Стивотер Мэгги

Skorpiono lenktynės

Versta iš:

Maggie Stiefvater

THE SCORPIO RACES

Scholastic Press

ISBN 9786090106174

THE SCORPIO RACES

Copyright © 2011 by Maggie Stiefvater. All rights reserved.

Published by arrangement with Scholastic Inc., 557 Broadway, New York, NY 10012, USA

Knygos viršelis ir dizainas © by Christopher Stengel

© Vertimas į lietuvių kalbą, Daumantas Gadeikis, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Daumantas Gadeikis

Redagavo Darius Kauzanas

Korektorės Gražina Stankevičienė, Petrė Labutytė

Viršelio adaptavimas Galina Talaiko

Maketavo Albertas Rinkevičius

Marianai,

reginčiai žirgus sapnuose

Įžanga

Prieš devynerius metus

Šonas

Šiandien lapkričio pirmoji, todėl kas nors žus.

Net nutvieksta skaisčios saulės, šalta rudens jūra išlaiko nakties spalvas: ji tamsiai mėlyna, juoda ir ruda. Akimis seku nuolat kintantį nesuskaičiuojamų kanopų malamo smėlio raštą.

Jie joja paplūdimiu, siauru takeliu tarp juodų vandenų ir kreidinių uolų. Tai visada nesaugu, bet šiandien, lenktynių dieną, dar pavojingiau.

Šiuo metų laiku gyvenu ir kvėpuoju paplūdimiu. Skruostai dega nuo pustomo smėlio. Šlaunys gelia trindamosi į balną. Maudžia rankas, turinčias suvaldyti toną sveriantį žirgą. Pamiršau, kaip jautiesi sušilęs, išmiegojęs visą naktį ar girdėdamas savo vardą, tariamą, o ne šaukiamą paplūdimyje.

Esu gyvų gyviausias.

Besileidžiantį su tėčiu nuo uolų mane sustabdo vienas iš lenktynių teisėjų:

– Šonai Kendrikai, tau dešimt metų. Dar nežinai, bet yra ir įdomesnių būdų mirti nei šiame paplūdimyje.

Tėtis grįžta ir suima teisėjui už žasto, tarsi šis būtų nerimstantis žirgas. Jie persimeta keliais žodžiais apie tai, ar varžybų dalyvių amžius ribojamas. Tėtis laimi.

– Jei tavo sūnus žus, – taria arbitras, – tik tu būsi kaltas.

Tėtis nė neatsiliepęs vedasi uis žirgą šalin. Pakeliui prie vandens stumdomės ir grumdomės su vyrais ir arkliais. Vienas žirgas stojasi piestu, jo raitelis laikosi įsikibęs pavadžio, o aš prasmunku pro apačią. Pralindęs sveikas sustoju priešais jūrą, mane iš visų pusių supa kapail uis – vandens žirgai. Jie paplūdimio akmenukų spalvos: juodi, raudoni, auksiniai, balti, dramblio kaulo spalvos, pilki, mėlyni. Trokšdami susilpninti tamsios lapkričio jūros pavojų, vyrai prikabinėja ant kamanų raudonų kutų ir saulučių, bet aš nepatikėčiau gyvybės saujai žiedlapių. Pernai gėlėmis ir varpeliais apkarstytas žirgas vienam vyrukui nuplėšė ranką.

Tai nepaprasti žirgai. Apkabinėk juos talismanais, slėpk nuo jūros, bet šiandien paplūdimyje neatsuk jiems nugaros.

Kai kurie žirgai putoja. Putos drimba nuo prusnų ir per krūtinę, tarsi jūros puta slepia dantis, kurie vėliau kibs draskyti vyrų.

Jie nuostabūs ir mirtinai pavojingi, myli mus ir nekenčia mūsų.

Tėtis siunčia mane iš lenktynių organizatorių paimti gūnios ir rankos raiščio. Pagal medžiagos spalvą aukštai ant uolų sėdintys žiūrovai atskiria raitelį, tik tėvui to nereikia, nes jo žirgas ryškiai raudo plauko.

– Ak, Kendrikas, – taria teisėjas mudviejų su tėvu pavardę. – Jam raudona medžiaga.

Grįžtantį pas tėvą mane pasveikina raitelis:

– Ei, Šonai Kendrikai! – Jis nedidukas ir gyslotas, jo veidas tarsi iš akmens išskaptuotas. – Puiki diena lenktynėms.

Jaučiuosi pagerbtas, kad mane sveikina lyg suaugusį. Tarsi čia ir būtų mano vieta. Linktelime vienas kitam, tada jis vėl nusigręžia balnoti žirgo. Jo mažas lenktyninis balnas rankų darbo, o kai jį kilsteli, kad paskutinį kartą trūktelėtų pavaržą, perskaitau ant odos išdegintus žodžius: „Mūsų mirusieji geria jūrą.“

Krūtinėje daužosi širdis, kai paduodu tėčiui gūnią. Jis taip pat sunerimęs – kaip noriu, kad jočiau aš, o ne jis.

Savim pasitikiu.

Raudas uis žirgas nerimsta ir prunkščia, stovi nekantriai pastatęs ausis. Šiandien jis karštas. Bus greitas. Greitas ir sunkiai nulaikomas.

Tėtis paduoda man vadeles, kad apklotų vandens žirgą raudonu audiniu. Apsilaižau dantis – druskos skonis – ir žiūriu, kaip tėtis rišasi ant rankos tokios pat spalvos raištį. Žiūrėdavau kasmet, ir kasmet jį tėtis rišdavosi ramiai, bet ne šiandien. Jo pirštai negrabūs, žinau – jis bijo raudo žirgo.

Jodinėdavau juo, šiuo kapal. Raitą mane daužydavo vėjas, kratydavo žemė, mums ant kojų taškydavosi jūra, mudu niekada nepavargdavom.

Palinkstu žirgui prie ausies ir, virš akies prieš laikrodžio rodyklę brėždamas ratilą, kuždu į švelnią ausį.

– Šonai! – rikteli tėtis, o kapal trūkteli galvą taip greitai, kad vos nekaukštelim kaukolėmis. – Kam kiši šiandien prie jo veidą? Ar jis tau neatrodo alkanas? Negi manai, kad būtum gražus su puse veido?

Bet aš tik dirsteliu žirgui į kvadratinį vyzdį, o jis sutinka žvilgsnį kiek nusukęs galvą. Tikiuosi, prisimena, ką jam pakuždėjau: „Nesuryk mano tėčio.“

Krenkštelėjęs tėtis taria:

– Man regis, jau turėtum lipti viršun. Eikš čia ir… – prieš lipdamas į balną paploja man per petį.

Sėdėdamas ant raudo žirgo, jis atrodo mažas ir tamsus. Jo rankos jau nenustygsta, bandydamos vadelėmis nulaikyti žirgą vietoje. Suveržia prusnose žąslus; matau, kaip žirgas kinkuoja galvą. To nedaryčiau, bet ant žirgo sėdžiu ne aš.

Noriu priminti tėčiui, kad žirgas baidosi dešinės, kad geriau mato kaire akimi, bet tik atsisveikinu:

– Pasimatysim po lenktynių.

Linktelime vienas kitam tarsi nepažįstami, atsisveikinimas nerangus ir nejaukus.

Man stebint nuo uolų lenktynes, širmas uis žirgas iš pradžių sugriebia tėčiui už rankos, o paskui už krūtinės.

Akimirką bangos palieka krantą ramybėje, žuvėdros virš galvos nustoja plakusios sparnais, o aš nepajėgiu iškvėpti iš plaučių smėlėto oro.

Tada širmasis vandens žirgas nutraukia tėtį nuo netvirtos sėdynės, nuo raudojo žirgo nugaros.

Širmis neišlaiko įsikibęs jo krūtinėn, ir tėtis krinta ant smėlio, sumaitotas dar nė nepasiekus jo kanopoms. Jis skriejo antras, todėl amžinybę trunka minutė, kol kiti žirgai perbėga jo kūną ir vėl jį išvystu. Matyti tik pailga, tamsiai raudona dėmė, plūduriuojanti putotame vandenyje. Raudasis eržilas suka ratus, jis − alkanas jūrų padaras, bet daro, kaip prašiau: neėda daikto, kuriuo virto tėvas. Jis brenda į vandenį. Tą dieną niekas raudoniu neprilygsta jūrai.

Retai galvoju apie raudonose bangose išsipleikusį tėvo kūną. Bet dažnai prisimenu, koks jis buvo prieš lenktynes: išsigandęs.

Aš jo klaidos nekartosiu.

Pirmas skyrius

Puka

Žmonės kalba, kad broliai be manęs pražūtų, bet iš tiesų tai aš be jų pražūčiau.

Paprastai paklausęs kurio nors salos gyventojo, iš kur jis, išgirstum ką nors panašiai: „nuo Skarmuto“ ar „nuo Tisbio pusės“, „iš atšiauriojo pakraščio“ ar „iš Tolos, gyvenąs visai čia pat“. Tik ne aš. Pamenu: kartą, kai buvau maža, spaudžiau raukšlėtą tėčio ranką, o toks vėjų nugairintas ūkininkas, atrodantis tarsi iškastas iš po velėnos, paklausė:

– Mergyt, iš kur tu?

O aš garsiau, nei derėjo tokiam mažyčiam strazdanotam padarėliui, atsakiau:

– Iš Konolių namo.

– Kur ta vieta? – paklausė jis.

– Ten gyvena Konoliai. Aš viena jų, – paaiškinau. Tada, man ir dabar šiek tiek gėda, nes ne kaip apibūdina mano charakterį, pridūriau: – O tu ne.

Taip jau yra: Konoliai ir visas kitas pasaulis, nors tas pasaulis, jei gyveni Tisbyje, nelabai didelis. Iki praeito rudens tik taip ir buvo: aš, jaunesnis broliukas Finas, vyresnis brolis Geibas ir tėvai. Apskritai buvome gana rami šeimyna. Finas visada ką nors meistraudavo ir vėl ardydavo, atsargines dalis laikydavo dėžėje po lova. Geibas taip pat nebuvo plepus. Jis buvo šešeriais metais už mane vyresnis, visą energiją tausojo augimui; dar trylikos buvo metro aštuoniasdešimties. Tėtis, kai būdavo namie, grodavo alavine dūdele, o mama kiekvieną vakarą burdavo stebuklus iš duonos ir žuvies, nors prieš jai pradingstant nė nesuvokiau, kad tai buvo stebuklai.

Nepasakytum, kad buvome nedraugiški su salos gyventojais. Tiesiog draugiškesni tarpusavyje. Svarbiausia buvo Konoliai. Tai buvo vienintelė taisyklė. Galėjai skaudinti kitus kiek panorėjęs, jei tik jie nebuvo Konoliai.

Jau spalio vidurys. Kaip visų rudens dienų saloje rytai, taip ir šis šaltas, bet saulei kylant oras čia sušyla ir viskas nusidažo spalvomis. Paėmusi šepetį trinu ir valau dulkes Balandėlei nuo odos, kol sušyla pirštai. Kai pagaliau ją pabalnoju, ji švari, o aš apdulkėjusi. Ji mano kumelė ir geriausia draugė, vis baiminuosi, kad jai nenutiktų kas bloga, nes per daug ją myliu.

Beveržiant balno pavaržą, Balandėlė baksteli nosimi man į pašonę, vos negrybšteli, ir mikliai patraukia galvą; ji irgi mane myli. Negaliu ilgai jodinėti; tuoj turėsiu grįžti, kad padėčiau Finui kepti pyragaičius parduotuvėlėms. Dar dažau arbatinukus turistams, o kadangi artėja lenktynės, turėsiu krūvas užsakymų. Po lenktynių iki pavasario nebesulauksime lankytojų iš didžiosios salos. Kai šalta, vandenynas pernelyg nenuspėjamas. Geibas negrįš visą dieną, jis dirba Skarmuto viešbutyje, ruošia kambarius žiūrovams. Jei našlaičiai nori Tisbyje sudurti galą su galu, turi sunkiai plušėti.

Kad mūsų sala ne kažin kas, suvokiau vos prieš kelerius metus, kai pradėjau skaityti žurnalus. Man taip neatrodė, bet iš tiesų Tisbis mažytis: uolėta iš jūros kyšanti salelė, viso labo keturi tūkstančiai gyventojų, iki didžiosios salos reikia plaukti ne vieną valandą. Tisbyje vien uolos, žirgai, avys; laukais – juose jokio medelio – į Skarmutą, didžiausią salos miestelį, vingiuoja vienos juostos keliai. Tiesą sakant, kol daugiau apie nieką nežinai, salos visai pakanka.

Net kai jau žinau, kad yra dar daug kas, man vis tiek jos pakanka.

Taigi atsikėlusi jodinėju, kojų pirštai šąla apspurusiuose jojiko trumpaauliuose, o Finas sėdi morise, įvažoje, ir juoda izoliacine juosta kruopščiai klijuoja perdrėkstą keleivio sėdynę. Pufės, klėtyje gyvenančios katės, nagų darbas. Finas bent pasimokė nepalikti nuleistų langų stiklų. Jis dedasi suirzęs, kad reikia taisyti, bet iš tiesų tuo mėgaujasi. Principai Finui neleidžia rodyti per daug džiaugsmo.

Pamatęs mane raitą ant Balandėlės, Finas keistai dėbteli. Seniau, iki praeitų metų, toks dėbtelėjimas būtų virtęs kreiva šypsena, jis būtų užkaukinęs variklį ir mudu būtume puolę lenktyniauti: aš ant Balandėlės, jis − automobiliu, nors dar buvo per jaunas vairuoti. Gerokai per jaunas. Bet argi svarbu? Kas mus būtų galėjęs sulaikyti? Todėl būtume lenktyniavę: aš laukais, jis – keliu. Katras pralaimėdavome, turėdavome savaitę kloti pirmo pasiekusio paplūdimį lovą.

Nelenktyniavome jau beveik metus. Nuo tada, kai tėvai žuvo išplaukę valtimi.

Vedu Balandėlę šalin, kiemelyje suku mažus ratus. Ji nekantrauja, šį rytą pernelyg žvali ir nesusikaupia, o aš pernelyg sustirusi, kad įtikinčiau ją klausyti žąslų. Ji nori šuoliuoti.

Moriso variklis užbirbia. Atsigręžusi spėju pamatyti automobilį lekiant keliuku, už nugaros jis palieka bjaurų išmetamųjų dujų debesį. Po akimirkos Finas šūkteli. Iškiša galvą pro langą, veidas po apdulkėjusiais plaukais atrodo išblyškęs, šypsosi iki ausų.

– Ar reikia kvietimo? – šūkteli jis.

Tada galva dingsta, ir perjungęs bėgį jis dar garsiau užkaukina variklį.

– Ak, pažiūrėsim! – atitariu, nors jis per toli, kad išgirstų.

Balandėlė pakarpo ausis mano pusėn, virpėdama veržiasi į kelią. Rytas vėsus, tyras, užtenka jos paprašyti. Šlaunimis spusteliu jai šonus ir pliaukšteliu liežuviu.

Balandėlė šoka iš vietos, jos kanopos palieka pusapskritimius ir puolame paskui Finą.

Puikiai žinau, kur Finas traukia; jis turi laikytis kelių, o nuo mūsų namo į Skarmutą veda tik vienas. Bet jis nėra tiesiausias kelias – rangosi tarp laukų lopinėlių, tarp akmeninių sienelių ir gyvatvorių. Nėra jokios būtinybės sekti dulkių juostos žymimą vingiuotą jo maršrutą. Todėl mudvi su Balandėle raunam per laukus. Balandėlė nedidukė – visi salos žirgai tokie, nes žolė čia nevešli, – bet drąsi ir ryžtinga. Todėl smagiai šokinėjame per gyvatvores, kur tik žemė tvirta.

Kirsdamos pirmą kampą, išgąsdiname keletą avių.

– Atsiprašau! – šūkteliu joms per petį.

Kol rūpinuosi avimis, išnyra kita gyvatvorė, ir Balandėlei tenka mikliai įsitempti, kad peršoktų. Kaip kokia nevykėlė paleidžiu vadeles, bent jau netimpteliu jai už prusnų, o ji išgelbėja mudvi – vikriai pariečia kojas. Jai risnojant nuo gyvatvorės, vėl suimu vadeles ir patapšnoju per sprandą, juk mus išgelbėjo, o ji atlenkia ausį rodydama esanti pamaloninta, kad man rūpi.

Tada šauname per lauką, kuriame anksčiau ganėsi avys, o dabar skurdūs viržiai laukia ugnies. Matau morisą, tamsų pavidalą už dulkių debesies. Nepralaimėsiu; norėdamas automobiliu pasiekti paplūdimį, jis turės važiuoti per miestą, pilną staigių posūkių ir pėsčiųjų, arba sukti aplinkui, prarasti keletą minučių ir suteikti mums puikią galimybę jį pasivyti.

Girdžiu, kaip automobilis žiede sudvejoja, tada šauna miesto link. Galiu joti aplink Skarmutą, – ten nereikėtų daugiau šokinėti, – arba leistis palei pat miestelį, kirsti keletą sodelių ir rizikuoti, kad iš viešbučio mane pamatys Geibas.

Taip ir matau, kaip pirmoji įlekiu į paplūdimį.

Nusprendžiu rizikuoti būti pamatyta Geibo. Seniai taip lenktyniavome, kad nuobodžios senutės skųstųsi dėl jojančio per jų kiemus arklio, tereikia neišmindžioti kokios vertybės.

– Nagi, Balandėle, – kuždu.

Ji kerta kelią ir neria pro tarpą gyvatvorėje. Namai čia tarsi iš akmens išdygę, kiemeliuose pilna išmestų daiktų, o už pastatų driekiasi akmenų ruožas, kuriuo neturėtų risnoti joks žirgas. Vienintelis kelias – nerti tiesiai per pustuzinį kiemų ir pro gale dunksantį viešbutį.

Tikiuosi, kad visi darbuojasi prieplaukoje arba virtuvėse. Šuoliuojame pro sodelius, peršokame karučius pirmame kieme, išvengiame žolelių lysvės antrajame, trečiajame mus aploja nedoras terjeras. Paskutiniame kiemelyje peršokame nežinia iš kur išdygusią seną vonią ir keliu lekiame viešbučio link.

Jo kieme besisukiojantis Geibas, savaime suprantama, tučtuojau mane pamato.

Didžiule šluota jis šluoja takelį į viešbutį. Viešbutis − atgrasus, gebenėmis apaugęs pastatas, vijoklių lapai apkarpyti – tvarkingi kvadratai aplink mėlynas langines, kad pro langus vidun patektų saulė. Aukštas viešbučio siluetas užstoja ryto saulę ir ant Geibo šluojamo akmeninio takelio meta tamsiai mėlyną šešėlį. Plačius pečius aptempęs rudas švarkas, brolis atrodo aukštas ir suaugęs. Ant sprando krinta kiek per ilgi šviesiai rusvi plaukai, bet jis vis tiek atrodo dailiai. Staiga pajuntu pasididžiavimą, kad jis – mano brolis. Geibas sustoja ir pasirėmęs ant šepečio koto akimis seka mane, šuoliuojančią ant Balandėlės.

– Nepyk! – šaukiu jam.

Nusišypso lūpų krašteliu, bet šypsosi tik viena veido pusė. Pamanytum, kad jis iš tiesų laimingas, jei nesi matęs tikrosios jo šypsenos. Liūdniausia – jau pripratau prie šios netikrosios. Jau įpratau laukti tikrosios, nė nesuvokdama, kad pati turėčiau dėl jos pasistengti.

Risnoju toliau, o įveikusi kelią ir pasiekusi pievą, vėl paraginu Balandėlę šuoliuoti. Žemė čia minkšta ir smėlinga, staiga išnyra šlaitas, keliukas susiaurėja tarp kalvų ir kopų į paplūdimį. Nežinau, Finas priešakyje ar už nugaros. Nuokalnė pernelyg stati, sulėtinu Balandėlę iki risčios. Pagaliau nerangiai šoktelėjusi ji nusileidžia pajūrin. Aplenkusi paskutinį šlaitą, irzliai suniurnu: ten, kur baigiasi žolė ir prasideda smėlio juosta, jau stovi morisas. Ore tvyro išmetamųjų dujų smarvė, statūs šlaitai neleidžia jai išsisklaidyti.

– Vis tiek esi šaunuolė, – kuždu Balandėlei.

Nors ir gaudo kvapą, ponė parodo dantis. Jos nuomone, lenktynės buvo geros.

Finas stovi persisvėręs iš automobilio, atidaręs vairuotojo dureles, koja ant laiptelio. Vieną ranką laiko ant stogo, kitą – ant pravirų durelių. Jis žiūri į jūrą, bet, Balandėlei vėl išpūtus garą pro prusnas, prisidengęs akis žvilgteli mūsų pusėn. Jo veide regiu nerimą, todėl paraginu Balandėlę prie automobilio. Paleidžiu vadeles, kad sustojusi parupšnotų žolės, bet ji galvos nenuleidžia. Užuot rupšnojusi, taip pat žiūri į vandenyną, už šimto metrų.

– Ką? – klausiu, suspaudžia širdį.

Paseku Fino žvilgsnį. Akys užkliūva už toli bangose šmėžuojančios pilkos galvos, susiliejančios su nerimstančiu vandenynu, kone patikiu, kad ją tik tariuosi matanti. Bet Fino akys nebūtų tokios išsiplėtusios, jei jis nebūtų tikras. Ir galva vėl išnyra, šį kartą šnervės taip išsiplečia, kad net iš čia įžiūriu raudoną spalvą. Išnyra visa galva, tada kaklas, susiviję karčiai, nuo sūraus vandens sulipę, o paskui ir tvirtas sprandas, blizgantis ir šlapias. Iš vandenyno išniręs vandens žirgas galingai pašoka per besiritančias bangas, tarsi tai būtų paskutinė kliūtis jo kelyje.

Finas krūpteli žirgui šuoliuojant paplūdimiu mūsų link, o aš suimu jam alkūnę, nors ausyse girdžiu tvinksint savo pačios širdį.

– Nejudėk, – kuždu. – Nejudėknejudėknejudėk.

Mintimis kabinuosi to, kas mums kartota daugybę kartų, – kad vandens žirgai mėgsta judančius taikinius; jie trokšta vytis. Mintyse rikiuoju argumentus, kodėl jis mūsų nepuls: mes suakmenėję, esame tolokai nuo vandens, stovime šalia moriso, o vandens žirgai nepakenčia metalo.

Ir vandens žirgas nė nestabtelėjęs pralekia pro šalį. Finas nuryja seiles, trūkteli Adomo obuolys liesame kakle, savaime suprantama, labai sunku susilaikyti nekrūpčiojus, kol žirgas neįšoka atgal į vandenyną.

Jie vėl grįžo.

Tai nutinka kiekvieną rudenį. Mano tėvai lenktynėmis nesidomėdavo, bet vis tiek daug apie jas žinau. Juo arčiau lapkričio, tuo daugiau jūra išspjauna žirgų. Salos gyventojai, ketinantys lenktyniauti Skorpiono lenktynėse, dažnai rengia gaudynes, taikosi sučiupti naują kapal uis, o tai visada pavojinga, nes žirgai būna alkani ir vis dar pakvaišę nuo jūros. Kai jie pasirodo, tai ženklas ketinantiems dalyvauti šių metų lenktynėse, kad metas treniruoti pernai sugautus žirgus – tuos, kurie buvo palyginti ramūs, kol rudeninės jūros kvapas vėl sužadino jų krūtinėse tūnančius kerus.

Spalį, iki lapkričio pirmosios, sala tampa saugių ir nesaugių vietų žemėlapiu, nes visai nesinori būti šalia, kai koks kapal uis pakvaiš, na, nebent esi vienas iš raitelių. Mūsų tėvai kaip įmanydami stengėsi atriboti mus nuo uis žirgų, bet neįmanoma išvengti tikrovės. Žiūrėk, koks draugas neatėjo į mokyklą, nes naktį uis žirgas papjovė jų šunį. Tėčiui važiuojant į Skarmutą tekdavo išsilenkti sumaitotos dvėsenos – vandens žirgas buvo įsivėlęs į kovą su žemės žirgu. Vidurdienį Šventojo Kolumbos bažnyčios varpai kviesdavo į netyčia ant kranto užklupto žvejo laidotuves.

Mudviem su Finu nereikia aiškinti, kokie pavojingi vandens žirgai. Ir taip žinome. Nė dienos nepamirštame.

– Keliaujam, – sakau jam.

Spoksodamas į jūrą, laikydamasis liesa ranka, šią akimirką mažasis broliukas atrodo kaip vaikas, nors iš tiesų jau stovi keistoje niekieno žemėje tarp vaiko ir vyro. Staiga pajuntu norą apsaugoti jį nuo spalio mėnesį žadamo sielvarto. Bet labiau jaudina ne šio spalio sielvartas; labiau gedime dėl seniai praėjusio spalio.

Finas neatsiliepia, nė nežvilgtelėjęs į mane lipa į morisą ir užtrenkia dureles. Diena jau bloga. O Geibas dar nė negrįžo namo.

Antras skyrius

Šonas

Bikas Greitonas, mėsininko sūnus, ką tik papjovė jautuką ir leidžia į mano kibirą kraują, tada ir išgirstu žinią. Stovime mėsininko namų kieme, tylą dar labiau išryškina į akmenis kaukšintys mūsų žingsniai. Diena nuostabi ir vėsi, o aš nerimstu, mindžikuoju nuo kojos ant kojos. Akmenys nelygūs, iškilnoti jau seniai nuvirtusių medžių šaknų ir dar sutepti juodu krauju: lašai, klanai ir upeliai.

– Bikai, ar jau girdėjai? Pasirodė žirgai, – kreipiasi į sūnų Tomas Greitonas, pasirodęs parduotuvės tarpduryje. Jis jau buvo bežengiąs į kiemą, bet pamatęs mane sustoja vidur žingsnio. – Šonai Kendrikai, nežinojau, kad tu čia.

Tyliu, o Bikas kriukteli:

– Atėjo išgirdęs, kad skersiu. – Mosteli į skerdeną, be galvos ir kojų kabančią ant medinio trikojo.

Po juo, Bikui pavėlavus padėti kibirą, ant žemės telkšo kraujas. Jautuko galva guli pamesta kiemo pakrašty. Tomas Greitonas pajudina žandikaulį, tarsi norėtų ką sakyti Bikui apie reginį, bet nutyli. Tisbyje iki soties tėvus nuviliančių sūnų.

– Kendrikai, girdėjai? – klausia Tomas Greitonas. – Ar dėl to ir esi čia, o ne ant arklio?

Aš čia todėl, kad neseniai Malverno nusamdyti vyrai arklius šerti geriausiu atveju bijo, o blogiausiu – didžiausi neišmanėliai, be to, šienas prastas, o dar prastesnė mėsa. Kapail uis negavo nė lašelio kraujo; gal prižiūrėtojai viliasi, kad elgdamiesi su jais kaip su paprastais arkliais tokiais ir pavers? Taigi esu čia todėl, kad norėdamas, jog viskas būtų kaip pridera, turiu pasirūpinti pats. Bet atsakau:

– Ne, negirdėjau.

Bikas meiliai pliaukšteli per paskersto galvijo sprandą ir pateliūškuoja kibirą. Į tėvą jis nežiūri.

– Iš ko girdėjai?

Po teisybei, man nelabai rūpi atsakymas į šį klausimą; nesvarbu, kas ką išgirdo ar pamatė, tik svarbu, kad kapail uis lipa iš jūros. Jaučiu kaulų smegenimis. Tai štai kodėl nenustygstu vietoje. Štai kodėl Koras nenustygsta prie savo aptvaro vartų, o aš nepajėgiu užmigti.

– Vieną matė Konolių vaikai, – sako Tomas Greitonas.

Bikas suniurna ir dar kartą patapšnoja skerdeną, ne iš kokių praktiškų paskatų, paprasčiausiai nebeturėdamas ką pasakyti. Konolių istorija Tisbyje yra viena iš graudesnių: trys žvejo vaikai, per kapail uis dukart likę našlaičiai. Saloje pilna vienišų motinų, kurių vyrus naktį pagrobė žiaurūs vandens žirgai arba paviliojo didžioji sala. Netrūksta ir vienišų tėvų, kurių žmonas nuo kranto nutempė netikėtai pasirodę dantys ar pasičiupo turistai su didelėmis piniginėmis. Bet prarasti abu tėvus vienu kartu – neįprasta. Mano istorija – tėvas po žeme, motina pradingusi didžiojoje saloje – viena iš įprastesnių, kad aplinkinių seniai būtų pamiršta, ir man dėl to tik ramiau. Yra ir geresnių dalykų, kuriais gali būti pagarsėjęs.

Tomas Greitonas netardamas nė žodžio spokso, kaip Bikas paduoda man kibirą ir imasi atgrubnagiškai doroti skerdeną. Nepagalvotum, kad gali būti meistriškas būdas mėsinėti jautuką, bet toks yra, ir Bikui dar reikia gerokai pasimokyti. Laikas bėga bežiūrint, kaip Bikas pjausto kreivai, niurnėdamas sau po nosim, – manau, jis niūniuoja. Mane pakeri, kaip galima atsiriboti nuo to, ką darai, vaikiškas Biko pasitenkinimas prastai atliekamu darbu. Pagaunu Tomo Greitono žvilgsnį.

– Mėsinėjimo jis mokėsi iš motinos, ne iš manęs, – sako Tomas Greitonas.

Nė nešypteliu, bet jis vis tiek patenkintas mano reakcija.

– Jei tau nepatinka, kaip dirbu, – burbteli tėvui Bikas nepakeldamas galvos, – šitas peilis gali tilpti ir tavo rankoj, o aš mieliau pasėdėčiau smuklėje.

Tomas Greitonas sunkiai atsidūsėja, garsas pasigirsta kažkur tarp šnervių ir burnos; štai ką primena Biko kriuksėjimas. Tomas nusigręžia nuo Biko ir pasižiūri į vieną iš kiemą supančių statinių raudonų čerpių stogu.

– Taigi, tikiuosi, lenktyniausi ir šiais metais? – klausia jis.

Bikas neatsiliepia, nes, savaime suprantama, jo tėvas kalba man.

– Ir aš tikiuosi, – atsakau.

Tomas Greitonas sureaguoja ne iš karto, kurį laiką dar spokso į stogo čerpes, vakaro saulės nudažytas skaisčiai oranžine ir raudona spalvomis. Galų gale taria:

– Aha, veikiausiai tavęs to paprašys Malvernas.

Malverno arklidėse dirbu nuo dešimties, o jei kas mano, kad tą darbą gavau iš gailesčio, klysta. Malvernų gerovės ir vardo pamatas – žirgų verslas; jie eksportuoja į didžiąją salą sportinius žirgus ir už jokius pinigus nerizikuotų, ką jau kalbėti apie tokį humanišką dalyką kaip gailestis. Malvernams dirbu jau ilgai ir žinau, kad Greitonai jų nemėgsta, ir suprantu, jog Tomas Greitonas laukia pasakant ką nors, dėl ko galėtų imti dar labiau niekinti Bendžaminą Malverną. Todėl ilgai tyliu, kol klausimas užmirštamas, tada tarkšteliu kibiro rankeną.

– Jei jūs neprieštarausite, atsiskaitysiu vėliau – šią savaitę.

Tomas Greitonas tyliai nusijuokia.

– Šonai Kendrikai, esi pats seniausias mano sutiktas devyniolikmetis.

Neatsiliepiu, nes jis tikriausiai teisus. Tomas leidžia man atsiskaityti kaip įprastai, penktadienį, o kai nešinas krauju žengiu iš jų kiemo, Bikas atsisveikindamas kriukteli.

Turėčiau sukti galvą, kaip parvaryti iš ganyklų ponius, kaip suderinti grynaveislių žirgų pašarą ir kaip šiąnakt sušildyti savo mažą palėpės kambarėlį virš arklidės priestato, bet svarstau apie Tomo Greitono atneštas naujienas. Esu čia, ant tvirtos žemės, bet širdimi aš jau paplūdimyje, o kraujas dainuoja: „Aš labai labai gyvas.“

Trečias skyrius

Puka

Tą naktį Geibas sulaužė vienintelę mūsų taisyklę.

Vakarienei neturiu jokių užmojų, nes namie yra tik džiovintų pupų, o pupos man jau lenda per gerklę. Kepu obuolių pyragą ir dėl to jaučiuosi gana pakiliai. Finas visą popietę erzina mane, kieme tupinėdamas prie sulūžusio senovinio grandininio pjūklo, kurį, sako, jam kažkas atidavė, bet iš tiesų veikiausiai išsitraukė iš kieno nors šiukšlių dėžės, nes jame dar šis tas juda. Irztu, nes esu viena, dėl to jaučiuosi taip, tarsi turėčiau tvarkytis, bet to daryti nenoriu. Trankau stalčius ir spinteles, kuičiuosi prie amžinai pilnos kriauklės, bet Finas negirdi arba apsimeta negirdįs.

Pagaliau, prieš saulei visiškai pasislepiant už kalvų vakaruose, atlapoju šonines duris ir stoviu reikšmingai spoksodama į Finą, laukiu, kada jis pakels galvą ir ką nors man pasakys. Jis užsikniaubęs virš grandininio pjūklo, kuris išardytas, detalės tvarkingai išdėliotos ant suplūktos kiemo žemės. Finas vilki vienu iš Geibo nertinių, kuris, nors kelerių metų senumo, tebėra jam per didelis. Rankovės du kartus atlenktos į storus, tobulai lygius rankogalius, o tamsūs plaukai suvelti į riebaluotą uodegą. Atrodo kaip našlaitis, o tai irgi erzina.

– Ar ateisi valgyti pyrago, kol jis dar šiltas? – kalbu kiek berniokiškai, bet man nusispjaut.

Finas nė nepakelia galvos.

– Tuoj.

Žinau, ką reiškia jo „tuoj“.

– Suvalgysiu visą pati, – suburbu.

Jis neatsiliepia – visas pasinėręs į grandininio pjūklo vidurius. Akimirką pasidingoja, kad nekenčiu brolių, nes jie niekada nesupranta, kas tau svarbu, tesirūpina savo reikalais.

Jau ketinu ką nors rėžti, dėl ko vėliau turėčiau susigėsti, bet pamatau per sutemas dviratį besistumiantį Geibą. Jis atidaro kiemo vartelius, įkiša dviratį ir vėl juos uždaro, bet nė vienas iš mudviejų nepasisveikiname, nes Finas užsiėmęs, o aš siuntu ant Fino.

Geibas įstumia dviratį į nedidukę pašiūrę už namo, tada priėjęs sustoja už Fino. Nusiima kepuraitę, pasikiša po pažastimi ir sunėręs rankas netardamas nė žodžio stebi. Nesu tikra, ar melsvoje vakaro šviesoje Geibas mato, ką ten Finas išardė, bet Finas šiek tiek pasisuka nuo pjūklo, kad Geibas geriau įžiūrėtų. Atrodo, Geibas pamatė viską, ką norėjo, nes vos linkteli, kai Finas pakelia akis ir atkiša smakrą į vyresnįjį brolį.

Jų nebyli kalba mane ir keri, ir siutina.

– Yra obuolių pyrago, – sakau. – Dar šiltas.

Geibas išsitraukia kepuraitę iš po pažasties ir atsisuka.

– Kas vakarienei?

– Obuolių pyragas, – klūpodamas paaiškina Finas.

– Ir grandininis pjūklas, – atsakau. – Finas garnyrui paruošė nuostabų grandininį pjūklą.

– Obuolių pyragas – šaunu, – pavargęs atsiliepia Geibas. – Puka, nelaikyk atdarų durų. Lauke šalta.

Pasitraukiu, kad galėtų įeiti vidun, o jam žengiant pro šalį užuodžiu žuvies dvoką. Nekenčiu, kad Berindžeriai liepia jam valyti žuvis. Paskui prasmirsta visas namas.

Geibas stabteli tarpdury. Spoksau, kaip jis stovi, pasirėmęs ranka į durų staktą, žiūri į tą ranką, tarsi domėtųsi savo pirštais ar blogai nusiplovusiais raudonais dažais ant jų. Jo išraiška tokia, tarsi būtų kitur, tarsi nepažįstamojo, ir staiga panorstu jį apkabinti, kaip darydavau būdama mažytė.

– Finai, – tyliai prataria jis, – kai surinksi pjūklą, norėsiu pasikalbėti su tavim ir Keite.

Finas sutrikęs pakelia galvą, bet Geibo jau nebėra, praėjęs pro mane pradingo jųdviejų su Finu kambaryje, nors tėvų kambarys laisvas. Gal dėl Geibo prašymo, o gal todėl, kad jis kreipėsi į mane tikruoju vardu, Finas sureaguoja, nors obuolių pyragas jo dėmesio nepatraukė. Jis puola rinkti detalių ir meta jas į nutrintą kartoninę dėžę.

Nerami laukiu, kada Geibas pasirodys iš savo kambario. Virtuvė virsta maža geltona salele, kokia būna naktį, kai ją apgaubia tamsa. Skubėdama išplaunu tris vienodas lėkštes ir kiekvienam atpjaunu po storą gabalą obuolių pyrago, Geibui – didžiausią. Padedu ant stalo, nejauku matyti tris vienišas lėkštes, kur seniau būtų buvusios penkios, todėl puolu plikyti mėtų arbatos. Padėjusi ir perdėjusi arbatos puodelius šalia lėkščių per vėlai sumoju, kad mėtų arbata gal ir netinka prie obuolių pyrago.

Finas jau ėmėsi prausimosi ritualo, kuris gali trukti amžius. Netardamas nė žodžio jis kantriai muiluoja rankas, trina kiekvieną tarpupirštį, kiekvieną delno liniją. Kai pasirodo švariais drabužiais persirengęs, bet žuvimi tebetrenkiantis Geibas, Finas vis dar muiluojasi.

– Neblogai, – atsitraukęs kėdę taria Geibas, o man palengvėja, gal niekas nėra blogai, viskas bus gerai. – Po darbo prieplaukoje mėtos kvepia skaniai.

Galvoju, ką jam būtų atsakę mama ar tėtis; kažin kodėl mūsų amžiaus skirtumas kaip niekad atrodo neįveikiama bedugnė.

– Maniau, šiandien turėjai tvarkyti viešbutį?

– Prieplaukoje trūko žmonių, – paaiškina Geibas. – O Berindžeris žino, kad aš miklesnis už Džozefą.

Džozefas – Berindžerio sūnus, jis pernelyg tingus, kad ką nors darytų mikliai. Kartą Geibas sakė, kad turėtume būti dėkingi, jog Džozefas nepajėgia galvoti apie ką nors kitą, išskyrus save, nes kaip tik dėl to Geibas turi darbą. Bet dabar nesijaučiu dėkinga, nes per neatsakingąjį Džozefą Geibas trenkia žuvimi.

Geibas laiko puodelį arbatos, bet jos negeria. Finas tebesiplauna rankas. Sėdu į savo vietą. Geibas lukteli, paskui šaukia:

– Finai, gal jau gana?!

Finas vis tiek dar minutę plauna rankas, pagaliau užsuka čiaupą ir atėjęs sėdasi priešais.

– Ar reikia kalbėti maldą, jei vakarienei tik obuolių pyragas?

– Ir grandininis pjūklas, – priduriu.

– Dieve, ačiū už šį pyragą ir Fino grandininį pjūklą, – šypteli Geibas. – Tiks?

– Dievui ar man? – klausiu.

– Dievas visada patenkintas, – sako Finas. – Tai tave reikia pamaloninti.

Man tai pasirodo žiauri neteisybė, bet erzinama neatsiliepiu. Dirsteliu į Geibą, kuris spokso į savo lėkštę.

– Na, kas? – klausiu.

