лин гледаше в ръцете си, без да отговори. Стебс продължи.

— Двете важни мишени са стрелецът на кулата и пазачът на кметството. Щом Илай запали пожара, ще имат избор: да позволят целият им живот да се превърне в пепел или да рискуват да попаднат под куршумите ни. Те ще рискуват, но баща й е хитро копеле. Той ще се сети какво сме намислили и ще прати хора да ни намерят, докато другите се борят с пожара. След първите си три изстрела, Лин, ще смениш позицията. В най-добрия случай той ще изпрати само един човек след теб, когото ще свалиш и ще се фокусираш върху селото.

— Ами ти? — попита Вера, взирайки се разтревожено в лицето му. — Ти след колко изстрела ще се преместиш?

— Аз, миличка, съм твърде стар и разнебитен, за да се местя. Настаня ли се някъде, ще си остана там до края. Ако ще адът да се раззине.

— Като се раззине, поне ще ни стопли — рече Илай.

Лин намери ръката му под масата. Признателността й за хумора му не можеше да се изрази с думи.

— Кога тръгваме? — попита Илай.

Стебс и Лин се спогледаха, атмосферата отново натежа.

— Преди изгрев-слънце — отвърна Стебс. — Нахранете се добре, починете си и почистете оръжията.

Лин стисна ръката на Илай; нямаше да го пусне, докато можеше.

Двамата излязоха заедно, без да си търсят оправдание, и тръгнаха, хванати за ръка, към нейната къща. Докато довършат плановете, Луси беше заспала и Лин само сложи ръка на челото й за сбогом. Кожата й беше мека и хладна. Лин не вярваше, че някога ще може да докосне момиченцето, без да се побои, че отново ще усети парещата треска.

— Какво й обясни Вера за Нева?

— Истината. Каза й, че майка й се е жертвала, за да спаси нея, защото е държала повече на живота на Луси, отколкото на своя.

— Да, това е истината — каза Лин, спомнила си изпълнения с копнеж поглед на Нева, когато я помоли да предаде на Луси, че я обича. — А тя как се справя?

— Доста добре. Задава въпроси, на които е трудно да се отговори, а после дълго мълчи.

— Това не го вярвам — изсумтя Лин.

Слязоха заедно в сутерена.

— Искам да ти дам пистолет — каза тя. — Имам няколко. Няма да те пусна там невъоръжен.

— Стебс ми заема пушката си, за да стрелям, но никога не съм докосвал пистолет, дивачке.

— Сега ще се упражниш.

Той я хвана за ръка и я поведе към леглото.

— Има и по-добри начини да прекараме времето си. Няма да стоя на студа и да стрелям с пистолет в тъмното, щом мога да бъда тук, на топло, с теб.

— Ще съжаляваш.

Той я придърпа до себе си и тя отпусна глава на рамото му.

— Повече ще съжалявам, ако това са последните ни часове, а ние ги прекараме в стрелба, вместо в прегръдките си.

Лин се притисна в него.

— Не говори така.

— Освен това Стебс заръча да си почиваме.

— Точно така — подразни го тя, — да си почиваме.

— Не искам нищо повече от това да те прегърна, Лин.

Той я прегърна и тя усети как я изпълва онова спокойствие, което винаги чувстваше с него, макар някога да мислеше, че само майка й може да го постигне. Зарови лице в гърдите му, за да скрие сълзите си, и беззвучно заплака. Знаеше, че майка й никога не би рискувала живота си за другите. А ето че само след няколко часа Лин щеше да се покатери на дърво на километри от собственото си езеро и да стреля, без да жали куршумите, за да получат Илай, Луси и безброй непознати по течението на реката още капка вода. Тя вдъхваше миризмата на Илай и здраво го стискаше, твърдо решена да не го пуска, докато светът не я принуди.

21

Нощта беше безмилостно студена. Двамата вървяха, сгушени един в друг, за да се топлят, и дори не си направиха труда да подкачат Стебс, когато го видяха да идва откъм реката, а не откъм собствената си къща. Той подаде една раница на Илай, от която се носеха силни бензинови изпарения.

— Внимателно, това е последният бензин, който имах — предупреди Стебс. — Ето и запалка. Не искам да рискуваме с кибрит, ако излезе вятър.

— Откога имаш запалка? — попита Лин.

Той сви рамене.

— Винаги съм имал.

— Задник.

Отправиха се на юг. Вървяха мълчаливо; чуваше се само подрънкването на бутилките в раницата на Илай. Когато стигнаха до билото, Стебс подложи крак, за да помогне на Лин да се качи, и тя седна на един дебел клон. Двамата мъже продължиха на изток, докато Стебс намери подходяща позиция и за себе си, по-близо до селото. Илай щеше да чака с него. Сбогуването беше бързо и безмълвно — бяла ръка, която помаха в мрака и изчезна. Лин свали пушката си от гърба и втъкна пистолета в колана си отзад. Докато чакаше да се съмне, заваля лек сняг.

Зората връхлетя отведнъж. Предутринната мъгла изгоря за миг и слънцето надникна над хоризонта. Лин виждаше мъжете, които се движеха анонимни зад завесите на прозорците си. Стрелецът още не беше излязъл от дома си. Тя се помести и избърса влажните си ръце в джинсите. Появи се пазачът на кметството, изпика се и се отправи към поста си. Роджър изведе кравата да пасе. Баща й излезе на верандата с кафе в ръка. Погледът й нервно се отклони от него.

Бяха се разбрали, че макар той да е шефът, по-важно е първо да убият стрелеца и пазача на кметството. Баща й беше спечелил третото място в лотарията. Първата мишена на Лин беше стрелецът на кулата, а на Стебс — пазачът. След това всеки щеше да избира целите си. Лин не беше възразила, но се надяваше нейният куршум да свали баща й.

Наблюдаваше го през мерника и се чудеше как ли би се почувствала майка й, ако разбереше, че онзи дим от юг е идвал от огън от собственото й минало. Баща й беше разговор, който никога не се бе състоял; призрак, който не беше живял. Лин го мислеше за мъртъв, вероятно майка й — също. Но той беше жив и не се беше върнал при тях. Беше ги зарязал и дъщеря му щеше да се отплати с уменията, които майка й държеше да усъвършенства. Намираше утеха в мисълта, че куршумът, който изстреля твърде късно срещу койота, може да бъде изкупен. Лицето му в мерника я предизвикваше да натисне спусъка, за да намери най-сетне единствения покой, който можеше да й даде майка й от гроба.

Баща й изплю първата глътка кафе и пресече улицата, за да отиде при пазача, седнал с пушката си през коленете. Двамата си размениха няколко думи. Баща й поклати глава и тръгна към жълтата къща, където държаха жените. Заблъска по вратата, докато Синьото яке отвори. Влезе вътре и след малко оттам се показа стрелецът от кулата, който обличаше якето си в движение.

Лин го проследи, като търпеливо изчака да стигне до мястото си, преди да щракне предпазителя. Разчиташе, че Стебс също го наблюдава и че Илай е готов за първия изстрел. Прилегна върху клона, пое си въздух и задържа дъха си.

Стреля. От това разстояние чертите на мъжа трудно се различаваха, но дупката от куршума се видя съвсем ясно. От кулата пръсна кръв и пушката на стрелеца полетя надолу, последвана от трупа му. Мъжете в селото реагираха на пукота още преди тялото да падне на земята. Излетяха от къщите като пчели от кошер; бледи лица се долепиха до прозорците на горния етаж на жълтата къща.

Лин видя Илай да тича по отсамния бряг на реката. Пазачът на кметството се надигна от стола си, вирнал въпросително глава нагоре. Преметна пушката си през рамо и тръгна през паркинга, за да огледа по-добре кулата. Баща й се затича към другите, крещейки заповеди. Лин се прицели в него точно в момента, в който Илай се появи в полезрението им със запаления „Молотов“ в ръка. Той описа красива дъга пред очите на всички и избухна в огнена река върху керемидите.