Pievoje prie kiemo išgirstu prunkščiant Balandėlę; ji nori savo grūdų saujos. Finas žvilgteli į Geibą, kuris tebespokso į lėkštę, pirštus uždėjęs ant obuolių pyrago, tarsi bandytų pajusti jo tekstūrą. Staiga pajuntu, kaip į krūtinę braunasi nerimas dėl rytojaus, tėvų žūties metinių; ir kodėl niekad nepamąsčiau, kad jos gali veikti ir tylųjį, tvirtąjį Geibą.

Nepakeldamas akių jis sako:

– Aš išplaukiu iš salos.

Finas įsmeigia į Geibą akis.

– Ką?

Užima amą; tarsi Geibas būtų prabilęs kita kalba ir mano smegenys pirma turėtų išversti jo žodžius.

– Aš išvykstu iš salos, – pakartoja Geibas, šį kartą tvirčiau, ryžtingiau, nors vis dar nepakelia į mus akių.

Finas pagaliau sulipina visą sakinį:

– Ką darysime su visais daiktais?

Aš priduriu:

– O kaip dėl Balandėlės?

Geibas pakartoja dar kartą:

– Aš išvykstu iš salos.

Finas atrodo taip, tarsi Geibas jam būtų skėlęs antausį. Atkišusi smakrą bandau sugauti Geibo žvilgsnį.

– Išvyksti be mūsų? – klausiu, o tada, protui radus logišką, brolį pateisinantį atsakymą, priduriu: – Tai išvyksti neilgam. Išvyksti tik…

Papurtau galvą. Nesugalvoju jokios priežasties, dėl ko jis turėtų išvykti.

Geibas pagaliau pakelia galvą.

– Aš išsikraustau.

Priešais mane Finas laikosi įsikibęs stalo, pirštais taip spaudžia medieną, kad šie pabalę iki galiukų, bet raudoni apie sąnarius; vargu ar jis ką jaučia.

– Kada? – klausiu.

– Po dviejų savaičių. – Jam prie kojų kniaukia Pufė, smakru trinasi į koją ir kėdę, bet Geibas į ją nežiūri, nekreipia dėmesio. – Pažadėjau Berindžeriui, kad tiek dar padirbsiu.

– Berindžeriui? – perklausiu. – Pažadėjai Berindžeriui, kad tiek dar pabūsi? O kaip mes? Ką darysim mudu su Finu?

Jis nežiūri į mane. Sunku įsivaizduoti, kaip išgyventume be vienintelio pinigus uždirbančio Konolio. Ir dar viena tuščia lova.

– Negali išvažiuoti, – sakau. – Negali išvažiuoti taip greitai. – Širdis krūtinėje daužosi, sukandu dantis, kad jais nekalenčiau.

Geibo išraiška nepasikeičia, suvokiu, kad vėliau gailėsiuosi, bet išpyškinu vienintelį šovusį galvon dalyką:

– Aš dalyvausiu lenktynėse. – Tiesiog taip.

Prikaustau abiejų brolių žvilgsnius, užsiliepsnoja skruostai, tarsi būčiau palinkusi virš karštos viryklės.

– Nagi, Keite, – Geibas nutęsia neryžtingai. Pats nenorėdamas, lyg ir patiki manim.

Prieš dar ką sakydama turiu pagalvoti ir nuspręsti, ar pati savim tikiu. Prisimenu šį rytą, plaukus taršantį vėją, šuoliais lekiančią Balandėlę. Galvoju apie dieną po lenktynių, kruviną smėlį kiek įkalniau paplūdimy, kur dar nepasiekė vandenynas. Galvoju apie paskutinius prieš žiemą išplaukiančius laivus ir Geibą viename jų.

Jei jo pasirinkimas toks, galėčiau lenktyniauti.

– Lenktyniausiu. Negi negirdėjai mieste? Pasirodė žirgai. Rytoj prasideda treniruotės. – Kaip niekad didžiuojuosi, kad kalbu ryžtingai.

Geibas pajudina žandikaulius, tarsi neprasižiodamas kažką sakytų, žinau: mintyse naršo visus galimus kontrargumentus. Iš dalies noriu, kad jis pasakytų „negali“, tada atšaučiau: „Kodėl?“ Ir jis suvoktų negalįs atsakyti: „Nes negali palikti Fino vieno.“ Taip pat jis negali paklausti „kodėl?“ Tada pačiam ir tektų atsakyti į tą klausimą. Turėčiau jaustis labai gudri ir patenkinta savim, nes Geibą užčiaupti labai sunku, bet krūtinėje silpnai ir greitai – dunkst dunkst dunkst – plazda širdis, ir kone viliuosi, kad jis pažadės pasilikti, jei nejosiu.

Geibas pagaliau atsiliepia:

– Gerai. Liksiu iki lenktynių pabaigos. – Atrodo suirzęs. – Bet ne ilgiau, nes paskui laivai nebeplauks iki pavasario. Keite, elgiesi labai kvailai.

Jis siunta ant manęs, bet man nė motais. Terūpi, kad jis pasiliks šiek tiek ilgiau.

– Na, jei laimėsiu, pinigai mums pravers, – kalbėdama stengiuosi dėtis suaugusi ir abejinga, bet jei laimėčiau pinigų, gal jam nereikėtų išvykti.

O tada pakylu nuo stalo ir nunešu lėkštę ir puodelį į kriauklę, tarsi būtų įprastas vakaras. Nueinu į savo kambarį, uždarau duris ir pakišu galvą po pagalve, kad niekas negirdėtų.

– Savanaudis galvijas, – sukuždu, žodžius nustelbia pagalvė.

Tada apsipilu ašaromis.

Ketvirtas skyrius

Šonas

Prieš pabusdamas sapnuoju jūrą.

Tiesą sakant, sapnuoju naktį, kai sugavau Korą, bet sapne girdžiu jūrą. Senolės pasakoja, kad naktį sugauti kapail uis būna greitesni ir stipresni, todėl trečią ryto tupiu tarp akmenų papėdėje, už kelių šimtų metrų nuo smėlėto paplūdimio. Man virš galvos jūra kreidoje išgraužusi arką, lubos kybo už trisdešimties metrų, o baltos sienos laiko mane glėbyje. Turėtų būti tamsu, mėnulio iš čia nematyti, bet vandenynas atspindi blyškios uolos šviesą, todėl matau gerai, kad nekliūčiau už šiurkščių, dumbliais apžėlusių, žemę nuklojusių akmenų. Rieduliai man po kojomis primena jūros dugną, o ne krantą, todėl turiu pasisaugoti, kad nepaslysčiau ant slidaus jų paviršiaus.

Klausausi.

Tamsoje, šaltyje klausausi besimainančio vandenyno ošimo. Vanduo kyla greitai ir tyliai; artinasi potvynis, po valandos šiame nebaigtame graužti urve vandens man bus virš galvos. Laukiu, kada ims pliaukšėti vandens paviršių skrodžiančios kanopos, bet kokio ženklo, kad pasirodė kapail uis. Nes jei kanopos taukšėtų jau ant kranto akmenų, būtum žuvęs.

Bet girdėti tik baugi jūros tyla: naktį neklykia jūros paukščiai, ant kranto nešūkauja vaikai, tolumoje neburzgia laivo variklis. Arkoje mane užklumpa negailestingas vėjas. Netikėta jėga išmuša mane iš pusiausvyros, slysteliu ir išskėstais pirštais įsirėmęs į sieną vėl tvirtai stoviu ant kojų. Greitai atitraukiu ranką – olos sienas dengia kraujo raudonumo drebučiai, blizgantys ir žėrintys mėnesienoje. Tėvas man pasakojo, kad jie nekenksmingi. Netikiu. Nebūna nieko, kas visai nekenksminga.

Artinantis potvyniui, po manim tarp akmenų telkiasi vanduo. Kraujuoja delnas.

Kažkas pasigirsta, tarsi kniauktų kačiukas ar klyktų kūdikis, sustingstu. Čia, paplūdimyje, nėra nei kačiukų, nei kūdikių, tik aš ir žirgai. Brajanas Kerolis pasakojo, kad naktį jūroje kartais girdi žirgus, po vandeniu šaukiančius vienas kitą, o jų šauksmas skamba kaip banginio daina ar našlės rauda arba kaip kažkieno krizenimas.

Žvilgteliu žemyn į vandenį giliausiame plyšyje tarp akmenų; jis pakilo greitai. Kiek aš čia stovėjau? Priekyje iš juodo vandens jau tekyšo blizgantys akmenų paviršiai, nedideli kauburiai. Rankos tuščios, jau nebeturiu laiko – kol dar įmanoma, turiu apsisukti ir eiti jūržolėmis apžėlusiais akmenimis.

Apžiūriu ranką; ant delno tarp dviejų kauliukų nudryko tiršta kraujo srovelė. Ji kaupiasi, auga, be garso kapsi į vandenį. Delną skaudės vėliau. Spoksau į vandenį, kuriame dingsta kraujas. Tyliu. Urvas tyli.

Apsisuku ir pamatau arklį.

Jis stovi gana arti, užuodžiu sūrų jo kvapą, užtektinai arti, kad pajusčiau dar šlapios jo odos šilumą, užtektinai arti, kad pasižiūrėjęs jam į akis pamatyčiau susitraukusį kvadratinį vyzdį. Jo iškvepiamame ore užuodžiu kraują.

O tada jie mane pažadina.

Brajanas ir Džonatanas Keroliai, abu susijaudinę. Brajano išraiška įprasta: suraukęs antakius, sučiaupęs lūpas. Džonatanas pasidabinęs atsiprašančia šypsena, ji keičiasi kas kelias sekundes. Brajanas – mano bendraamžis, pažįstu jį iš prieplaukos; abu pragyvenimui užsidirbame iš jūros, todėl mus šis tas sieja, nors ir nesame draugai. Džonatanas – jo brolis, visa kuo į jį panašus, įskaitant ir smegenis.

– Kendrikai, nemiegi? – klausia Brajanas.

Jau nemiegu. Tarsi pririštas guliu ant gulto ir netariu nė žodžio.

Džonatanas priduria:

– Vaikine, atsiprašom, kad pažadinome.

– Tik tu gali mums padėti, – aiškina Brajanas. Nors vidury nakties ir nesijaučiu labai draugiškas, nesu priešiškai nusiteikęs. Jis kalba, ką galvoja. – Daugiau niekas. Matas turi bėdų iki kaklo. Jis norėjo patykoti, kada iš vandens išlįs kapal uis, bet vargu ar labai džiaugiasi jo sulaukęs.

– Jis juos nužudys, – įsiterpia Džonatanas. Jis atrodo labai patenkintas, kad sugebėjo pirmiau už Brajaną bent ką aiškiau pasakyti.

– Juos? – perklausiu. Šalta, visiškai išsibudinu.

– Matą ir krūvą jo draugelių, – paaiškina Brajanas. – Jie visi vienoje valtyje, lyg ir sugavo kapal, bet negali jo paleisti ir nepajėgia supančioti.

Atsisėdu. Matui – Metjui Malvernui, nesantuokiniam savo boso sūnui, – nejaučiu nė lašo meilės, kaip ir visiems arklininkams, nuolankiai besiperšantiems jam į draugus, bet jie negali palikti sunarplioto žirgo paplūdimyje, kvailuose savo spąstuose.

– Kendrikai, tu geriausiai nusimanai apie žirgus, – sako Brajanas. – Jei tavęs ten nenuvesime, man atrodo, kas nors žus.

Nenuvesime. Pagaliau perpratau jų išraiškas; jie prikišo nagus prie šio reikalo ir žino, kad dėl to juos smerksiu.

Daugiau neaušinu burnos. Tik išsiropščiu iš lovos, apsimaunu senas treningines kelnes ir čiumpu riebaluotą tamsiai mėlyną švarką pilnomis kišenėmis daikčiukų. Kinkteliu į duris, ir jie išskuba priešais mane tarsi tilvikai, Džonatanas atlapoja duris, kad Brajanas rodytų kelią iš arklidės.

Lauke vėjas siaučia tarsi išbadėjęs padaras. Dangus virš Skarmuto slopios rudos spalvos, nušviestas gatvės žibintų, o visur kitur – tamsus kaip rašalas. Šiokia tokia mėnesiena, todėl prie vandenyno bus šviesiau, bet ne itin. Per laukus tiesiausiu keliu skubam į paplūdimį. Čia nieko nėra, tik akmenys ir avys, bet lengva užkliūti ir už vienų, ir už kitų.

– Šviesos, – sakau, o Brajanas įjungia žibintuvėlį ir atkiša man.

Papurtau galvą. Man reikės laisvų rankų. Stengdamasis spėti mums įkandin, Džonatanas klupinėja, jo žibintuvėlio šviesa šokinėja kaip pašėlusi. Prisimenu, kaip per audrą, išmušus saugiklius ir dingus elektrai, mama apsimesdavo žibintuvėliu ant sienos rašanti žodžius.

– Ar toli paplūdimy? – klausiu.

Po kelių valandų potvynio vanduo pakils, o jeigu jie toli paplūdimyje, ne dėl sugauto kapal uis turės jaudintis, – jis bus mažiausia jų problema.

– Netoli, – šniokščia Brajanas.

Jis nesilpnas, bet greitai padūsta. Jei ne tos brolių išraiškos, sustočiau ir leisčiau jam atgauti kvapą.

Tik išvydęs vietą, kur kalvos prasiskiria ir tarp jų atsiveria prie smėlio besileidžiantis takelis, – čia žemė, palyginti su dangumi, atrodo tamsesnė, – išgirstu riksmą. Vėjas atneša aukštą, laibą, nedarnų klyksmą, neįmanoma atskirti, žmogaus jis ar žvėries. Ant sprando perspėjamai pasišiaušia plaukai, bet nekreipdamas dėmesio į pavojų leidžiuosi bėgte.

Brajanas neseka paskui – kažin ar pajėgtų, – o Džonatanas sudvejojo, likti su Brajanu ar bėgti su manim.

– Džonatanai, man reikia šviesos! – šūkteliu per petį.

Vėjas bloškia žodžius atgal, ir nors Džonatanas atsiliepia, aš jo negirdžiu. Ištrūkstu iš blausaus jo žibinto rato ir neriu į tamsą, klupinėdamas ir slidinėdamas leidžiuosi stačiu takeliu į paplūdimį. Akimirką pasirodo, kad toliau nebenueisiu, nes nieko nebematau, bet tada žengiu dar keletą žingsnių ir išvystu ant smėlio kaip patrakusius judant žibintus. Už jų regiu menkos mėnesienos blausiai nutviekstą vandens paviršių.

Vėjas nuneša garsus, todėl artinantis atrodo, kad vyrai bebalsiai. Kova atrodo kone meniška, kol neprieini prie pat. Vyrai keturi, jie nutvėrė pilką vandens žirgą už kaklo ir už užpakalinės kojos čiurnos, tiesiai virš kanopos. Arkliui puolant ir traukiantis, jie tampo ir atšoka, bet patys nutuokia patekę į prastą padėtį. Vyrai nustvėrė tigrą už uodegos ir ką tik suvokė, kad tuoj juos pasieks letenos.

– Kendrikai! – kažkas sušunka. Neatskiriu, kas. – Kur Brajanas?

– Šonas Kendrikas? – sušunka dar kažkas, dabar atpažįstu Matą, laikantį žirgui ant kaklo užmestą virvę. Atpažįstu iš jo pavidalo, plačių pečių ir storo kaklo, neatskirtum, kur kaklas, kur smakras. – Kas kvietė tą išperą? Eik miegoti, kuine, aš valdau padėtį!

Jis valdo žirgą, kaip žvejų valtis per audrą valdo jūrą. Kitą virvę laiko Padžetas, gerokai vyresnis vyras, kas jau kas, bet jis turėtų suprasti, kad neverta Matui patikėti savo gyvybės. Akimirką nurimus vėjui, šalimais išgirstu tykų garsą; pažvelgęs matau dar vieną Mato draugą, sėdintį prie akmenų sienos, kur uolos sminga į paplūdimį. Jis užsikniaubęs, vieną ranką laiko atsargiai. Regis, sulaužyta. Garsas, kurį išgirdau, buvo jo unkščiojimas.

– Kendrikai, dink iš čia! – rikteli Matas.

Laukiu sunėręs ant krūtinės rankas. Akimirką žirgas nustojo priešintis. Šviesiame kreidinių uolų fone matau prie kapal uis tamsias, virpančias linijas. Žirgas vargsta, bet vargsta ir kiti. Raumeningos Mato rankos virpa podraug su virvėmis. Kiti vyrai sėlina aplink, dėlioja ant smėlio virvės kilpas tikėdamiesi, kad žirgas į kurią nors įlips. Vandens žirgų nepažįstančiam žmogui būtų lengva pamanyti, kad ana ten stovintis ir šnopuojantis kapal uis jau nugalėtas. Bet aš regiu jo atloštą galvą, veikiau plėšrūno, grobuonies, o ne žirgo, ir žinau, kad reikalai tuoj suprastės.

– Matai! – šūkteliu.

Jis nė neatsigręžia, bet bent perspėjau.

Žirgo čiurną laikanti virvė staiga įsitempia, pilkasis kapal puola ant Mato. Į paplūdimį besikasančios kanopos ant manęs pažeria smėlio ir akmenukų. Ore suskardi riksmai. Padžetas susverdėja ir įsirėžia į virvę, bandydamas išmušti žirgą iš pusiausvyros. Matas pernelyg rūpinasi savo saugumu, kad galėtų atsimokėti. Virvė žirgui ant kaklo staiga atsipalaiduoja, ir jis puola prie Padžeto. Jo kanopos brėžia ratus smėlyje. O tada žirgas pasiekia Padžetą, suleidžia dantis jam į petį, atsistojęs piestu apsikabina jį priekinėmis kojomis. Atrodo neįmanoma, kad Padžetas po juo nepargriūtų, bet įsikibęs į petį žirgas akimirką išlaiko jį vietoje, o tada uis sukniumba ant kelių ir prispaudžia Padžetą po krūtine.

Matas traukia įsikibęs virvę žirgui ant kaklo, bet jo pastangos per menkos, pavėluotos, ir kas jis prieš vieną iš kapail uis?

Padžetas vis mažiau primena žmogų, vis labiau panašėja į mėsą. Išgirstu kažkurį vyrų gailiai tariant: „Kendrikai“. Žengiu artyn, besiartindamas spjaunu sau ant kairės rankos pirštų ir sugriebiu žirgui už karčių prie pat viršugalvio, tiesiai už ausų. Dešine išsitraukiu iš švarko kišenės raudoną kaspiną ir prispaudžiu jam prie šnervių. Žirgas trūkteli, bet tvirtai laikau įsikibęs jam į kaukolę ir kaklą. Sukuždu jam į ausį, žirgas susvyruoja, mėgindamas atgauti pusiausvyrą kanopa paspiria Padžeto kūną. Padžetas man nerūpi. Man rūpi virve surišti tūkstančio kilogramų laukinį žvėrį, jau suniokojusį du vyrus, turiu patraukti jį nuo kitų, kol dar nenusimetė mano menkų pančių.

– Nedrįsk paleisti to žirgo, – sako man Matas. – Tik ne po viso šito. Parvesk jį į arklides. Neleisk, kad visa tai nueitų šuniui ant uodegos.

Noriu jam atšauti, kad tai vandens žirgas, o ne šuo ir kad šią akimirką ne itin trokštu mėginti nuvesti jį gilyn į salą, tolyn nuo sūraus, jau kone lapkričio mėnesio vandens. Bet nenoriu šūkaudamas priminti žirgui, kad stoviu šalia.

– Kendrikai, daryk, ką reikia! – šūkteli pagaliau priėjęs Brajanas.

– Nedrįsk paleisti to žirgo, – kartoja Matas.

Vien išsaugoti juos visus gyvus būtų žygdarbis. Vien nuvesti žirgą krantu ir paleisti į vandenyną, kad visi liktų sveiki. Bet aš galiu ne tik juos išgelbėti, jie tai žino, o geriausiai tai žino Matas Malvernas.

Mėgdžiodamas jūrą sukuždu žirgui į ausį ir žengiu tolyn nuo šmėsčiojančių žibintuvėlių. Žingsnį nuo jų visų, žingsnį arčiau vandenyno. Mano kojinės sugeria batus užliejusį vandenį. Pilkas žirgas dreba mano rankose.

Atsigręžęs žvilgteliu į Matą, tada žirgą paleidžiu.

Penktas skyrius

Puka

Nemaniau, kad užmigsiu, bet užmigau, nes iš ryto limpa akys, o antklodė atrodo, tarsi būtų perknista kurmio. Dangų už lango dabina paryčių mėlis, o aš nusprendžiu, kad jau nubudau, nesvarbu, kelinta dabar būtų valanda. Per ilgai stoviu virpėdama viena pižama – ta su šiek tiek peršulį keliančiomis nėrinių petnešėlėmis, jos vis tiek neatsisakau, nes ją pasiuvo mama, – spoksodama į savo komodos stalčius, svarstydama, kaip apsirengti paplūdimiui. Kažin ar pajodinėjus bus šalta ir vargu ar būtų gerai pasirodyti apsirengus moteriškai, turint omeny, kad ten tikriausiai bus Džozefas Berindžeris ir spoksos į mane, tarsi sakytų „ohoho“.

Bet labiausiai stengiuosi išmesti iš galvos įkyrias pretenzingas mintis: „Šią dieną atsiminsi visą likusį gyvenimą.“

Galų gale apsirengiu įprastai: savo rudas, netrinančias kelnes ir apdribusį tamsiai žalią dar senelės mamai numegztą megztinį. Mėgstu įsivaizduoti mamą jį vilkinčią; megztinis turi istoriją. Žvilgteliu į dėmėtą veidrodį, į savo strazdanas ir nutaisau grimasą, mano antakiai susitinka virš mėlynų akių. Atrodau netvarkinga ir sudirgusi. Išpešu plaukus iš uodegėlės ir paskleidžiu ant kaktos, kad tik neatrodyčiau panaši į save. Kad žmonės pamatę mane paplūdimy nesijuoktų. Nė kiek nepadeda. Esu pernelyg strazdanota. Vėl surišu plaukus į uodegėlę.

Finas jau atsibudęs, sukinėjasi virtuvėje prie kriauklės. Jis vilki vakarykštį megztinį, atrodo, lyg pats per naktį būtų susitraukęs, o drabužiai – padidėję. Užuodžiu kažką trapaus, primenančio žarijas, kvepia beveik maloniai, kaip kepsnys ar skrebučiai, bet tada suprantu, kad kvapas aitrus, kaip svylančio popieriaus ar plaukų.

– Geibas atsibudo? – klausiu.

Vengdama Fino žvilgsnio, nedrąsiai dirsteliu į spintelę. Nelabai noriu šnekėtis. O pažiūrėjusi į spintelę, nelabai noriu valgyti.

– Jis jau išėjo į viešbutį, – paaiškina Finas. – Aš… prašom.

Jis padeda ant stalo puodelį su šaukšteliu. Šonai apvarvėję skysčiu, kuris yra puodelyje, nuo jo ant stalo liks žiedas, bet gėrimas garuoja, įtariu, kad tai karštas šokoladas.

– Pats paruošei?

Finas žvilgteli į mane.

– Ne, man jo naktį atnešė šventasis Antanas. Jis labai įsižeidė, kad negalėjo įteikti tau tą pat akimirką. – Vėl nusisuka.

Mane pribloškia ir gera Fino nuotaika, ir dovana – karštas šokoladas. Spintelė nukrauta puodais, kuriuos Finas panaudojo dviem kakavos puodeliams išvirti, ore tvyro ant karštos viryklės išbėgusio pieno svilėsiai, bet, palyginti su geriausiais Fino ketinimais, visa tai nesvarbu. Nuo broliuko gesto man suvirpa apatinė lūpa, bet trumpam sukandu dantis, kol nurimstu. Kai Finas sėdasi su savo puodeliu prie stalo, man vėl viskas gerai.

– Ačiū, – padėkoju, o Finas pasijunta nepatogiai. Mama sakydavo, jog jis panašus į fėją; nemėgsta, kad jam kas dėkotų. Priduriu: – Atsiprašau.

– Įbėriau druskos, – perspėja Finas, tarsi dėl to nebeturėčiau būti dėkinga.

Paragauju. Jei ir įbėrė druskos, ją užgožia plaukiojančios neišmaišytos kakavos salelės. Burnoje miltelių gumulėliai maloniai tirpsta. Nepamenu, kad Finas kada būtų viręs kakavą; man rodos, jis tik žiūrėdavo, kaip ją verdu aš.

– Nejaučiu.

– Nuo druskos, – aiškina Finas, – kakava pasaldėja.

Kokia kvailystė – kaip nesaldus dalykas gali ką nors pasaldinti, bet nesiginčiju. Pamaišau kakavą ir šaukšteliu sutrinu kelis gumulėlius į puodelio sienelę.

Bet Finas supranta, kad juo netikiu, todėl priduria:

– Gali paklausti Polsonų. Žiūrėjau, kaip jie minkė šokoladinių bandelių tešlą. Su druska.

– Nesakiau, kad tavim netikiu! Išvis nieko nesakiau.

Jis pamaišo šaukšteliu savo puodelyje.

– Žinau, kad nesakei.

Finas neklausia manęs, kiek šiandien užtruksiu, kur gausiu lenktynėms žirgą, neklausia nė apie Geibą. Pati nesuprantu, ar džiaugiuosi, kad nereikia apie tai kalbėtis, ar tai mane varo iš proto. Tiesiog išmaukiame savo gėrimus, o pakilusi įdėti puodelio į kriauklę, pranešu:

– Tikriausiai negrįšiu namo iki vakaro.

Finas pakilęs padeda savo puodelį šalia maniškio. Atrodo labai rimtas, liesu, tarsi vėžlio, iš per didelio megztinio kyšančiu kaklu. Mosteli į spintelę už manęs. Tarp pasvirusių puodų ir lėkščių kaugių guli supjaustytas obuolys, prie vienos iš skiltelių prilipę šiek tiek trupinių nuo stalviršio.

– Čia Balandėlei. Noriu šiandien eiti kartu.

– Negali su manim, – atsakau nė nepagalvojusi, kaip jis pasijus dėl mano žodžių.

– Ne kasdien, – sako Finas. – Tik šiandien. Tik pirmą dieną.

Sudvejoju dėl galvoje kirbančio vaizdo, kaip pasirodau paplūdimy išdidi ir vieniša, ir tikrovės, kaip atvykstu su broliu, kuris stebės iš šalies ir mokysis.

– Gerai. Būtų neblogai.

Finas pasiima kepuraitę. Aš pasiimu kepuraitę. Pati jas numezgiau, maniškė papuošta baltų ir dviejų skirtingų rudų siūlų raštais. Fino kepurė – raudonos ir baltos spalvos. Jos kerėpliškos, bet mums tinka.

Užsimovę kepuraites stovime virtuvės griuvėsiuose. Akimirką žvelgiu į juos pašaliečio akimis. Atrodo, lyg viskas Finui čia padirbėjus būtų išlindę iš kriauklės kanalizacijos. Aplink netvarka, mes netvarkingi, todėl neverta stebėtis, kad Geibas nori dingti.

– Eime, – sakau.

Šeštas skyrius

Šonas

Pačią pirmąją dieną Goris įkalba mane nusileisti į paplūdimį pirmiau visų kitų, išbandyti jo kadaise iš vandenyno ištrauktos keršos kumelės. Jis toks tikras, kad norėsiu nupirkti ją Malvernui, jog užsiprašo dviejų žirgų vertos kainos. Virš galvos plyti tamsiai mėlynas ankstyvo ryto dangus, potvynis ką tik pradėjo trauktis nuo smėlio, man styra iš bepirščių pirštinių kyšantys nagai, bet akimis seku Gorį, prajodantį kumelę pirmyn atgal. Jos pėdsakai paplūdimy pirmieji; potvynis švariai nuplovė smėlį, pašalino visus nevykusio vakarykščio Mato žygio pėdsakus.

Kumelė įspūdinga. Vandens žirgai būna visų žemės žirgų spalvų, bet, visai kaip žemės žirgai, dažniausiai būna bėri arba kaštoniai. Rečiau pasitaiko pelėki, sarti, juodširmiai ar širmi. Labai retai pamatysi keršą vandens žirgą, dažniau po lygiai juodų ir baltų, skaisčiai balti debesys juodame lauke. Bet ne dėl puošnios spalvos laimimos lenktynės.

Keršoji šuoliuoja visai neprastai. Ji daug pakelia. Daugelis kapail uis stiprūs. Abejingai stebiu virš mūsų danguje ratus sukančius kormoranus, jų siluetai primena mažus drakonus.

Goris atveda kumelę man. Užlipu ant jos ir žvilgteliu į Gorį.

– Ji greičiausias kapal uis, ant kurio kada sėdėsi, – taria jis gergždžiančiu balsu.

Koras yra greičiausias kapal uis, ant kurio kada sėdėjau.

Keršoji atsiduoda variu ir pūvančiomis jūržolėmis. Į mane atkreipta jos akis ašaroja jūros vandeniu. Man kumelė nepatinka – atrodo gyvatiška ir sunkiai nulaikoma, – bet aš įpratęs prie Koro.

– Apjok ratelį, – sako Goris. – Pasakyk, ar rasi ką greitesnį.

Paleidžiu ją ristele; kumelė suskliaučia ausis ir suplūktu smėliu traukia prie vandens. Iškrapštau iš rankovių geležies gabalėlius ir imu juos vedžioti prieš laikrodžio rodyklę kumelei ant gugos, tiesiai ant balto, širdies pavidalo lopinėlio. Ji sudreba ir išlenkia kūną, bandydama pasitraukti nuo mano prisilietimo. Man nepatinka nearkliškai pakreipta jos galva, nepatinka, kad kumelė taip ir nepastato ausų. Nė vienu vandens žirgu negalima pasitikėti. Bet ja nepasitikiu nė per nago juodymą.

Goris paragina mane leistis šuoliais. Pačiam pajusti, kokia ji greita. Abejoju, ar šuoliuodamas pakeisiu nuomonę, kurią susidariau risnodamas. Bet atleidžiu vadeles ir spusteliu jai šonus.

Kumelė puola per paplūdimį tarsi į vandenį neriantis erelis žuvininkas. Kvapą gniaužiančiai greita. Ir jaučia vandenį, nuolat suka prie jūros. O dar tie gyvatiški, slidūs judesiai. Labiau primena ne žirgą, o jūrų gyvūną, net dabar, spalio vidury, net ant tvirtos žemės. Net man kuždant jai į ausį.

Bet ji greita. Lekia smėliu kiek įkerta, vos per kelias sekundes perskriejame lygiąją įlankėlę. Nuo greičio mane užlieja energija, tarsi vandens paviršiuje sproginėjantys burbuliukai. Kažin ar ji greitesnė už Korą, bet ir ne ką lėtesnė. Šiaip ar taip, iš kur man žinoti, kai jo nėra šalia?

Žemė jau akmenuota. Man pamėginus pristabdyti, keršoji pasispardo ir plėšriai kaukštelėjusi dantimis lekia toliau.

Staiga nuo jos svaiginamai pakvimpa jūra. Ne paplūdimiu, kurio kvapą daugelis žmonių laiko jūros kvapu. Ne jūržolėmis ar druska, o po paviršiumi panirusia galva, įkvepiamu vandeniu, vandenyno pilnais plaučiais. Geležis nė kiek nepadeda, iš visų jėgų dumiame vandens link.

Pirštais pinu jai karčiuose trigubus ir septyngubus mazgus. Dainuoju į ausį, o kita ranka vis mažesniais ratais suku ją šalin nuo vandens. Niekas nėra tikra.

Lekiant per smėlį, mane pasiekia vylingi kumelės burtai. Vos liečiuosi prie jos odos – tik riešais prie sprando, kojas saugo batai. Vis dėlto mano gyslose muša jos pulsas. Vilioja mane pasitikėti. Tikina kartu su ja leistis į jūrą. Neprarandu nuovokos tik dėl to, kad per dešimt metų prajodžiau tuzinus vandens žirgų.

Bet ta nuovoka blėsta.

Visas kūnas tikina pasiduoti. Skrieti su keršąja į vandenį.

Trejetai. Septynetai. Geležis delne.

Kuždu: Ne tu mane paskandinsi.

Atrodo, kol ją sustabdau ir parjoju pas Gorį, praeina ne viena minutė, bet tikriausiai tetrukome keletą sekundžių. Ir visą tą laiką ji laiko gyvatiškai išrietusi kaklą, iššiepusi dantis, kaip niekad prusnų nešieptų joks žemės arklys. Visa dreba po manim.

Sunku pamiršti, kokia ji greita.

– Ar nesakiau, kad ji pats greičiausias padaras, kokiu tik esi jojęs? – klausia Goris.

Nučiuožiu nuo kumelės ir paduodu jam vadeles. Goris jas paima, jau ir taip sutrikęs jis dar labiau nustemba.

– Ši kumelė ką nors nužudys, – perspėju.

– Na jau, – prieštarauja Goris. – Visi jie ką nors nužudę.

– Nenoriu turėti su ja nieko bendra, – sakau, nors širdies kertelėje norėčiau.

– Ją nusipirks kas nors kitas, – taria Goris. – O tada pasigailėsi.

– Tas kas nors žus, – atšaunu. – Paleisk ją.

Nusigręžiu.

Goris man už nugaros sako:

– Ji greitesnė už tavo raudąjį eržilą.

– Paleisk ją, – pakartoju neatsigręždamas.

Žinau, kad nepaleis.

Septintas skyrius

Puka

Nesitikėjau, kad bus taip blogai.

Bet atrodo, kad paplūdimy susigrūdo visa sala. Finas įkalbėjo mane važiuoti morisu, kuris tuoj pat sugedo, todėl atvykome kone paskutiniai. Prieš mus tyvuliuoja dvi jūros: tolimas tamsiai mėlynas vandenynas ir urduliuojanti vyrų ir žirgų maišalynė. Vieni vyrai, moterų nėra, nebent prie jų priskirtume Tomį Folką – jo tokios dailios lūpos. Vyrai ošia tūkstantį kartų garsiau už vandenyną. Nesuprantu, kaip jie gali treniruotis, judėti ar alsuoti. Visi šūkauja žirgams ir vieni kitiems. Tarsi vyktų milžiniškas kivirčas, bet nesuprantu, kas ant ko pyksta.

Mudu su Finu sudvejojame ant ilgo, nuožulnaus, į paplūdimį besileidžiančio takelio. Žemė po kojomis išmalta žirgų kanopų. Finas susiraukęs žiūri į žmonių ir žvėrių susibūrimą. Bet mano žvilgsnį prikausto palei pat nuslūgusias bangas šuoliuojantis žirgas. Jis skaisčiai raudonas, lyg šviežiai pralietas kraujas, o jam ant nugaros glaudžiasi mažas, tamsus žmogeliukas. Kas kelis žingsnius žirgo kanopos užkabina vandens kraštelį ir tyška vanduo.

Įsitempusio, šuoliuojančio žirgo greitumas gniaužia kvapą, jis toks gražus, kad man sudrėksta akys.

– Tas atrodo kaip iš dviejų žirgų sudurtas, – sako Finas.

Jo pastaba atitraukia žvilgsnį nuo raudojo žirgo arčiau uolų.

– Ji kerša, – paaiškinu.

Jo rodoma kumelė sniego baltumo, aptaškyta didelėmis juodomis dėmėmis. Šalia gugos ją puošia maža tamsi dėmė, primenanti kraujuojančią širdį. Nykštuką primenantis vyras su katiliuku veda ją šalin nuo kitų.

– Ji kerša, – pamėgdžioja mane Finas.

Užvožiu jam ir dirsteliu ton pusėn, kur mačiau raudąjį žirgą ir jo raitelį, bet tie jau pradingo.

Pasijuntu keistai nusivylusi.

– Tikriausiai reikėtų leistis, – sakau Finui.

– Ar šiandien ten susirinko visi? – klausia jis.

– Regis.

– Iš kur gausi žirgą?

Kadangi neturiu atsakymo, suirztu. Dar labiau susierzinu pastebėjusi, kad abu stovime tokia pat poza; arba aš stoviu kaip brolis, arba jis stovi kaip aš. Išsitraukiu iš kišenių rankas ir atšaunu:

– Šiandien mįslių diena? Taip visą dieną ir klausinėsi?

Finas ištiesina antakius ir kietai suspaudžia lūpas – dvi siauros lygiagrečios linijos. Jis puikiai įvaldęs tą išraišką, nors ir ne visai suprantu, ką ji reiškia. Kai buvo mažas, mama dėl tos išraiškos vadino jį varliuku. Dabar, pradėjęs retkarčiais skustis, amfibiją primena mažiau.

Kad ir kaip ten būtų, Finas nutaiso varlišką veidą ir nedrąsiai žengia į šurmulį. Akimirką galvoju, ar sekti jam įkandin, bet staiga mane prikausto verianti aimana.

Staugia keršoji. Ji atskirta nuo kitų, žvalgosi – ar į juos, ar į jūrą. Atlošusi galvą, bet ne žvengia. Staugia.

Aimana perskrodžia vėją, bangų mūšą, minios šurmulį. Taip staugia senovinis plėšrūnas. Staugimas nė iš tolo neprimena paprasto žirgo balso.

Ir jis siaubingas.

Galvoje sukasi vienintelė mintis: „Ar tai buvo paskutinis mano tėvų girdėtas garsas?“

Jei tuojau pat nenusileisiu į paplūdimį, persigąsiu. Žinau. Jaučiu tai. Atrodo, tarsi mano galūnės būtų virtusios jūržolėmis. Svirduliuoju, vos neišsinarinu kulkšnies ant kanopų išplėšto žemės grumsto. Keršajai kumelei nutilus man palengvėja, bet eidama arčiau suvokiu, kad kapail uis kvepia ne kaip paprasti žirgai. Balandėlė kvepia minkštai, šienu, žole ir melasa. Kapail uis atsiduoda druska, mėsa, atliekomis ir žuvimi.

Stengiuosi kvėpuoti pro burną ir apie tai negalvoti. Po kojomis painiojasi šunys, niekas nežiūri, kur eina. Žirgai spardo orą, vyrai ragina raitelius ir dalija jiems patarimus. Jie labiau suirzę nei terjerai mėsininko parduotuvėje. Džiaugiuosi, kad Finas kažkur nubėgo, nes negaliu tverti minties, jog pamatytų mane visiškai suglumusią.

Po teisybei, lyg ir turiu sumanymą, kaip galima neturint pinigų gauti lenktynėms žirgą, apie tokius dalykus kalbėdavome mokykloje, visi berniukai girdavosi, kad suaugę dalyvaus lenktynėse. Vis dėlto dauguma jų taip ir nedalyvavo: išplaukdavo į didžiąją salą arba tapdavo ūkininkais, bet jų planai buvo puikus žinių šaltinis. Ypač turint galvoj, kad mano šeima buvo viena iš tų retųjų, kurios nesidomi lenktynėmis.

– Mergyt! – suurzgia vyriškis, laikantis palšmargį arklį, šis trypia ir puola į priekį, šuoliuoja vietoje. – Žiūrėk po kojom!

Nuleidžiu akis ir sekundę pavėlavusi suvokiu, kad smėlyje buvo nubrėžtas apskritimas, o aš ant jo užmyniau. Šoku nuo rato.

– Nesivargink, – šūkteli vyriškis, bato nosimi man ryškinant liniją. Palšmargis veržiasi prie perkirsto apskritimo vietos.

Atsitraukiu ir vėl sulaukiu šūksmų – du vaikinai neša vyruką sukruvinta galva. Tas apkeikia mane. Nusigręžiu ir vos neužkliūvu už purvino šuns smėlėtu kailiu.

– Kad tave kur! – rikteliu ant šuns, nes jis negali atsikirsti.

– Puka Konoli! – šaukia dailialūpis Tomis Folkas. – Ką čia veiki?