Реакцията на баща й беше мигновена. Той изкрещя нещо на пазача и онзи се обърна намясто. Стебс и Лин стреляха едновременно. Нейният мерник сочеше баща й. Той падна, стиснал раздробеното си рамо. Китката му се залюля безжизнено от мъртвата ръка и непотребният пистолет падна на земята. Пазачът на кметството падна на колене и стреля срещу Илай, преди куршумът на Стебс да го застигне. Мозъкът му експлодира през тила, но преди това куршумът му успя да уцели раницата на Илай.

Илай се превърна в жива факла.

Лин изпищя, виждайки как ръцете, които само преди няколко часа я бяха прегръщали, се мятаха в бясна агония. От пръстите им капеше течен огън. Тя знаеше точно колко куршума има; знаеше, че не може да си позволи да похаби нито един. Знаеше, че с един изстрел може да го избави от собствената му напоена с гориво кожа.

Късчето олово сякаш летеше преднамерено бавно, за да удължи всяка секунда от мъчението. Лин се взираше в мерника, неспособна да откъсне поглед от траекторията на единствения куршум в живота си, който бе изстреляла с любов.

* * *

Лин скочи на земята и се спусна надолу по хълма към селото. Въздухът миришеше силно на пушек. От покрива на кметството се вдигаха черни кълба дим. Стебс стреляше, но оттук нямаше видимост и не знаеше дали куршумите му достигат мишените. Тя летеше по склона, разперила ръце, за да не падне.

Роджър тичаше насреща й с разкривени от ярост черти. В гнева си Лин връхлетя право върху него, без да обръща внимание на оръжието в ръката му. Противната миризма на стара мъжка пот я блъсна в лицето. Телата им се сблъскаха и се затъркаляха надолу по хълма; ръцете на всеки отчаяно се мъчеха да докопат другия. Тя първа успя да стъпи на крака, но той я удари с приклада на пушката си отзад през коленете. Лин падна ничком, останала без дъх. Мъжът я прекрачи и дръпна главата й за косата, като още повече изкара въздуха от гърдите й.

— Какво си мислиш, че правиш, малката? Играеш си на войници?

Той блъсна главата й в земята. Лин се съпротивляваше и опитваше да си поеме въздух, но устата й се пълнеше с пръст. Мъжът я дръпна пак за косата.

— Знаеш ли, мъжете винаги носят по две оръжия — каза той и допря дулото на пистолета си в носа й. — Едно за сега и едно за после.

Посегна към ципа си със свободната си ръка, но Лин се извъртя под него, удари го с коляно в слабините и извади ножа от обувката си.

— Майка ме научи винаги да нося нож.

Остави го да зяпа невярващо собствените си вътрешности и продължи да тича надолу, прибрала и неговия пистолет на сигурно място в колана си.

Спря на една поляна и легна по корем, за да огледа селото. Синьото яке се скри в жълтата къща и след малко се появи на един от прозорците на долния етаж с пушката си. Скоро беше издърпан оттам от множество бели ръце, стиснали кухненски ножове. Единственият, който се опитваше да спре пожара, беше Зелената шапка, но беше въоръжен само с една кофа и видимо губеше битката. Черната брада тичаше на изток, но не беше ясно дали се опитва да избяга или да открие Стебс. Първият куршум го повали на земята, вторият го довърши. Баща й се беше довлякъл до една синя къща по средата на селото. За миг Лин мерна кървава ръка, която дръпна завесите на първия етаж. Зелената шапка се беше отказал и пуснал кофата в краката си, гледаше как пламъците поглъщат кметството.

Лин огледа дърветата и видя Стебс, който куцаше надолу от поста си в източна посока. Пусна един предупредителен изстрел в кофата на Зелената шапка и тя литна на три метра във въздуха. Той отстъпи с вдигнати ръце. Лин излезе от храстите в подножието на хълма, насочила пушката си към него.

— Аз нямам нищо против теб — каза той с треперещ глас, — макар да подозирам, че ти имаш много против мен.

Лин излезе на пътя и неспокойно огледа къщите от двете страни. Изплю пръстта от устата си, без да обръща внимание на тънката струйка кръв, която се стичаше от раната на врата й, причинена от Роджър. Зелената шапка я гледаше тревожно, а вдигнатите му ръце се тресяха.

— Въоръжен ли си? — попита тя.

— Не. — Той разгърна якето си за доказателство. — Никога не съм харесвал оръжията.

Стебс се приближи иззад църквата, също насочил пушката си към Зелената шапка.

— Проблеми?

— Не мисля — отвърна Лин и Стебс свали оръжието.

— Джаспър е ей там. — Зелената шапка посочи малката синя къща, в която се беше скрил баща й. — Добре го нареди, но още се движеше. Изтърва оръжието си, когато го простреля, но това не значи, че не е дяволски опасен. Освен това имаме един камион извън селото. Четирима души са в него, макар че се съмнявам да се върнат тук, ако разберат какво става.

— Знаем — отвърна сухо Лин и подаде пушката си на Стебс. — Горе на хълма има един човек, който би сметнал куршума за услуга.

Стебс погледна изцапаното й с кръв лице.

— Днес не съм в настроение да правя услуги.

Лин кимна и се отдалечи заднешком, мъчейки се да не гледа към димящите останки на Илай. Вратата на жълтата къща се отвори и отвътре излезе най-младото момиче, стиснало краищата на едно одеяло в окървавените си ръце.

— Ема! — извика Зелената шапка и се спусна към нея, забравил за Стебс и Лин. — Ранена ли си?

Момичето поклати глава и се облегна на него. На прага се появиха още две жени, които гледаха уплашено непознатите.

— Какво ще правиш? — попита Стебс.

Лин провери пистолета си и му подаде другия, който беше взела от Роджър.

— Ще си поговоря с баща си.

— Внимавай.

— Непременно.

— Адски съжалявам за Илай — каза Стебс, без да я поглежда в очите. — Стрелях в първия момент, в който можех.

— Каквото — такова. В момента имам други проблеми — каза тя и се отдалечи. Сърцето й биеше лудо и крещеше в непоносими мъки от тази лъжа.

— Внимавайте, госпожите — извика една от жените. — Гадно копеле е този. И коварно — добави тя, като докосна моравото петно на лицето си.

Лин стисна здраво пистолета си и отвори вратата.

Кървавите стъпки я отведоха до кухнята. Баща й седеше на масата, блед и отпуснат. С дясната си ръка стискаше останките от лявото си рамо; между пръстите му стърчаха парчета от кости. Когато я чу да влиза, събра енергия, за да вдигне очи, но главата му веднага клюмна отново. На лицето му бавно се изписа усмивка.

— Момчетата казаха, че си станала хубавица — каза той със затворени очи.

Тя направи няколко предпазливи крачки към масата, сложила пръст върху спусъка.

— Значи знаеш коя съм?

Той я измери с дълъг изпитателен поглед и отново затвори очи.

— Да не съм слепец. Изглеждаш досущ като нея. Нищо не си взела от мен.

Дори целият в кръв и обезобразен, той пак изглеждаше внушително. Масивното му тяло излъчваше сила, а в лъскавите му очи се криеше неизлята злоба.

— Може и да съм — отвърна тя, като го заобиколи и претърси.

— Нямам оръжие. Странна работа — като ти гръмнат рамото, изтърваш всичко, каквото държиш. Някога да са те прострелвали?

— Не, засега.

— Може да седнеш и да си починеш — каза той спокойно, затворил очи. — Няма да нараня собствената си плът и кръв.

— Защото не можеш или защото не искаш? — попита Лин, като седна срещу него, насочила пистолета си към гърдите му.

— Има ли значение? И в двата случая можеш да си отдъхнеш.

— Ако това е отговорът ти, ще гледам да стоя далеч и да те държа на мушка.

Единият му клепач леко се повдигна и той внимателно я изгледа. После сви здравото си рамо.

— Както искаш, малката? — рече той и облиза устни. По езика му имаше кръв.

— Куршумът ми още ли е в теб?

— Мисля, че заседна в белия ми дроб. Предполагам, че малката Ема от другата страна на улицата може да го зашие, ако й позволиш.

Лин не отговори. Той се покашля.

— Сигурно се питаш защо съм ви оставил?