Bent man pasirodo, kad to klausia. Toks triukšmas, kad daugumą jo žodžių užgožia kitų žmonių kalbos, tuos, kurių neužgožia, nusineša vėjas.

– Ieškau katiliukų, – sakau.

Juodi katiliukai turėtų reikšti pirklius, kitur saloje katiliuką nešiojančius žmones vadina arklių mainytojais, ir toks vardas ne pats maloniausias. Kartais katiliukus dėvi vaikinai, vaizduojantys maištautojus. Bet dažniausiai tai tereiškia, kad jie – pašlemėkai.

Tomis sušunka dar kartą:

– Pakartok!

Žinau, jis išgirdo. Tiesiog nepatikėjo ausimis. Tėtis kartą sakė, kad žmonės neprigirdi smegenimis. Bet nesvarbu, ar Tomis kurčias kaip kurtinys, nes šmėsteli katiliukas, tasai nykštukas, vedęsis keršąją kumelę.

– Ačiū, – sakau Tomiui, nors jis man ir nepadėjo.

Palieku jį ir per minią nusiiriu prie Nykštuko.

Iš arčiau jis neatrodo žemas, bet vis įtari, kad jam per veidą kas nors bus padoriai užtvojęs plyta – du kartus, pirmą, kad jį suplotų, ir dar kartelį, kad nepasirodytų per maža.

Jis su kažkuo ginčijasi.

– Šonas Kendrikas, – drebia mainytojas.

Tas vardas man atrodo girdėtas, ypač ištartas taip niekinamai. Nykštukas su katiliuku kalba visai ne nykštukiškai, jo balsas nuo cigarečių dūmų gergždžia, tarsi kiekviename tariamame žodyje būtų bent po vieną r.

– Che. Jo galva puspilnė sūraus vandens. Ir ką gi jis sako apie mano žirgus?

– Nenoriu kartoti, – mandagiai atsako pašnekovas.

Tai daktaras Holsalas, tvarkingai perskyręs savo blizgančius juodus plaukus į šoną. Man patinka daktaras Holsalas. Jis labai ramus, nedidukas, tvarkingas žmogus, labiau primena ne žmogų, o žmogaus piešinį. Būdama šešerių norėjau už jo ištekėti.

– Jis pamišęs kaip vandenynas, – sako mainytojas su katiliuku. – Nagi, jei sėsi į balną, užsimanysi jį nusipirkti.

– Kad ir koks jis būtų, – atsiliepia daktaras Holsalas, – turėsiu atsisakyti.

– Jis greitas kaip pats velnias, – kalba Nykštukas, bet daktaras jau traukiasi ir atsukęs nugarą nesiklauso.

– Atleiskite, – išlemenu, mano balsas man pačiai pasirodo laibas. Nykštukas atsigręžia. Irzli išraiška bjauriame jo veide baugina. Mėginu sudėti savo mintis į pagarbų klausimą. – Ar sutiktumėte dėl penktosios?

Penktoji yra dar vienas dalykas, kurį sužinojau iš svajojančių vaikinų. Tai tarsi lošimas. Kartais mainytojas duoda žirgą už dyką su sąlyga, kad tau laimėjus varžybas keturios penktosios laimėjimo atiteks jam. Tai nieko nereiškia, nebent atjotum pirmas. Tada panorėjęs galėtum nusipirkti visą salą. Na, bent didumą Skarmuto, išskyrus tą dalį, kuri priklauso Bendžaminui Malvernui.

Nykštukas nužvelgia mane.

– Ne, – atsako jis. Bet suprantu, kad iš tiesų jis turi omeny: „Ne su tavim.“

Mintyse sudvejoju, nes nė nedingtelėjo, kad man gali atsakyti „ne“, – negi kapail uis jodinėja tiek daug žmonių ir mainytojai gali būti išrankūs? Išgirstu save klausiant:

– Gerai. Gal galėtumėte parodyti ką nors, kas sutiktų, kad būčiau penktininkė? – ir skubiai priduriu: – pone, – tėtis kartą sakė, kad kreipdamasis žodžiu „pone“ net ir didžiausią storžievį paversi džentelmenu.

Nykštukas atsako:

– Katiliukai. Klausk jų.

Kai kurių storžievių neperauklėsi. Būdama jaunesnė būčiau nusispjovusi jam ant batų, bet mama, paklupdžiusi ant mažo mėlyno suolelio ir negailėdama muilo, įtikino mane pamiršti tą įprotį.

Todėl nueinu nė nepadėkojusi – jis man padėjo mažiau nei gražuolis Tomis Folkas – ir iriuosi per minią ieškoti kito katiliuko, bet sulaukiu tokio pat rezultato. Visi jie atsako „ne“ raudonplaukei merginai. Nė nepagalvoję. Vienas susiraukia, kitas nusijuokia, o trečiasis nė neišklauso manęs iki galo.

Jau pietūs, skrandis pradeda ant manęs niurnėti. Yra nešiojančių raiteliams maistą, bet nepigiai, ir viskas trenkia krauju ir pašvinkusia žuvimi. Fino nė kvapo. Vėl ima kilti vanduo – potvynis, keletas baugštesnės dvasios žmogelių jau paliko paplūdimį. Pasitraukiu į šalį ir atsišlieju nugara į kreidinę uolą, išskėtusi prispaudžiu rankas prie šalto paviršiaus. Už kelių pėdų man virš galvos kreida šviesesnė, žymė, iki kur po kelių valandų pakils vanduo. Įsivaizduoju, kad stoviu čia, kol tai įvyks, ir mane praryja sūrus vanduo.

Akyse jau kaupiasi nusivylimo ašaros. Blogiausia, kad džiaugiuosi, jog visi man atsakė „ne“. Tie bauginantys pabaisos visai neprimena Balandėlės, nė nepajėgiu įsivaizduoti kurį nors išbandanti, juo labiau parsivedanti namo ir mokanti ėsti ne mane, o brangią kruviną mėsą. Vasarą vaikai gaudo laumžirgius, pariša juos ir vedžiojasi kaip gyvūnėlius. Tie laumžirgiai primena šituos suaugusius vyrus, kapail uis tąso juos lyg pūkelius. Ką jie padarytų man?

Spoksau į jūros platybes. Šalia kranto, kur į vandenį įkrito atskilę baltos uolos gabalai, vanduo turkio spalvos, o ten, kur akmenis dengia tamsiai rudi dumbliai, jis juodas. Kažkur, už visų tų vandenų, stovi miestai, atimsiantys iš mūsų Geibą. Žinau, kad jo nebepamatysime. Nesvarbu, kad jis kur nors tebegyvens; bus taip pat blogai, kaip žuvus mamai ir tėčiui.

Mama sakydavo: kai kurie dalykai turi priežastį, kartais kliūtys iškyla, kad sustabdytų tave nuo kvailysčių. Ji dažnai man tai kartodavo. Bet kai pasakydavo Geibui, tėtis pridurdavo, kad kartais tai reiškia, jog reikia labiau pasistengti.

Giliai įkvepiu ir grįžtu pas vienintelį mano žvilgsnio nevengiantį katiliuką – Nykštuką. Jo rankose teliko vienintelis žirgas – anksčiau staugusi keršoji kumelė.

– Ei, tu! – kreipiasi jis, tarsi eičiau pro šalį.

– Man regis, mums reikia pasikalbėti, – sakau jam.

Aš nedraugiška ir bjauri. Visas žavesys, kurį spinduliavau rytą, piktas grįžo namo teptis sumuštinio.

– Svarsčiau tą patį. Jau ketinu eiti. Nenorėčiau grįžti rytoj, o tu norėtum turėti kapal. Kiek man už ją duosi?

Pirmoji mano reakcija buvo paskaičiuoti: „Na, kiek aš turiu?“ – bet tada atgaunu sveiką protą ir prisimenu ankstesnį jo priešiškumą.

– Iš anksto nieko, – sakau. Turiu būti tvirta. Jei Geibas išties paliks mus rūpintis savim, galų gale vis tiek nieko nebeturėsime. – Tik ieškau, kas sutiktų su penktininke.

– Šita kumelė nuostabi, – sako Nykštukas. – Šiuo metu ji greičiausias padaras žemėje.

Jis pasitraukia, kad galėčiau geriau apžiūrėti į kumelę; ši nerimsta laikoma už saito, nosis jai apvyniota per kantarą perkišta grandine. Kumelė žavinga ir tiesiog milžiniška. Atrodo, tarsi turėčiau užkelti Balandėlę ant Balandėlės, ir tik tada galėčiau pažvelgti į laukines keršosios akis. Nuo jos trenkia tarsi nuo audros išmesto lavono. Kumelė nudelbia vieną iš palaidų po paplūdimį lakstančių šunų. Jos žvilgsnis baugina.

– Tai neatsisakytumėte už ją statyti? – atsakau.

Jaučiuosi aikštinga, bet bandau kalbėti dalykiškai. Ne itin lengva derėtis dedantis suaugusia, kai pykina vien nuo minties, kad gali pavykti.

– Nemėgstu grįžti skolų, – sako mainytojas.

Suneriu rankas. Apsimetu esanti Geibas. Jis moka suvaidinti abejingą ir nesidomintį, nors dar ir kaip domėtųsi. Kalbu kuo abejingiau:

– Arba ji yra tokia, kaip sakote, arba ne. Jei ji pats greičiausias keturkojis padaras, negi nepasitikite, kad gali laimėti daugiau, nei už ją gautumėte?

Nykštukas mane nudelbia.

– Aš nepasitikiu ne ja.

Perveriu jį akimis.

– Kaip tik pamaniau tą pat.

Staiga mainytojas išsišiepia.

– Nagi, lipk ant jos, – taria jis. – Pažiūrėkime, ką sugebi. – Kinkteli galvą į savo balną, gulintį guga ant smėlio.

Giliai įkvepiu ir stengiuosi išmesti iš galvos girdėtą jos staugimą. Veju prisiminimus, kaip žuvo mano tėvai. Turiu galvoti apie Geibą, prieš akis matyti jo veidą, kai sakė, kad išvažiuoja. Vaidenasi, lyg drebėtų rankos, bet iš tikrųjų jos kaip negyvos kabo man prie šonų.

Aš galiu.

Aštuntas skyrius

Puka

Mainytojas priveda kumelę prie dumbliais apnešto akmens, kad galėčiau pasilypėti. Ji niekaip nenustygsta, vis neprieina taip arti, kad galėčiau užlipti. Nenuleidžia akių nuo besitrinančio aplink šuns, susidomėjusio kažkieno netoli jos kanopų paliktais pusryčiais. Žvarbus vėjas kandžioja man kaklą, o kojų pirštai batuose jau virto mažais akmenukais.

– Ji labiau nenurims, – sako mainytojas. – Lipi ar ne?

Laikau sugniaužusi kumščius, kad neišsiduočiau. Mintyse regiu tik tuos milžiniškus dantis, tempiančius tėvus į vandenyną. Dabar mane laiko ne baimė. Sustingstu įsivaizduodama tėvus, stebinčius mane, kad ir kur dabar būtų (ar jie mato šį paplūdimį iš dangaus? gal uolos užstoja vaizdą?), ir galvodama, ką jie pasakytų. Jie niekino lenktynes, o žirgai nužudė juos valtyje, bet štai aš lipsiu ant vieno iš jų ir josiu lenktynėse. Prieš akis regiu tėčio veidą ir jam ant viršutinės lūpos raukšlelių lankelį, rodantį, kad kažkuo šlykštisi ar nusivylęs.

Kumelė trūkteli galvą; Nykštukas vos nepakyla į orą.

Turi būti kitas kelias. Turi būti koks nors būdas apsieiti be šito žirgo. Bet kaip galiu be jo dalyvauti lenktynėse?

Šalia akmens, ant kurio stengiuosi išlaikyti pusiausvyrą, tarsi iš niekur išdygsta Finas. Jis netaria nė žodžio. Užvertęs akis spokso į mane, gnaibo rankas, atrodo, nė pats to nepastebi.

– Liaukis, – sakau jam, ir jis liaunasi. Man regis, apsisprendžiau.

– Mergyt, – sako mainytojas. – Nagi. – Suvirpa kumelės raumenys.

Tai ne man.

Atsakau:

– Atleiskite. Apsigalvojau.

Vos spėju pamatyti, kaip jis pavarto akis, o tada šmėsteli. Švysteli juoda ir balta, kažkas stumteli mane nuo akmens. Plojuosi ant nugaros, man išmuša iš plaučių orą. Ant veido pajuntu drėgną šilumą. Virš manęs piestu stojantis kumelei išgirstu kažką spiegiant ir tuo pat metu suprantu, kad drėgmė man ant veido – kraujas, bet ne mano, o trykštantis iš viršaus. Varvantis iš keršosios kumelės nasruose spurdančio padaro.

Nusiritusi iš po kanopų, krapštau iš akių smėlį ir stengiuosi išsitiesti. Mėginu atgauti kvapą. Geriau matyti. Kumelė pritupia purtydama tamsų laimikį. Drasko prispaudusi jį kanopa. Ant smėlio liejasi kraujas.

Šaukiu Finą.

Prispaudusi prie galvos ausis, kumelė švysteli į mane gabalą savo aukos. Žioptelėjusi ir sukūkčiojusi atšoku nuo kruvino sąnario. Iš jo kyšo kažkas gyslota, tarsi medūzos čiuptuvai. Tenoriu atsiklaupti ir liautis galvojusi.

Priešais mane guli trumpu tamsiu kailiu apžėlęs gabalas, apkibęs smėliu ir krauju. Jis sudraskytas, vos atpažįstamas. Tuoj apsivemsiu.

Įkyrusis šuo.

Žmonės šaukia:

– Šonai Kendrikai!

Aš šaukiu:

– Finai!

O štai ir Finas. Stovi tarsi keistas ant Skarmuto bažnyčios durų išdrožtas senukas didelėmis apvaliomis akimis.

– Aš pamaniau… – mikčioja brolis.

Žinau, pati tą pamaniau.

– Būk gera, nejok ja, – karštai prašo Finas. Nepamenu, kada paskutinį kartą būtų manęs rimtai ko prašęs. – Nejok nė vienu jų.

– Nejosiu, – atsakau. – Josiu Balandėle.

Devintas skyrius

Šonas

Tą vakarą, potvyniui jau seniai suvarius visus gilyn į salą, nusivedu Korą į paplūdimį. Mūsų šešėliai driekiasi priešais mus tarsi milžinai; šiuo metų laiku temsta penktą, o smėlis jau vėsta. Balną ir batus palieku valčių rampos viršuje, kur pro minkštą smėlį dar prasikala žolė. Koras stebi vandenyną, besitraukiantį prie žemiausio atoslūgio taško.

Ant potvynio kietai sunešto smėlio paliekame šviežius pėdsakus; smėlis stingdo basas pėdas, ypač odą apsemiant šaltam iš jo besisunkiančiam jūros vandeniui. Pūslėtos mano pėdos tuo mėgaujasi.

Pirmosios, begalinės dienos vakaras. Paplūdimiui teko sava aukų dalis. Vienas vaikinas nukrito ir susikruvino kaktą į akmenį. Kitam įkando, žaizda atrodo įspūdingai, bet nenutiko nieko, ko nepataisytų bokalas alaus ir keletas valandų miego. Ir dar šuo. Visai nesistebiu, kad taip pasidarbavo keršoji.

Būdavo, kad treniruotės prasidėdavo ir prasčiau.

Šį rytą pas Greitonus registracija. Ten įrašysiu savo ir Koro vardus, nors tai jau tik formalumas. Laukia pašėlusi savaitė, per kurią abejojantys salos gyventojai ir turistai tikrins arklius, ar jiems iš tiesų pakaks drąsos lenktyniauti, o jei pakaks, ar išdrįs lenktyniauti savo žirgu. Žirgus pirks, pardavinės, mainys. Vyrai taps savininkais, penktininkais, raiteliais. Mane šis metas erzina. Per daug derybų ir per mažai treniruočių. Visada palengvėja, kai baigiasi pirmoji savaitė ir raiteliai turi oficialiai paskelbti, kokiais žirgais lenktyniaus.

Tada prasideda tikrasis gyvenimas.

Koras kilsteli galvą, pastato ausis, išlenkia kaklą, tarsi meilintųsi Skorpiono jūrai. Sukuždu jam ir trukteliu už saito. Noriu, kad dėmesį jis skirtų man, o ne galingojo vandenyno dainai. Žiūriu į jo akis, ausis, jo stotą, norėdamas įsitikinti, kieno balsas šiandien bus stipresnis – mano ar vandenyno?

Žirgas taip greitai pasuka galvą mano pusėn, kad dar pusiaukelėje iš kišenės išsitraukiu geležinį virbą. Bet jis nepuola, tik pašnairuoja į mane gerąja akimi.

Koru pasitikiu labiau nei kuriuo kitu iš žirgu.

Neturėčiau nė kiek juo pasitikėti.

Jo kaklas švelnus, bet apie akis oda įsitempusi, taigi žengiame į bangas. Staigiai iškvepiu kulkšnis užliejus šaltam vandeniui. O tada sustojame, vėl stebiu jį, žiūriu, kaip jį veikia jūros burtai, per kulkšnis besiritančios bangos. Koras virpa, bet neįsitempia; jau darėme tai anksčiau, o iki mėnesio pabaigos dar toli. Pasemiu rieškučias sūraus vandens ir išlieju jam ant peties, kuždu prispaudęs lūpas prie odos. Jis vis dar nejuda. Todėl stoviu šalia ir leidžiu smėlėtoms bangoms masažuoti pavargusias kojas.

Koras žvelgia į vandenyną, jis raudonas kaip saulėlydis. Krantas atsisukęs į rytus, todėl Koras žvelgia į naktį, tamsiai mėlyną ir juodą, dangus ir vanduo atkartoja vienas kitą. Mūsų šešėliai krinta į vandenyną, keičia spalvą ant bangų ir jų paliekamų putų. Pažiūrėjęs į Koro šešėlį, regiu grakštų milžiną. Pažvelgęs į savąjį, pirmą kartą išvystu tėvo šešėlį. Ne visai tėvo. Mano pečiai šiek tiek sulinkę, visai kaip jo, tarsi būtų amžinai sušalę. Be to, jo plaukai buvo ilgesni. Tačiau galima atpažinti nelanksčią laikyseną, visad pakeltą smakrą, – net ir ant žemės stovintį raitelį.

Užsimirštu, todėl Korui sujudėjus nesureaguoju. Man nė nespėjus susivokti, jis stojasi piestu, bet tada abiem kanopom nusileidžia ten pat, ir man į veidą teškia didžiulė vandens siena. Stypsau burnoje ragaudamas druską ir matau, kad jis stovi išlenkęs kaklą, pakreipęs į mane ausis.

Pirmą kartą per daugel dienų. Išgirdęs mano balsą, Koras papurto galvą ir kaklą, tarsi vandenį nusipurtantis šuo. Grįžtu vandenyje kelis žingsnius, o jam mane pasekus puolu į priekį ir spiriu į jį vandenį. Koras susigūžia, atrodo įsižeidęs, o tada koja teškia vandenį į mane. Puldinėjam pirmyn atgal, – niekad neatsuku jam nugaros, – jis seka mane, o aš jį. Koras apsimeta geriąs vandenį, neva pasibjaurėjęs purto galvą. Apsimetu geriąs iš saujos ir aplieju jį.

Galų gale uždūstu, pėdas gelia nuo žvirgždo ir vos tveriamo vandens šalčio. Einu prie Koro, jis nulenkia galvą ir prispaudžia snukį man prie krūtinės; per permirkusius marškinius jaučiu jo šilumą. Ant odos už ausų jam vedžioju raidę, kad nurimtų, ir braukiu pirštais per karčius, kad nurimčiau pats.

Netoliese išgirstu pliūkštelint. Gal žuvis, nors turėtų būti nemenka, jei išgirdau per bangų mūšą? Žiūriu į juostančią jūrą.

Nemanau, kad tai žuvis, nemano ir Koras, vėl pasisukęs į horizontą. Jis ima drebėti, o kai išlipu iš vandens, prireikia kelių minučių, kad jį įtikinčiau sekti įkandin. Koras lėtai žengia, tada dar vieną žingsnį, kol jo nepaveja vanduo, o tada sustoja pastiręs. Atsigręžia į jūrą, pakelia galvą ir atviepia prusnas.

Pliaukšteliu saitą ir nespėjusiam sužvengti Korui prispaudžiu prie krūtinės geležį. Kol jis mano rankose, brolių dainos nedainuos.

Kopdamas prie valčių prieplaukos kylančia rampa, viršuje, ant kelio į Skarmutą, įžiūriu žmonių siluetus. Jie stovi ant keteros, kuri atrodo juoda violetinio dangaus fone. Nors žmogystos toli, tarp jų išskiriu su niekuo nesupainiojamą negrakščią Mato Malverno figūrą. Iš jų laikysenos aišku, kad jie mane stebi, todėl toliau žengiu atsargiai.

Neilgai trukęs prieinu savo batus, Matas Malvernas į juos prišlapinęs.

Jie kvatojasi ant keteros. Nepamaloninsiu Mato, neparodysiu, kaip aš pasibjaurėjęs; išverčiu batus – šis paplūdimys per geras jo šlapimui – ir surišu batraiščius. Pakabinu juos abipus Koro nugaros ir imu kopti į šlaitą. Nors jau kone tamsu, dar liko daug ką nuveikti; iki dešimtos turiu nukakti pas Greitonus. Diena driekiasi priešais, nematoma tamsoje.

Kopiame gilyn į salą.

Mano batai trenkia šlapimu.

Dešimtas skyrius

Puka

Jau senokai nebuvau Skarmute sutemus, jis man primena tą kartą, kai tėtis nusikirpo. Pirmuosius septynerius mano gyvenimo metus tėtis turėjo tamsius garbanotus plaukus, visai kaip mano, – iš pat ryto jis pareikšdavo, kokios nori šukuosenos, o tada plaukai susiraitydavo, kaip įsigeidę. Bet kai man suėjo septyneri, tėtis grįžo iš dokų kone nusiskutęs, pamačiusi, kaip jis įžengė pro duris ir pabučiavo mamą, pravirkau, nes palaikiau svetimu.

Štai ką sutemus padarė Skarmutas: iš pažinoto visą gyvenimą, jis tapo visiškai nepažįstamas, ir artimiausiu metu visai neketinau leistis jo pabučiuojama. Naktis nudažė visą miestą tamsiai mėlynai. Pastatai spaudžiasi vienas prie kito, kabinasi į uolas, žvelgia žemyn, į apačioje besidriekiančią begalinę juodą prieplauką. Gatvės žibintai šviečia tviskančiomis aureolėmis; prie telefono stulpų laidais prikabinėta popierinių žibintų. Jie tarsi Kalėdų lemputės ar jonvabaliai, kylantys vos matomos virš miesto Šventojo Kolumbos bažnyčios link. Sienas ramsto galybė dviračių, o gatvėse pristatyta mašinų, nė nežinojau saloje tiek esant; jų languose atsispindi gatvės žibintų šviesos. Automobiliai išvėmė nepažįstamus vyrus, o dviračiai numetė pažįstamus vaikinus. Tiek žmonių esu mačiusi tik mugės dienomis.

Aplink viskas stebuklinga ir gąsdina. Aš sutrikusi, o tesu Skarmute. Netikiu, kad Geibas plauks į didžiąją salą.

– Puka Konoli, – atpažįstu Džozefo Berindžerio balsą. – Ar tau dar ne metas miegoti?

Pastatau Fino dviratį kuo arčiau mėsininko, atremiu jį į metalinį turėklą, skirtą sulaikyti, kad nenukristum į prieplauką, nebent pats to norėtum. Vanduo šiandien kvepia žuvimis, dirsteliu žemyn, ar ten yra tą kvapą atplukdžiusių žvejų laivų. Tematau juodą vandenį ir atspindžius, tarsi ten, po sūriu vandeniu, tūnotų kitas Skarmutas.

Džozefas sukrankia dar kažką, bet nekreipiu į jį dėmesio. Jam net šiek tiek dėkinga, kad elgiasi kaip stuobrys, nes jis čia toks įprastas, kad ir visa kita pradeda rodytis pažįstama.

Lošteliu Džozefui timptelėjus man už uodegėlės. Atsisuku ir stebeiliju į jį rankomis įsisprendusi į klubus. Džozefas vypteli man pernelyg plačia savo šypsena. Po jo šviesiais plaukais mirga spuogai. Nebyliai sumykia „ūūū“, tarsi būtų pamalonintas, kad į jį žiūriu.

Mėginu sugalvoti ką nors šmaikštaus, bet trukdo pyktis, kad septyniolikmetis tesidomi vienuolikmetį juokinančiais pokštais. Todėl tik nuožmiai atsikertu:

– Džozefai Berindžeri, šiandien neturiu tau laiko.

Tokia tiesa, o šiandien kaip niekad. Kiek žinau, šiandien turėčiau užsiregistruoti, kad dalyvausiu lenktynėse. Kadangi skubėjau, Finas maloningai pasisiūlė pašerti už mane Balandėlę. Man išeinant jis žiūrėjo į kibirą, tarsi jis būtų pats sudėtingiausias jo kada matytas išradimas.

Šalia Džozefas vėl ima kažką taukšti apie mano miego metą – jis išsirenka temą ir nuvalkioja ją iki nuobodybės, niekad negresia išgirsti ką sumanaus, – todėl nekreipdama į jį dėmesio kulniuoju šaligatviu į Greitonų mėsinę. Dairydamasi į žmones, tarp jų jau pastebiu turistų ir prisimenu mamos žodžius, kad mums reikia lenktynių, nes be jų ši sala būtų mirusi.

Na, šiandien sala gyva.

Pas Greitonus triukšmas, pro duris į šaligatvį plūsta žmonės. Braunuosi vidun. Nesakyčiau, kad Skarmuto gyventojai užkietėję storžieviai, bet nuo alaus žmonės apkursta. Viduje urduliuoja triukšmas, palei sienas raitosi klientų eilė. Lubos atrodo žemos, slegia čia pat virš galvos kybančiomis sijomis. Niekada čia nemačiau tokios gausybės žmonių. Tačiau kiek kraupoka, kad mėsininko krautuvė – neoficialus lenktynių centras, turint omeny, kur raiteliai perka mėsą.

Išskyrus mane.

Iš karto pamatau Tomą Greitoną, prie priešingos sienos šaukiantį kažkam į ausį. Jo žmona Pegė stovi už prekystalio su gabalėliu kreidos rankoje, šypsosi ir plepa. Gal namas ir priklauso Tomui, bet tėtis sakė, kad jį valdo Pegė. Visi Skarmuto vyrai myli Pegę. Tėtis sakė, taip yra dėl to, kad jie žino, jog Pegė galėtų dailiai išpjauti jiems širdį, ir už tai ją įsimylėję. Tikrai ne dėl išvaizdos. Kartą girdėjau Geibą sakant, kad Matas Malvernas turi didesnius papus už Pegę. Tai tikriausiai tiesa, bet prisiminiau buvusi priblokšta, kad brolis gali kalbėti taip kvailai ir nesąžiningai. Juk kuri mergina gali pasirinkti krūtinę?

Stoju į eilę – Pegė rašo lenktynininkų vardus ant lentos. Stoviu už vyriškio išblukusiu mėlynu švarku ir kepure, jis toks aukštas, kad nugara man viską užstoja. Jaučiuosi, tarsi būčiau kūdikis patalpoje, nukabinėtoje kabliais su mėsa. Tomas Greitonas užriaumoja miniai liautis rūkyti parduotuvėje, o vyrai atsiliepia juoku, kad Tomas nepakenčia karščio šalia mėsos.

Dvejoju, ar išvis turėčiau čia stovėti. Man atrodo, kad aplinkiniai spokso į mane. Girdžiu lažinantis prie prekystalio. Galbūt klystu, ir tai neturi nieko bendra su lenktynių registracija. Galbūt man nė neleis užsirašyti su Balandėle. Vienintelis teigiamas dalykas, kad pakeliui atsikračiau Džozefo Berindžerio.

Žengiu į šalį nuo priešais stovinčio milžino, norėdama dar kartą perskaityti, kas skelbiama lentoje. Viršuje parašyta RAITELIAI, o dešinėje KAPAIL. Kažkas šalia RAITELIŲ skilties mažomis raidelėmis prirašė mėsa. Paliktas tarpas, tik toliau rikiuojasi vardai. Po RAITELIAIS yra daugiau vardų nei po KAPAIL. Man knieti paklausti priešais stovinčio kalno, kodėl taip. Svarstau, ar Džozefas žino. Spėlioju, ar Geibas jau parėjo namo. Ir ar Finas jau išsiaiškino, kaip naudoti kibirą. Bet nė apie vieną šių dalykų nesugebu galvoti ilgai.

O tada pamatau jį. Tamsiaplaukį, kampuotą vaikiną. Jo eilė jau beveik priėjo, tylėdamas stovi šalia prekystalio tamsiai mėlynu švarku, rankas sunėręs ant krūtinės. Čia atrodo laukinis ir ne savo vietoj: jo veido išraiška rūsti, apykaklė pastatyta, plaukai nuo paplūdimio vėjo pasišiaušę. Į nieką nežiūri, bet nieko ir nevengia; tiesiog stovi žiūrėdamas į grindis, jo mintys aiškiai klajoja toli nuo mėsininko parduotuvės. Visi kiti grūdasi ir stumdosi, bet niekas negrūda ir nestumdo jo, nors ir nevengia. Tarsi jo čia, šalia mūsų, paprasčiausiai nebūtų.

– Ak, Puka Konoli, – išgirstu balsą už nugaros. Atsigręžusi pamatau senuką, jis nestovi eilėje, tik stebi kitus. Regis, jis − Reilis, o gal Tiurbergas ar panašiai. Jis vienas iš senų tėčio draugų, toks senas, kad tikrai turi vardą, tik man jo niekad neprireikė. Jis išdžiūvęs, raukšlėtas, veidą vagoja gilios raukšlės, jose galėtų sukti lizdus žuvėdros. – Ką šiąnakt čia veiki?

– Kišuosi ne į savo reikalus, – atsakau, nes su tokiu atsakymu sunku pasiginčyti.

Vėl pasižiūriu į vaikiną prie prekystalio. Jis pasisuka šonu, ir staiga jį atpažįstu, mačiau paplūdimy: raitelis ant raudojo eržilo. Jo išraiška ir vėjo sutaršyti plaukai kaži kodėl priverčia širdį sudunksėti ir sustoti.

– Puka Konoli, – taria senukas. – Į jį tai jau taip nežiūrėk.

Toks teiginys paveikia priešingai, traukia akis dar labiau.

– Kas jis?

– Dieve, Šonas Kendrikas, – sako senukas, o aš kilsteliu antakius, lyg ir pamenu tą vardą girdėjusi. Lyg per istoriją, kurios mokeisi mokykloje, bet kurios tau nereikia prisiminti. – Niekas nepažįsta žirgų geriau už jį. Joja kasmet, sakyčiau, jį įveikti sunkiausia. Kasmet. Bet jis stovi viena koja žemėje, o kita jūroje. Laikykis nuo jo atokiau.

– Aišku, laikysiuosi, – atsakau, nors šią akimirką nežinau, kur keliausiu. Dar kartą pažiūriu į vaikiną, norėdama susieti vardą su veidu. Šonas Kendrikas.

Jis žengia prie prekystalio, o Pegė labai meiliai jam nusišypso – man pasirodo, kad pernelyg meiliai, tarsi būtų įrodžiusi savo tiesą. Negirdžiu, ką ji sako, bet nepajėgiu atplėšti akių, kai jis pasilenkia prie jos arčiau, ištiesia rankas ir kalbėdamas pirštais rodo kažkokį ženklą. Pakelia du pirštus ir prispaudžia juos prie prekystalio, du kartus patapnoja, tarsi skaičiuotų. Matau, kad jis bent nėra įsimylėjęs Pegės Greiton. Ar dėl to, kad nežino, jog šioji galėtų tvarkingai išpjauti jam širdį, ar dėl to, kad žino, bet jam tai nedaro įspūdžio.

Pegė nusisuka spausdama kreidą ir pasistiebia, vietos po RAITELIAIS buvo palikta tyčia, nes ji nedvejodama pačiame sąrašo viršuje, virš visų pavardžių, užrašo: Šonas Kendrikas. Jai baigus rašyti, minioje kažkas šūkteli. Šonas Kendrikas nesišypso, bet matau, kaip jai linkteli.

Vienas iš vyrų patraukia jį į šalį pasikalbėti, o eilė pajuda į priekį. Dar vienas žingsnis arčiau registracijos lentos. Širdis krūtinėje vartosi. Dar vienas žingsnis. Ir kodėl man svaigsta galva – iš nervų ar dėl slegiančio nuo galybės kūnų karščio? Dar vienas žingsnis.

Manęs vos nesupykina priešais stovinčiam vyriškiui padavus pinigus. Tada mano eilė.

Pegė man nusišypso, kaip šypsosi visiems. Ji visai nebaisi. Paprasta ir draugiška.

– Sveika, širdele, ko tau reikia? Na ir naktį pasirinkai čia užsukti.

Ak, ji mano, kad atėjau mėsos. Pajuntu kaistant skruostus ir stengiuosi kalbėti drąsiai:

– Tiesą pasakius, atėjau užsirašyti.

Pegė tebesišypso, bet tai veikiau šypsenos nuotrauka, kurią kažkas priklijavo jai prie veido. Pegės išraiška sustingusi, visiškai nedera prie jos skvarbių akių.

– Tavo brolis liepė man neleisti tau užsirašyti. Prašė, kad rasčiau kokią nors prieštaraujančią taisyklę.

Savaime suprantama, ji kalba apie Geibą. Mano širdis persiverčia. Stengdamasi nerodyti nerimo, persisveriu per kruviną prekystalį. Ir tuoj pat suvokiu, kad ji nuo pat pradžių žinojo, ko čia atėjau, bet vis tiek pirma manęs paklausė. O dėl to, manau, turėčiau pakeisti savo nuomonę apie ją, bet nepajėgiu, nes Pegė vis dar nuoširdi ir draugiška.

– Bet tokios taisyklės nėra, tiesa? Nėra jokios priežasties, kodėl negalėčiau lenktyniauti.

– Tokios priežasties nėra, taip jam ir pasakiau. Bet… – Jos šypsena pradingsta, staiga galiu įsivaizduoti, kaip ji išpjauna man širdį, šaltai, abejingai, nekreipdama dėmesio į kraują. – Ką pasakytų tavo tėvai? Ar pagalvojai apie tai? Širdele, žmonės mirtingi. Aš už moteris, bet čia ne jų žaidimas.

Kažkodėl mane suerzina labiau nei viskas, ką šiandien girdėjau. Juk tai net nėra svarbu. Piktai dėbteliu į ją, tą žvilgsnį kartojau prieš veidrodį.

– Jau pagalvojau. Noriu įrašyti savo vardą. Prašyčiau.

Dar sekundėlę ji gręžia mane žvilgsniu, o aš nekeičiu išraiškos. Tada Pegė atsidūsta, paima kreidą ir nusisuka į lentą. Rašo raidę P, tada delnu ją nutrina. Dirsteli į mane.

– Širdele, nepamenu tavo tikrojo vardo.

– Keitė, – prisistatau ir staiga pasijuntu, tarsi visas Skarmutas būtų įsmeigęs akis man į nugarą. – Keitė Konoli.

Pasitaiko akimirkų, kurias prisiminsi visą gyvenimą, ir pasitaiko akimirkų, kurias manaisi prisiminsiąs visą gyvenimą, bet jos gana retai sutampa. Tačiau Pegei Greiton nusisukus ir kreida įrašius sąraše mano vardą, baltu ant juodo, be menkiausios abejonės suvokiu, kad šio reginio niekad nepamiršiu.

Vėl atsigręžusi kilsteli antakį.

– O tavo žirgo vardas?

– Balandėlė, – ištariu per tyliai. Tenka pakartoti.

Ji užrašo, nieko neklausia, savaime suprantama – kodėl turėtų suabejoti, kad Balandėlė yra kapal uis?

Kandžioju lūpą. Pegė laukia.

– Puka, penkiasdešimt, – taria ji. – Už registraciją.

Man šiek tiek negera, kol knisuosi kišenėje monetų. Vieną klaikią akimirką išsigąstu, kad neužteks, bet tada sugraibau pinigus, kurių pasiėmiau miltams pirkti. Atkišu, bet nesuberiu monetų į jos saują.

– Pala… – Atsiremiu į prekystalį ir tyliai paklausiu: – Ar yra, hmm, kokių nors taisyklių dėl žirgų? – Jei mane diskvalifikuos ir dar prarasiu penkiasdešimtinę, tikrai apsivemsiu. – Dėl jų…

– Nori taisyklių lapo? – klausia Pegė.

Jai tenka pasikuisti ieškant. Jaučiuosi, tarsi Pegei rausiantis visi spoksotų į lentoje užrašytą mano vardą. Kai ji pagaliau atkiša man suglamžytą lapelį, perskaitau abi puses. Apie žirgus parašyta tik dvi eilutės: „Raiteliai turi paskelbti, kokiais jos žirgais, baigiantis pirmajai savaitei, Skorpiono šventės raitelių eitynėse. Po tos datos keisti žirgus draudžiama.“

Ieškau dar ko nors, bet nieko nerandu. Nieko, kas neleistų man joti Balandėle.

Galų gale paduodu Pegei monetas.

– Ačiū, – padėkoju.

– Ar nori taisykles pasiimti? – rodydama į lapą klausia Pegė. Iš tiesų tai man nesvarbu, bet linkteliu. – Gerai, – taria ji. – Dalyvauji oficialiai.

Dalyvauju oficialiai.

Prasibrovusi lauk, į tamsą, godžiai traukiu šaltą orą. Anksčiau tvyrojusį vandenyno kvapą beveik visiškai pakeitė silpnas išmetamųjų dujų dvokas, bet, palyginti su mėsininko prakaito ir šviežios mėsos tvaiku parduotuvėje, jis pasakiškas. Svaigsta galva, jaučiuosi pakylėta ir įbauginta, atrodo, kad gatvėje regiu kiekvieną kupstelį, kiekvieną rūdžių dėmelę ant krantinės turėklo, kiekvieną raibuliuką vandenyje. Visa aplinkui juoda: bedugnis dangus ir nepermatomas vanduo; arba sviesto geltonumo: gatvių žibintai ir pro parduotuvės langus plūstanti šviesa.

Suvokiu, kad už kelių žingsnių ginčijamasi, atpažįstu Šono Kendriko švarką. Priešais jį stovi Matas Malvernas, palyginti su Šonu, jis atrodo didžiulis ir prakaituotas. Šalia jų stabtelėjo keletas žmonių, aišku, kad mainomasi ne itin maloniais žodžiais.

Primena aplink varną klegančius paukščius – kai varna pernelyg prisiartina prie jų lizdų ar kitaip juos įžeidžia; esu mačiusi laukuose. Paukščiai klykaudami nardo apie varną, o ta paprasčiausiai nejudėdama paslaptingai stovi vietoje ir nekreipia į juos dėmesio.

Taip ir čia: Matas, salos turtų paveldėtojas, ir Šonui ant batų blizga Mato seilės.

– Gražūs batai, – sako Matas.

Jis žiūri į Šono batus, o tas nenuleidžia akių nuo Mato. Stebeilija tokia pat išraiška, nesuprasi, ką nors įžvelgia ar ne, kaip ir mėsininko parduotuvėje. Mane ir baugina, ir traukia Mato veidas. Jis ne piktas, bet kažkas panašu.

Po ilgos akimirkos Šonas pasisuka, tarsi eitų sau.

– Ei, – sako Matas. Jis šypsosi, bet jo išraiška – veikiau žiaurus vypsnys. – Ar taip skubi grįžti į arklides? Savo dozę gavai vos prieš keletą valandų. – Jis energingai kraipo klubus.