— По-скоро се чудя защо си се върнал.

— Не е ли логично бащата да се върне при единственото си дете?

Устните на Лин потрепнаха и тя размърда пръста си на спусъка.

— Сигурно е така. Но ти не се върна при мен.

— Ето, тук съм, нали?

— Мисля, че си се върнал при водата и мястото, което познаваш добре.

На крайчеца на устните му потрепна усмивка.

— Хубаво място е, не мислиш ли?

— Това е нашето място.

— На кого? На теб и майка ти? А тя какво ти е разказвала за мен?

— Нищо хубаво.

Баща й изсумтя и изплю кървава храчка на пода.

— Каза ли ти, че ти купих онова кученце още докато беше в корема й, за да ви защитава? Каза ли ти това? Чистокръвна немска овчарка, кафява, с черни уши. Обучих го да пази и го оставих на майка ти, преди да замина.

— Аха. — Лин следеше движенията му с пистолета си; потната й длан се хлъзгаше по дръжката му. — Наложи се да го убием заради бяс. Когато някой освирепее така, не ти остава друго, освен да му пуснеш куршума.

Той отвори и двете си очи и внимателно я изгледа, втренчен в нетрепващото дуло.

— Трябва да знаеш, че идвах един-два пъти. Момчетата мислеха, че майка ти се е споминала, но аз не бях сигурен. Не исках да се приближавам твърде много и да попадна в мерника й, защото знаех, че не таи особена любов към мен. Две нощи стоях до езерото и се чудех дали си там, дали си ранена или страдаш, дали би приела утеха от мен, ако дойда.

— Така ли? — Очите на Лин го гледаха студено зад дулото. — Това ли си мислеше, докато наобикаляше езерото ми? Или чакаше да подушиш лешта ми, преди да се приближиш?

Той се престори, че не я е чул.

— Държах момчетата далеч от тебе. Роджър искаше да направи нещо съвсем различно от предупредителен изстрел, когато се мотаеше до онова паднало дърво.

— В момента Роджър си има по-сериозни грижи.

— Уби ли го?

— Отчасти.

Клепачите му отново се затвориха и той се опита да сподави смеха си, от който избиваше кървава пяна на устните му.

— Мътните го взели, хладнокръвна кучка си ти. Презираш собствената си плът и кръв, а пускаш сакати старци и момчета с жълто покрай устата да нощуват в къщата, която направих за теб.

— Къщата е моя. Не се заблуждавай.

— Тук нищо не е на никого, малката. Който може, взема. Няма съд и власт, на които да се оплачеш.

— Досега — каза меко тя.

Той отвори очи и в тях припламна малкото му останала кръв.

— Майка ти — какво, да не би да сложи щанд за лимонада, след като си заминах? — попита той с разкривена уста, заваляйки думите от гняв. — Така ли направи? Започна да раздава утеха и вода на бедните души наоколо?

— Не, но и нищо от никого не сме взели и никого не сме наранили за удоволствие.

Веждите му потрепнаха, но нямаше какво да отвърне на това. За миг отново притвори очи. Между пръстите му бликна свежа кръв, която капеше от лакътя му на пода и образуваше малка локвичка между краката му.

— Доста подлости си извършил, татко.

— В любовта и войната всичко е разрешено, моето момиче. Същото беше с двама ни с майка ти. Сега сме двамата с теб. Е, кое ще бъде?

— Ти заварди водата, когато хората умираха от жажда. Крадеше неща, които не ти бяха нужни, за да видиш как погиват.

Той отвори очи с тих хриптящ смях в гърдите.

— Не мисля, че майка ти би одобрила такава жалост.

— Може би — призна Лин, — но със сигурност би одобрила това.

Тя натисна спусъка. Черната дупка в челото му още димеше, когато затвори вратата след себе си.

Замръзналата земя на малкото гробище не поддаваше лесно, но адреналинът на Лин й помагаше. Копаеше неумолимо, без да гледа слънцето, което се изкачваше и спускаше над хоризонта. По ръцете й се надигаха и пукаха мазоли, по пръстите й се стичаха гной и кръв. Тя копаеше, без да мисли за болката.

Стебс беше увил Илай в одеяло, докато тя говореше с баща си в къщата, и й беше спестил гледката на овъгленото му тяло. Лин го свали от багажника на пикапа, отвратена от непоносимата му лекота. Положи го нежно в дупката и отново се зае за работа. Хвърляше лопата след лопата замръзнала пръст, а миризмата на изгоряло продължаваше да пари в ноздрите й дълго, след като го зарови. Разтовари камъните, които беше откраднала от строежа на язовира, и ги дотъркаля до гроба, като нежно докосна последния.

— Съжалявам, че изкопах този сама — каза тя. — Съжалявам, че е твоят.

После се свлече върху дънера на Нева, загледана в малкото гробище. На юг се вдигаха облаци от дим и пепелта на вещите и хората се смесваше с леките снежинки, които покриваха раменете й, докато плачеше.

Епилог

Лин се изкачи по антената на покрива и прескочи дългите крака на Луси, за да седне до нея. Момичето оглеждаше хоризонта на изток.

— Какво виждаш? — попита Лин.

— Нищо особено няма тази вечер — отвърна Луси. — Кравата на Брад май пак е избягала.

— Ема ще го направи на пух и прах.

— А на него ще му хареса — усмихна се Лин и остави бинокъла на керемидите. — Как се казваше новото семейство, което се настани на юг?

— Робинсън.

— Да. Та семейство Робинсън са запалили огън, така че коминът на онази стара къща, която си избраха, явно не е бил затлачен.

Лин взе бинокъла и го насочи към тънкия димен стълб.

— Поне горят сухи дърва. Знаех си, че не е идиот — след като ги е опазил живи, докато са скитали през зимата.

Луси потръпна от студ, въпреки че по западния бряг на реката край гроба на майка й вече цъфтяха минзухари.

— Не знам как е успял, с три деца при това.

— Носят се слухове, че нещата в града не вървят добре — отвърна мрачно Лин. — И явно наистина е така, щом този човек е решил да изведе семейството си посред зима.

— Холера?

— Да, поне според баба ти. Помниш ли онова момиче, Одра, което дойде миналата есен? Такива неща разказа на Вера, че й побеляха косите.

— Те бездруго са побелели.

Лин я погледна.

— Голяма умница се извъди.

Луси взе пушката и погледна в мерника, опитвайки се да прикрие усмивката, която заигра на устните й.

— Стебс каза, че под къщата на Робинсън има хубава жилка вода.

— Чудесно, щом се запролети, ще може да изкопае кладенец.

Луси отново погледна в мерника.

— Обзалагам се, че аз мога да намеря по-хубава.

— А аз се обзалагам, че можеш да си държиш езика зад зъбите — рече Лин. — Нещо друго?

— Баба каза, че някой се е нанесъл в старата барака на Стебс.

— Видях го.

— Вече?

Лин се престори, че не вижда повдигнатите й вежди.

— Скоро ще отидем да се запознаем.

— Ще бъде добре някой да ни помогне да свалим онова пиано от тавана — продължи Луси. — Само то остана. Госпожа Бенет каза, че ако искам, ще ме научи.

— Чудесна идея, но няма да поканя непознат мъж вкъщи само за да те слушам как дрънчиш по цял ден на клавишите.

Луси седна и сложи пушката в скута си. От години вече живееха на горните етажи на къщата, но Лин допускаше вътре само Стебс и Вера.

— Сигурно можем и сами да го свалим — примири се Луси. — Ако внимаваме.

— Добре, ако успеем да го свалим, без да го направим на трески, госпожа Бенет може да идва — съгласи се Лин, зареяла поглед в хоризонта. — Хубаво ще бъде отново да слушаме музика.

Луси кимна, но не каза нищо. Сигурността, която бяха намерили в новата си общност, даваше на Лин нещо непознато досега: свободно време. Веднъж Луси бе тръгнала по следите на призрачните фалшиви тонове, които се носеха от тавана, и бе намерила Лин, седнала пред пианото, да подрънква нескопосано песничка, на която майка й се беше опитала да я научи един дъждовен следобед преди много години.