Man būtų nesmagu dėl Mato užgauliojimo, jei nebūčiau pastebėjusi Šono šypsnio. Tai tik šmėkštelėjęs šypsenos šešėlis, apdairi ir globėjiška šypsena – jo burna nė nesujuda, tik akys kiek prisimerkia, o tada pradingsta. Ir staiga suvokiu, kad jųdviejų veiduose dviem visiškai skirtingais pavidalais tvieskia neapykanta.

– Pasakyk ką nors, arklių smaukytojau, – įžeidinėja Matas. – Ar patiko mano dovana?

Jis laiko sugniaužęs kumščius, nemanau, kad nori iš Šono Kendriko kokio nors atsakymo.

O Šonas ir tyli. Net atrodo pavargęs, Matui ėmus sukti apie jį ratu tiesiog žengia šalin.

– Kur eini? – pratrūksta Matas. Jis pasiveja Šoną trimis nelygiais žingsniais ir, didele ranka sugriebęs už bicepso, atsuka lengvai, tarsi vaiką. – Tu dirbi man. Nedrįsk niekur eiti.

Šonas susikiša rankas į švarko kišenes.

– Išties, pone Malvernai, – jis atsiliepia taip mirtinai ramiai, kad juos stebintis daktaras Holsalas susiraukia ir neria į mėsininko parduotuvę. – Ir kuo gi galėčiau jums pasitarnauti šį vakarą?

Akimirką Matas Malvernas sutrinka, pamanau, kad jis tiesiog rėš Šonui Kendrikui, o atsakymą sugalvos vėliau. Bet jis tuoj pat išspjauna atsakymą:

– Pasirūpinsiu, kad tėvas tave atleistų. Už vagystę. Ir nesakyk, kad taip nėra. Kendrikai, aš turėjau tą žirgą, o tu jį paleidai. Už tai prarasi darbą.

Pinigai šioje saloje ne taip lengvai uždirbami. Negalima lengvabūdiškai kalbėti apie kieno nors atleidimą. Ir nors tai ne mano darbas, vis tiek pajuntu dilgtelint širdį, kaip kaskart ją suspaudžia atidarius sandėliuką ir pamačius, kaip greitai tirpsta mūsų maisto atsargos.

– Ar tikrai? – švelniai atsiliepia Šonas. Stoja ilga tyla, tik mėsininko parduotuvėje girdėti prislopinti murmantys balsai. – Mačiau, kad užsirašei lenktyniauti. Bet prie tavo vardo nėra žirgo. Matai, kodėl jis neįrašytas?

Mato veidas jau violetinis.

– Man rodos, – Šonas tebekalba tyliai, norėdami jį girdėti, visi nustojame kvėpavę, – taip yra dėl to, kad tavo tėvas ir šįmet laukia, kada išrinksiu tau žirgą.

– Melas, – atrėžia Matas. – Nesi geresnis už mane. Tėvas leidžia tau išrinkti man nevykėlius. Jis leidžia tau pasodinti mane ant kuinų ir atliekų, o geriausią pasiimti pačiam. Aš negaliu rinktis, nes jei galėčiau, sėsčiau ant raudojo eržilo. Šiais metais neleisiu tau pasodinti manęs ant nevykėlio.

Atsiveria durys ir pasirodo daktaras Holsalas su Tomu Greitonu. Jie sustoja tarpdury. Tomas Greitonas valydamasis rankas į mėsininko prijuostę visus nužvelgia. Dėl tylaus Šono Kendriko balso ginčas dar ramesnis ir todėl įspūdingesnis – tarsi nakties vandenynas, sulaikęs savo jėgą. Oras tarp Šono Kendriko ir Mato Malverno įelektrintas.

– Vaikinai, – prabyla Tomas Greitonas, bet, nors kalba draugiškai, matau, kad laikosi atsargiai. – Man regis, jums metas namo.

Šonas palinksta prie Mato, tarsi Tomas Greitonas nebūtų nieko sakęs.

– Penkerius metus tame paplūdimy saugojau tau gyvybę. To manęs prašė tavo tėvas, tai darysiu ir toliau. Josi, kuo pasakysiu jam, kad josi.

Jis pasisuka į Greitoną, atrodo pasenęs, paskui staigiai linktelėjęs nužingsniuoja į salos tamsą. Matas mosteli jam įkandin nepadorų gestą. Pamatęs, kad Greitonas į jį žiūri, neskubėdamas nuleidžia ranką ir įsikiša kišenėn.

– Metjau, – taria Greitonas, – jau vėlu.

Daktaras Holsalas žvilgteli mano pusėn. Jis prisimerkia, tarsi norėtų įtikinti save tuo, ką mato, o aš nuskubu pasiimti Fino dviračio, kol dar nespėjo man nieko pasakyti. Šiaip ar taip, jau turėčiau važiuoti. Pasak Tomo Greitono, jau vėlu. O rytoj turiu anksti keltis.

Kas man tas Šonas Kendrikas, kad jaudinčiausi dėl jo rūpesčių? Jis tik dar vienas raitelis paplūdimy.

Vienuoliktas skyrius

Puka

Naktį sapnuoju, kad mama moko mane joti. Sėdžiu susirangiusi prie jos, ji mane apkabinusi, tarsi būtume viena būtybė. Jos pirštai trumpi ir stori, kaip mano, lengva juos palyginti – aš įsikibusi ponės karčių, o ji švelniai laiko vadeles. Nei lyja, nei šviečia saulė, kažkokia tarpinė būsena, Tisbyje dažnai taip būna. Mano rankos drėgnos nuo dangaus prakaito.

– Nesijaudink, – sako ji man. Vėjas plaka jos plaukus man į veidą, o manuosius į ją. Mūsų plaukai kaip rausva rudeninė uolų žolė, linguojanti ir atsitiesianti palei žemę. – Tisbio poniai mėgsta bėgioti. Bet lengviau nukrapštyti polipus nuo akmens nei nutraukti Deilio Kiono moterį nuo žirgo.

Tikiu mama, nes ji primena kentaurą, tarsi būtų suaugusi su pone. Mudvi negalėtume nukristi.

Prabundu. Galvoje šmėsteli uždaromų namo durų prisiminimas, veikiausiai tai mane ir pažadino. Guliu nekrustelėdama, į nieką nežiūriu, nes kambaryje per tamsu, kad ką nors matyčiau, laukiu, kada prisitaikys akys arba grįš miegas. Nusivalau nuo skruostų ašaras. Po kelių minučių sudvejoju, ar iš tiesų girdėjau uždaromas duris.

Bet tada pasklinda gąsdinantis sūraus vandens kvapas, o pro miegamojo duris vidun dirsteli Geibas. Regiu jo kaklo liniją. Mintyse vis kartoju: „Prašau užeiti.“ Labai noriu, kad jis atsisėstų lovūgalyje, kaip darydavo seniau, prieš tėvų žūtį, ir paklaustų, kaip praėjo diena. Noriu, jog pasakytų man, kad apsigalvojo ir man nebereikės joti. Noriu, kad papasakotų, kur taip užtruko.

Bet labiausiai noriu, kad jis įeitų ir su manim pasėdėtų.

Geibas neįeina. Tyliai stukteli kumščiu į durų staktą, tarsi būčiau pasakiusi ką, kas jį nuvylė. Tada nueina, o aš vėl užmiegu. Bet mamos nebesapnuoju.

Šonas

Naktį Malvernų arklidės – vaiduoklių lankoma vieta.

Nors nemiegu jau septyniolika valandų, o norėdamas rytą pabūti vienas paplūdimy turėsiu keltis po penktos, ne iš karto einu į savo palėpės kambarėlį. Pirma užtrunku šaltose arklidėse, vaikštau pirmyn atgal menkai apšviestais tarpueiliais, noriu įsitikinti, kad arklininkai pašėrė ir pagirdė grynaveislius ir darbinius arklius. Jie išmėžė didumą gardų, bet artinantis lapkričiui pernelyg baiminasi įžengti į kelių kapail uis gardus, nors ir buvau išvedęs vandens žirgus į paplūdimį. Manau, dėl vandens žirgų reputacijos ir arklidės. Kad ir kaip ten būtų, turiu tris gardus, kuriuose nenoriu nakčiai palikti kapail uis. Kaip vyriausiojo dresuotojo, mano laikas yra per brangus, kad valyčiau gardus, bet mieliau išvalysiu pats, nei leisiu dviem naujiems Malverno peliukams juos išmėžti bet kaip.

Taigi, naktyje tyliai ir lėtai šnirpščiojant arkliams, apsuptas tamsių, daug mačiusių pastato sienų, valau tris gardus. Nuvalau šėryklos paviršius. Paduodu vandens žirgams mėsos, nors, manau, jie pernelyg įsiaudrinę, kad ėstų. Ir visą tą laiką įsivaizduoju, kad šios milžiniškos arklidės yra mano, kad šie arkliai, kuriais rūpinuosi, priklauso man, kad jų pirkėjai pritariamai linkčios man, o ne Bendžaminui Malvernui.

Malvernų arklidės iš tiesų nėra arklidės, tai akmeninių tvartų kompleksas, kuriame Tisbio žirgai gyveno seniai, kai niekas saloje nė Malverno vardo nebuvo girdėjęs. Vienintelis šiems statiniams, ypač didžiajai arklidei, prilygstantis objektas yra Šventojo Kolumbos bažnyčia Skarmute. Ši arklidė statyta su tokiu pat įkvėpimu. Lubas laiko drožinėtos kolonos, vaizduojančios akis išplėtusius vyrus, kurie rankomis laiko už kojų kitus vyrus, tie savo ruožtu laiko kitus vyrus, ir taip jie sukasi vis aukščiau, o pačiame viršuje stovi vyrai žirgų galvomis. Kaip ir Skarmuto bažnyčioje, nuožulnų didžiosios arklidės stogą skaido akmeniniai šonkauliai, tarp jų lubos išpaišytos nematytais gyvūnais susipynusiomis galūnėmis. Sienos taip pat išpaišytos figūrėlėmis, jos kyšo keisčiausiose vietose: arklidės kampe, ant grindinio, kairėje langų pusėje. Vyrai su kanopomis vietoj rankų, žirgus išvemiančios moterys, eržilai su čiuptuvais vietoj karčių ir uodegų.

O pats įspūdingiausias paveikslas puošia galinę arklidės sieną. Jame vaizduojama jūra ir žmogus – galbūt pamirštas vandenų dievas, tempiantis į jūrą žirgą. Vanduo – kraujo spalvos, ir žirgas toks pat raudonas.

Šios arklidės yra seniausi pastatai visoje saloje. Visur matyti ankstesnio gyvenimo ženklų. Arklidės tokios didelės, kad visose, išskyrus trejas, Malvernas įrengė pertvaras, kad tilptų daugiau sportinių žirgų, juos pardavinėja didžiojoje saloje. Durų staktos metalinės, rankenos sukasi tik prieš laikrodžio rodyklę, o virš vieno slenksčio kažkas užrašyta raudonomis runomis. Teind arklidės – arklidės, stovinčios arčiausiai prie uolų, – grindys suteptos krauju, o ant sienų driekiasi tarsi jūros puta išpurkštas lankas. Malvernas daugel kartų jas perdažė, bet šviečiant skaisčiai ir stipriai rytmečio saulei dėmės vis tiek matyti. Viena jų – žmogaus delno atspaudas. Pirštai išskėsti netoli durų rankenos.

Šiame pastate ne visada laikė grakščius sportinius žirgus.

Baigiu suktis arklidėje, šėrykloje ir nuveikiu kokius tik prisimenu darbelius, o tada išjungiu lempas ir lieku vienas tamsiame senovinės arklidės skrandyje. Vienas iš kapail uis pliaukšteli liežuviu, kitas jam atsako. Nors arklius pažįstu, nuo to garso ant rankų nevalingai pasišiaušia plaukeliai. Išgirdę tą garsą, visi kiti žirgai arklidėje nutilo ir sukluso.

Tiesą sakant, nenoriu Malverno arklidžių, nė vienos iš jų. Nenoriu turtingų Malverno pirkėjų, kiekvieną spalį atvykstančių žiūrėti lenktynių ir pirkti jo grynaveislių. Nenoriu jo pinigų, jo reputacijos, jo įtakos Tisbyje. Man nereikia keturiasdešimties arklių, kad jausčiau prasmę. Tenoriu štai ko: savo stogo virš galvos, sąskaitų savo vardu pas Greitonus ir Hemondus, o visų labiausiai − Koro.

Prisiminęs violetinį Mato Malverno veidą ir sugniaužtus kumščius, pirmą kartą per devynerius metus užsirakinu savo palėpės duris. Ilgai neužmiegu, klausausi į uolas salos šiaurvakariniame krante įnirtingai besidaužančio vandenyno ir galvoju apie keršąją kumelę.

Šiaip ne taip pagaliau užmiegu, sapnuoju dieną, kai galėsiu atsukti Matui Malvernui nugarą ir nueiti.

Dvyliktas skyrius

Puka

Atšiaurų ir rausvą rytą einu į Balandėlės aptvarą. Šaltas kaip raganos papas, sakydavo mano tėtis, o mama visada pridurdavo: „Ar tokios kalbos mokai mūsų berniukus?“ Akivaizdu, jos ir išmokė, nes dar vakar girdėjau taip sakant Geibą. Bet šalčio nepakanka, kad purvas sukietėtų – retais metais tiek atšąla, – todėl slysčiodama, trepsėdama ir drebėdama traukiu per purviną kiemą. Stengiuosi neimti į galvą, kad nervinuosi. Beveik pavyksta.

Šūkteliu Balandėlę ir į tvoros stulpą patrankau kavos skardinę su pašaru. Jo mažai – pašersiu padirbėjusi, – čia tik jai suerzinti. Matau iš stoginės kyšantį purviną jos pasturgalį. Dar kartą pakratau skardinę, o ji nė uodegos nepajudina.

Krūpteliu prie pat alkūnės prabilus Finui:

– Ji žino, kad esi bjaurios nuotaikos, todėl neprieis.

Dėbteliu į jį. Kažkas Skarmute kepa pyragėlius su mėsa, užuodžiu vėjyje jų kvapą, o skrandis suurzgęs gręžiasi ton pusėn.

– Nesu bjaurios nuotaikos. O tu neturėtum tvarkyti virtuvės ar ką kita dirbti?

Finas gūžteli ir atsistoja ant žemiausio tvoros skersinio. Atrodo, kad žvarba jam nė motais.

– Balandėle, – linksmai šūkteli jis. Jaučiuosi pamaloninta, kad Balandėlė ir jam nė nekrusteli.

– Na, – taria Finas. – Ji yra niekam tikęs mulas. Ką šiandien veiksi?

– Nusivesiu ją į paplūdimį, – atsakau.

Atgalia ranka persibraukiu per nosį; atrodo, nuo tokios vėsos iš jos bėga, nors slogos neturiu.

– Paplūdimį? – atkartoja Finas. – Kodėl?

Tai, kad turiu jam aiškinti, mane erzina kone taip pat, kaip ir pats atsakymas, todėl išsitraukusi iš vilnonio švarkelio kišenės paduodu taisyklių lapą. Jam išlanksčius ir skaitant taisykles, barškinu skardinę ir stengiuosi negailėti savęs. Šiek tiek užtrunka, kol Finas atranda į jo klausimą atsakančią taisyklę. Matau, kada ją pasiekia, nes jis sučiaupia lūpas. Nusprendusi lenktyniauti su Balandėle maniau, kad galėsiu treniruotis toli nuo paplūdimio, o ten nusileisiu tik varžyboms. Bet Pegės Greiton duotose taisyklėse aiškiai parašyta, kad negalima. Visi dalyviai turi treniruotis per 150 metrų nuo kranto linijos. Bauda: pašalinimas negrąžinant dalyvio mokesčio. Taisyklė atrodo tyčia sukurta man pakenkti, nors ir numanau ją pateisinančią priežastį. Niekas nenori, kad artėjant lapkričiui po salą bėgiotų vandens žirgai.

– Galėtum paprašyti, kad tau padarytų išimtį, – sako Finas.

– Išvis nenoriu, kad teisėjai atkreiptų į mane dėmesį, – atsakau.

Jei nueičiau pas juos ir imčiau kelti maišatį dėl Balandėlės, jie galėtų mane diskvalifikuoti. Šią akimirką mano planas atrodo baugiai nepatikimas. Visa tai dėl brolio, kuris išėjo mums dar nė nepakilus.

Abu krūptelime išgirdę keliuku prie namo važiuojantį automobilį. Automobilis – negeras ženklas. Retas salietis jį turi, o iš jų dar retesnis turi priežastį čia rodytis. Vieninteliai čia atvažiuojantys žmonės – vyrai, kurie nė nenusiėmę kepurės įteikia neapmokėtas sąskaitas.

Drąsusis Finas pradingsta ir palieka mane vieną. Vis tiek reikės atsisveikinti su reikiama pinigų suma, bet mažiau skaudės, jei ją atskaičiuojant nematysi.

Bet atvažiavo ne mokesčių rinkėjas. Tai ilgas, prabangus automobilis, didumo sulig mūsų virtuve, vien jo radiatorius kaip šiukšlių konteineris. Žibintai – apvalios, draugiškos akys su chrominiais antakiais; automobilio išmetamasis vamzdis iškvepia baltus debesėlius, šie sūkuriuoja palei padangas. Ir jis raudonas – ne toks raudonas, kaip vakar paplūdimy matytas žirgas, tokią spalvą gali sugalvoti tik žmogus. Raudonas kaip saldainis. Toks, kad norisi jo paragauti ar pasidažyti juo lūpas.

Raudonas – kaip nuodėmė, dažnai liūdnai sako tėvas Munihamas.

Atpažįstu šį automobilį. Oficialiai jis priklauso Šventojo Kolumbos bažnyčiai, tėvui Munihamui jį padovanojo geranoriškas iš didžiosios salos atvykęs parapijietis, kurį vandenyne netoli Skarmuto aplankė dvasinis praregėjimas. Tėvas Munihamas tuo automobiliu važinėja po visą salą, lanko saliečius ir suteikia paskutinį patepimą, pirmąjį ir net pusiaukelės patepimus. Bet jis niekad neišlipa iš keleivio sėdynės. Jei neranda, kas jį pavežtų, mina dviračiu kaip seniau, nesvarbu, kad jau senukas.

Man šiek tiek gaila, kad Finas pasislėpė namie, nes jis tikrai norėtų apžiūrėti įspūdingą raudoną kunigo mašiną. Tiek to, taip jam ir reikia už bailumą.

Man nė nespėjus pagalvoti, ko tėvas Munihamas galėtų čia atvažiuoti, atsidaro vairuotojo durelės ir išlipa Pegė Greiton. Kojos šarvuotos tamsiai žaliais guminiais, jai nė motais purvas. Tėvas Munihamas kažko trinasi keleivio sėdynėje, jis lieka automobilyje. Su manim reikalų turi Pegė, dėl to man neramu.

– Puka, labas rytas, – pasisveikina ji. Jos plaukai banguoti, raudoni, bet kitokie nei automobilis ar žirgas paplūdimyje – žavingai garbiniuoti, todėl viliuosi, kad gal ir mano plaukai ne tokie jau prasti. – Ar turi minutę?

Žodžius ji taria gudriai, ne kaip klausimą. Todėl, norėdama neprarasti savo minutėlės, turėčiau jai paprieštarauti. Mintyse pasižadu įsiminti tą triuką.

– Taip, – atsakau, o tada, nors ir nenoromis, nes virtuvė atrodo, tarsi joje raganos visą naktį būtų užsiėmusios juodąja magija, paklausiu: – Gal norėtumėte arbatos?

– Negaliu gaišinti tėvo, – guviai atsako Pegė. – Jis maloniai sutiko mane čia atvežti.

Aišku, tai melas, nes buvo atvirkščiai. Prisimerkusi ją nudelbiu. Pamačiusi raudoną automobilį prisiminiau, kad jau labai seniai nebuvau išpažinties ir kad pridirbau galybę dalykų, kuriuos maniausi turinti išpažinti. Ne pats maloniausias jausmas.

Pegė sudvejoja. Dairosi po kiemą. Jis mažumėlį apgailėtinas. Kartkartėmis išraunu didžiausias piktžoles, želiančias patvoriais ir šalia namo, bet visur, kur tik susiduria kokie du objektai, vis tiek tamsuoja lapuotos įsibrovėlės. Kur nėra piktžolių, tikros žolės nedaug, tik purvas. Reikėtų liepti Finui sutaisyti kiemo kampe nualpusį karutį. Bet Pegės akys užkliūva ne už netvarkos, o už balno, kurį pakabinau ant tvoros, šalia savo brūzgynų. Ir už mano kavos skardinės su grūdais.

– Mudu su vyru kalbėjomės apie tave vakar vakare, prieš pat eidami gulti, – taria ji.

Pasijuntu keistai mintyse regėdama ją lovoje su rausvaskruosčiu Tomu Greitonu, tuo labiau kalbančius apie mane. Kažin apie ką jie kalbasi, kai pamiršta mane. Tikriausiai apie orus arba kaulų čiulpų kainą, o gal apie tai, kad turistai per lietų beveik visada avi baltus batus. Manau, jei mano vyras būtų mėsininkas, aš su juo kalbėčiausi apie tai.

Pegė šneka toliau:

– Ir jam pasirodė, kad tu josi ne kapal uis. Aš atsakiau, ne, tai neįmanoma. Jau dalyvauti lenktynėse yra prastas sprendimas, nereikia jo dar sunkinti.

– O ką atsakė jūsų vyras?

– Jis lyg ir pamenąs, – Pegė stebeilija į purviną Balandėlės uodegą, – kad Konoliai turi nedidelę pelėkę vardu Balandėlė, o aš pasakiau, kad lyg ir šį vardą vakar paprašei užrašyti ant lentos.

Nejudėdama laikau rankoje kavos skardinę su grūdais.

– Tai tiesa, – atsakau. – Abu šie dalykai yra tiesa.

– Taip ir maniau. Todėl pasakiau jam, kad užvažiuosiu tavęs atkalbėti. – Ji neatrodo labai savim patenkinta. Pamaniau, kad galbūt tai viena iš tų minčių, kurios geriau atrodo gulint lovoje su rausvaskruosčiu vyru nei stovint šaltą, miglotą rytą ir žiūrint man į akis.

– Atsiprašau, kad sukorėte tokį kelią, – sakau, nors visai nesigailiu, o man neįprasta meluoti prieš pusryčius. – Nes manęs neatkalbėsite.

Ji įsisprendžia ranka į klubą, kita prispaudžia savo garbanotus plaukus ant pakaušio. Savo poza taip agresyviai spinduliuoja irzulį, kad šiek tiek pasigailiu ją sudirginusi.

– Ar tai dėl pinigų? – pagaliau klausia ji.

Nė pati nežinau, ar įsižeidžiu. Turiu omeny, aišku, taip, mums reikia pinigų, bet turėčiau būti pati didžiausia kvailė saloje, kad tikėčiausi laimėti lenktyniaudama su tais milžiniškais žirgais.

Taip pagalvojus man dilgteli krūtinę ir kaltai suvokiu: širdies kertelėje, tokioje mažoje, kad tas trupinėlis ištirptų arbatos puodelyje ar, patekęs į batą, pritrintų pūslę, svajojau apie šią galimybę. Pralenkti tėvus pražudžiusius arklius ant ponės, su kuria užaugau. Tikriausiai vis dėlto esu didžiausia kvailė saloje.

– Dėl asmeninių priežasčių, – atsakau tvirtai.

Mane taip mokė sakyti mama, kai reikėdavo kalbėti apie pešimąsi su broliais, bet kokią su žarnyno negalavimais susijusią ligą, mėnesines arba pinigus. O šis sprendimas susijęs su dviem iš jų, todėl, pamanau, šis teiginys – tikra tiesa.

Pegė žiūri į mane, matau, kad stengiasi perskaityti tarp eilučių. Pagaliau ji atsiliepia:

– Nemanau, kad suvoki, į ką kišiesi. Ten vyksta karas.

Gūžteliu ir tučtuojau to pasigailiu, nes pasijuntu besielgianti kaip Finas.

– Gali žūti.

Suprantu, ji nori mane pritrenkti. Tačiau manęs jos žodžiai nepritrenkia nė per nago juodymą.

– Turiu tai padaryti, – sakau jai.

Kaip tik tą akimirką nusprendžia pasirodyti Balandėlė, ji purvina, maža, žiūri šiek tiek smerkiančiu žvilgsniu. Priėjusi prie tvoros bando krimstelėti balną. Piktai dėbteliu į ją. Ji raumeninga ir geros formos, bet, palyginti su vakar matytais kapail uis, atrodo kaip žaislinė.

Pegė atsidūsėjusi linkteli, bet ne man. Tai linktelėjimas, reiškiantis „na, bent pabandžiau“. Nuteškenusi per purvynę padaužo guminius į mašinos durelių kraštą, kad neprineštų purvo į gražųjį raudoną automobilį. Patrinu Balandėlei nosį, man nemalonu, kad nuvyliau smarkiąją Pegę Greiton.

Po akimirkos išgirstu savo vardą ir pamatau, kad mane šaukia tėvas Munihamas. Negaliu patikėti, kad Pegė įtikino kunigą, jog mano buvimas paplūdimy yra dvasinis reikalas, todėl prie durelių lango einu ne džiaugsmingai, o iš pareigos.

– Keite Konoli, – teištaria tėvas Munihamas.

Jis labai aukštas, turi po gumbą ant smakro, skruostikaulių ir ant nosies galo. Visi jo gumbai kiek rausvi. Jis turi gumbą net ant Adomo obuolio, mačiau kartą, kai nuvirto nuo dviračio ir persikreipė apykaklė. Tas gumbas nebuvo rausvas.

– Tėve, – tesakau.

Jis pažiūri į mane ir nykščiu nubrėžia man ant kaktos mažą kryželį, kaip darydavo, kai buvau maža ir tebesispjaudžiau bažnyčioje.

– Ateik išpažinties. Jau seniai buvai.

Mudvi su Pege laukiame, kad pasakytų dar ką. Bet jis tik pakelia lango stiklą ir mosteli Pegei važiuoti iš kiemo. Jiems išsukant matau prie miegamojo lango prisispaudusį Fino veidą, dar spėja pamatyti nuvažiuojantį prabangųjį automobilį.

Tryliktas skyrius

Šonas

Stoviu apskritajame Malverno kiemo aptvare su amerikiečiu, stebime ratą apie mus sukantį Korą. Rytas blyškiai žydras, dar šiek tiek užtruks, kol taps malonus. Ketinau praleisti jį paplūdimy, kol nesusirinko kiti, bet Malvernas pričiupo mane ir užkorė ant kaklo pirkėją. Nemaniau, kad nusivesti nepažįstamą žmogų į paplūdimį būtų buvusi gera mintis, todėl nuėjau į apskritąjį aptvarą dresuoti, kol mano svečiui atsibos. Taisyklė, reikalaujanti, kad kapail treniruotųsi ant kranto, galioja tik tuo atveju, jei treniruojamasi su raiteliu, taip visada ir darau. Nedaug ko galima išmokti aptvare, kas paruoštų gyvenimui paplūdimy.

Parištas Koras jau dvidešimt minučių suka ratus. Amerikietis kupinas džiaugsmo, bet pagarbus, man regis, jis labiau gerbia ne Korą, o mane. Dėl skirtingo akcento vienas kito privengiame.

– Nieko sau statinys. Jį įrengė dėl kapail uis? – klausia jis. Paskutinius žodžius sako lėtai, bet ištaria taisyklingai.

Linkteliu. Apskritasis aptvaras už arklidžių, kuriame treniruoju sportinius žirgus, – penkiolikos metrų skersmens, aukštomis, tvorą primenančiomis sienomis iš lengvų metalinių vamzdžių. Koras neilgai pakęstų metalą, o jei ir pakęstų, vargu ar kas išdrįstų laikyti kapal uis lauko aptvare, kuris atrodo taip, tarsi papūtus nuvirstų. Todėl stovime šiame bauginamai nuostabiame aptvare, kurį Malvernas įrengė dar prieš mane; jis iškasė tris metrus kalvos šlaito ir žemių sienas iš vidaus sutvirtino vamzdžiais. Vienintelio keliuko į aptvarą sienos supiltos iš iškastų žemių, ąžuoliniai vartai keliuko gale kartu ir aptvaro siena. Man šitas aptvaras patinka, išskyrus tada, kai jį užlieja vanduo.

– Kapail uis? Kapal uis? – jis susiraukia, sudvejojęs dėl tarties.

– Kapail yra daugiskaita. Kapal vienaskaita.

– Aaa. Čia niekad neaišku, lyja ar ne, – sako amerikietis.

Jis dailus, baigiantis ketvirtą dešimtį, užsidėjęs tamsiai mėlyną kepurę, apsivilkęs baltą megztinį su V formos iškirpte ir mūvi kelnes, kurios šioje drėgmėje neilgai liks lygios. Dangus spjaudo ant mūsų, bet tai netikras lietus. Jis prasisklaidys prieš man nukeliaujant su kitais į paplūdimį.

– Kiek ketinat varyti jį ristele?

Korą risčia jau erzina. Tėvas kartą sakė, kad vandens žirgams nebuvo skirta risnoti. Visi arkliai moka keturias natūralias eigastis – žengte, risčia, lengvais šuoliais ir šuoliais, – ir nėra priežasčių, kodėl vieną jų mėgtų labiau už kitas. Bet Koras mieliau šuoliuotų, kol apsiputos kaip banga, nei risnotų tiek laiko. Mama kartą sakė, kad ir aš nesukurtas risnoti, o tai irgi tiesa. Risčia yra pernelyg lėta, kad būtų įdomi, pernelyg krato, kad būtų patogi. Dabar man tinka leisti Korui risnoti vienam, be manęs ant kupros.

Bet šią akimirką Koras jaučia, kad jį stebi pašalinis, todėl kojas kelia kiek aukščiau ir karčius purto kiek labiau nei įprastai. Leidžiu jam rodytis. Žirgai turi ir didesnių trūkumų nei tuštybė.

Amerikietis vis dar nenuleidžia nuo manęs akių, todėl atsakau:

– Tik noriu kiek nualsinti. Paplūdimys šiandien ir vėl bus prisigrūdęs, nenoriu ten nusivesti trijų žvalių arklių.

– Na, jis nuostabus, – sako amerikietis. Jis tai sako norėdamas mane pamaloninti, ir jam pavyksta. Priduria: – Iš jūsų šypsenos suprantu, kad tai jau žinai.

Nemanau, kad šypsausi, bet kad Koras nuostabus, žinot.

– Beje, aš esu Džordžas Holis, – priduria amerikietis. – Paspausčiau ranką, jei ji nebūtų užimta.

– Šonas Kendrikas.

– Žinau. Dėl jūsų čia ir atvykau. Kalbama, kad lenktynės nebūtų lenktynės, jei nedalyvautumėt.

Vypteliu.

– Malvernas sako, kad buvote nusižiūrėjęs keletą vienergių kumeliukų.

– Na, atvykau ir dėl jų. – Holis nusibraukia nuo antakių rūką. – Bet kumeliukų galėjau atsiųsti ir savo agentą. Kiek kartų jau laimėjot?

– Keturis.

– Keturis! Tai jus įveikti sunkiausia. Esat tikras nacionalinis lobis. Na, bent jau krašto lobis. Ar Tisbis turi savo taisykles? Kodėl nelenktyniaujat didžiojoje saloje? O gal lenktyniaujat, tiesiog aš negirdėjau. Suprantat, mus jūsų naujienos pasiekia pavėlavusios.

Džordžas Holis nežino, bet kartą buvau su tėvu didžiojoje saloje per vienas varžybas. Ten buvo pilna liemenių, kepurių, katiliukų ir lazdelių, žirgų su žąslais ir šilkais apsitaisiusių žokėjų, trasą juosė balti turėklai, o moterys buvo panašios į lėles. Abipus tribūnų jaukiai driekėsi malonios kalvos. Švietė saulė, pylėsi statymai, o favoritas laimėjo per du kūno ilgius. Daugiau ten nebevažiavau.

– Aš ne žokėjus, – atsakau.

Koras suka prie mūsų, bet pliaukšteliu rimbu ir jis grįžta prie sienos. Rimbo kotas per trumpas, kad jį pasiektų, bet ant galo pririšta raudona oda pliaukštelėdama ore primena Korui jo vietą.

– Aš irgi ne, – miglotai pareiškia Holis, tarsi berniūkštis susikišęs rankas į kišenes. Man sukantis jis supasi ant kulno, stebi apie mus bėgantį Korą. – Tik žirgų mėgėjas.

Jam pagaliau prisistačius, tiksliai žinau, kas jis toks. Nebuvau Holio sutikęs, bet pažįstu jo agentą, kuris kiekvienais metais atvyksta nusipirkti vienergio ar kelių. Holis yra Malverno antrininkas Amerikoje, Jungtinėse Valstijose jam priklauso didžiulis žirgų veislynas, pagarsėjęs medžiokliniais ir šuolių varžybų ristūnais; jis ekscentriškas turtuolis ir, norėdamas pagerinti savo žirgų veislę, atkeliauja iki pat Tisbio. Sakydamas „žirgų mėgėjas“, aiškiai kuklinasi, bet dėl to pajuntu Holiui simpatiją.

O Malvernas paskyrė mane jį prižiūrėti. Turėčiau jaustis pamalonintas. Bet tebesvarstau, kaip bus sunku rasti kitą žmogų jam viską aprodyti, kad pats galėčiau nusileisti į paplūdimį.

– Kaip manot, ar Bendžaminas Malvernas sutiktų skirtis su šiuo žvėrimi? – klausia Holis.

Jis stebi Korą nepailstamai risnojantį ir, man rodos, jau mato jį savo žirgyne.

Gerklę sugniaužia dvejonė. Pirmą kartą džiaugiuosi atsakydamas į šitą klausimą, nors dėl jo praleidau ne vieną bemiegę naktį.

– Malvernas savo vandens žirgų niekam neparduoda.

Be to, išvežti iš salos kapail uis yra nelegalu, bet neatrodo, kad tai sustabdytų tokį žmogų kaip Holis. Jei jis būtų žirgas, manau, jį tektų ilgai varinėti po šį aptvarą, kol nuilstų.

– Gal jam nepasiūlė reikiamos kainos?

Suspaudžiu kordą, Koras, pajutęs, koks aš įsitempęs, pakreipia ausį mano pusėn, jis visada jaučia mano nuotaikos pokyčius.

– Jis sulaukė gerų pasiūlymų.

Bent vieno labai gero pasiūlymo. Visko, ką sutaupiau per tuos metus, visko iš mano laimėjimų dalies. Galėčiau nusipirkti dešimt Malverno vienergių, dešimt kitų jo žirgų. Tik ne tą, kurio geidžiu.

– Manau, jūs geriausiai žinot, – taria Holis. – Kartais žmonės trokšta ne pinigų. – Neatrodo nuliūdęs; jis dažnai perka žirgus ir dažnai girdi neigiamus atsakymus, jo niekas nenustebintų. – Na, jis išties žavingas. Malverno žirgai! Po paraliais.

Holiui visa tai taip įdomu, kad sunku jį smerkti.

– Kiek ketinate čia būti? – paklausiu.

– Kitą dieną po lenktynių sėdu į keltą su visais žirgais, be kurių, patikins Bendžaminas Malvernas, negalėčiau gyventi. Norit prisidėti? Man praverstų toks vaikinas. Ne žokėjus, kad ir kaip save vadintumėt.

Šypteliu sučiaupęs lūpas, taip rodydamas, kad tai neįmanoma.

– Suprantu, – atsiliepia Holis. Jis kinkteli Koro pusėn. – Ar galiu jį palaikyti? Ar jis leisis?

Jis klausia taip mandagiai, kad paduodu jam kordą ir savo rimbą. Holis atsargiai paima juos, nesąmoningai išsižergia, kad turėtų geresnę atramą. Kotą laiko dešinėje, tarsi šis būtų priaugęs prie rankos. Tas vyras tikriausiai varinėjo šimtus žirgų.

Bet Koras vis tiek tučtuojau jį išbando. Sukinkuoja galvą ir žengia artyn, o Holiui iškart tenka mostelėti rimbu. Koras vis tiek eina arčiau.

– Pliaukštelėkit, – sakau. Esant reikalui esu pasiruošęs perimti kordą. – Odinė juostelė turi pliaukštelėti.

Holis dar kartą mosteli rimbu, šį kartą gana staigiai, kad oda pliaukštelėtų, o Koras nusuka galvą, veikiau taikiai nei piktai, ir parrisnoja prie sienos. Holis patenkintas šypsosi iki ausų.

– Kiek laiko prireikė, kad jį taip išmokytumėt?

– Šešerių metų.

– Ar galėtumėt taip išdresuoti ir kitas dvi kumeles?

Po teisybei, išbandžiau kordą su bėrąja, ir nors nebuvo visiška nelaimė, nepasakytum, kad būtų buvę gražu. Tikrai nebūčiau norėjęs, kad tą dieną apskritajame aptvare su manim būtų buvęs Holis ar dar kas nors. Nesu tikras, kad šešerius metus padirbėjęs su kokiu kitu žirgu gaučiau tokį pat rezultatą kaip po šešerių metų darbo su Koru. Vis dar nežinau, ar taip yra dėl to, kad jis mane puikiausiai supranta, ar vien todėl, kad aš jį suprantu geriau nei jas.

– Kas jus to išmokė? Tikrai ne Malvernas. – Holis dirsteli mano pusėn.

Tą trumpą akimirką, tą sekundėlę, kurią Holiui užtrunka į mane pažiūrėti, Koras metasi nuo sienos prie mūsų. Staigiai ir be garselio.

Nelaukiu Holio reakcijos. Stveriu rimbą jam iš rankos ir šoku pasitikti Koro, prispaudžiu koto galą jam prie peties. Koras vengdamas spaudimo atsilošia, bet aš neatlyžtu. Jam atsistojus piestu, prispaudžiu skruostą prie jo odos, mesdamas iššūkį išbandyti mane, kaip kad bandė Holį.

Jau žaidėme šį žaidimą ir abu žinome jo pabaigą.

Koras nusileidžia ant žemės.

Holis kilsteli antakius. Paduoda man kordą ir nusišluosto delnus į kelnes.

– Pirmą kartą prie vairo. Bent nepasibučiavau su stulpu.

Jis visai neatrodo sutrikęs.

– Sveiki atvykę į Tisbį, – atsakau.

Keturioliktas skyrius

Puka

Pegei Greiton išvažiavus, mudu su Finu rengiamės vykti į Skarmutą. Man nepatinka, kad vėl negausiu progos viena išdidi įjoti ant Balandėlės, bet turime nuvežti į miestą visus arbatinukus, o morisas nė iš vietos. Todėl man tenka – ne pats maloniausias įvykių posūkis – įkinkyti Balandėlę į mūsų mažytį vežimėlį. Persižegnoju įsivaizduodama manęs laukiantį pažeminimą, o kraudama keramiką nesiliauju niurnėjusi.

Staiga dingteli mintis.

– Kaip pargabensi vežimėlį namo? – klausiu Fino, kuris kruopščiai deda į jį dėžes, kad tiksliai sutaptų kraštai. Jo pusėje dėžės sudėtos lygiai kaip plytos, bet jis dirba lėtai. Man nerūpi, ar didžiausios dėžės stovi viršuje, ar apačioje, jei tik pakeliui nesidaužys. – Aš keliausiu su Balandėle į paplūdimį, su vežimėliu ten tikrai nenuvažiuosi.

– Partempsiu jį pats, – meiliai atsako Finas.

Jis švelniai prideda du pirštus prie dėžės krašto ir stumteli ją per drugelio atodūsį.

– Pats?

– Aišku, – Finas linkteli. – Juk bus tuščias.

Mintyse šmėsteli reginys: brolis cimpina iš Skarmuto įsikinkęs į ponės vežimėlį, tarsi išsekęs trolis su milžinišku megztiniu; o kad galėčiau pradingti didžiojoje saloje, kur niekas nežino mano pavardės. Tebekrinta rūkas, nors jau giedrijasi, tai man primena, kad laikas bėga.

– Galbūt Dora leis mums palikti vežimėlį prie parduotuvės, – sakau. – Grįžusi su Balandėle jį paimčiau.

Finas vienu pirštu pakaso Balandėlei pasturgalį, o ji trepteli užpakaline kanopa, lyg jis būtų musė. Finas juokiasi:

– Balandėlė sako, kad tavo paliepimu prisilaksčiusi nuo pabaisų nenorės tempti vežimėlio.

– Balandėlė sako, kad tempdamas ponės vežimėlį atrodysi kvailai.

Žiūrėdamas į sukrautas molinių dirbinių dėžes, jis šypteli:

– Galbūt.

– Savaime suprantama! – atkertu.

Viską sukrovėme, o vis dar nesutarėme, ką darysim su vežimėliu, bet laiko nėra, todėl iškeliaujame, aš vedu Balandėlę, o Finas žygiuoja iš paskos. Kurį laiką mus seka katė Pufė, kurią Finas bando nuvyti namo, bet dėl to ji tik dar labiau trokšta prie mūsų prisidėti.

Pusiaukelėje į miestą užuodžiu vėjo atneštą pūvančios mėsos tvaiką, ir mudu su Finu susižvelgiame. Saloje netrūksta bjaurių kvapų – audros išmestos paplūdimy supūva didžiulės žuvys, šiltomis dienomis pašvinksta žvejų laimikis, vėjo šuorai vakare atbloškia marinato ir šlapių daiktų dvoką, – bet dabar ore tvyro ne jūros kvapas. Kažkas negyvas, kas neturėjo žūti, tyso atkampioje vietoje. Nenoriu sustoti, bet tai gali būti žmogus, todėl liepiu Finui pastovėti prie Balandėlės ir persiropščiu per dvoko šaltinį užstojančią akmenų sieną.

Vėjas pučia tiesiai į mane – jis skrodžia rūką jo neišblaškydamas, – todėl susigūžusi, saugodama šilumą, apeinu avies spiras ant kelio. O kad būčiau pasiuntusi Finą pažiūrėti, kas dvokia, bet pamačius kraują jam svaigsta galva, iš jo nebūna jokios naudos. Todėl man likimas lemia rasti kvapo šaltinį, krūvą mėsgalių, kurie kadaise buvo avis. Beliko nedaug, tik kanopos, trumpos uodegos galiukas, krūvelė vidurių, šie ir dvokia, ir sudarkyta kaukolė su kailiu ir sutraiškytomis akiduobėmis. Prie sprando mėlyna žymė – avis iš Hemondo bandos. Tiek to sprando telikę. Iš baimės nejučia sudilgsi odą, nors vargu ar čia pasidarbavęs kapal uis būtų kur netoliese. Vis dėlto vandens žirgas tolokai įsibrovė į salos gilumą.

Grįžtu pas Finą ir Balandėlę. Jie žaidžia žaidimą; pagal jo taisykles Finas veikiausiai turi tapšnoti Balandėlei per viršutinę lūpą, o Balandėlė – piktintis. Finas pažiūri į mane, o aš paaiškinu:

– Avis.

– Ir taip žinojau, kad avis, – atšauna brolis.

– Kitą kartą iš karto pasidairyk po ganyklą visa matančia savo akimi, kad man nereikėtų klampoti per purvą.

– Tu manęs neklausei.

Toliau keliaujame į Skarmutą.

Traukiame į Doros Mod parduotuvę, kuri vadinasi „Fatoma ir sūnūs“, – nežinau kodėl, nes Dora neturi sūnų, tiesą sakant, neturi nė vyro. Dora gyvena su dviem seserimis, nė viena jų nėra Fatoma, nė viena neturi sūnų, jos kiaurus metus renka daiktus, kuriuos spalį ir lapkritį pardavinėja turistams. Kai buvau maža, labiausiai man įstrigo, kad Dora kaskart avėdavo vis kitus batus, o tai saloje buvo keista ir ekstravagantiška. Dabar man labiausiai kliūva, kad ji ir jos sesės neturi pavardės, o tai bet kur būtų keista ir ekstravagantiška.

„Fatoma ir sūnūs“ yra vienoje mažyčių šalutinių Skarmuto gatvyčių, akmenimis grįstame skersgatvyje, kuriame Balandėlė su vežimėliu vos išsitenka. Šios gatvytės nepasiekia nei rūkas, nei saulė, todėl drebame Balandėlės kanopoms kaukšint ir ataidint nuo pastatų sienų.

Melsvame ryto šešėlyje keliomis durimis toliau stovi Džonatanas Kerolis ir mėto koliui sausainio gabaliukus. Abu broliai Keroliai tamsūs garbaniai, bet vienam jų košė smegenyse, o kitam – plaučiuose. Kartą, atėjusios su mama į miestą, užtikome Brajaną, brolį su tešla vietoj plaučių, susirietusį prie krantinės, drebantį ir žiopčiojantį. Mama liepė jam prieš įkvepiant pirma iškvėpti visą blogą orą, tada paliko mane jo prižiūrėti, o pati nuėjo nupirkti juodos kavos. Labai suirzau, nes buvo pažadėjusi man nupirkti Polsono riestainį su cinamonu, o juos išpirkdavo labai greitai. Man šiek tiek gėda prisiminti, kaip Brajanui pasakiau, kad, jei jis numirs, o aš per jį negausiu savo riestainio su cinamonu, apspjaudysiu jo kapą. Nežinau, ar jis tai prisimena, nes tada atrodė sutelkęs visas jėgas kvėpuoti pro rieškučiomis sudėtus delnus. Tikiuosi, kad neprisimena, nes nuo tada mano charakteris pagerėjo. Šiandien būčiau tik pagalvojusi apie spjaudymą, o ne išrėžusi jam į akis.

Kad ir kaip ten būtų, sausainius mėto ne Brajanas, o Džonatanas. Jis žvilgteli į mane, Balandėlę ir Finą ir sveikinasi:

– Labas, pone. – Tai tik patvirtina, kad vietoj smegenų jam košė.

– Palauk čia, – paliepiu Finui. – Iškrauk. Aš pasiklausiu dėl vežimėlio.

„Fatoma ir sūnūs“ yra siaura tarsi koridorius, parduotuvė prikimšta kaip kepta višta, įvairiausi daiktai pažymėti mažytėmis etiketėmis, kurios blausioje šviesoje blizga lyg balti dantys. Čia visada silpnai kvepia keptuvėje kaitinamu sviestu – taigi dangumi. Nė neįsivaizduoju, kiek pirkėjų į parduotuvę ateina ko nors nusipirkti; man regis, diduma sandėrių prasukama savaitgaliais palapinėje ir per lenktynių karštligę. Todėl ir etikečių, ir nuostabiojo sviesto kvapo kone visus metus tikriausiai nė nereikia.

Šiandiena jokia išimtis; prieš atidarydama duris giliai įkvepiu, galbūt aš per daug alkana. Kaip įprasta, seserys ginčijasi. Vos spėju įžengti pro duris į prieblandoje skendinčią netvarką, Dora Mod tučtuojau įbruka man į rankas katalogą.

– Štai, pažiūrėk. Puka, juk pirktum iš jo, ar ne?

Sesės mane vadina Puka1, o ne Keite, nes visos trys sutinka, kad turėtum būti vadinamas taip, kaip nori, o ne vardu, kurį tau prilipino vos gimus. Nepamenu, kada buvau joms sakiusi, kad norėčiau būti vadinama ne Keite, o Puka, – abu jie yra mano vardai, – bet mane tai ne itin jaudina.

– Ji visai neturi pinigų, – nuo parduotuvės gilumoje kylančių laiptų atsainiai bamba Elizabeta.

Laiptai veda į antrą aukštą, kurį dalijasi sesės. Niekad ten nebuvau, bet slapta trokštu kada užlipti. Tikriausiai ten pilna batų ir lovų. Ir sviesto.

Elizabeta kalba toliau:

– Aišku, kad jai atrodys puikiai.

Žvilgteliu, ką man įkišo Dora Mod. Mano nuostabai, tai gražiai atspausdintas „Fatomos ir sūnų“ katalogas. Man mostelėjus ranka, atsitiktinai atsiverčia puslapis su stilingomis nespalvotomis nuotraukomis, iš vienos žvelgia megztinį vilkinti moteris, kitoje nufotografuotos nertomis pirštinėmis papuoštos rankos, trečioje – bekūnis kaklas, padabintas turistų mėgstamu akmeniniu kryželiu. Kiekvieną nuotrauką išsijuosusios giria dailios raidės, o antraštė skelbia: SUSIGRĄŽINK PAVELDĄ! UŽ CENTUS NUSIPIRK KLASIKINĮ STILIŲ! Jis atrodo kaip tikras katalogas, kokius atplukdo pašto laivas, tik jame vaizduojamos Doros Mod parduotuvės prekės. Prasta mano nuotaika išgaruoja.

– Nuostabu! – sakau. Pasitraukiu žingsnį, kad dulkėta antikinė vaisingumo statula prie durų nustotų akmeniniu pirštu badžiusi man petį. Ji jau ilgai laukia, kada bus parduota. – Kaip tai padarėte? Tik pažiūrėkite į raides! Jos tobulos!

– Tai ponas Deividžas, spaustuvininkas, pasistengė, – žiūrėdama man per kitą petį patenkinta atsiliepia Dora Mod.

– Nes Dora Mod poną Deividžą apvyniojo aplink pirštą, – nuo laiptų atsiliepia Elizabeta.

Ji tebevilki naktinius, o jos garbanos susuktos prieš dvi dienas.

– Ak, grįžk į lovą, – nepiktai atsiliepia Dora.

Nenoriu daug apie tai galvoti. Mama Dorą vadindavo „įspūdingai atrodančia moterimi“, iš nugaros ji atrodo kaip vyras, o pamatęs priekį vėl užsimanai žiūrėti į nugarą. Elizabeta yra gražioji sesuo, ilgais, šiaudų spalvos plaukais ir iš prigimties bei įpročio užriesta nosimi. Niekas nepastebi, kaip atrodo trečioji sesuo Ana, nes ji akla.

Perverčiu katalogą. Žinau, kad gaištu laiką, bet vis tiek mėgaujuosi.

– O mūsų arbatinukai irgi čia? Kas dar katalogą pamatys?

– Ak, tie trys žmonės, kurie skaito reklamas „Post“ gale, – paaiškina Elizabeta. Ji palipo du laiptus į viršų, bet toli gražu negrįžo į lovą. – Ir tie, kurie panorės kelerius metus laukti pristatymo.

– „Post“? Didžiojoje saloje! – šūkteliu.

Atsiverčiu puslapį su savo dirbiniais – labai tikslų piešinį, vaizduojantį vieną tvirtųjų arbatinukų, išgražintą mano praktiškomis usnimis ant šono, o tada pamatau, kad iliustracija piešta rankos, kuriančios reklamas kiekvieną trečiadienį leidžiamo mūsų mažyčio Skarmuto laikraštuko paskutiniame puslapyje. Užrašas skelbia, kad arbatinukas yra „etninio dizaino“ ir kad „prekių kiekis ribotas“. Ten taip pat parašyta, kad arbatinukai yra pasirašyti ir sunumeruoti, o ant mano arbatinukų to nėra. Keista galvoti apie savo dirbinį, be manęs keliaujantį už vandenyno. Baksteliu į žodį „pasirašyti“ ir klausiu:

– Kas čia?

Dora Mod perskaito aprašymą.

– Dėl to jie bus vertingesni. Juos pasirašyti ir sunumeruoti tetruksi akimirką. Užeik, išgerk arbatos. Elizabeta liausis bumbėjusi. Kur tavo brolis?

– Negaliu užtrukti, – nenoriai atsakau. – Turiu nusivesti Balandėlę į paplūdimį. Ar Finas galėtų iškrovęs palikti vežimėlį už parduotuvės?

Žodžius sumaliau į krūvą, kad jos manęs daugiau ko apie tai nepaklaustų, bet seserys nekreipia dėmesio, todėl galėjau ir nesivarginti.

Dora Mod atidaro duris ir mato Finą su Pufe ant rankų, ji vis dėlto atsekė mus iki pat Skarmuto.

– Turėsi pavargti prie savo molinukų, – sako Elizabeta. – Ir mums ta reklama kainavo nemažai, bet ar pagalvoji, kiek dar kainuos nusiųsti tuos katalogus didžiosios salos namų šeimininkėms?

Dora Mod atsako:

– Jos mokės už katalogus. Tai parašyta reklamoje, kurią tau ką tik rodžiau. Jei vietoj akių neturėtum akmenukų, gal būtum pastebėjusi. Finai Konoli, užeik. Kam atsinešei tą katę? Ar norite parduoti ir ją? Negi padėtis tokia prasta?

Žengdamas į parduotuvę, Finas atsiliepia:

– Ne, ponia, – o įėjus jam tiesiai į krūtinę baksteli vaisingumo deivė.

Žengteliu atgal, kad turėtų vietos pasitraukti, nes dabar man mažiausiai reikia, kad Finas staiga nuspręstų tapti vaisingas.

– Išties turiu eiti, – sakau. Nenoriu pasirodyti nemandagi.

– Kur, sakei, eisi? – klausia manęs Dora Mod.

– Galbūt ir man reikėtų paskambinti ponui Deividžui, – nuo laiptų sako Elizabeta. – Gal tada ir aš nesijaudinčiau dėl sąskaitų. Sesute, kaip tai daroma? „Ar pataisysite mano juodraštį?“

Dora Mod atsisuka į ją ir meiliai suriaumoja:

– Užsičiaupk, karve!

Finas šypsosi išpūtęs akis. Pufė irgi. Dora Mod džiugiai stveria jam už rankos ir nusitempia į parduotuvės gilumą, kur laukia arbatinukai.

– Iki, – sukuždu jam.

Jaučiuosi prasikaltusi, kad palieku jį seserų naguose, bet jis bent gaus už tai arbatos.

Durys užsidaro.

Man išėjus į gatvę, kantriai prie durų laukianti Balandėlė kilsteli galvą. Finas atkabino vežimaitį, bet ant Balandėlės tebekybo pakinktai. Visai neprimena lenktyninio žirgo.

Vėl susirišu plaukus į uodegėlę; keletas sruogų jau išsprūdę.

Matyt, ir pati ne itin primenu žokėjų.

1 Puck – velniūkštis, elfas (angl.).

Penkioliktas skyrius

Šonas

Paplūdimy yra mergina.

Čia, prie vandenyno, vėjas sudraskė rūką į skutelius, todėl, kitaip nei visoje saloje, žirgai ir jų raiteliai labai aiškiai matomi. Matau sagtis ant visų kamanų, kutus ant visų vadžių, visas drebančias rankas. Šiandien antra treniruočių diena, arba pirmoji diena, kai tai nebėra žaidimas. Pirmoji treniruočių savaitė yra įmantrus, kruvinas šokis, šokėjai išbando, ar stiprūs jų partneriai. Šią savaitę raiteliai sužino, ar jų žirgus veikia talismanai, kaip arti prie jūros juos galima prileisti, kaip įkalbinti savo vandens žirgus šuoliuoti tiesiai. Jei nukris nuo žirgo, ar greitai bus jo užpulti. Ši piršlybų įtampa anaiptol neprimena lenktynių.

Iš pradžių nematau nieko neįprasta. Likęs gyvas Priveto brolis šmaikščiu plaka savo pilkąjį kapal, Heilas pardavinėja talismanus, kurie niekieno neišgelbės, o Tomis Folkas skraido įsikibęs saito, nes juodoji jo kumelė veržiasi prie sūraus vandens.

Ir dar yra mergina. Pamatęs ją ir jos pelėkę nuo savo apžvalgos vietos ant uolų keliuko sutrinku ne dėl to, kad ji mergina, o dėl to, kad ji vandenyne. Šiandien baisioji antroji diena, diena, kai pradeda žūti žmonės ir niekas nesiartina prie bangų. Bet štai – ji risnoja iki kelių vandeny. Bebaimė.

Pamažu nusileidžiu uolų keliuku prie smėlio. Kad ir kokių suktų minčių Koras būtų turėjęs rytą, jas išmušė treniruotė. Bet dvi kumelės nėra nei tokios pavargusios, nei tokios prijaukintos kaip Koras. Jų kanopos dzingsi kiekvieną kartą sukantis šonu; apraišiojau kumelių čiurnas varpeliais, kad man primintų neatsipalaiduoti. Blogesniajai kumelei ant pasturgalio užmečiau juodą tinklinį audinį. Audinys, kurį man paliko tėvas, – iš siūlų ir šimtų mažyčių metalinių grandelių, tarsi koks gedulo rūbas, tarsi šarvai. Tikiuosi, kad jis nusvers ją prie žemės. Su Koru tokių triukų niekada nedaryčiau – jis tik suirztų ir prarastų pasitikėjimą, be to, mudu gana gerai pažįstame vienas kitą, to nė nereikia.

Priėjęs arčiau vandens matau, kodėl mergina tokia drąsi. Jos arklys tėra salos ponė smėlio spalvos oda, jos kojos juodos kaip permirkę dumbliai. Iš jos pilvo matyti, kad skurdi Tisbio žolė jį prikimšo, bet nepasotino.

Noriu žinoti, kodėl ji paplūdimy. Ir noriu žinoti, kodėl niekas jos nesustabdo. Visi žirgai ją jaučia. Pastatę ausis, išlenkę kaklus, atviepę jos pusėn prusnas. Ir, savaime suprantama, tarp jų iš alkio ir troškimo kaukia keršoji. Turėjau susiprasti, kad Goris jos nepaleis į jūrą.

Išgirdusi keršąją kapal, pelėkė persigandusi suskliaučia ausis. Ponė žino, kad čia ji – patiekalas, kad keršosios aimana pranašauja jai mirtį. Mergina pasilenkusi tapšnoja pelėkei kaklą, ramina.

Nenoromis grįžtu prie savo reikalų. Burnoje jaučiu druskos skonį, kad ir kur vesčiau žirgus, vėjas seka paskui. Šiandien viena tų dienų, kai nesušils. Randu plyšį uolose, tarsi paliktą milžino kirvio, ir nuvedu į jį kumeles su Koru. Plyšio viršūnėje slopiai staugia vėjas, aimanuoja, tarsi kas merdėtų nematomas. Smėlyje nubrėžiu apskritimą ir į jį nusispjaunu.

Koras žiūri į mane, kumelės – į vandenyną. Aš žiūriu į merginą.

Užsimąstęs apie merginą paplūdimy, atidarau odinį krepšį ir išsitraukiu vaškinio popieriaus paketą. Numetu į ratą mėsos gabaliukų, bet kumelės jų neliečia. Jos sekioja akimis ponę ir merginą vandenyne, kur kas labiau viliojantį patiekalą.

Persimetęs krepšį per petį, grįžtu prie plyšio angos ir sunėręs rankas laukiu, kada mirtinoje arklių ir žmonių maišalynėje atsivers takas ir vėl pamatysiu kumelę ir merginą. Kumelė niekuo ypatinga, visiškai niekuo. Nebloga galva, neblogi kaulai. Kaip ponė ji nuostabi, o palyginti su kapal uis – niekas.

Mergina taip pat niekuo ypatinga – liesa, su rausvų plaukų uodegėle. Atrodo ne tokia persigandusi kaip jos kumelė, bet jai gresia didesnis pavojus.

Sustaugia viena mano kumelių, atsigręžiu tik tam, kad atidaręs savo krepšį pamesčiau jos pusėn saują druskos. Į snukį pataikius kelioms kruopelėms, ji mosteli galva; jaučiasi užgauta, bet nesužeista. Ilgai stebeiliju jai į akis, kad suprastų – turiu ir daugiau. Ji bėra, nė vieno balto lopinėlio, tai turėtų byloti apie jos greitumą, bet dar nepavyko priversti jos bėgti ilgesnį ruožą tiesiai, kad patikrinčiau.

Vėl atsigręžiu į vandenyną, vėjas bloškia į veidą smėlį, gana skaudžiai, kad įsižeisčiau, bet nenukentėčiau. Šykščiai šypteliu – kokia ironija – ir pasistatau apykaklę. Mergina vėl suka ponę per vandenį. Turiu pripažinti, kad ji pasirinko vietą, kur niekas šiandien prie jos nesiartins. Aišku, mergina turi saugotis ne tik paplūdimy esančių kapail uis, bet matau, kad ji apie tai jau pagalvojo. Ji vis žvilgčioja į plūstančių bangų keteras. Nemanau, kad spėtų pastebėti medžiojantį kapal uis, – tamsūs ir greiti, plaukdami lygiagrečiai su lūžtančiomis bangomis, jie kone nematomi, – bet vargu ar ji galėtų susilaikyti nežiūrėjusi.

Kažkur netoliese dejuoja vyriškis; gal jį numetė ant žemės ir sutrypė, o gal jam įkando. Dejuoja, tarsi būtų pasipiktinęs ir nustebęs. Negi jam niekas nesakė, kad po šiuo smėliu vien mūsų krauju laistomas skausmas?

Stebiu vadeles laikančias merginos rankas, tvirtą jos sėdėseną. Joti ji moka, bet nemokančių Tisbyje nėra.

– Galiu lažintis, kad to dar nesi matęs, – išgirstu šiurkštų Gorio balsą. – Šonai Kendrikai, akimis jų nenurengsi.

Pakanka trumpo žvilgsnio įsitikinti, kad jis tebeturi keršąją kumelę, dar sekundę nenuleidžiu akių, kad pamatytų, jog smerkiu jį už tai, o tada vėl nusigręžiu į vandenyną. Prieš mus grumiasi žirgai, jie tarsi katinai šnarpščia ir švaistosi kanopomis. Šaižiai skamba varpeliai. Visi vandens žirgai šiame paplūdimy geidžia jūros, trokšta grobio.

Vėl dirsteliu į keršąją. Goris apmazgė jai kamanas varine viela, tai nė kiek nepadeda, bet atrodo įspūdingai.

– Ji dalyvaus lenktynėse, – sako Goris. Jis rūko, cigarete mosteli į merginą vandenyne. – Tuo poniu. Taip kalbama.

Jo cigaretės tvaikas erzina labiau nei vėjas. Ji nori lenktyniauti tuo poniu? Žus per savaitę.

Keršoji kasa smėlį; akies krašteliu matau, kaip ji trypia, girdžiu, kaip griežia dantimis. Tos kamanos – jos prakeiksmas, ši sala – jos kalėjimas. Nuo kumelės tebetrenkia puvėsiais.

– Negaliu parduoti šitos kumelės – ačiū už tai, – taria Goris. – Tavo visažinė nuomonė, che.

Nežinau, ką jam atsakyti. Jei prekiauji pabaisomis, rizikuoji rasti tokią siaubingą, kad niekas jos nepakęs.

Vėl suskamba varpeliai, nusigręžiu nuo paplūdimio, akimis ieškau garso šaltinio. Tai ne mano kumelės; ne keršosios. Tik vieno iš galybės arklių, bet mane traukia žūtbūtinis skambesys. Vėjyje dainuoja pavojus, jis aidi nuo plikų baltų uolų. Šiandien čia per daug raitų žmonių, bandančių įrodyti savo vertę, mėginančių pasiruošti, jie stengiasi tapti greitesni. Jie dar nesuprato, kad lenktynių sulaukia ne greičiausi.

Pakanka būti greičiausiam iš likusių gyvų.

Staiga nuaidi riksmas, pasigirsta siaubingas, šaižus žvengimas, ir atsisukęs dar spėju pastebėti Džimį Blekvelą ritantis nuo savo šyvo eržilo, kuris šoka į šniokščiančias bangas. Blekvelas vos spėja pasiristi iš kelio porai pasibaidžiusių uis kumelių. Jis vyresnis, miklesnis. Pergyveno pustuzinį Skorpiono lenktynių.

– O tu manei, kad bėdų sukels mano kumelė, – Goris nusijuokia.

Ne tik klausausi, bet ir stebiu. Blekvelas vis dar traukiasi nuo šėlstančių kumelių. Tai tik menkas dviejų laukinių arklių nesutarimas, bet jie – vien dantys ir kanopos. Vienas vyras bando žirgus išskirti, jis elgiasi pernelyg drąsiai. Pasigirsta bukų dantų kaukštelėjimas, štai taip ir pradingsta jo pirštai. Kažkas šūkteli: „Ei!“, bet tuojau nutyla, nesitveria kažką sakyti, bet trūksta žodžių.

Mano žvilgsnis nukrypsta į vandenį už jų, kur Blekvelo eržilas tai šuoliuoja, tai plaukia, po juo putoja vanduo. Jis taikosi į pelėkę ir raitelę.

Kažkas šaukia, iš pradžių pamanau, kad tai aimana, bet tada išgirstu savo vardą:

– Kur Kendrikas?

Netrukus kažkas žus.

Padedu krepšį šalia uolų, kad nesimaišytų žmonėms po kojomis, ir leidžiuosi bėgti, kulnais giliai kabindamas smėlį. Vienu metu galiu būti tik vienoje vietoje, o paplūdimy verdančios kovos man nesustabdyti. Pelėkė stovi iki krūtinės bangose, o baltasis eržilas stojasi prieš ją piestu, kanopomis taikosi į raitelę. Mergina truktelėjusi parverčia kumelę, apsaugo ją nuo kanopų, bet pati nudrimba į stingdantį vandenį.

O kapal uis, siaubingas pilkas Pegasas yrančiais jūros putos sparnais, tik to ir norėjo. Jis blyksteli negyvo koralo spalvos dantimis, merginai iškilus iš vandens, didžiule kakta trinkteli jai į galvą. Dantimis įsikimba į jos megztinį su gobtuvu; kojomis spiria ruošdamasis nerti. Man pasiekus vandenį, nuo šalčio tučtuojau nutirpsta pirštai, kankinamai lėtai iriuosi prie jo per pavojingą vandenį. Mergina vis panyra ir išsiplėšia į paviršių.

Prisitraukiu artyn už plūduriuojančių kapal uodegos ašutų. Apžergęs nugarą sugriebiu saują karčių ir pasislenku prie kaklo. Nėra laiko braukti geležimi jam per venas ar sukti metalą prieš laikrodžio rodyklę. Jis jau nepasiekiamas, jau nieko negaliu sukuždėti jam į ausį. Telieka griebti iš kišenės saują raudonų kaip mirtis bugienio uogų ir sugrūsti eržilui į išplėstas šnerves.

Jo didžiulės kojos mėšlungiškai suplaka vandenį, regiu, kaip kelis kliudo merginai galvą. Bet nematau, ar ji išsilaiko virš vandens, nes eržilas pradeda šnirpšti, iš šnervių pro raudonas uogas trykšta jūržolės, drebučiai ir koralų gabaliukai, o jam merdėjant nuo priešmirtinių konvulsijų man vos pakanka jėgų išsilaikyti neprasmegus paskui.

Į mane švysteli pražioti eržilo nasrai, akimirka sustingsta, spėju pastebėti šiurkščius šerius jam ant žandikaulio ir tarp jų įstrigusius kybančius vandens lašelius.

Mano regėjimas sprogsta tūkstančiu atspalvių, bet nė vienas jų neprimena dangaus spalvos.

O tada plūsteli garsai, grįžta regėjimas ir pojūčiai: mano galvą virš vandens traukianti merginos ranka, geliantis vandenyno vanduo šnervėse. Vandenyje matyti tik plūduriuojantys baltojo kapal karčiai, bangos gena jo kūną į paplūdimį. Pelėkė kumelė stovi ant smėlio ir spigiai, gailiai žvengia merginai. Kraujas vandenyje, kraujas ir ant smėlio, kur vyras prarado pirštus. Paplūdimy tebešaukia mano vardą, nors neatskiriu, ar prašo mano pagalbos, ar prašo pagalbos man. Mergina kosi, bet vandens neišspjauna. Ji dreba, bet žiūri niršiai.

Nužudžiau vieną iš nuostabių, mirtinų kapail uis, kuriuos myliu, vos nežuvau, venomis jaučiu pulsuojant karštį, bet merginai pasakau tik tiek:

– Laikyk savo ponę atokiai nuo šio paplūdimio.

Šešioliktas skyrius

Puka

Pagaliau pasiekusi kiemą vis dar drebu ir kosiu. Balandėlė baidosi kiekvieno šešėlio, juda trūkčiodama tarsi lėlė. Net išgirdusi už nugaros uždaromus vartus neria giliau į savo aptvarą, slepia šlaunis po savim. Man pasisekė, kad neliko luoša.

Užsimerkiu. Man pasisekė, kad ji gyva.

Eržilui pakako vos kelių sekundžių mums įveikti, dar viena akimirka, ir būčiau su visam panėrusi po vandeniu.

Atsirėmusi į vartus laukiu, kada Balandėlė nurims ir ims pešioti savo šieną, – nesulaukiu, tirtu šlapiais drabužiais. Parėjusi vidun nusiplėšiu visus drabužius ir persirengiu sausais, bet vis tiek krečia šaltis.

Ji galėjo žūti.

Virtuvėje suryju visą apelsiną ir riekę duonos, negailėdama užsitepusi sviesto iš mūsų gan kuklių atsargų. Apelsinai kainuoja tiek daug, kad įprastai būčiau pritaikiusi vieną mamos būdų, kuo naudingiau panaudoti kiekvieną vaisių. Iš kelių apelsinų mama iškepdavo apelsinų pyragą, pagardindavo sviestą ar glajų, o iš likučių išvirdavo marmelado. Jei valgydavome apelsiną šviežią, pasidalydavome jo skilteles.

Bet aš suvalgau visą, o sušveitusi pagaliau liaujuosi drebėjusi. Man vis dar tvinksi galvą, kur kliudė kapal uis kelis.

Nulaižau smilių – paskutines apelsino sultis, bet burnoje juntu tik vandenyno sūrymą ir dar labiau suirztu. Pirmoji mano diena paplūdimy su Balandėle, o naudos tegavau smėlio į visas odos raukšles ir spyrį į galvą.

Neištempiau nė dienos neišgelbėta.

Stengiuosi išmesti iš minčių Šoną Kendriką, bet vaizduotė vis atkuria kampuotą jo veidą ir nuo priryto jūros vandens užkimusį balsą. Kiekvieną kartą iš naujo išgyvenus tą akimirką, veidas užkaista iš gėdos.

Persibraukiu ranka per šiurkščią nuo druskos kaktą ir trūkčiojamai atsidūsėju.

„Laikyk savo ponę atokiai nuo šio paplūdimio.“

Noriu pasiduoti. Visa tai dariau tik tam, kad Geibas dar keletą savaičių pabūtų saloje. Ir kokio galo? Nuo tada, kai paskelbiau lenktyniausianti, neužuodžiau jo nė kvapo. Mano planas staiga man pasirodo kvailas. Tik apsijuoksiu prieš visą salą ir galbūt pražudysiu Balandėlę ir pati žūsiu dėl brolio, kuris vis tiek nenori grįžti namo.

Mintis pasiduoti ir ramina, ir trikdo. Negi vėl reikės grįžti į paplūdimį? Bet nepajėgiu įsivaizduoti savęs sakančios Geibui, kad apsigalvojau. Sunku patikėti, kad mano išdidumas gali dar labiau nukentėti, bet taip jau yra.

Pasigirsta beldimas į duris. Neturiu laiko šukuosenai – net nemanau, kad plaukus įmanoma kaip nors sutvarkyti; jie atrodo glitūs, sulipę, kaip po maudynių sūriame vandenyje. Širdis krūtinėje tarsi iš švino. Nemanau, kad į duris belstųsi kas nors malonus.

Durys atsidaro, o už jų stovi Bendžaminas Malvernas. Žinau, tai Bendžaminas Malvernas, nes „Juodaakėje merginoje“ prie baro kabo jo nuotrauka su parašu. Kartą paklausiau tėčio, kodėl ji ten, o jis paaiškino, kad Bendžaminas Malvernas davė daug pinigų, kad užeiga būtų atidaryta. Vis tiek nesupratau, kodėl tai būtų priežastis kabinti ant sienos kieno nors parašą.

– Ar yra Gabrielis Konolis? – eidamas į virtuvę klausia Malvernas.

Tebelaikau durų rankeną. Mūsų namuose sunėręs rankas stovi turtingiausias Tisbio žmogus, nužvelgia apšnerkštą virtuvės spintelę, suverstą malkų ir durpių krūvą prie svetainės židinio, ant tėčio krėslo užmestą balną. Malvernas apsivilkęs vilnonį megztinį V formos iškirpte ir pasirišęs kaklaraištį. Jis pražilęs, ne itin dailus, bet kvepia maloniai, o tai mane žeidžia.

Durų neuždarau. Tarsi jas uždariusi sutikčiau, kad pakviečiau jį vidun, o juk nekviečiau.

– Šiuo metu ne, – atsakau.

– Ak, – taria Malvernas. Jis vis dar dairosi. – O tu jo sesuo.

– Keitė Konoli, – paaiškinu kuo šiurkščiau.

– Aišku. Na, manau, turėtume išgerti arbatos.

Jis sėdasi prie mūsų stalo.

– Pone Malvernai, – tariu rūsčiai.

– Puiku, žinai, kas aš toks. Sutaupys vargo. Taigi nenoriu kišti nosies ne į savo reikalus, bet lauke šalta, o atdaros durys vėjo neužstoja.

Užtrenkiu duris ir užsičiaupiu. Užkaičiu vandens arbatai. Esu įsižeidusi, bet man ir smalsu.

– Kas atpūtė į šią pusę? – klausiu, pati nepatenkinta, kad kalbu mandagiai.

Jis nužiūrinėjo balną, bet man prakalbus atsisuko. Malvernas mane šiek tiek baugina. Atrodo kaip senas turtuolis, bet žvelgia gudriai.

– Nemalonūs reikalai, – bet jis tai ištaria maloniai.

– Maniau, nemaloniems reikalams tvarkyti samdote darbuotojus, – įžūliai įgeliu. – Cukraus ar pieno?

– Prašyčiau sviesto, pieno ir druskos.

Atsisuku į Malverną kone tikra, kad jo veide išvysiu šypseną. Bet ne. Geriau pagalvojus, nesu tikra, kad galėčiau įsivaizduoti šypseną jo veide. Lengviau jau tą veidą įsivaizduočiau ant svaro banknoto. Paduodu jam puodelį arbatos, druskinę ir mažą dubenėlį sviesto. Atsisėdusi priešais su pieno ąsočiu stebiu, kaip jis atpjovęs įkrečia į arbatą mažą gabaliuką sviesto, padoriai įberia druskos ir užpila pieno, o tada visa tai kruopščiai išmaišo. Ant gėrimo susidaro puta. Primena tai, ką kartą mačiau likus po karve. Nemanau, kad gers, bet jis geria.

Malvernas suremia pirštus ant puodelio kraštų.

– Ar ten lauke tavo ponė?

– Kumelė, – atsakau. – Ji penkiolikos plaštakų.

– Geriau pašėrus ji bėgtų greičiau, – sako Malvernas. – Nustok šėrusi ją prastu šienu, ir ji turės daugiau jėgų. Sunyks šieno pilvas.

Aišku, kad ėsdama geresnį šieną ir grūdus Balandėlė turėtų daugiau energijos. Ir aš turėčiau daugiau jėgų, jei valgyčiau ne vien pupas ir obuolių pyragą, bet kaži kodėl abi apsieiname be geresnio maisto.

Geriame arbatą. Įsivaizduoju, kaip Finas pareina namo ir prie mūsų virtuvės stalo randa Malverną. Sužeriu trupinius į krūvelę šalia sviesto dubenėlio.

– Taigi tavo tėvai mirę, – taria Malvernas.

– Pone Malvernai.

– Ir taip žinau, kas nutiko, – pertraukia jis mane. – Nenoriu apie tai kalbėti. Noriu žinoti, kas bus toliau. Kaip jūs trise tvarkotės? Jūs juk trise gyvenate, tiesa?

Kaip šioje situacijoje elgtųsi mano tėvai? Jie visada gebėdavo būti mandagūs ir uždari. Iš jų išmokau tik vieną tų dalykų. Nejaukiai atsakau:

– Suduriame galą su galu. Geibas dirba viešbutyje. Mudu su Finu susirandame įvairių darbelių. Dažome prekes turistams.

– Arbatai užsidirbate, – taria Malvernas, žiūrėdamas į maisto sandėliuko duris. Žinau, kad man imant sviestą pastebėjo, kokios ten tuščios lentynos.

– Suduriame galą su galu, – pakartoju.

Malvernas nuryja paskutinius arbatos gurkšnius – mįslė, kaip jis įsigudrino taip greitai išgerti tokį mišinį neužsispaudęs nosies, – ir sukryžiuoja rankas ant stalo. Pasilenkia į priekį, todėl užuodžiu jo odekoloną.

– Atėjau jūsų iškraustyti.

Akimirką man tai nieko nereiškia, tada kliūdama pakylu ant kojų. Ten, kur man įspyrė vandens arklys, galvoje daužosi bangų mūša. Mintyse vis kartoju jo žodžius.

Malvernas kalba toliau:

– Už šį namą metus niekas nemokėjo, norėjau pasižiūrėti, kas jame gyvena. Norėjau pamatyti jūsų veidus, kai tai pasakysiu.

Tą akimirką pamanau, kad pabaisų gyvenamoje saloje jis pats baisiausias. Prireikia nemažai laiko, kol man atlimpa liežuvis.

– Maniau, už namą sumokėta. Nežinojau.

– Gabrielis Konolis žinojo jau kurį laiką, – ramiai atsako Malvernas.

Jis įdėmiai stebi mano reakciją. Negaliu patikėti, kad pasiūliau jam arbatos.

Žiūrėdama į jį suspaudžiu lūpas. Noriu pasisaugoti, kad nepasakyčiau ko nors, dėl ko vėliau gailėčiausi. Labiausiai mane pribloškė išdavystė: Geibas žinojo, kad gyvename su tiksinčia bomba, ir apie tai nė neužsiminė. Pagaliau išspaudžiu:

– Ir ką dabar matote mano veide? Ar tai ir norėjote pamatyti?

Mano žodžiai šiek tiek primena iššūkį, bet Malvernas nesutrinka. Tik vos linkteli.

– Taip. Taip, manau, kad taip. Dabar sakyk man: ką tu ir tavo broliai esate pasiryžę padaryti, kad išsaugotumėte šį namą?

Prieš kelerius metus saloje kilo bėdų dėl šunų kovų. Apimti nuobodulio, girtuokliaujantys žvejai mokė juos kibti vienus kitiems į gerkles. Dabar jaučiuosi kaip vienas tų šunų. Malvernas įmetė mane į duobę ir žiūri per kraštą, ką darysiu. Jis nori pamatyti, ar trauksiuosi, ar turiu kovinės dvasios.

Nesuteiksiu jam pasitenkinimo pamatyti, kaip pasiduodu. Staiga mano ateitis įgauna pavidalą.

– Duokite tris savaites, – sakau.

Malvernas ilgai nesimaivo.

– Po lenktynių.

Man smalsu, ar jis mano, kad nesąmonė tokiai kaip aš dalyvauti lenktynėse ir jis veltui lauks iki mėnesio pabaigos, nes pinigų vis tiek nesulauks, – atjosiu paskutinė arba išvis neatjosiu.

Laikyk savo ponę atokiai nuo šio paplūdimio.

Tik linkteliu.

– Neturi jokių šansų, – nepiktai sako Malvernas. – Su ta pone. Kodėl su ja?

Žirgu, – galvoju.