Следващата мелодия, която Лин подхвана, накара очите на Луси да се напълнят със сълзи. Тя позна песничката от детството си, която чичо й пееше пред гаснещите пламъци на огъня в импровизирания им лагер, за да отвлече мислите на двете с майка й от мъчителния глад. Пръстите на Лин се движеха неуверено по клавишите, водени от спомена за мелодията, накъсан от пушечни изстрели.

Луси се покашля.

— Тази вечер за първи път ще бъда на пост. От източната страна.

— Нали Стебс няма да те остави сама? Мади или някое от момичетата на Джонсънови няма ли да бъде с теб?

— Предполагам, че Картър ще дойде.

— Има си хас. Умната!

Луси вдигна ръце от пушката, колкото да се прекръсти, и й намигна:

— Обещавам.

Нещо в двора се раздвижи и Лин присви очи срещу залязващото слънце. Луси погледна през мерника. Един голям койот, стар и изнемощял, слизаше по калния бряг на езерото, внимавайки на всяка стъпка.

Луси се прицели.

— Какво решаваш?

Лин гледаше как звярът жадно лочи с дългия си език от животворната вода.

— Остави го — каза тя. — И той се опитва да оцелее като всички нас.

Благодарности

Тази книга е моята дебютна рожба и беше нужно цяло село, за да я отгледаме.

Някога въртях очи, когато четях благодарностите на писателите към редакторите. Мислех си, че вътрешно още кипят заради онази запетая на страница 246, която са били принудени да изтрият. Сега вече разбирам. Искам да кажа огромно „благодаря“ на Сара Шъмуей, която направи от „Нито капка вода“ една по-хубава книга. Преживях запетаята.

И кой не благодари на агента си? Ако прегръщах хората, бих прегърнала Ейдриън Ранта от Wolf Literary. Благодаря, че рискува с мен!

Имах две критични приятелки, които не ме изоставиха през цялото време — Р. К. Луис и Карълайн Пойсонес. Първата ми помогна да изчистя запетайките, а втората ме посъветва да направя образа на Лин малко по-емоционално достъпен, преди да полетят куршумите. Пък и е прекрасно да установиш, че се разбираш чудесно с онлайн приятелите си и в реалния живот. Р. К. Луис има удобен диван и даже харесваме една и съща храна. Освен това ме возеше до летището и обратно… Хубаво е някой да се грижи за теб.

Никой писател не е остров, освен в собствените си мисли. Нямаше да доплавам до брега без подкрепата на групите за начинаещи автори като Book Pregnant, The Lucky 132, The Class of 2kl3 и най-вече, Friday the Thirteeners. Хората, които участват в онлайн групи, знаят, че понякога пощенските кутии се задръстват, но аз прочетох всеки един мейл, който получих от дамите от последната група. Когато човек си има работа с тях, гледа да не пропусне и дума.

Признателна съм на цялата писателска общност от Agent-Query Connect. Няма по-позитивна среда за развиващите се писатели и аз отдавам успеха си именно на нея. Бих искала изрично да благодаря на модераторите й, които отделят от времето си всеки ден, за да помагат на другите и да се подкрепят взаимно.

Освен това имам приятели и в реалния живот. Аманда, Мен, Ерин, Деби и съответните ви мъже — колежът ми липсва, искам да се върне.

И накрая, ще призная, че два абзаца по-горе излъгах. Понякога писателите наистина са острови. Благодаря на семейството си за разбирането, че от време на време, ако искат да ме видят, ще трябва да се качат в лодката и да дойдат при мен. Търпението е добродетел. Радвам се, че вие го притежавате, но явно не се предава по наследство.

Бележки под линия

1

Колридж, С. Балада за стария моряк. Прев. Ат. Далчев, Ал. Муратов. В: Западноевропейски поети романтици, Отечество, 1988 г. — Бел. прев.

2

Йейтс, У. Б. Ирландски летец предусеща смъртта си. Прев. Вл. Трендафилов. — Бел. прев.

Content

Минди Макгинис
Нито капка вода
Нито капка вода #1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Епилог

Благодарности

Бележки под линия