– Kapail uis nužudė mano tėvus. Neketinu suteršti jų atminimo jodama vienu iš vandens žirgų.

Malvernas nesišypso, bet jo antakių linija sušvelnėja, lyg apie tai galvotų.

– Kilnu. O ne dėl to, kad niekas nesuteiktų tau jokių galimybių joti kapail?

– Turėjau tokią galimybę, – atšaunu. – Ją atmečiau.

Malvernas pagalvoja.

– Pinigų pakaks tik tuo atveju, jei laimėsi.

– Žinau, – atsakau.

– Ir vis tiek manai, kad tai atidėsiu tikėdamasis, jog su savo pone kirsi liniją pirmiau nei kiti?

Žiūriu į kvailą puodelį su jo kvaila arbata. Negi jam netinka paprasta arbata? Kas geria arbatą su sviestu ir druska? Niekas, išskyrus nuobodžiaujantį, salą tarsi šachmatų lentą valdantį senį.

– Man regis, jums įdomu pamatyti, kas nutiks. Be to, jau pralaukėte metus.

Malvernas atstumia kėdę ir atsistoja. Išsitraukęs iš kišenės išlanksto lapą ir padeda ant stalo. Tai oficialus dokumentas. Apačioje atpažįstu jo parašą. Ir tėčio.

– Keite Konoli, aš nesu dosnus žmogus.

Neatsiliepiu. Susmeigiame vienas į kitą akis.

Jis dviem pirštais pastumia dokumentą per stalą.

– Parodyk jį vyresniam broliui. Kai žūsi, grįšiu pasiimti to, kas man priklauso.

Septynioliktas skyrius

Šonas

Visi jie bijo.

Sėdžiu valtyje, pasisukęs stebiu globotinį. Ant juodo valties šono baltais dažais užrašyti žodžiai Juoda kaip jūra. Paskui valtį plaukia Ištvermingasis, bėras, daug žadantis sportinio žirgo kumeliukas, už kurį didžiojoje saloje bus galima gauti ne vieną šimtą. Vienas kumeliukų, kuriuo, esu tikras, Malvernas ketina suvilioti Džordžą Holį. Ištvermingojo oda tamsi nuo vandens. Kas kelis yrius jis išpučia vandenį ir orą, bet nuovargio ženklų dar nematyti. Valtis ir žirgas pamažu plaukia per apjuostą įlanką. Ją supa kreivokos, tarsi vaiko išstumdytos uolos, užstojančios vėją ir bangas. Burzgia valties variklis.

Lenktynių mėnesį ši paprasta treniruotė man būtų vienas vargas. Bet po keisto šiandieninio ryto lengviau atsipučiu, turėdamas kelias akimirkas pasėdėti ir permąstyti įvykius. Ir ką ta mergina sau manė?

Dirsteliu į įlankos žiotis. Jas stebi vienas naujųjų samdinių, Dalis. Valties variklio burzgesys ir nuo Ištvermingojo kvėpavimo kylantys raibuliai neleidžia man dairytis medžiojančių kapail uis. Bet šioje įlankoje lengva apsisaugoti – jos žiotys siauros, kol vienas treniruoja, kitas žvalgosi. Plaukimas ne toks sekinantis būdas ugdyti jėgą, todėl verta rizikuoti. Dalis turi šratinį šautuvą, kuris nedaug tepagelbėtų, bet jis dar turi ir plaučius, o sušukęs duotų man užtektinai laiko Ištvermingajam iš vandens ištraukti.

Dalis atplaukė iš didžiosios salos, jis jaunas ir baikštus. Man labiau patinka baikštūs nei pasipūtę. Jis turi būti mano akys, o akis reikia būti įsmeigus į įlankos žiotis.

Ištvermingasis plaukia toliau. Buvau šalia, kai jį atsivedė, išvien gumbuoti sąnariai ir didžiulės akys. Plaukia nežiūrėdamas į mane. Už valties vienintelis jo tikslas – plaukti. Jo gyslomis teka užtektinai kapal uis kraujo, kad būtų užsispyręs. Turiu stebėti jį taip pat atidžiai, kaip Dalis stebi įlankos žiotis. Ištvermingasis plauktų, kol paskęstų.

Rytoj Malvernas paprašys, kad išrinkčiau Matui žirgą. Kiekvienais metais trečią lenktynių sezono dieną jis liepa man nuspręsti ir kasmet bijau, kad lieps pasodinti Matą ant Koro.

Negaliu tverti apie tai galvodamas.

Ištvermingasis papurto galvą, tarsi bandytų nusimesti šlapius, ant kaklo sulipusius karčius. Pasilenkiu norėdamas įsitikinti, kad dar nepavargo. Treniruotės vandenyje vargina mažiau nei treniruotės ant žemės, bet nenoriu, kad jis išsektų; man sakė, jog rytoj jo apžiūrėti atvyks pirkėjai.

Man neramu. Nesu tikras kodėl. Gal dėl merginos, sudrumstusios ne vienų metų rutiną? Gal dėl Mato šlapimo mano batuose? O galbūt todėl, kad grįžtant per įlanką vandens lygis ties uolomis pakitęs. Kiek per aukštas. Dangus skaistus, jame plūduriuoja purūs debesėliai; jei ir bus audra, iki jos dar ne viena diena.

Bet neįstengiu nurimti.

– Kendrikai! Kendrikai!

Mano vardas, vos girdimas per valties variklio gausmą.

Teturiu keletą sekundžių pamatyti.

Dalis stovi mažame pusmėnulio pavidalo paplūdimyje, šalia valčių prieplaukos, toli nuo prieplaukos žiočių. Neturiu laiko pamąstyti, kodėl iš ten pasitraukė. Šaukia jis.

Toje įlankos vietoje, kur turėjo būti Dalis, matau siluetą. Matas Malvernas. Tiesiog stovi ir stebi mane. Ne – stebi tašką vandenyje, tiesiai už manęs.

Negilus vandens įdubimas, vos už dešimties metrų.

Pažįstu tą įdubą, tą nenatūralų jūros įtrūkį. Atrodo nereikšmingai, bet jis sūriame vandenyje susidaro po pat paviršiumi judant didžiuliam kūnui.

Nėra laiko plaukti į krantą.

Ištvermingasis suplaka užpakalinėmis kojomis, atmeta galvą.

Tada panyra po vandeniu.

Matas Malvernas stovi nejudėdamas prie įlankos žiočių.

Šoku į vandenį.

Aštuonioliktas skyrius

Šonas

Plaukiu ne per vandenį. Plaukiu per kraują. Man bandant užčiuopti Ištvermingojo nugarą, kraujas kyla aplink didžiuliais povandeniniais audros debesimis. Kitoje rankoje spaudžiu saują bugienio uogų. Daug metų jų nenaudojau, kad užmušiau jomis vandens žirgą, o šiandien laikau jas saujoje jau antrą kartą.

Ištvermingasis riečia nugarą. Pajuntu keistą siurbimą, jam malant kojomis vandenį, susidariusi srovė tempia gilyn ir mane. Čiuopiu į priekį, palei karčius. Atrodo, tarsi plaučius krūtinėje kas spaustų.

O tada pamatau.

Ištvermingasis taip išplėtęs akis, kad boluoja jų obuoliai, bet manęs jis nemato. Slidus, tamsus kapal uis įsikibęs jam į gerklę. Pro perplėštą odą tarsi garai veržiasi kraujas. Uis arklio kojos sklandžiai ir tikslingai skrodžia sūrų vandenį. Manęs jis nė nepastebi. Kapal uis laiko kumeliuką plieniniuose spąstuose, o aš, mažas ir lengvai pažeidžiamas svetimšalis šiame pasaulyje, nekeliu jam grėsmės.

Man reikia oro. Ne tik oro. Man reikia giliai įkvėpti, tada dar kartą, paskui vėl. Bet prieš save regiu ilgas ir siauras kapal šnerves. Spaudžiu saujoje kietas, mirtinas uogas. Galėčiau stebėti, kaip jis nugrims.

Bet matau ne vien jųdviejų galvas, matau ir kraštelį Ištvermingojo žaizdos. Puiki, drąsi kumeliuko širdis tvinkčiodama pumpuoja lauk gyvybę.

Jo nebeišgelbėsi.

Mačiau, kai jį atsivedė. Ištvermingasis – retas kumeliukas, toks artimas vandens žirgams ir vandenyną myli kaip aš.

Man akyse raibuliuoja nenusakomos spalvos.

Turiu jį palikti.

Devynioliktas skyrius

Puka

Tą vakarą mudu su Finu laukiame Geibo. Verdu pupas – velnio pupas, atrodo, kad tik jas ir tevalgome, – ir visa kunkuliuoju. Netelpu savo kailyje planuodama, ką išdrošiu jam parėjus. Kol verdu valgyti, Finas kuičiasi prie langų, o paklaustas, ką dirba, burbteli kažką apie audrą. Už lango prieš naktį temstantis dangus vis dar skaistus, tik tolumoje, aukštai virš horizonto, plūduriuoja keli lengvi debesėliai, tokie plonyčiai, kad permatai juos kiaurai. Nė ženklo prasto oro. Bet kas įstengtų paaiškinti Fino veiksmus? Nė nebandau jo įkalbėti, kad neužsiiminėtų niekais.

Laukiam ir laukiam Geibo, mane kamuojantis išdavystės jausmas tai verda pamažu, tai sukunkuliuoja, tai vėl nuslopsta. Neįmanoma taip ilgai pykti. Kadgi galėčiau pasakyti Finui, kas mane graužia, bet negaliu jam pasakoti apie Malverną. Jis tik pradės gnaibyti sau rankas, o rytais dar ilgiau užtruks su savo ritualais.

– Kaip manai, – nerūpestingai klausiu sukiodama sviesto dubenėlį, kurio šone nupiešta pelėda žiūri tai į mane, tai vėl į Finą, – gal parduoti morisą? Ko juokiesi?

Jis patarškina vieno lango stiklą.

– Jis nevažiuoja.

– Ar išvis važiavo?

– Gal rytoj jį pavyks pataisyti, – neaiškiai atsako Finas. Man atrodo, kad jis tik apsimeta susidomėjęs langais, iš tiesų dairosi į kiemą, ar nepareina Geibas. – Nenoriu, kad namie būtų kaip lauke užklupus audrai.

– Lietus, aha, aišku, – atsiliepiu. – Tai kaip manai? Parduokim?

– Na, matyt, yra priežastis, kodėl reikėtų jį parduoti.

– Kad nupirktume Balandėlei geresnio pašaro ir per treniruotes būtų ištvermingesnė.

Stoja slegianti tyla, Finas ilgai neatsako. Tylėdamas barbena pirštu palei stiklo kraštą, paskui prikišęs nosį įsispokso į stiklo ir rėmo sandūrą. Atrodo, jam svarbiau užtaisyti plyšius, kad neitų šaltis, nei grįžti prie pokalbio.

Pagaliau jis klausia:

– Ar geresnis pašaras tiek daug brangesnis?

– Ar matei kur saloje augant liucernos?

– Iš kur man žinoti, – atsako jis. – Nė nežinau, kaip liucerna atrodo.

– Kaip pridulkėjusi tavo puodynė. Taip, ji brangi. Importuojama iš didžiosios salos.

Šiek tiek susigėstu, kad pratrūkau. Ne Fino kaltė, kad esu sudirgusi, – Geibo. Šiandien gali nepavykti susirieti su juo dėl Malverno apsilankymo. Negaliu budėti, kol jis pareis. Jei noriu rytoj vėl grįžti į paplūdimį, turiu keltis anksti rytą.

Finas liūdnas. Pasijuntu siaubingai. Gal galėtume parduoti dar ką nors, pavyzdžiui, beverčius viščiukus, kurie dažniausiai nugaišta mums nespėjus papjauti jų vakarienei. Visi jie kainuotų vieną kūlį šieno ir saują gerų grūdų.

– Ar dėl to ji taps greitesnė? – klausia Finas.

– Lenktyniniai arkliai turėtų ėsti lenktyninių žirgų pašarą.

Finas dėbteli į mūsų vakarienę, pupas su kiaulienos gabalu, kurį mums paaukojo Dora Mod.

– Jei to reikia.

Lyg būčiau paprašiusi jo nusipjauti kairę koją. Bet žinau, kaip jis jaučiasi. Jis myli morisą taip, kaip aš myliu Balandėlę, o kas jam beliks, kai neturės mašinos, prie kurios galėtų krapštytis? Tik langai, o mūsų namuose jų tik penki.

– Jei laimėsiu, – sakau jam, – turėsime užtektinai pinigų jam atpirkti. – Finas vis dar paniuręs, todėl priduriu: – Turėsime tiek, kad galėtume nusipirkti du. Antrą automobilį tempti senajam, kai suges šio variklis.

Jo lūpose sukirba šypsenos šešėlis. Sėdamės ir suvalgome pupas su kiaulienos gabalu. Netardami nė žodžio baigiame obuolių pyragą, nieko nepaliekame Geibui. Du žmonės prie penkiems skirto stalo. Kaip pajėgsiu užmigti krūtinėje kunkuliuojant pykčiui? Kur jis?

Galvoju apie tą begalvę avį, kurią mudu su Finu radome pakeliui į Skarmutą. Iš kur žinoti, ar Geibas dirba iki vėlumos, ar guli kur negyvas prie kelio. Jei jau apie tai prakalbome, iš kur Geibui žinoti, ar mes saugūs namie, o gal mes gulime negyvi prie kelio?

Finas, matyt, irgi apie tai galvoja.

– Tarsi jis jau būtų išvažiavęs.

Dvidešimtas skyrius

Šonas

Naktį, užuot sapnavęs, guliu lovoje ir spoksau pro savo palėpės langą į mažą juodo dangaus kvadratėlį. Nors jau išdžiūvau, kaulus tebegelia šaltis, tarsi būčiau pririjęs jūros ir ji banguotų krūtinėje. Maudžia rankas. Laikausi įsikibęs uolų.

Galvoju apie Ištvermingąjį, taip atkakliai plaukiantį paskui valtį. Ne, galvoju ne apie tai. Prisimenu atloštą Ištvermingojo galvą, baltus jo akių obuolius, kaip jis pradingo rūke – apie mane suplaktame vandenyje.

Vis šoku į vandenį. Vis per tamsu, per šalta, per greitai, per vėlai.

Vis regiu virš įlankos žiočių stovintį ir mane stebintį Matą Malverną.

Dar nieko negirdėjau iš Bendžamino Malverno, bet išgirsiu. Anksčiau ar vėliau.

„Kendrikai!“ – per vėlai mane įspėja Dalio balsas.

Negaliu daugiau gulėti lovoje. Atsikeliu. Dar neišdžiūvęs, smėlėtas mano švarkas kabo ant geležinių radiatoriaus spiralių, kur jį pakabinau. Nejungdamas šviesos sugraibau kelnes, vilnonį megztinį ir siaurais laiptais nulipu į arklidę.

Trys didžiojo tarpgardžio lemputės meta ant grindinio šviesos ratilus. Visa kita glūdi šešėliuose; net negirdėti, kaip kvėpuoju, tamsa praryja viską, ji begalinė. Išgirdę tarpgardyje mano žingsnius, grynakraujai ir darbiniai arkliai viltingai prunkščia. Po šios popietės neprisiverčiu pažvelgti jiems į akis. Buvau šalia, kai visi jie atėjo į šį pasaulį, budėjau, kai kumelė atsivedė Ištvermingąjį.

Bet negaliu nutildyti jų garsų. Jie tingiai rupšnoja šieną ar kaukšteli kanopa, koja perbėgus kutuliui. Šienas šiugžda. Jaukūs arklių garsai.

Einu pro juos visus tarpgardžiu iki tolimiausio gardo, o jame laukia Koras. Jis stovi už šviesos sienos, tamsoje atrodo seno, sudžiūvusio kraujo spalvos. Pasilenkęs ant gardo krašto, žvilgteliu vidun. Kitaip nei žemės arkliai, Koras visą naktį nesimala prie šieno, nešnarpščia pro prusnas. Ne, jis pastatęs ausis stovi vidury gardo, nė nekrusteli. Jo akyse matau tai, ko grynakraujai žirgai niekada neturės: jis įsitempęs ir grobuoniškas.

Jis dirsteli į mane kaire akimi, paskui klausydamasis pažvelgia man per petį. Jis nerimsta; jam neduoda ramybės kylančios jūros garsai, arklio kraujo kvapas man ant rankų, mano nerimas.

Nežinau, kodėl Matas Malvernas stovėjo Dalio vietoje, ir nežinau, kaip jis mano nuslėpsiąs nuo gudraus savo tėvo, kad kapal uis įplaukus įlankon pats stovėjo prie žiočių. Vėl galvoju apie Ištvermingąjį, apie jo išsiplėtusias vartomas akis. Matas buvo pasiryžęs paaukoti kumeliuką vildamasis, kad man taip pakenks. Vildamasis, kad gaus, ko panorėjęs.

Kuo aš pasiryžęs rizikuoti dėl galimybės gauti tai, ko noriu?

– Korai, – kuždu.

Raudasis eržilas atkreipia į mane ausis. Jo akys juodos ir paslaptingos, vandenyno atspindys.

Negaliu ištverti minties, kad man išėjus juo jotų Matas Malvernas.

Matas mano, kad už tai, kas šiandien nutiko, Bendžaminas Malvernas mane atleis. Tačiau galėčiau paprasčiausiai išeiti pats. Galvoju apie pasitenkinimą, kurį man tai suteiktų, apie tai, kaip pasiėmęs susitaupytus pinigus palieku Malvernus ir viską, kas jiems priklauso.

Koras žvingteli naktiniu balsu – vos girdima, slopstančia aimana. Taip po vandeniu skamba stūgsmas. Koras kviečia. Kviečia laukdamas atsako.

Vieną kartą pliaukšteliu liežuviu, jis akimoju nutyla. Liekame kur stovėję, bet vienu metu perkeliame svorį ant kitos kojos. Atsidūstu, pritardamas jis irgi atsidūsta.

Negaliu išeiti be Koro.

Dvidešimt pirmas skyrius

Puka

Remdamasi vakarykšte patirtimi paplūdimy, sukurpiu naują planą. Rizikuoti treniruotis per aukščiausią potvynio tašką, kai vandens žirgai gali išnirti iš vandenyno, gali ir neišnirti, taip nereikės treniruotis per atoslūgį, kai jie paplūdimy kelia man tikrą grėsmę. Todėl nustatau laikrodį sučirkšti penktą valandą ir pabalnoju Balandėlę jai dar nespėjus atsibusti.

Geibas jau dingo. Nė nesu tikra, kad buvo parėjęs. Gal ir gerai, kad priešais mane klastingas tamsus skardis, nėra laiko daug mąstyti apie tai, ką mums reikš brolio nebuvimas.

Pasiekus uolų apačią tenka eiti atsargiai, kad Balandėlė nesukluptų ant riedulių, kurių pasitaiko ruože, kurio nepasiekia potvynio vanduo. Skurdi šviesa užgriebia Balandėlės iškvepiamus garus, jie balti ir apčiuopiami. Taip tamsu, kad tik girdžiu jūrą, jos beveik neįžiūriu. „Šššššš, šššššš“, – kalba ji, tarsi būčiau bailus vaikutis, o ji − mano mama, nors jei jūra būtų mano motina, mieliau būčiau našlaitė.

Balandėlė budri, nenuleidžia akių nuo vandens linijos, kuri tebėra kiek per aukštai, kad būtų galima treniruotis. Pagaliau deramai išbrėškus jūra nenoriai grąžins raiteliams keletą tuzinų metrų susigulėjusio smėlio, paliks jiems daugiau vietos pasitraukti nuo vandenyno. Bet kol kas potvynis nesutramdomas, vis dar per arti, jis spaudžia mane prie uolų.

Nesijaučiu drąsi.

Aukščiausias potvynio taškas, visiška tamsa po kone jau lapkričio dangumi – vandenyne prie Tisbio dabar begalės kapail uis. Žinau, šiame tamsiame paplūdimy mudvi su Balandėle pažeidžiamos. Vandens žirgai galbūt jau nardo tarp bangų.

Ausyse tvinkčioja. „Šššššš, šššššš“, – sako jūra, bet aš ja netikiu. Pasitaisau balnakilpes. Balandėlė nenukreipia ausų nuo bangų mūšos. Dar nesėdu į balną. Įtempusi klausą gaudau gyvybės garsus. Girdėti tik vandenynas. Staiga jūroje sužioruoja, tarsi ji būtų klastingai šyptelėjusi. Tai gali būti gyvatiškos kapal uis nugaros atspindys.

Balandėlė pajustų. Turiu ja pasitikėti. Ji vis dar nesuskliaučia ausų. Vis dar budri, bet jau aprimusi. Dėl sėkmės pabučiuoju į dulkėtą mentikaulį ir sėdu į balną. Nukreipiu kuo toliau nuo vandens. Per toli, smėlis virsta žvirgždu ir akmenimis, per juos joti neįmanoma. Bet „šššššš, šššššš“ nutolsta.

Apšildau Balandėlę pamažu, risnodama ratais. Vis laukiu, kol mano kūnas atsipalaiduos, kol pamirš, kur esu, bet nepajėgiu. Krūpčioju nuo kiekvieno vandens žybtelėjimo. Kūnas šaukia man apie juodojo vandenyno grėsmę. Prisimenu istoriją, kurią mums visiems styptelėjus pasakodavo apie du įsimylėjusius paauglius, prieš tėvų valią susitikusius paplūdimy, kur juos į bangas nusitempė tykojęs vandens žirgas. Tai turėjo būti gera įspėjanti pasaka visam Skarmuto jaunimui: ji išmokė mus bučiuotis.

Bet ta istorija niekad neatrodydavo tikra, kai ją pasakodavo klasėje ar primindavo parduotuvėje. Čia, paplūdimy, ji skamba tarsi pažadas. Bet nėra prasmės apie tai galvoti. Turiu protingai išnaudoti laiką. Apsimetu, kad esu purvinose ganyklose. Ilgą laiką mudvi su Balandėle taip ir treniruojamės, risnojam tai į vieną pusę, tai į kitą, tada lengvai šuoliuojame pirmyn atgal. Ruožo galuose stabteliu pasiklausyti. Paieškoti tamsoje ko nors dar tamsesnio. Balandėlė rimsta, bet aš nesiliauju drebėjusi. Ir nuo šalčio, ir niekaip neatslūgstant įtampai.

Toli už horizonto matyti aušros kraštelis. Netrukus pasirodys raiteliai.

Sustabdau Balandėlę ir įsiklausau. Tik „šššššš, šššššš“.

Laukiu ilgai, labai ilgai. Tik vandenynas.

O tada paraginu ją leistis šuoliais.

Balandėlė džiugiai puola į priekį, iš jaudulio pliaukšteli uodega. Šalia bangos virsta viena ilga tamsia dėme, o uolos susilieja į beformę pilką sieną. Nebegirdžiu ošiant vandenyno, tik Balandėlės kanopas ir jos šnopavimą.

Plaukai išsprūsta iš uodegėlės ir plakasi į veidą tarsi mažyčiai pliaukšintys rimbai. Balandėlė iš jaudulio pasispardo kartą, antrą; nusijuokiu. Sustojame ir leidžiamės atgal.

Man pasivaidena, kad kažkas stovi ant uolų ir mus stebi, bet vėl pakėlusi galvą nieko nematau.

Įvertinu ryto darbą. Balandėlė uždususi, aš uždususi, jūra traukiasi. Paplūdimy dar nė vieno raitelio, o mudvi šiandien treniruotis jau baigėme.

Gali išdegti.

Nežinau, ar greitai mes jojome, bet kol kas nesvarbu. Kol kas pakaks šios pergalės.

Dvidešimt antras skyrius

Šonas

Šiuo dienos metu antrame arbatinės aukšte tuščia. Aš čia vienas tarp mažų staltiesėmis užtiestų staliukų, papuoštų vazomis su violetiniais dagiais. Patalpa ilga ir siaura, žemomis lubomis; primena patogų karstą ar slopią bažnyčią. Langelį man už nugaros dengia rožinės nėriniuotos užuolaidos, todėl viskas šiek tiek švyti rožiniais atspalviais. Esu tamsiausias daiktas kambaryje.

Prie mano staliuko prieina Evelina Karik, jauniausia savininko duktė, ir klausia, ko norėčiau. Ji nežiūri į mane, bet nesvarbu, nes aš taip pat į ją nežiūriu. Žiūriu į spausdintą valgiaraštį, gulintį ant staltiesės.

Jame yra prancūziškų žodžių. Angliški įrašai ilgi ir išsamūs. Net jei norėčiau užsisakyti arbatos, nežinau, ar ją rasčiau valgiaraštyje.

– Kol kas palauksiu, – sakau.

Evelina sudvejoja. Žvilgsniu užkliūva už manęs ir tuoj pat nukreipia akis, tarsi arklys, užtikęs naują daiktą ir nežinantis, kaip į jį reaguoti.

– Gal galiu paimti jūsų švarką?

– Pasilaikysiu.

Per naktį išdžiūvęs ant radiatoriaus, jis šiugžda nuo sūraus vandens druskų, jį margina purvas ir kraujas. Ant švarko išrašyta kiekviena diena, kai buvau paplūdimy. Kaip Evelina paliestų jį savo liaunomis, baltomis rankomis?

Evelina kitapus stalo krapštosi prie servetėlių ir lėkštutės – tikriausiai taip reikia, tada lipa siaurais laiptais į apačią. Klausausi, kaip jie girgžda; kiekvienas laiptelis jai lipant traška ir dejuoja. Aukšta, siaura arbatinė yra vienas seniausių Skarmuto pastatų, ji spaudžiasi tarp bakalėjininko krautuvės ir pašto. Kažin, kas čia buvo prieš pradedant pardavinėti petit pain.

Malvernas vėluoja į paties paskirtą susitikimą; kad tokiu laiku paskirs, tikėjausi, bet nesitikėjau, kad susitikti pasiūlys čia. Pasisukęs žiūriu į gatvę pro rožinėmis užuolaidomis užtrauktą langą. Ten jau malasi keletas prieš šventę atvykusių ilgakaklių turistų, o už kelių gatvių girdėti, kaip repetuoja būgnininkai. Po kelių dienų šis arbatinės aukštas bus sausakimšas – ir gatvės. Šventės pabaigoje aš su kitais raiteliais pražygiuosiu pro minią. Jei dar turėsiu darbą.

Truktelėjęs rankovę apžiūriu savo riešą; per rytinę treniruotę kietas švarkas nutrynė odą. Rytą žirgai grūmėsi, man teko įsikišti. Norėčiau, kad Goris liautųsi mėginęs parduoti savo keršąją; jo kumelė kitiems žirgams daro blogą įtaką.

Laiptai sutraška ir suurzgia, jais lipa už Eveliną sunkesnis žmogus. Bendžaminas Malvernas pereina kambarį ir sustoja prie mano staliuko, aš pakylu pasisveikinti. Malvernas, visą gyvenimą buvęs turtingas, pasižymi metų metus puoselėtu bjaurumu, tarsi brangus lenktyninis žirgas neproporcinga galva. Blizganti oda, skaisčios akys, svogūną primenanti nosis virš pernelyg mėsingų lūpų.

– Šonai Kendrikai, Kaip laikotės? – klausia jis.

– Pakenčiamai, – atsakau.

– Kaip jūra?

Šitaip jis juokauja norėdamas parodyti, kad mane supranta, o aš apsimetu, kad jo pokštas juokingas, norėdamas parodyti, jog vertinu savo algą. Vos šypteliu.

– Gerai, kaip visada.

– Prisėskime?

Palaukiu, kol jis klestelės ant kėdės, tada atsisėdu ir pats. Jis paima valgiaraštį, bet jo neskaito.

– Taigi pasiruošęs šio savaitgalio šventei?

Laiptai sugirgžda, vėl atlipa Evelina. Ji pastato priešais Malverną puodelį, pilną putoto skysčio.

– Ko pageidausite? – vėl klausia manęs.

– Nieko, ačiū.

– Brangioji, jis nepiktnaudžiaus tavo svetingumu, – taria jai Malvernas. – Atnešk jam arbatos.

Linkteliu Evelinai. Malvernas tarsi nė nepastebi, kad ji nueina.

– Nėra prasmės atsisakyti arbatos, ir taip pakanka nemalonumų, – sako Malvernas ir gurkšteli savo keistos putotos arbatos.

Sėdžiu nesimuistydamas, netardamas nė žodžio.

– Šonai Kendrikai, esate tylus žmogus, – sako jis. Už lango repetuojantys Skorpiono būgnininkai muša grakštų, kylantį ritmą, kuris visiškai nedera su švelniu, rožiniu mus supančiu pasauliu. Malvernas pasilenkia artyn, alkūnes užkėlęs ant stalo. – Nemanau, kad būčiau jums pasakojęs, kaip pradėjau dirbti su žirgais?

Žiūriu jam į akis.

Jis kalba toliau:

– Buvau jaunas, vargšas salietis, bet ne iš šitos salos. Teturėjau batus ir buvau margas nuo mėlynių. Tolėliau mūsų gatvėje gyvenantis žmogus pardavinėjo arklius. Taurius žirgus ir kuinus, eidininkus ir mėsinius arklius. Kas mėnesį jis rengdavo aukcioną, į jį žmonės suvažiuodavo iš toliau, nei esi buvęs gyvenime.

Jis nutyla pasižiūrėti, ar gailiuosi įleidęs šaknis į šią salą. Nesulaukęs, ko tikėjosi, Malvernas pasakoja toliau:

– Jis įsitaisė eržilą, auksaplaukį, tarsi tas būtų buvęs paliestas Mido. Septyniolikos ar aštuoniolikos plaštakų aukščio, liūto vertais karčiais ir uodega. Tas, kas pamatydavo jį kieme, suprasdavo, kaip turi atrodyti žirgas, tik buvo viena bėda: niekas negalėjo ant jo užsėsti. Jis numetė keturis vyrus, vieną užmušė, o per dieną suėsdavo keturis–aštuonis ryšulius šieno, todėl per aukcioną niekas nepirko to neprajodinėto žmonių žudiko. Pasakiau arklių pardavėjui, kad eržilą sutramdysiu, o jei palaušiu, jis duos man darbą ir aš niekada nebebūsiu vargšas. Pirklys man neprisiekė, kad jau niekada nebūsiu vargšas, bet pažadėjo duosiąs man darbo, kol bus gyvas. Todėl uždėjau auksaplaukiam eržilui kamanas. Iš nekaltos mergelės suknelės iškirpau raištį, užrišau jam akis ir užsėdau. Šuoliais perlėkėme visas apylinkes, jis aklas, o aš karalius, o kai parjojome, jis buvo prijaukintas, o aš turėjau darbą. Ką manote apie tai?

Žvilgteliu į Malverną. Jis vėl pakelia savo neįprastą arbatą prie lūpų. Užuodžiu sviesto kvapą joje.

– Netikiu, – atsakau. Malvernui kilstelėjus antakį priduriu: – Jūs niekada nebuvote jaunas.

– O aš dar maniau, kad jūs neturite humoro jausmo, ponaiti Kendrikai. – Jis nutyla Evelinai padėjus priešais mane puodelį arbatos.

Jai pasiūlius pieno ir cukraus, papurtau galvą. Prieš vėl prabildamas, Malvernas palaukia, kol ji nulipa laiptais. Ant savo puodelio jis uždeda servetėlę, tarsi tai būtų ne tuščias puodelis, o žuvusiojo kūnas.

– Sūnus sako, kad per jus žuvo vienas mano žirgų.

Pyktis karšta ranka paliečia man burną ir krūtinę.

– Neatrodote nustebęs, – priduria Malvernas.

– Manęs tai ir nestebina, – atsakau.

Lauke vis arčiau ir garsiau muša Skorpiono būgnininkai, girdėti jų juokas. Vienas būgnininkų juokiasi žemu balsu, pašaipiai prunkšteli, toks juokas priverčia pokšto nesupratusius susiraukti. Malvernas pakelia antakius, pakreipia galvą, lyg lauke vykstančią sceną regėtų aiškiau nei mano veidą. Būgnus tyčia pradeda mušti šuoliuojančių žirgų ritmu, man dingteli, ar jis vėl regi auksinį, svirno dydžio eržilą, šuoliuojantį per kaži kokios svetimos salos laukus.

– Kvinas Dalis papasakojo man, ką matė, – sako Malvernas. – Jis sakė, kad treniravai Ištvermingąjį įlankoje. Sakė, kad atrodei išsiblaškęs. Kad buvai užsimąstęs ir niekaip nebūtum pastebėjęs grėsmės vandenyje.

Aišku, kad buvau išsiblaškęs. Ta raudonplaukė mergina, jos ponė ir sulaukėjusių kumelių ant smėlio paliktos kraujo dėmės. Negi Malvernas galėtų mane už tai atleisti, negi išvis galėtų mane atleisti, bet kartu jį ir suprantu. Vaikštau peilio ašmenimis.

Atremiu Malverno žvilgsnį.

– Ką dar jums sakė Dalis?

– Kad Metjus pasisiūlė pakeisti jį poste ir stebėti įlanką. Paskui Dalis tik spėjo pamatyti po vandeniu pradingstantį Ištvermingąjį ir tave, šokantį jam įkandin. – Malvernas suneria pirštus ant stalo. – Bet sūnus man pasakojo ne taip. Vieno žodis prieš kito. Ką galite pasakyti?

Sukandu dantis. Šio žaidimo nelaimėsiu. Išspaudžiu žodžius:

– Negaliu kalbėti prieš jūsų sūnų.

– Ir nereikia, – atsako Malvernas. – Jūsų švarkas puikiausias įrodymas, katra istorija yra tikroji.

Abu tylime, pagaliau Malvernas vėl prabyla:

– Norėčiau sužinoti, ką galvojate. Ko norite iš gyvenimo?

Klausimas užklumpa netikėtai. Gal ir yra žmonių, kuriems atverčiau širdį, bet Bendžaminas Malvernas tikrai ne vienas iš jų. Nei aš Malvernui išsakyčiau savo troškimus, nei jis man išsikalbėtų.

Veriamas Malverno žvilgsnio turiu ką nors sakyti:

– Stogo virš galvos, vadelių rankose ir smėlio po kojomis. – Vinkli ir apkarpyta tiesa.

– Ak, vadinasi, jau turite tai, ko norite.

Negaliu sėdėti, gerti arbatą ir pasakyti jam, kad noriu būti laisvas nuo jo.

– Jau seniai palaužiau tą pirmąjį eržilą, – sako Malvernas. – Nežinau, kaip tai atrodė iš šalies, tas kelias, kuriuo pasiekiau šią apgriuvusią salą vidury vandenyno. Negaliu palyginti Metjaus kelio ir pamatyti, kur jis keliauja.

Yra daug kelių, kuriais gali pasukti Matas Malvernas, bet, manau, abu žinome, kad nė vienas jų nenuves Metjaus į tarptautinės šlovės žirgyno magnato sostą.

– Na, ką gi. Ar jau spėjote nuspręsti, kaip bėgs žirgai? – Malvernas turi omeny, kuris iš jo vandens žirgų yra greičiausias.

– Žinojau tai jau pirmąją dieną.

Malvernas nusišypso. Jo šypsena nėra maloni, bet jos aitrumas nukreiptas ne prieš mane.

– Tai kuris tada yra pats lėčiausias?

– Bėra kumelė be baltų dėmių, – atsakau nė nepamąstęs.

Dar nedaviau jai vardo, nes jo nenusipelnė. Ji įnoringa ir pamišusi dėl jūros; lėčiausia todėl, kad jai visiškai nerūpi raitelio norai.

Malvernas klausia:

– O kuris yra greičiausias?

Prieš atsakydamas pagalvoju. Žinau, kad nuo mano atsakymo priklausys, ant ko jis lapkritį pasodins Matą. Nenoriu atsakyti sąžiningai, bet nėra prasmės meluoti, nes anksčiau ar vėliau jis vis tiek išsiaiškintų.

– Koras. Raudasis eržilas.

Malvernas klausia:

– O kuris saugiausias?

– Edana. Bėroji su balta žvaigžde.

Malvernas žiūri į mane. Pirmą kartą rimtai įsižiūri. Susiraukia, tarsi būtų pamatęs mane iš naujo, berniuką, ilgus metus augusį virš jo arklidės, auginusį jo žirgus. Nuleidžiu akis į puoduką. Jis paklausia:

– Kodėl šokote į jūrą paskui Ištvermingąjį?

– Jis buvo man patikėtas.

– Patikėtas tau, bet jis buvo Malvernų. Tas žirgas priklausė mano sūnui. – Malvernas atstumia kėdę ir atsistoja. – Metjus jos Edana. Kitą bėrą kumelę paleisk, nebent manai, kad per metus ji pasitaisys.

Dirsteli į mane patvirtinimo. Papurtau galvą – nepasitaisys.

– Tada paleiskite ją. O jūs… – po savo puodelio kraštu pakiša keletą monetų, – josite Koru.

Kiekvienais metais laukiu, kad tai pasakytų. Ir kasmet jam nusprendus man palengvėja.

Bet šiemet atrodo, tarsi tebelaukčiau.

Dvidešimt trečias skyrius

Puka

Kitą dieną per pietus mano nuotaika prasta. Pamačiusi, kad man atsikėlus Geibo jau nebėra, nusprendžiu suimti reikalus į rankas – nueiti į Skarmuto viešbutį jo paieškoti. Viešbutyje man pasako, kad jis prieplaukoje, prieplaukoje pasako, kad jis išplaukė laivu, o paklausus, kuriuo laivu, iš manęs tyčiojasi, kad tikriausiai tuo, kuris plūduriavo stiklinės dugne.

Kartais nekenčiu visų vyrų.

Grįžusi pratrūkstu bambėti Finui, kad nebesikalbame su Geibu.

– Kalbėjausi su juo šįryt, – atsako man Finas. – Prieš jam išeinant. Apie žuvis.

Šiaip taip suvaldau įsiūtį.

– Kai pamatysi jį kitą kartą, pasakyk, kad noriu su juo pasikalbėti, – piktai sakau Finui. – Apie kokias žuvis?

– Ką? – Finas išsiblaškęs šypsosi porcelianinei šuns galvai.

– Nesvarbu, – atsakau.

Jau popietė, nujoju su Balandėle į paplūdimį per potvynį, bet ji dirgli ir vangi, nenusiteikusi dirbti. Aišku, ir seniau pasitaikydavo ne viena tokia diena, bet jos niekad nebuvo svarbios. Tiesa, ir šiandien nesvarbu, bet jei ji tokia bus ir lenktynių dieną, galėsiu nė nesikelti iš lovos.

Grįžusi namo paleidžiu ją į aptvarą ir numetu per tvorą kuokštą šieno. Žinau, kad tai niekam tikęs šienas iš salos žolės, nors iki šiol man tai niekad nerūpėjo. Paniurusi dėbteliu į Balandėlės šieno pilvą ir atidarau namų duris.

– Finai?

Jo ten nėra. Tikiuosi, kad taiso savo kvailą morisą. Kas nors šioje saloje turėtų ir dirbti.

– Finai?! – šūkteliu dar kartą.

Atsakymo nesulaukiu. Slegiama kaltės einu prie sausainių skardinės ant spintelės ir pabarškinu joje laikomas monetas. Suskaičiuoju jas, tada vėl sumetu į skardinę. Ką Balandėlė nuveiktų geriau šeriama. Vėl paberiu monetas ir skaičiuoju. Jų pakaktų tik savaitei pašaro, ir visos mūsų santaupos, visi mūsų pinigai būtų suryti. Vėl sumetu monetas.

Šiaip ar taip, prarasime namą, nebent ką sugalvočiau.

Spoksodama į skardinę sugniaužiu kumščius.

Paprašysiu Doros Mod, kad iš anksto sumokėtų man už arbatinukus.

Palieku keletą monetų skardinėje, kitas susižeriu į kišenę. Kadangi nėra nei Fino, nei, matyt, vis dar kvapą išleidusio moriso, nėra ir jokios galimybės, kad mane kas pamėtėtų iki „Kolborno ir Hemondo“, ūkinių prekių krautuvės, todėl tenka eiti į pašiūrę, nustumti Balandėlę į šalį ir pasiimti mamos dviratį. Patikrinu, ar yra oro padangose, ir vengdama duobių numinu keliu. Džiaugiuosi, kad Fino pranašauta audra dar neprasidėjo, nes „Kolbornas ir Hemondas“ yra Hastovyje, už Skarmuto. Mano blauzdos ir taip dejuos, nereikia, kad jas dar ir lietus permerktų.

Numinu žvyrkeliu ir pasiekiu asfaltą, dirsteliu per petį, ar neatvažiuoja mašinų. Jų važinėja retai, bet nuo tada, kai Martino Berdo sunkvežimis nubloškė tėvą Munihamą į griovį, visada apsidairau.

Man minant tiesiai per kalvas bloškia vėjas. Turiu pasilenkti, kad išlaikyčiau dviratį ir su juo nenusiversčiau. Priešais kelias vingiuoja aplenkdamas didesnes uolų atodangas. Tėtis pasakojo, kad vos nutiestas šis kelias atrodė tarsi randas ar užtrauktukas, juodas tarp slopių rudų ir žalių kalvų. Tačiau dabar asfaltas ir ant jo nudažyta juosta nublanko, todėl kelias dera prie kampuoto uolingo kraštovaizdžio. Ant asfalto yra ir lopų, išmuštos duobės užlygintos tamsesne derva. Primena maskuojamąją medžiagą. Naktį neįmanoma nuo jo nenuklysti.

Už nugaros išgirstu vėjo švilpesį įveikusį variklio burzgimą, pasitraukiu į pakelę leisdama pravažiuoti. Bet užuot pravažiavęs automobilis sustoja. Tai Tomas Greitonas savo dideliame avių sunkvežimyje, bedforde, jo žibintai ir radiatorius primena varliškąją išraišką nutaisiusį Finą.

– Puka Konoli, – pro atvirą langą kreipiasi kaip visada raudonas Tomas Greitonas. Jis jau daro dureles. – Kur važiuoji ant to daikto?

– Į Hastovį.

Nė nepajuntu, kaip nulipu nuo dviračio, o Greitonas jau kelia jį į kėbulą ir sako:

– Ir pats ten važiuoju.

Nesu linkusi žiūrėti dovanotam arkliui į dantis, todėl užsiropščiu ant keleivio sėdynės, prieš įsitaisydama nuimu skardinę, laikraštį ir pastumiu aviganę kolę.

– Ir vaišinkis sausainiais, – pasiūlo Tomas Greitonas, sunkiai atsidusęs sėsdamas į sunkvežimį, tarsi tai reikalautų daug pastangų. – Kad vienas visų nesuvalgyčiau.

Mums pajudėjus keliu, suvalgau sausainį ir duodu vieną šuniui. Pašnairuoju į Tomą Greitoną, ar mato – o jei pastebėjo, ar neprieštarauja, – bet jis niūniuoja ir spaudžia vairą, tarsi tas galėtų pabėgti. Prisimenu, kad jis su Pege kalbėjosi apie mane, ir sudvejoju, ar nepadariau klaidos įkliūdama su juo kabinoje.

Kurį laiką važiuojame palyginti tyliai; sunkvežimis tarška, tarsi variklis bandytų ištrūkti iš po dangčio, todėl „tyliai“ gal ir nėra pats tiksliausias žodis. Pralinksmėju matydama, kad kabinoje mėtosi popierėliai nuo ledinukų, tuščių pieno buteliukų ir purvinų, suglamžytų laikraščių. Kai matau tvarką, jaučiuosi, tarsi turėčiau elgtis pavyzdingai. Man įprasta aplinka yra netvarka.

– Kaip brolis? – klausia Greitonas.

– Katras?

– Didvyriškasis, su vežimėliu.

Sunkiai atsidūsėju, kolė guosdama palaižo man veidą.

– Ak, Finas.

– Jis moka aukotis. Kaip manai, ar ryžtųsi eiti pas mane pameistriu?

Tapti pameistriu pas mėsininką būtų išties nuostabus dalykas. Deja, turiu atsakyti:

– Jis nepakenčia kraujo.

Tomas Greitonas nusijuokia.

– Pakliuvo ne ton salon.

Nusipurtau prisiminusi avies griaučius. Ir apie tai, kaip Finui patinka sukiotis Polsono kepykloje. Jei jis ir galėtų kur mokytis, lažinuosi, kad ten. Ten galėtų įsiberti į kakavą druskos. Bet jiems tektų priimti dar vieną pameistrį, kad sekiotų paskui jį ir tvarkytų virtuvę.

– Na na, ką gi čia matome? – susidomi Tomas Greitonas.

Ieškau akimis, į ką jis žiūri – pasirodo, į pakele žingsniuojančią vienišą, tamsią figūrą. Greitonas sustabdo sunkvežimį ir nuleidžia lango stiklą.

– Šonai Kendrikai! – sušunka Greitonas, krūpteliu išgirdusi vardą. Ten tikrai Šonas Kendrikas, susigūžęs nuo šalčio, pasistatęs tamsią apykaklę nuo vėjo. – Ką veiki be arklio po užpakaliu?

Šonas atsako ne iš karto. Jo išraiška nepasikeičia, bet veidas šiek tiek persimaino, tarsi jis jungtų kitą pavarą.

– Tik bandau prablaškyti mintis.

Greitonas klausia:

– O kurion pusėn jas blaškai?

– Nežinau. Į Hastovį.

– Na, mintis gali prablaškyti ir sunkvežimyje. Mes važiuojam į tą pačią pusę.

Pribloškia padėties neteisybė, kad Greitonas pasisiūlė mane pavėžėti, o dabar turėsiu sėdėti su ne bet kuo, o su pačiu Šonu Kendriku. „Laikyk savo ponę atokiai nuo šio paplūdimio.“ Jau matau, kad ir Kendrikas mane atpažino ir sudvejojo, ar lipti į sunkvežimį, – mane tai pamalonina. Norėčiau kelti baimę. Nutvilkau jį žvilgsniu.

Bet Greitono išraiška tikriausiai išraiškingesnė, nes Šonas Kendrikas pažvelgia per petį atgal, o tada apeina sunkvežimį. Į mano pusę. Greitonas atidaro savo dureles ir liepia šuniui ropštis į galą, kalė taip ir padaro, prieš tai pagiežingai mus perliejusi žvilgsniu. Pasislenku į jos paliktą sėdynę – dabar sėdžiu šalia Greitono, jis kvepia citrininiais ledinukais nuo kosulio, popieriukai mėtosi po kojomis. Įsitempusi galvoju, ką šmaikštaus pasakyti Šonui atidarius duris, kad suprastų, jog vis dar prisimenu jo paplūdimy pasakytus žodžius, ir žinotų, kad manęs jis negąsdina ir nedaro man įspūdžio, ir gal net pagalvotų, jog esu gudresnė, nei jis mano.

Šonas Kendrikas atidaro dureles.

Žiūri į mane.

Nenuleidžiu ir aš akių.

Iš taip arti jis atrodo pernelyg atšiaurus, kad būtų gražus: išsišovę skruostikauliai, aštri kaip skustuvas nosis ir tamsūs antakiai. Jo rankos nubrozdintos ir apdraskytos per treniruotes su kapail uis. Kaip visi salos žvejai, jis nuolat prisimerkęs nuo saulės ir jūros. Primena žvėrį. Nedraugišką laukinį.

Tyliu.

Šonas įlipa į kabiną. Jam uždarius dureles, pasijuntu suspaudžiama; iš vienos pusės įsiremia didelė Tomo Greitono šlaunis, manau, tokia pat rausva kaip jis visas, iš kitos – šaltos Šono Kendriko kojos. Kabina nedidelė, spaudžiamės petys į petį; Greitonas – kaip iš miltų ir bulvių, o Šonas Kendrikas – kaip iš akmens, į krantą išmestų rąstigalių ir galbūt dar dygių jūrinių plukių, kurių kartais išplauna bangos.

Lošiuosi kuo toliau nuo Šono Kendriko. Jis žiūri pro langą. Greitonas niūniuoja.

Sunkvežimio gale suinkščia kolė. Dėl sunkvežimio vibracijos jos inkštimas primena trūkinėjantį, nelygų švilpimą.

– Girdėjau, kad Matas – Metjus – šiek tiek nusivylė, kokį jam išrinkai arklį, – maloniai kreipiasi į mano kaimyną Greitonas.

Šonas Kendrikas dėbteli į jį.

– Ir kas gi taip kalba?

Kaži kodėl šiek tiek nustembu išgirdusi jo balsą, išgirdusi jį kalbant, o ne šaukiant per vėją. Pasirodo švelnesnis. Jis kvepia šienu ir žirgais, ir mano nuomonė apie jį šiek tiek pagerėja.

– Ak, patikėk manim, – taria Greitonas. – Jis pats iškėlė sceną tiesiai parduotuvėje. Sako, tu nori, kad jis pralaimėtų, kad nepakenti konkurentų.

– Ak, tai, – Šonas atsiliepia abejingai.

Vėl nusigręžia į langą. Važiuojam pro vieną iš Malvernui priklausančių ganyklų, pievoje ganosi puikus būrys veislinių kumelių.

Greitonas patapšnoja pirštais per vairą.

– O tada, Matą, aišku, užsipuolė Pegė.

Šonas vėl atsigręžia. Jis tyli, tik laukia. Regiu, kaip nebyli jo išraiška traukia iš Greitono žodžius ir suteikia Šonui subtilų pranašumą. Prisiekiu sau išmokti šią techniką.

– Na, jis sakė, kad jei jotų ant tavo raudojo eržilo, taip pat būtų keturis kartus laimėjęs. Todėl Pegė rėžė jam, kad jis nieko neišmano apie arklius, jei mano, jog lenktynėse svarbu tik žirgas, ant kurio sėdi. Supranti, rytą ji buvo bjaurios nuotaikos, nes šiandiena prasideda raide š.

Nusijuokusi primenu Greitonui, kad tebesėdžiu šalia, todėl jis tuoj priduria:

– Ir, aišku, tau nereikia Mato Malverno konkurencijos. Iki soties bus ir Pukos.

Pasižadu vėliau Tomą Greitoną lėtai nunuodyti. Noriu nugrimzti į sėdynę ir prasmegti. Bet tik perveriu Šoną akimis, mesdama iššūkį ką nors pasakyti.

Bet jis ir dabar tyli. Tik šiek tiek susiraukęs dirsteli į mane, tarsi tikėtųsi suprasti, kodėl sutrukdžiau jam treniruotis, ir vėl nusisuka į langą.

Gal įsižeisti? Tai, kad nieko neatsakė, atrodo kur kas blogiau, nei kad būtų išrėžęs ką nors bjauraus. Demonstratyviai nekreipdama į Šoną Kendriką dėmesio, pasisuku į Tomą Greitoną.

– Sakėt, kad ieškot pameistrio?

– Tikra tiesa.

– O Bikas?

– Bikas po lenktynių išplauks į didžiąją salą, – atsako Greitonas.

Prasižioju, bet neišsprūsta nė garselio.

– Jis vyks su Tomiu Folku ir tavo broliu Gabrieliu. Puka, turėčiau tau padėkoti, kad dar kelias savaites sūnum pasidžiaugsim. Girdėjau, kad tau pasišovus dalyvauti lenktynėse, tavo brolis liks iki lenktynių pabaigos, o tai sulaikė juos visus.

Kartais atrodo, kad visas Tisbis daugiau žino apie mano reikalus nei aš pati.

– Tikra tiesa, – pritariu jam. Kaži kodėl dar labiau paniūru išgirdusi, kad Geibas važiuos ne vienas. – Bet Tomis lenktyniaus, ar ne?

– Aha, kadangi būtų laukęs lenktynių pabaigos, tai nusprendė dalyvauti.

– Ar nuliūdote dėl Biko? – Paklaususi suvokiu, kad tai nėra pats jautriausias klausimas, bet nebegaliu jo susigrąžinti.

– Ak, toks jau šios salos gyvenimas. Ne visi gali pasilikti, kitaip netilpdami pradėtume kristi nuo uolų, tiesa? – bet Tomo Greitono tonas nedera prie jo lengvų žodžių. – Ir ne visiems vieta šioje saloje. Bet matau, kad tau čia vieta, ar ne?

– Niekad nepajėgčiau išvykti, – atsakau karštai. – Ji… ji tarsi mano širdis.

Jaučiuosi kvailai, kad kalbu taip jausmingai. Už lango jūroje matau vieną mažyčių, uolėtų gretimų salelių, mažytį melsvą lopinėlį, per mažą, kad jame kas gyventų. Sala nuostabi, tokiu grožiu niekada neatsižavėsi.

Abu nutylame, netariame nė žodžio, o tada tylą pertraukia Šonas Kendrikas:

– Keite Konoli, jei nori joti kapal uis, turiu dar vieną žirgą.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Puka

Nenuleisdamas nuo manęs akių, Finas pamažu pirštais trupina sausainį į gabaliukus.

– Tai Šonas Kendrikas parduos tau vandens žirgą?

Sėdime galiniame „Fatomos ir sūnų“ kambarėlyje, klaustrofobiją keliančiame sandėliuke. Jis nustatytas lentynomis su rudomis dėžėmis, ant grindų vos pakanka vietos subraižytam staliukui. Čia mažiau justi visame pastate tvyrantis sviesto kvapas, labiau atsiduoda apipelijusiu kartonu ir senu sūriu. Kai buvome maži, mama prišvartuodavo mus čia ir palikusi sausainių eidavo kalbėtis su Dora Mod. Mudu su Finu paeiliui spėliodavome, kas yra rudose dėžėse. Gal kokia įranga. Fejerverkai. Triušių kojytės. Nematomų Doros Mod meilužių lyties organai.

– Nebūtinai, – atsakau nepakeldama galvos nuo darbo. Pasirašinėju ir numeruoju arbatinukus siurbčiodama, deja, jau ataušusią arbatą. – Tik dairausi. Iš tiesų tai jis nesakė, kad parduos.

Finas spokso į mane.

– O aš nesakiau, kad pirksiu, – nukertu.

– Maniau, kad josi Balandėle.

Ant arbatinuko dugno užrašau savo vardą. Keitė Konoli. Lyg pasirašinėčiau mokyklos dokumentus. Reikėtų puošniau. Užraitau ė uodegą.

– Tikriausiai ja ir josiu, – atsakau. – Aš tik dairausi!

Nė pati nesuprantu, kodėl nuraustu, mane tai siutina. Tikiuosi, kad dėl menkos virš galvos kabančios lemputės šviesos ir mažų langų virš lentynų brolis nemato.

– Liko tik dvi dienos, kai galima pakeisti arklį, – priduriu. – Nepakenks įsitikinti.

– Ar dalyvausi raitelių eitynėse? – klausia Finas.

Jis nebežiūri į mane. Baigęs trupinti sausainį, iš trupinių minko mažulytį gniužuliuką.

Kiekvienais metais, praėjus savaitei, kai jūroje pasirodo žirgai, rengiama Skorpiono šventė. Joje buvau tik kartą, net ir tada nesulaukėme raitelių eitynių, karūnuojančių vakaro įvykius, – per ją raiteliai oficialiai paskelbia, kokiais jos žirgais, o lažybos tiesiog pašėlsta.

Apie tai galvojant paširdžius žnybteli jaudulys.

– Taip, ar dalyvausi? – kambaryje pasigirsta Doros Mod balsas. Ji stovi tarpdury pakeltu antakiu. Vilki suknelę, ši atrodo kaip vogta. Rankovės nėriniuotos, o Doros Mod rankos netinka prie nėrinių.

Susiraukusi dėbteliu į ją.

– Tikiuosi, nebandysit manęs atkalbėti?

– Nuo eitynių ar nuo lenktynių? – Dora Mod patraukia trečią kėdę ir prisėda šalia. – Nesuprantu štai ko, – sako ji, – kodėl tokia gudri ir gabi mergina kaip tu, Puka, gaišta tiek laiko, kad atrodytų kaip kvailė ir žūtų?

Finas vypteli minkydamas sausainį.

– Turiu savų priežasčių, – nukertu. – Ir nesakykit man, kad tuo nuvilčiau tėvus. Jau girdėjau. Girdėjau viską.

– Ar ji visą savaitę buvo tokia irzli? – Fino klausia Dora Mod. Man priduria: – Tavo tėtis nusiviltų, bet mama – ji neturėtų ką pasakyti. Pati buvo tikra padauža, vienintelis dalykas, kurio ji nepadarė šioje saloje, tai nedalyvavo lenktynėse.

– Tikrai? – klausiu tikėdamasi išgirsti daugiau.

– Tikrų tikriausiai, – atsiliepia Dora Mod. – Finai, kodėl šitai valgai? Panašu į kačių ėdalą.

– Atsinešiau iš namų. – Finas sunkiai atsidūsta. – O pas Polsoną kepami riestainiai su cinamonu.

– Ak, taip. – Dora Mod puola skrebenti ant popieriaus. Jos rašysena tokia neįskaitoma, kad patikiu, jog rašyti ji nė nesimokė. – Juos užuodė net angelai.

Fino išraiška ilgesinga.

Dilgteli kaltė dėl ką tik nupirkto šieno ir grūdų. Nesu tikra, ar tai vertesnė investicija už riestainius su cinamonu.

– Dora Mod, gal galėčiau gauti avansą už arbatinukus? – klausiu. Pastumiu jai pasirašytą ir numeriu pažymėtą arbatinuką, kad įsitikintų mano pareigingumu. – Arklių pašaras brangus.

– Aš ne bankas. Sumokėsiu avansą, jei penktadienio popietę padėsi šventei sutvarkyti palapinę.

– Ačiū, – padėkoju, nors nesijaučiu labai dėkinga.

Finas neatstoja:

– Nesuprantu, kodėl nejosi Balandėle?

– Finai.

– Na, juk sakei.

– Noriu pinigų, – sakau. – Supranti, pamaniau, kad gal padėtų, jei vandens žirgų lenktynėse jočiau vandens žirgu.

– Mmm, – numykia Dora Mod.

– O iš kur žinai, kad jie greitesni? – neduoda ramybės Finas.

– Ak, prašyčiau.

– Na, tai tu man sakei, kad jie ne visada bėga tiesiai. Paprasčiausiai nesuprantu, kodėl staiga apsigalvojai tik dėl to, kad taip pasakė neva koks žinovas.

Vėl pajuntu kaistant skruostus.

– Jis ne neva koks žinovas. Ir nieko jis man nesakė. Aš tik dairausi.

Finas taip stipriai įspaudžia nykštį į savo trupinių krūvą, kad piršto galiukas net pabąla.

– Sakei, kad nejosi jais – dėl mamos ir tėčio.

Jis kalba ramiai, nes šalia sėdi Dora Mod, o jis juk Finas, bet jaučiu, kad mano broliukas jaudinasi.

– Na, geromis nuostatomis sąskaitų neapmokėsi, – aiškinu aš.

– Kokios čia nuostatos, jei taip lengvai jas gali keisti. Per naktį. Tarsi… – bet jis nesugalvoja, su kuo būtų galima palyginti, todėl atsistoja ir išlekia pro Dorą Mod iš kambarėlio.

Mirksėdama spoksau jam įkandin.

– Ką? Ką?

Broliai – sunkiausiai suprantami padarai visoje žemėje.

Dora Mod nubraukia nuo savo lapo nematomus trupinius ir perskaito, ką parašiusi:

– Vaikinai nemoka bijoti.

Dvidešimt penktas skyrius

Šonas

Tą vakarą pabalnoju kumelaitę Mažasis Malverno Stebuklas, kuri taip pavadinta dėl to, kad atsivesta nejudėjo ir nežvinguliavo. Visi pamanė, kad ji negyva.

Aš išsekęs ir pervargęs. Kažkas mano dešinei rankai, kurią šiandien prispaudė vienas žirgų, nebenoriu nieko daugiau, tik įšliaužti į lovą ir pagalvoti, ar mano rytojaus susitikimas su Keite Konoli ne prasta mintis. Bet atvyko du pirkėjai, jie ką tik išlipo iš laivo, ir man pranešė, kad kol dar šviesu, turiu jiems parodyti porą treigių. Nežinau, kodėl jų negalima parodyti rytoj.

Įžengęs į auksinės vakaro šviesos nutviekstą kiemą pasitikti pirkėjų nustembu, kad kumelė, Saldutė, jau aptvare, su raiteliu ant nugaros. Užtenka akimirkos, kad atpažinčiau Mato Malverno siluetą, ir širdis krūtinėje apsiverčia. Saldutei prie šono stovi trys į Matą akis susmeigę pirkėjai. Tas pasuka galvą mano pusėn, jo veidas šešėlyje, bet suprantu: nori, kad jį atpažinčiau. Mane įžeidžia vien tai, kad Matas mano, jog jo reikalas parodyti Saldutę, bet išgirdęs jį sakantį vienam pirkėjui, kaip myli tą kumelaitę, mintyse matau jį prie įlankos žiočių, laukiantį, kada Ištvermingąjį įtrauks po vandeniu.

Stebuklas nerimsta. Kumelė bidzena šonais, tada drąsiai šoka per kiemą prie Mato, ir Saldutė pasitraukia jai iš kelio. Mums po kojomis driekiasi mėlyni mūsų šešėliai.

– Šonas Kendrikas! – džiugiai šūkteli Džordžas Holis.

Išgirdę mano vardą, kiti du pirkėjai atsigręžia pažiūrėti. Nepažįstu nė vieno iš jų. Tikriausiai šviežias kraujas.

– Šonas prajodinės kitą kumelę, – tėviškai taria Matas. Šypteli. – Nes aš negaliu joti dviem iš karto.

Nesu tikras, ar jis iš viso gali joti. Nepamenu, kada mačiau jį trasoje.

Vienas pirkėjų sumurma mano vardą, o Matas pasilenkęs arčiau perklausia:

– Ką sakėte?

– Kendrikas? Kažką esu apie jį girdėjęs.

Matas žvilgteli į mane.

– Aš tik jodinėju, – atsakau.

Džordžo Holio šypsena tamsoje švyti.

– Ar ir jūs dalyvausite lenktynėse? – klausia pirkėjas.

Linkteliu.

– Rauduoju eržilu, – paaiškina jam Holis. – Jį jau matėte.

Jie pagarbiai sumurma ir klausia Mato, kuo lenktyniaus jis.

Matas sukanda dantis. Kažin ar jis išvis pamena Edanos vardą. Dar nė karto ja nejojo.

Suprantama, aš, Malvernų darbuotojas, turėčiau įsiterpti, elgtis paslaugiai, nuolankiai ir gelbėti Mato reputaciją. Tai dariau kone visą gyvenimą, jau jaučiu ant liežuvio sukantis Matą pagirsiančius žodžius, kurie primins klientams mano vietą Malvernų žirgyne. Bet užuot tai padaręs sakau:

– Jam išrinkau bėrą kumelę su balta žvaigžde, Edaną. Manau, jie bus gera pora.

Kiemas nuščiūva. Matas stebeilija į mane, gyvatės žvilgsnis. Pirkėjai susižvalgo, o Holis sūpuojasi ant kulnų.

Mano žodžiai įgelia Matui. Jaučiuosi laukinis ir pavojingas.

Stebuklas kažko baidosi, šoka vietoje. Kumelės kanopos kaukši į akmenis ir aidi. Atsigręžiu į Matą. Mintyse matau po vandeniu neriantį ne Ištvermingąjį, o jį. Koro nasruose. Matau jį po kanopomis – vietoj mano tėvo.

– Temsta. Gal jokime?

Netaręs nė žodžio, Matas pasuka Saldutę.

Trasa tūkstančio keturių šimtų metrų ilgio, kone mylia, tiesi kaip strėlė. Žirgai veržiasi į ją, jie žino, kas tuoj bus. Jaučiu Matą spoksant, o kai sutinku jo žvilgsnį, jis perkreipia burną. Tai neturėjo būti Stebuklo ir Saldutės lenktynės, bet suprantu, kad dabar jų niekaip neišvengsime.

Saldutė šoka iš vietos. Šiek tiek atleidžiu vadeles, ir Stebuklas neria iš paskos. Lekiame į patamsius panirusia trasa, jos paviršius šmėžuoja melsvais šešėliais. Ausyse kaukia šaltas ir geliantis oras. Šešėliai tokie sunkūs, kad abi kumelės palaiko juos tikrais daiktais ir kilnoja kelius, šokinėdamos per nematomus barjerus.

Matas dirsteli per petį pažiūrėti, ar aš toli. Galėjo nesivarginti – mes čia pat. Kumelės lekia trasa visai greta. Greitumu jos lygios, bet puikiai žinau, kad tik pusė lenktynių priklauso nuo žirgo greičio. Šia trasa lėkiau šimtus kartų, šimtais žirgų, ir žinau, kur prasideda įkalnė, kur prie turėklo žemė minkšta, žinau, kur arkliai sulėtina žingsnį paspoksoti į traktorių, stovintį šalia kelio. Ir viską žinau apie Stebuklą, kaip neprilaikyta ji mėgsta iššvaistyti jėgas, kiek turėsiu ją raginti įveikdamas įkalnę, kaip reikės pamoti šmaikščiu, kad atitraukčiau jos dėmesį nuo traktoriaus ir priversčiau dirbti.

Matas pralaimėdamas temoka nuplakti savo arklį.

Suprantu, kad turėčiau prilaikyti Stebuklą. Žinau, kad turėčiau leisti Matui su Saldute atbėgti pirmiems.

Jaučiu mane stebinčių pirkėjų akis.

Palinkstu į priekį ir sukuždu Stebuklui. Ji pakreipia į mane ausis, o aš paleidžiu vadeles.

Tai nė neprimena lenktynių.

Stebuklas atsiplėšia nuo Saldutės per vieną ilgį, per du, per tris, keturis, dar nė negaudo oro. Matas kapanojasi ant šlapios žemės prie turėklo, Saldutė lėta ir išsiblaškiusi.

Apsisuku, atsistoju balnakilpėse ir šmaikščiu pasveikinu Matą Malverną.

Žinau, kad žaidžiu mirtiną žaidimą.

– Ne žokėjus? – paklausia Holis man parjojus su Stebuklu į kiemą.

– Tik žirgų mėgėjas, – atsiliepiu.

Dvidešimt šeštas skyrius

Puka

Šonas Kendrikas pasiūlė susitikti Uolėtosios įlankos iškyšulyje, bet nujojusi jo nematau.

Uolos čia ne tokios aukštos kaip juosiančios lenktynių paplūdimį, jos ne tokios ir baltos. Krantas prie įlankos keistas, jį nepatogu pasiekti, o mudviem su Balandėle siauru, nelygiu takeliu nusigavus į paplūdimį šis pasirodo esąs netinkamas joti. Paplūdimys čia akmenuotas ir nelygus, o jūra jį stipriai apkabinusi. Dabar pats atoslūgis, o paplūdimy viso labo penki metrai akmenų, toliau į juos daužosi nerimstanti jūra, jokio smėlio. Tai vieta, apie kurias mus visada įspėdavo, nes žirgas galėtų išlįsti iš vandenyno ir grįžti mus nutvėręs, nespėjus vienai bangai atslūgti ir atbėgti kitai.

Staiga dingteli, ar tik Šonas Kendrikas nebus mus čia pasiuntęs norėdamas papokštauti.

Nespėju gerai apsvarstyti, ar jis galėtų taip pasielgti, ir pagalvoti apie jį ką tikrai bjauraus, išgirstu taukšint kanopas. Iš pradžių nesuprantu, iš kur sklinda garsas, o tada susivokiu, kad aidi virš manęs. Užverčiu galvą aukštyn.

Matau vienišą žirgą, lekiantį kiek įkerta, šuoliuojantį palei uolų kraštą, jam iš po kanopų lekia velėnos gabalai. Žirgą atpažįstu tuo pat metu kaip ir raitelį – tai Šonas Kendrikas, jis priaugęs eržilui prie nugaros, juda kartu su juo. Kraujo raudonumo kapal uis pradundėjus virš galvos, matau, kad Šonas joja be balno, pačiu pavojingiausiu būdu. Oda prie odos, pulsas prie pulso, be jokių apsaugų, jei tave pergalėtų žirgo kerai.

Nenoriu jais abiem gėrėtis, pripažinti, kad tokio reginio dar nesu mačiusi, bet nepajėgiu atplėšti nuo jų akių. Raudasis eržilas lekia taip greitai, kad iš jaudulio užgniaužia kvapą ir kaip pasiutusi plaka širdis. Pirmąją treniruočių dieną žirgai, kuriuos mačiau, buvo greiti, bet šitaip skriejančio dar nebuvau mačiusi. Ir Šono Kendriko, be balno sėdinčio jam ant nugaros. Aišku, jis vaikštanti nelaimė, bet mėsininko parduotuvėje sutiktas seniokas buvo teisus: tas vaikinas ypatingas. Jis nusimano apie žirgus, bet ir tai dar ne viskas.

Prisimenu, kaip rankose laikiau jo veidą, kai ištraukiau virš vandens.

Pagalvoju ir apie tai, ką reikštų joti tokiu žirgu. Šonkaulius žnybteli kaltė prisiminus Finą ir jo principus ar, tiksliau savo nuostatas, kurios susvyravo, vos iškilo grėsmė namui. Norėčiau, kad manęs ši mintis taip nedirgintų.

Vėl kopiame į uolą, Balandėlė šiek tiek šokčioja. Net ir kylant į kalną, net ir kelias dienas iki soties prisijodinėjus, ją tebejaudina bėgimas. Balandėlei švystelėjus uodega, ausyse girdžiu Fino balsą.

Kai pagaliau pasiekiu uolų keliuko viršų, jau žinau, ko paprašysiu Šono.

Šonas

Ant uolų iškyšulio Keitės Konoli nerandu, lukteliu keletą minučių – minučių, kurių negaliu švaistyti. Pririšu bėrąją kumelę, nubrėžiu apie ją ratą ir į jį nusispjaunu, o tada sėdu prajodinėti Koro. Jei Keitė nepasirodys, bent jį būsiu pamankštinęs. Šiandien Koras energingas, nekantrauja šuoliuoti, džiaugiasi visai kaip aš.

Šuoliuojant ant šitos uolos reikia turėti kiro širdį ir ryklio nervus. Aišku, čia ne taip aukštai, kaip virš lenktynių trasos uolų, bet nukritęs vis tiek užsimuštum. O vandens žirgus jūra šaukia čia, trisdešimt metrų nuo uolų krašto, kone taip pat stipriai kaip jojant žemai paplūdimio smėliu. Ne vienas vyras nesuvaldė žirgo ir nukritęs ant akmenų prie pat vandenyno gavo galą.

Bet ant šių neaukštų uolų mano tėvas pirmą kartą pasodino mane ant kapal uis. Ne paplūdimy, kur jį mokė. Nes tėvas visada – visada – labiau bijojo jūros nei aukščio.

Man atrodo, kad tiek jūra, tiek aukštis vienodai pavojingi, bet tai ne tas pat, kaip jų bijoti.

Grįždamas, Korui aukštai keliant kojas virš ilgos uolų žolės, pamatau Keitę Konoli, stovinčią šalia savo mažutės pelėkės ponės. Keitės plaukai rudens parausvintos uolų žolės spalvos, jos veidas nusėtas strazdanomis, todėl iš pirmo žvilgsnio atrodo jaunesnė. Keisti stebuklai: ji atrodo kaip neklaužada vaikas, bet atrodo ir vyresnė, laukinė, tarsi būtų išaugusi iš šios šiurkščios salos dirvos. Ji nužiūrinėja mano daiktus – balną, paverstą ant gugos, kuprinę, termosą, varpelius, – kur juos palikau, dėl to kaži kodėl pasijuntu keistai, tarsi vėjo nešamas smėlis būtų nubrūžinęs odą.

Pastebėjusi mane, Keitė susiraukia ar bent prisimerkia. Per mažai ją pažįstu, kad galėčiau atskirti. Ir vėl sukyla nerimas, visai kaip įlankoje. Ištvermingasis vėl panyra po vandeniu, aš jam iš paskos. Bet dabar neskęstu; išpučiu sulaikytą orą.

Korą kumelės pasirodymas įkvepia; užuot prilėtinęs iki žinginės, jis risnoja kone vietoje, suvirpa iš jaudulio. Nedrįstu prisiartinti tiek, kiek reikalautų mandagumas, todėl prabylu iš už penkių metrų, Korui šokant po manim garsiai paklausiu, kad ji išgirstų per vėją:

– Kaip į tave kreiptis?

– Ką?

Paaiškinu:

– Tu vardu Keitė, ar ne?

– Ką?

– Ant lentos pas Greitonus parašyta Keitė, bet Tomas Greitonas tave vadino ne taip.

– Puka, – jos balsas rūgštus kaip citrinų sultys. – Tai pravardė. Kai kas mane taip vadina. – Nepasiūlo man būti vienu iš tų žmonių. Ilgi vėjo gūsiai ūžauja mums palei kojas, guldo žolę ir šiaušia žirgams karčius. Čia kažkodėl visada stipriai atsiduoda žuvimi. Po akimirkos ji priduria:

– Maniau, taisyklės skelbia, kad turi treniruotis paplūdimy.

Akimirką jos nesuprantu, tada paaiškinu:

– Per šimtą penkiasdešimt metrų nuo kranto.

Kažkas nušvinta jos veide, akimirką manęs čia tarsi nėra – ji viena su savo nušvitimu. Dirsteliu į laikrodį.

– Kur kitas žirgas? – klausia ji.

Jos kumelė bando dantimis peštelėti plaukus, bet Keitė išsiblaškiusi jai pliaukšteli. Ponė mosteli galva dėdamasi nepatenkinta. Tai iš artumo užsimezgęs žaidimas, jį regėdamas abiem pajuntu simpatiją.

– Šiek tiek giliau į salą.

Keitė spokso į mus.

– Ar jis visada taip elgiasi?

Koras nenustygsta vietoje. Laiko išlenkęs kaklą. Prieš jas puikuodamasis jis atrodo kvailai. Uis eržilai į žemės arklius žiūri kaip į pašarą, o ne kaip į partnerius, bet kartais kuri kumelė patraukia eržilo dėmesį, ir jis įsijaučia į kvailio vaidmenį.

– Bėroji kumelė dar prastesnė, – atsakau.

Keitė nutaiso išraišką, kuri, manau, galėtų būti pasitenkinimas.

– Papasakok man apie ją.

– Ji užgaidi, nepatikima, įsimylėjusi vandenyną, – atsakau.

Sugavau ją per audrą, nuo sūraus vandens visi odiniai mano diržai buvo per slidūs nulaikyti, debesys pavertė dangų jūra, tokio jo nekenčiu, nuo šalčio pirštai buvo atgrubę. Kumelė pakliuvo į tinklą, kurį tempdamas paskui valtį palei krantą šukavau bangas. Anot vietos padavimų, lyjant sugautas kapal uis nori likti šlapias, bet tuo netikėjau, kol pats nepatyriau.

– Skamba nekaip, – sako Keitė.

– Taip ir yra.

– Tai kodėl aš čia?

Nenuleidžiu nuo Keitės Konoli akių. Tas klausimas persekiojo mane nuo tada, kai pirmą kartą pamačiau ją paplūdimy.

– Nes ji yra kapal uis, o lenktynės skirtos kapail uis.

Suraukusi antakius, sučiaupusi lūpas ji žiūri pro mane į uolos kraštą. Kaži kodėl atrodo nepalenkiama, jos nartumą priskiriu jaunystei.

– Nenoriu apie ją galvoti, kol neįsitikinsiu, kad ji geresnė už Balandėlę, – atsako.

Tik jai ilgokai patylėjus suprantu, kad žiūri į mane, laukia, sutiksiu ar ne.

Nesu tikras, kokio iš manęs tikisi atsakymo. Tikriausiai pati tai žino, bet vis tiek atsakau:

– Nėra nieko greitesnio už kapal uis. Taškas. Man nerūpi, kokį taikai treniruočių režimą, plukdai ją per bangas ar kokį galą. Jie lenkia tavo kumelę jėga, lenkia ją ūgiu, o tavo kumelė minta žole. Keite Konoli, kapail uis minta krauju. Neturi nė menkiausios galimybės.

Atrodo, tai tik sustiprina Keitės nuomonę, nes ji staigiai linkteli.

– Gerai. Tada neatsisakysi su manim palenktyniauti, tiesa?

Ji įdomiai pasirenka žodžius. Lyg tas „tiesa“ reikštų, jog turiu su ja nesutikti, kad viskas liktų kaip buvę.

– Lenktyniauti? Aš su kumele, tu − su Balandėle?

Keitė linkteli.

Vėl atskrieja vėjo gūsis, Koras pagaliau nurimsta jį uostydamas. Užuodžiu tolimo lietaus kvapą.

– Nesuprantu kodėl?

Ji tik spokso į mane.

Kieme manęs laukia galybė arklių, kuriuos reikia prajodyti trasa. Po arklides lando Džordžas Holis ir dar bent du pirkėjai ieško žirgo, kuris išgarsins jų žirgynus didžiojoje saloje ar bent garsins metus. Turiu per daug darbų ir per mažai valandų artėjant ankstyvai spalio nakčiai. Neturiu laiko kvailoms lenktynėms, kapal uis prieš ponę, kuri tik užvertusi galvą gali pažiūrėti anam į akis.

– Užtruktų ne ilgiau nei man ją išbandyti, – sako Keitė. – Taigi gali atsakyti „ne“ tik dėl to, kad tave įžeidžia pati mintis.

Štai taip ir pradedame lenktynes.

Atrišu bėrąją, Korą pririšu, jam padavęs gabalą jaučio širdies iš kuprinės, o Keitė ant ponės nugaros, perkėlusi koją per balną, taisosi balnakilpes. Tokio triuko negali atlikti ant arklio, kuriuo nepasitiki, kažin ar man kada šautų jį pabandyti ant vieno iš kapail uis.

Bėroji po manim nerimsta ir sukiojasi. Ją nulaikyti sunku visai kaip keršąją, nors ir nėra tokia piktavalė. Ji tave mieliau paskandintų, nei suėstų.

– Pasiruošęs? – klausia Keitė, nors manau, kad to klausti turėčiau aš. Kažin ar ji nors kiek nori kapal uis, ant kurios sėdžiu. – Iki štai tos didelės atodangos? – rodo Keitė.

Linkteliu.

Tikinu save: tai ne visai ir beprasmiška. Jei sugebėsiu priversti bėrąją penkias minutes bėgti tiesiai ir greitai, gal suabejosiu dėl Malvernui pasakytų žodžių. Nemėgstu paleisti žirgo, kuriam skyriau laiko, o bėrajai jo paaukojau begalę. Galbūt apsirikau, ir per metus ji pasitaisys. Korui prireikė ne vienų metų apsiprasti.

– Laukiam kokio nors ženklo? – klausia Keitė ir pasileidžia per lauką.

Bėroji neria paskui ją tarsi iššauta, grobuoniška, leidžiu jai bėgti laisvai, kol pasivejame. Iš pradžių pamanau, kad Keitė laikosi Balandėlei už karčių, bet greitai suprantu, jog tik prilaiko juos, kad nesiplaktų į rankas ir veidą. Su bėrąja galiu dėl to nesirūpinti; ilgėdamasi jūros ji kone pusę karčių nusitrynė į gardo buomą.

Du žirgai lekia šuoliais per uolų žolę, abu vikriai prisitaiko prie nelygaus paviršiaus.

Bėroji nė nesistengia. Paraginu ją, kad bėgtų greičiau, atsiplėštų nuo Balandėlės ir baigtų lenktynes. Bet kumelė nė kiek nepaiso mano kojos, veikiau jos išsilenkia. Ji traukia uolų krašto link, neša labiau į šoną nei į priekį.

O salos ponė, savaime suprantama, lekia tiesiai ir mus pralenkia.

Prireikia laiko bėrajai vėl suvaldyti, o kai ji pagaliau teikiasi bėgti, nesunkiai pasiveja ponę. Keitės pelėkė šuoliuoja greta – linksmai. Ji lekia džiugiai pastačiusi ausis, kartkartėmis vis pliaukšteli uodega, žaismingai pasispardo. Gal mano kumelė ir yra išsiblaškiusi, bet anoji – taip pat.

Keitė dirsteli į mane, paraginu savo kumelę. Kuždu jai prašydamas greičio, o ji paklusniai palinksta į priekį. Pelėkė ponė neturi nė menkiausios galimybės.

Išgirstu vėją skrodžiantį pokštelėjimą, atsisukęs dar spėju pamatyti, kaip Keitė siekteli atgalios ir atviru delnu stipriai pliaukšteli savo kumelei per šlaunį. Tai atkreipia ponės dėmesį, Balandėlė iš visų jėgų šauna pirmyn.

Bet tai nepadeda. Mano kapal uis greitesnė, nei kuris salos ponis kada svajojo, mes mikliai plėšiamės į priekį. Kai pasieksime atodangą, mus skirs visi trisdešimt ilgių.

Bėroji klupteli, bet tuoj pat atsitiesia. Mano rankos aplimpa purvu. Dirsteliu pro petį, kur Keitė. Ji su pone toli toli už nugaros. Lenktynės neįdomios. Jokio pasitenkinimo, kai pergalė tokia lengva. Svarbiausia, nejauti džiaugsmo laimėti, kai žirgui neįdomu.

Štai tada vėjas atbloškia jūros kvapą. Bėroji pristabdo, pasimuisto, atlošia galvą, išplečia šnerves.

Kuždu jai, vedžioju ant peties raides, bet ji nerimsta.

Ji trokšta prie uolų krašto. Vėjas dvelkia vandenynu, šis užvaldo bėrosios protą. Išrausiu iš kišenės gelžgalį, braukiu juo per venas, bet nepadeda. Ji stojasi piestu, graibsto orą, o neįstengusi manęs atsikratyti nutaria pasiimti ir mane. Ten, kur liečiu koja, jos oda įkaitusi, įsitempusi. Niekaip nepriverčiu jos pasukti galvos.

Priešais uolų žolė, dar šiek tiek uolų žolės, o tada už jos tik dangus. Iškeliu vieną vadelę, pavojingas būdas ir paprastam arkliui stabdyti, – jis gali užvirsti ant tavęs, – o bėrajai suvis nė motais. Ji tvirtai įsikandusi žąslus, jos plaučiai pilni jūros.

Šeši metrai iki krašto.

Turiu širdies dūžį apsispręsti.

Šoku nuo jos, pečiu skaudžiai rėžiuosi į žemę, rituosi norėdamas sušvelninti smūgį. Regiu nurudusią žolę, žydrą dangų, vėl rudą žolę. Kilstelėjęs ant alkūnių spėju pamatyti, kaip kumelė įsitempia ir šoka.

Įsidrąsinęs prišliaužiu arčiau uolų krašto. Neištversiu pamatęs ją, besitėškiančią ant akmenų, bet nepajėgiu ir nusisukti.

Bėroji be baimės skrieja oru, tarsi paprasčiausiai šoktų per kliūtį. Ji jau neprimena arklio, atrodo aptaki.

Nepajėgiu žiūrėti.

Išgirstu siaubingą pūkštelėjimą. Ji pradingo bangose, dar pamatau jos uodegą.

Atsidūstu ir susikišu rankas į kišenes. Nežinau, ar ji liko gyva. Šiaip ar taip, mano balnas pradingo. Džiaugiuosi, kad tai ne mano tėvo balnas, kurį laikau arklidėje, nors ir šis buvo brangus; jį užsisakiau prieš dvejus metus, kaip reta pasidaviau silpnybei. Nenusikeikiu, bet ant liežuvio galo sukasi svaresnis žodis.

Man ant peties sušniokščia karštas kvėpavimas. Tai Balandėlė, o už jos stovi Keitė, raudoni jos plaukai išsprūdę iš uodegėlės. Balandėlė šiek tiek pridususi, bet ne tokia nuilsusi, kaip įtariau.

Akimirką Keitė susiraukusi žiūri nuo uolos, tada rodo pirštu.

Pasekęs jos žvilgsnį išvystu į jūrą plaukiančią blizgančią tamsią nugarą. Vypteliu.

– Tu laimėjai, Keite Konoli.

Ji patapšnoja Balandėlei per petį ir taria:

– Vadink mane Puka.

Dvidešimt septintas skyrius

Šonas

Grįžęs į arklides randu netvarką. Pusė arklių nebuvo laiku išvesti apšilti. Narsioji stovi aptvare šalia arklidžių, įsikandusi graužia viršutinę tvoros lentą ir ryja orą. Edanos išvis neišvedė į lauką, o Mato nematyti. Jei jis viliasi šiais metais lenktynėse mesti man su Koru iššūkį, tam ruošiasi netinkamai.

Niekaip neatsikratau įspūdžio, kad pamiršau kažką nuveikti, bet pagaliau suprantu, kad man neduoda ramybės, jog išėjau su dviem žirgais, o grįžtu tik su vienu. Neturiu arklio, kurį reikėtų atrišti, balno, kurį reikėtų padėti.

Grįždamas į kiemą su krauju apvarvėjusiu kibiru, iš kurio maitinau kapail uis, sutinku Džordžą Holį. Jis iš kažkur ištraukė skaisčiai raudoną kepurę plaukams prilaikyti ir šypseną veidui padabinti.

– Sveiki, ponaiti Kendrikai, – guviai pasisveikina ir mikliai įtaikęs koja kojon kartu žygiuoja per akmenimis grįstą kiemą. – Atrodote puikiai nusiteikęs.

– Tikrai?

– Na, atrodo, tarsi jūsų veidas prisimintų šypseną, – paaiškina Holis.

Nužvelgia mano drabužius; mano kairys šonas visas žemėtas.

Keliu paspaudžiu pompą ir imu virš nuotako skalauti kibirą.

– Šiandien praradau žirgą.

– Skamba lengvabūdiškai. Kas nutiko?

– Jis nušoko nuo uolos.

– Nuo uolos! Ar čia tai įprasta?

Arklidėje šaukdamasi jūros nekantriai sužvinga Edana. Pernai šiuo metu Matas paplūdimy jau talžė pasirinktą arklį. Be Mato kiemas atrodo tykus: tarsi žydras dangus prieš audrą. Pagalvoju apie rytoj laukiančią Skorpiono šventę, kaip šiuometinėse raitelių eitynėse josiu aš, Matas ir pakvaišusioji Keitė Konoli.

Išjungiu vandens pompą ir atsisuku į jį.

– Pone Holi, šį mėnesį čia viskas neįprasta.

Dvidešimt aštuntas skyrius

Puka

Taigi šį vakarą vyks didžioji Skorpiono šventė.

Skorpiono šventėje buvau tik kartą; vienais metais, kai tėtis buvo išplaukęs, mus nusivedė mama. Tėtis nemėgo nei šventės, nei pačių lenktynių. Jis sakė, kad pirmoji augina padaužas, o antroji duoda tiems padaužoms dviem kojom daugiau, nei jie geba suvaldyti. Visada manėme, kad ir mama nemėgo lenktynių. Tačiau tais metais paaiškėjus, kad tėtis nespės vakare grįžti, mama patarė mums pasiimti kepures ir liepė Geibui įkalbinti morisą prisikelti (šis net tada buvo užsispyręs). Liepsnodami draudžiama aistra, susigrūdome į automobilį: Geibas klestelėjo į geidžiamą keleivio sėdynę, o mudu su Finu kovojome ir niurkėmės ant užpakalinės. Mama, šaukdama ant mūsų, nulėkė siauručiu į Skarmutą vedančiu keliuku, vairavo palinkusi prie vairo, tarsi valdytų neklusnų žirgą.

O tada – Skarmutas! Visur šmėžavo kostiumai ir Skorpiono būgnininkai, rypavo dainininkai. Mama mums nupirko varpelių, kaspinų ir lapkričio pyragaičių, nuo kurių man net kelias dienas lipo rankos. Visur tik triukšmas, triukšmas, triukšmas, kol užbliovė Finas, kuris tada tebuvo vaikutis pabirutis. Tarsi vijurkas iš niekur atsirado Dora Mod su viena tų siaubingų užkeikimo kaukių ir užmovė ją Finui. Pasislėpęs po plokščiadantės pabaisos kauke, jis tapo toks pat niršus kaip mama.

Per tuos metus, kiek pažinojau mamą, dažniau matydavau ją liuobiančią Balandėlės gardą, mazgojančią puodus, dažančią keraminius dirbinius ar ant stogo plaktuku kalančią atšokusią lentą. Prisimindama mamą regiu šventės naktį, kai ji it pašėlusi šoko su mumis ratu, keistai laužų nutvieksta plačiai šypsojosi ir dainavo lapkričio dainas.

Jau prabėgo ne vieni metai, šiandien šventės diena, ir mes vos užsimanę galime ten eiti, nes joks gyvas žmogus negali mums uždrausti. Keistas, tuščias jausmas.

– Pavyko paleisti moriso variklį, – žengdamas į namą sako Finas. Jis žiūri į mane, plaunančią indus, smalsiau, nei to nusipelniau. – Šiek tiek užtrukau.

Tikiu juo. Jis visas murzinas ir juodas.

– Atrodai kaip prijaukintas velniūkštis, – sakau jam. – Ką darai?

Užuot ėjęs į vonią nusiprausti, jis ima švarką, nukritusį ant grindų už tėčio krėslo prie židinio.

Finas pasitrina kaktą – dar viena juoda dėmė.

– Nenoriu išjungti moriso, nes gali ir neatgyti.

– Juk nelaikysi parpiančio per naktį?

Brolis užsideda beformę kepurę.

– Negaliu patikėti, kad mama vadino tave gudruole.

– Ir nevadino. Ji taip vadino Geibą, – atsakau. Finui suėmus durų rankeną suprantu, kur jis manosi einąs. – Pala… Ketini važiuoti į šventę?

Finas tik dėbteli.

– Geibo nėra. Negi manai, kad važiuosime? Rytoj turiu anksti keltis.

– Turi baigti registruotis, – atsako Finas. – Taip parašyta tavo taisyklių lape.

Jis teisus. Jaučiuosi kvailai, kad tai pamiršau, o širdis nusirita į kulnus. Anksčiau nuo kitų, galėjusių paprieštarauti, kad dalyvausiu lenktynėse, mane skyrė keli metrai jūros vandens. Dabar skirs tik keletas bokalų alaus.

Bet tai neišvengiama. Galbūt, tik galbūt, ten bus ir Geibas. Ir tikrai bus daug kitų salos gyventojų.

Beveik džiaugsmingai palieku plaunamas lėkštes, o tada gana nenoriai susirandu nutriušusį žalią švarką ir kepurę, Finas atidaro duris. Dabar, žinodama, ko ieškoti, matau, kad jis iš jaudulio netveria kailyje. Neįtarsi, kai Finas būna susijaudinęs – jis tik ima greičiau suktis. Įprastai jaunesnieji broliai būna lėti padarai.

Po temstančiu rožiniu dangumi, per besileidžiančią saulę drykstant besiplečiančiai juodai debesų letenai, morisas atrodo grėsmingai, bet vairuotojo sėdynėje tarsi švyturys šviečia Fino veidas. Prisimenu jį pasislėpusį po baisia Doros Mod pabaisos kauke ir įsivaizduoju, kaip jis vėl bus laimingas, pirštus vėl laižys daugelį dienų.

– Pala… – tekina bėgu į namą iš senkančios sausainių skardinės iškrapštyti keleto smulkių monetų.

Grįžusi įsėdu į mašiną. Man į šlaunį smigteli Fino užlopyta sėdynės vieta.

– Ar šitas daiktas nesustos pakeliui? Nenoriu sutemus įstrigti vidury laukų, kur gali bastytis jūros arklių.

– Tik nejunk šildytuvo, – atsiliepia Finas.

Nenoriu nė žinoti, kaip jis paleido variklį. Praeitą kartą prireikė dviejų vyrų, stūmė automobilį bėgte, Finui sėdint prie vairo. Mums dardant keliu, jis kalba:

– Galiu lažintis, kad Geibas ten. Galiu lažintis, kad jis šventėje.

Tai išgirdus mane dar stipriau nukrato šiurpuliukai, nes neatsikratau minties, kad teks pasikalbėti su Geibu apie Malverno grasinimą iškeldinti. Jei jis šventėje, nuo manęs neišsisuks.

– Ehei!

Iš pradžių pamanau, kad šūktelėjo Finas, nors balsas ne jo, ir nepamenu, jog Finas kada gyvenime būtų sakęs „Ehei!“ Tada pamatau brolius Kerolius. Juodu klibikščiuoja keliu tarsi juodi narūnėliai prieblandoje, o Džonatanas šūktelėjo norėdamas atkreipti mūsų dėmesį.

Finas sustabdo morisą. Nuleidžiu lango stiklą.

– Pamėtėsite iki miesto? – klausia Džonatanas.

Atsakydamas Finas užtraukia rankinį stabdį. Mane šiek tiek pribloškia jo drąsa. Aišku, ir pati noriu, kad Keroliai važiuotų su mumis, bet maniau, kad Finas drovesnis. Man nematant jis vis paauga.

Tenka išlipti, kad įleisčiau juodu vidun. Džonatanas įsiropščia pirmas ir spiria į Fino sėdynę, o Finas maloniai žvilgteli į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Brajanas man padėkoja. Nežinau, ar todėl, kad juodu pavėžėsim, ar už tai, kad išlipau jo įleisti. Automobilis pilnas, tarsi mūsų būtų padaugėję ne dviem, o penkiais.

Vėl pajudėjus, Džonatanas pasilenkia į priekį, įsikabina į vairuotojo sėdynės atlošą ir klausia:

– Gal žinai, kada užkurs laužą?

– Nežinau, – atsiliepia Finas.

Krūpteliu rankai sugniaužus mano sėdynės atlošą. Žuvies kvapas.

– Labas vakaras, Keite.

Dirsteliu į ranką; ji daili, tvirta, nors ir atsiduoda žuvimi.

– Labas.

Džonatanas papurto Fino sėdynę.

– Man atrodo, šiais metais jau galiu lažintis. Nežinai, šešiolikos ar septyniolikos? Nuo kada leidžiama lažintis?

– Nežinau, – atsiliepia Finas.

– Na, tu naudingas kaip papai šernui, – linksmai sako Džonatanas. – Puka, vakar rytą mačiau tave statančią Doros Mod palapinę. Ką ji pardavinėja? Menkniekius.

Nežinau, kodėl jis to paklausė, jei pats ketino atsakyti.

Brajanas pasilenkia prie lango ir manęs, kalba šiek tiek iš arčiau. Jo balsas malonus ir tvirtas, visai kaip ranka. Brajanas kalba su senovišku salos akcentu, puikiai tinkančiu šnekėtis apie orus arba aptarti, kiek vakar ant uolų buvo padūkėlių. Būdama jaunesnė, dažnai stovėdavau vonios kambaryje, kur gerai aidi, ir mėgindavau jį pakartoti. Labiausiai nuo mano tėvų šnektos skiriasi, kaip tariama r.

– Girdėjau, kad lenktyniausi. Tiesa?

Puolamas nepertraukiamo Džonatano plepalų srauto, Finas įjungia žibintus. Už plonos debesų užuolaidos greitai leidžiasi naktis. Kažkas trenkia svilėsiais. Viliuosi, ne morisas.

Atsakau:

– Tiesa.

Jis tik žemai švilpteli, parodydamas nuostabą ar pasigėrėjimą, o tada atsilošia sėdynėje. Džonatanas Kerolis tauškia pats su savim. Jam pakanka matyti Finą vos linkčiojant, kad taukštų toliau. Nė nesu tikra, kad Finas linksi; man regis, kaltos kelio duobės. Tačiau privažiavus aukščiausią kelio vietą prityla net Džonatanas. Iš čia vandenynas matyti vos kelias sekundes. Jis pilkas ir beribis po tokiu pat beribiu dangumi, net iš čia matau viena kitą draskančias bangas. Būna užtektinai lietaus, ir audrų neretai pasitaiko, bet mūsų orai nėra labai bjaurūs. Ir vis dėlto baltos putos apie akmenis baugina.

– Ei! – vėl šūkteli Džonatanas. – Žiūrėkit! Ana ten! Galva!

Nenoromis visi sužiūrame. Vanduo sukunkuliuoja, juodas, pilkai mėlynas, vėl juodas, puta supursloja tarsi balta raukta apykaklė, o tada pamatome iš putų kylant jį. Virš vandens išnyra tamsi žirgo galva pravirais nasrais. Ir, jūrai dar nespėjus jos praryti, šalia paviršių perskrodžia kaštoniniai karčiai ir iškyla ruda nugara. Paskui jie pradingsta po vandeniu, rankomis nubėga šiurpuliukai.

– Gera naktis jausti po kojomis žemę, – džiaugiasi Brajanas Kerolis.

Žodžius jis taria ne taip lengvai, kaip brolis. Pagalvoju apie žuvies kvapą, kuris įsigėręs į jo drabužius, kaip paprastai jis manęs paklausė, ar lenktyniausiu. Galbūt dalyvauti lenktynėse ne taip jau neįtikėtinai drąsu, jei pragyvenimui užsidirbi žvejodamas lapkričio jūroje.

– Jei norėčiau kurį pasigauti, rinkčiausi kaštonį, – sako Džonatanas. – Raudieji visada laimi.

Brajanas atsako:

– Turi galvoj, kad Šonas Kendrikas visada laimi.

Džonatanas pasimuisto sėdynėje.

– Manau, kaštoniai greitesni.

– Manau, – atsiliepia Brajanas, – jie tokie, kai ant jų sėdi Šonas Kendrikas. Keite, ar esi jį sutikusi?

Finą pralinksmina tas „Keite“, nes Brajanui ištarus mano vardą atrodo, tarsi būčiau patikimesnė.

– Taip, – burbteliu.

Nuo mūsų lenktynių mačiau jį kartą ar du ir nesugavau nė menkiausios užuominos, kad norėtų su manim šnekėtis. Tiesą sakant, net atvirkščiai. Jis irgi, regis, ne iš tų, kurie sakytų „Ehei!“

– Keistuolis, – įvertina Džonatanas.

– Kapail uis už jį geriau pažįsta tik vandens žirgai. – Brajano Kerolio balse justi susižavėjimas. – Keite, dabar rastum ir prastesnių draugų už jį. Nors įtariu, kad tai jau žinai.

Žinau tik tiek, kad Šonas Kendrikas jojo bėrąja kumele ir prieš gelbėdamasis palaukė, kol vos nenulėkė nuo uolos krašto, o tai apie jį pasako daugiau nei jis pats.

– Statyčiau už tave, – kilniaširdiškai sako Džonatanas, – jei nestatyčiau už jį.

– Džonatanai, – perspėdamas nukerta Brajanas.

Tarsi man rūpėtų, už ką statys jo brolis.

– Arba už Janą Privetą, – nusileidžia Džonatanas. – Jis treniruoja tą žiauriai greitą pilkį iš praeitų metų. – Jis subeldžia į Fino sėdynę Skorpiono būgnų ritmą, o tada pasilenkia į priekį man pasakyti: – Smuklėje už tave stato kaip pašėlę. Už tai, ar šį vakarą pasirodysi eitynėse. Senasis Geris kalba, kad nesirodai paplūdimy, neva jau pasidavei. Tas, kuo jis vardu, kalba, kad jau žuvai, akivaizdu, tai ne tiesa. Taigi, Keite, kaip manai, ar verta už tave statyti?

Brajanas gergždžiamai atsidūsta.

– Jei reikėtų statyti už mano žirgą arba tavo burną, neturėčiau nė menkiausios galimybės, – neiškenčiu nepaerzinus.

Brajanas su Finu juokiasi. Džonatanas atšauna, kad mano gyslomis teka ne kraujas, o šlapimas. Ar tai komplimentas?

Žiūriu pro langą. Dangus po debesų juostomis sparčiai juosta. Tolumoje, kur tūno Skarmutas, žiba raudona pašvaistė, bet pati sala juoda ir paslaptinga. Tamsoje nėra jokio skirtumo tarp jūros ir žemės. Prisimenu, kaip šį rytą jojau Balandėle ant uolų iškyšulio. Prisimenu, kaip oras gėlė man skruostus, o nuo jūros kvapo daužėsi širdis. Turėčiau bijoti šio vakaro ir rytojaus, ir dar kitos dienos – ir bijau, bet jaučiu ir dar kai ką: jaudulį.

Dvidešimt devintas skyrius

Puka

– Raitelių eitynės prasideda vienuoliktą, – sako Brajanas Kerolis. – Bet tikriausiai jau žinai.

Nežinojau, bet dabar žinau. Vienuolikta atrodo labai toli po kelių šventės triukšmo pritvinkusių valandų.

– Turiu rasti brolį, – sakau Brajanui. – Vyresnį brolį.

Po teisybei, man reikia atgauti pusiausvyrą. Stoviu šventėje, kuri mamai patikdavo, bet be mamos. Finas su Džonatanu Keroliu pradingo minioje ir paliko mane vieną su Brajanu, kurio plaučius aš pažįstu geriau nei jį patį, ir krūtinėje vartosi nervų gniutulas.

Maniau, mano žodžiai lyg ir atsisveikinimas, bet Brajanas atsako:

– Gerai. Kaip manai, kur jis?

Jei būčiau žinojusi, kur brolis trankosi, būčiau pasikalbėjusi su juo prieš tris dienas. Tiesa ta, kad šiomis dienomis nieko nežinau apie vyresnį brolį. Ištempęs kaklą Brajanas apsidairo virš minios, žvalgosi Geibo veido. Stovime pagrindinės Skarmuto gatvės pradžioje, matau iki pat prieplaukos. Kiekviename centimetre grūdasi žmonės. Vienintelis tuščias lopinėlis ten, kur žygiuoja Skorpiono būgnininkai, toli prie vandens. Pakvimpa kažkuo skaniu, ir man sugurgia skrandis.

Atsakau:

– Tikriausiai kur nors, kur nesugalvočiau ieškoti. Ar turi daugiau brolių?

– Turiu seserų, – atsiliepia Brajanas. – Tris.

– Kur jos šį vakarą?

– Didžiojoje saloje.

Jis atsako ramiai, susimąstau, ar jam dėl to jau nustojo skaudėti širdį, o gal jos niekad ir neskaudėjo.

– O jei šį vakarą jos būtų namie, kur būtų?

– Na, – susimąstęs lėtai atsako Brajanas, sunku jį girdėti per aplink gaudžiančius balsus, – ant krantinės arba užeigoje. Eime paieškoti?

Ir išvis, kodėl kalbuosi su Brajanu Keroliu? Jis stovi gana arti, girdžiu jo žodžius, žiūri į mane, dėl garbanų ir žvejo raumenų atrodo milžiniškas, tvirtas, suaugęs, o aš nesu pratusi, kad mane vertintų taip rimtai. Iš pradžių pamanau, kad jis tik taikosi prie manęs, kaip suaugęs taikytųsi prie vaiko, bet tada pažiūriu į savo rankas. Jos ne mažos mergaitės, o mamos rankos, ir mano veidas – mamos veidas. Kažin kada pasijusiu tokia suaugusi, kokia atrodau.

– Gerai, – sutinku.

Iriamės gatve. Platūs Brajano pečiai skina kelią tarp žmonių. Turistai, nepažįstami veidai. Jie nuo mūsų skiriasi, tarsi būtų kitos padermės. Jų nosys šiek tiek tiesesnės, akys kiek arčiau viena kitos, lūpos siauresnės. Jie mums artimi, kaip Balandėlė artima vandens žirgams.

Geibo nematyti. Ir kaip galima jį rasti tarp šitokios gausybės žmonių? Bet Brajanas nesustoja, traukia prieplaukos link. Aplink aidi triukšmas, triukšmas, triukšmas. Būgnai ir šūksniai, juokas ir dainos, motociklai ir smuikai.

Prasibrauname iki prieplaukos, ten šiek tiek tykiau, nes iš vienos pusės ne žmonės, o vandenynas. Vanduo nepaliaujamai skalauja prieplaukos sieną, siekia arčiau nei įprastai. Taip tyku, kad girdžiu šurmulį ant uolų virš miesto.

– Kas ten vyksta? – klausiu. – Šventinis laužas?

Brajanas prisimerkęs pasižiūri aukštyn, tarsi matytų ką daugiau, ne tik prie šlaito prilipusius namus.

– Kūrenamas laužas ir dar jūros maldaujama įvykdyti norus.

Vienintelis dalykas, kurį žinau apie jūros norus, kad tėvas Munihamas liepė jų atsisakyti. Iš mamos daugiau neišpešiau.

– Ar esi prašęs jūros kokio nors noro?

– Tikrai ne.

– O kaip tai daroma?

– Laužo anglimi prirašai ant popieriuko. Prirašai ant jo ir numeti nuo uolų.

– Skamba visai nekaltai.

– Keite, prakeiksmą. Užrašai prakeiksmą. Užrašai jį atbulai ir įmeti į jūrą.

Mane ima siaubas ir jaudulys. Tučtuojau bandau įsivaizduoti kokį nors prakeiksmą, kurį galėčiau numesti nuo uolų. Mintyse regiu įspūdingą, laužo fone išryškėjusį pavidalą, metantį į vandenyną ką nors bjauraus.

– Keite Konoli, tu laukinė, – sako Brajanas. – Parašyta tau ant veido.

Nesu tuo tikra, bet pažiūrėjusi į jį sutinku įdėmų žvilgsnį. Staiga dingteli gąsdinanti mintis, kad jis mane pabučiuos, todėl atsitraukiu kelis metrus, bet jis stovi kaip įkastas. Brajanas nusijuokia maloniu, saugiu juoku. Galbūt ir esu kiek laukinė.

– Eime, – taria Brajanas. – Pažiūrėkim, ar jis čia.

Žingsniuojame prieplauka. Čia palapinėse būriuojasi prekiautojai, Brajanas tikisi, kad Geibas čia. Pardavėjų reikalai klostosi gerai, mums tenka brautis pro eiles. Brajanas tiesia kaklą dairydamasis mano brolio, vėl pasijuntu keistai, kad šią asmeninę užduotį atlieku su žmogumi ne iš savo šeimos. Koks jo reikalas ieškoti Geibo, užuot ėjus linksmintis?

– Tau neverta taip leisti vakaro, – sakau. – Turėtum linksmintis. Paieškosiu pati.

Brajanas atsigręžia į mane. Man atrodo, jis visą vakarą tik auga. Kai surasime Geibą, bus toks aukštas kaip Šventojo Kolumbos bažnyčia ant kalvos ir, norėdama su juo pasikalbėti, turėsiu palypėti kopėčiomis.

– Man linksma. Ar nori, kad nueičiau?

Netikiu juo. Esu mačiusi, kada būna linksma – šūkaujama ir lakstoma ratais, kartais net kelį nusibrozdinus. O šitai tik įdomu, anaiptol ne linksma.

– Tiesiog jaučiuosi kalta, kad tave sulaikau.

Brajanas nuryja seiles ir nusuka akis į minią, tarsi vis dar ieškotų Gabrielio.

– Paskutinė mano sesuo išplaukė į didžiąją salą pernai. Būčiau čia atėjęs su ja.

– Geibas irgi išplauks.

Žodžiai išsprūsta nė nespėjus pagalvoti. Ir kodėl leptelėjau? Kodėl pasakiau Brajanui Keroliui, nors nė su Finu padoriai apie tai nesikalbėjome? Nuoširdžiausiai gyvenime su Brajanu Keroliu esu šnekėjausi tik apie spjaudymą ant jo dar neiškasto kapo, o dabar jam išduodu šeimos paslaptis.

– Sakė, – atsiliepia Brajanas.

Noriu surikti: Mums jis pasakė tik tada, kai nebegalėjo nutylėti, – bet tai iš tiesų būtų šeimos paslaptis, todėl užsičiaupiu. O kad nebūčiau čia atėjusi! Kad būčiau sėdėjusi namie. Norėčiau, kad Brajanas Kerolis nespoksotų į mane iš savo aukštumų, į kurias nepaliaujamai vis kyla. Suneriu rankas ir susikišu kumščius į pažastis. Radusi Geibą, žiebsiu jam tiesiai į akį.

Neatrodo, kad Brajanas Kerolis regėtų mano neviltį. Jis aiškina:

– Man regis, jis sakė, kad plauks su Tomiu Folku ir Biku Greitonu.

Nesusivaldžiusi šnirpšteliu iš įniršio:

– Aišku! Visi žino! Visi išplaukia. Ar ir tu išplauki į didžiąją salą?

– Ne, – rimtai atsako Brajanas. – Mano proprosenelis padėjo statyti šią prieplauką ir aš jos nepaliksiu.

Tarsi būtų prieplauką vedęs, dėl to staiga pasijuntu pavargusi ir suirzusi.

– Nagi, – taria Brajanas, tarsi tik dabar būtų pastebėjęs mano nepasitenkinimą. – Eime į alinę. Aš ten ir traukiau. Gal rasime ir jį – vietiniai kartais ten slepiasi. Blogiausiu atveju kuriam laikui pasislėpsime nuo vėsos.

Braunamės pro žmones iki „Juodaakės merginos“; žalio pastato durys atlapotos. Dėl glotnios medienos, grublėtos odos ir žalvarinių detalių šis pastatas man visada atrodė pernelyg išskirtinis, kad būtų alinė. Namas nepriekaištingai švarus ir dieną būna neįtikėtinai tuščias. O vakare, kai jūreiviai pavargsta būti blaivūs, smuklė prisipildo, į gatvę liejasi triukšmas ir vemiama tiesiai į krantinę.

Iki šiol užeigoje vakare niekad nebuvau apsilankiusi – ji visai kitokia. Ji sausakimša, kitaip nei gatvė. Nuo tirštumo, dūmų ir tvaiko ištinka klaustrofobija, aidi riksmai ir juokas, trikdo nuolat kartojamas mano vardas.

– Pala, ar tik ten ne Keitė Konoli? – susidomi vyras prie durų.

Paminėjus mano vardą, atsigręžia dar kelios galvos. Atrodo, visi turi daugiau nei po porą akių.

– Keite Konoli! – prie baro džiugiai sušunka vyriškis. Pakilęs nuo baro kėdės žengia artyn. Jo krūtinė kaip statinė, plaukai rausvi, nuo jo trenkia česnakais ir alumi. – Višta tarp gaidžių!

Brajanas suima man už rankos, nepasakyčiau, kad švelniai, laisva ranka mosteli į smuklės gilumą. Paskui atsisuka į vyriškį ir taria:

– Ta pati. Taigi, Džonai, ką manai apie potvynio lygį? Ar artinasi audra?

Nesunkiai atpažįstu bandymą išgelbėti, todėl braunuosi giliau į užeigą, toliau nuo jų. Dairausi, ir štai – už kampinės atitvaros pamatau Geibą. Sėdi palinkęs, pasistatęs bokalą alaus, ir ant stalo išskėtęs ilgus, vorą primenančius pirštus kažką aiškina. Nusijuokia, negirdžiu jo, bet išraiška atrodo laisvesnė, šiurkštesnė. Nutvilko pyktis.

Mane tebedengia Brajanas, todėl nusiiriu pro dūmus ir sustoju šalia Geibo kėdės, jam prie peties. Laukiu, kada mane pastebės; priešais sėdintis Tomis Folkas – prakeiktas bendrininkas – mane jau pamatė ir žaviai šypsosi. Bet Geibas toliau mosikuoja.

– Geibai, – kreipiuosi.

Mane tai erzina, bet jaučiuosi tarsi prie tėčio krėslo ranktūrio stovintis vaikas, trukdantis skaityti laikraštį.

Jis atsigręžia. Ar jis jaučiasi bent kiek kaltas? Neįžvelgiu nė lašelio kaltės.

– O, Puka, – tik tiek išspaudžia.

– Taip, o, Puka.

– Netikiu, kad dalyvausi lenktynėse, – įsiterpia Tomis. Prieš jį stovi du tušti bokalai, todėl visi jo žodžiai sulipę į vieną lengvą žodelį, jokių pauzių, juos skiria tik garsai s. – Mačiau tave pirmąją dieną. Pirmoji mergina. Už mus.

– Neragink jos, – atsako Geibas, bet geraširdiškai.

Jo iškvepiamas oras trenkia alkoholiu.

– Tu girtas, – sakau.

Geibas dirsteli į Tomį, vėl į mane.

– Keite, nebūk kvaila. Tik vienas bokalas.

– Tėtis nenorėjo, kad gertum. Žadėjai jam negerti!

– Nekelk isterijos.

Nesijaučiu puolusi į isteriją.

– Mudviems reikia pasikalbėti.

– Gerai, – bet Geibas nė nekrusteli.

Iš to, kaip sėdi, suprantu, kad puikiai jaučia Tomio žvilgsnį ir mėgina pokalbį gudriai pakreipti.

– Akis į akį, – sušnabždu pasilenkusi.

Labiausiai mane žeidžia jo išraiška. Žiūri kilstelėjęs antakį, tarsi tebegalvotų, kad reaguoju pernelyg jautriai.

Iškelia vieną delną į lubas.

– Juk čia nėra kur pasikalbėti akis į akį. Ar kalbos negali palaukti?

– Ne. Nebegali. Turim tuoj pat pasikalbėti, – įsikimbu jam į marškinių rankovę.

– Ką gi, Tomi, turiu eiti. Dar grįšiu.

– Parodyk jam, Puka! – sako Tomis, kumščiuodamas orą.

Tą akimirką nekenčiu Tomio ir viso jo dailumo. Nė nežvilgtelėdama į jį nusitempiu Geibą prie durų užeigos gale. Ten yra mažytis tualetas, kuriame trenkia šviežiais vėmalais. Geibui įėjus užtrenkiu duris. Norėčiau turėti akimirką mintims susidėlioti, prisiminti, ko tiksliai iš jo norėjau ieškodama, bet atrodo, kad viską, ką norėjau jam pasakyti, palikau už tualeto durų.

– Labai jauku, – taria Geibas.

– Kur buvai? – Virš kriauklės kabo knygos didumo veidrodis, džiaugiuosi, kad jame nematau savęs.

Geibas nužvelgia mane, tarsi mano klausimas būtų kvailas.

– Dirbau.

– Dirbai? Visą laiką? Visą naktį?

Geibas perkelia svorį ant kitos kojos, spokso į lubas.

– Naktį buvau grįžęs. Ar negerai?

„Negerai“ – ne tas žodis, bet negaliu prisiminti, kodėl ketinau brolį apšaukti. Mano rupios mintys pažyra po kojomis. Aiškiai prisimenu tik troškimą žiebti jam į akį, o tada staiga prisimenu svarbiausią dalyką.

– Šią savaitę pas mus buvo atėjęs Bendžaminas Malvernas.

– Hmm.

– Hmm! Jis sakė, kad atims namą!

– Aaa.

– Aaa! Kodėl mums nepasakei? – klausiu. Man bjauru, kad vis dar laikausi įsikibusi jo rankos. Bet iš kur man žinoti, kad paleidus jis neišmaus pro duris.

– Kaip galėjau pasakyti? – atsako Geibas. Jis kalba atsainiai. – Finas būtų pakvaišęs ir mirtinai užsigraužęs, o tu būtum puolusi į isteriją.

– Nebūčiau, – atšaunu. Nesu tikra, ar dabar elgiuosi isteriškai. Viskas, ką pasakiau, man skamba logiškai, bet kalbu kiek nesivaldydama.

– Dar ir kaip būtum.

– Gabrieli, nusipelnėme, kad būtum mums pasakęs!

– Kokia iš to būtų buvusi nauda? Daugiau pinigų judu neuždirbsite. Kaip manai, ką dariau visas tas naktis? Stengiuosi kaip įmanydamas.

– O tada nusprendei išvykti.

Brolis pasižiūri į mane, jo šypsena pradingusi. Vietoj jos ne liūdesys. Tik nieko nesakanti išraiška, jis primerkė akis, tarsi prieš vėją, kurio aš nejaučiu. Negaliu taikyti į Geibo jausmus, nes nežinau, ar jis jų turi.

– Yra riba, kiek žmogus gali stengtis. Stengiausi kaip begalėdamas.

– To neužtenka, – atsakau.

Jis ištraukia rankovę man iš pirštų ir atidaro duris. Į beorį kambarėlį plūsteli užeigos garsai ir kvapai.

– Gaila. Nes aš daugiau negaliu. – Išėjęs Geibas uždaro duris.

Sunkiai nuryju savo liūdesį. Jis užstringa gerklėje.

Viskas priklauso nuo manęs. Štai kas liko.

Ilgai stoviu tualete, kakta atsirėmusi į durų staktą. Negaliu išeiti tuoj pat, nes Tomis Folkas vypsodamas skels kokį kvailą pokštą ir aš prie visų apsipilsiu ašaromis, o to paprasčiausiai nesiruošiu daryti. Žinau: prie alinės durų manęs tikriausiai tebelaukia Brajanas Kerolis, ir man nesmagu, bet ne tiek nesmagu, kad grįžčiau pas jį.

Po kiek laiko giliai įkvepiu. Maniau, kad kaip nors įtikinsiu Geibą neišplaukti. Kad galų gale jis apsigalvos. Bet dabar tai nepaneigiama. Tarsi jau būtų įlipęs į laivą.

Išėjusi iš tualeto vos už metro pamatau užpakalines duris. Mintyse blaškausi tarp dviejų pasirinkimų – eiti pro priekį, pro Geibą, Tomį Folką ir spoksantį vyriškį, kur galbūt tebelaukia Brajanas Kerolis; arba pro užpakalines duris išsmukti į skersgatvį, o ten išsilaižyti žaizdas ir palaukti raitelių eitynių. Iš tiesų noriu grįžti namo, susirangyti lovoje ir iki gruodžio ar kovo paslėpti galvą po pagalve.

Man labai gėda, o kad tokio dydžio būtų vakarienė, bet pasirenku užpakalines duris ir palieku Brajaną Kerolį už nugaros.

Siaurame, akmenimis grįstame skersgatvyje už smuklės ūžauja vėjas, o eidama į gatvę galvoju tik apie karštą šokoladą ir namus, kurie nebeprimena namų. Gatvėje žmonių jūra dar tirštesnė, o šią akimirką manęs visiškai nevilioja joje plaukioti.

Tada išgirstu:

– Puka! – šaukia Finas.

Jis negrabiai sugriebia man už alkūnės, dingteli: „Finas prisigėrė“, nes dabar iš brolių galėčiau tikėtis bet ko, bet tada pamatau, kad jį stumdo už nugaros šurmuliuojanti minia. Finas užčiuopia mano kairę ranką, atgniaužia pirštus ir įspraudžia į delną lapkričio pyragaitį. Nuo šio varva medus ir sviestas, saujoje medus maišosi su balto glajaus upeliais. Prašyte prašosi nulaižomas. Šalia kažkas sustaugia it vandens žirgas. Širdis suplaka kaip triušio.

Leidžiu pyragaičiui varvėti, sutinku Fino žvilgsnį. Jis svetimas – juodas demonas, šiurpiai vypsantis baltais dantimis. Prireikia laiko, kad atpažinčiau bruožus, pasislėpusius po skruostus išmarginusia anglimi ir kreida. Tik lūpos rožinės, ten, kur perbraukė lapkričio pyragaičio glajumi. Ant nugaros jis nešasi vieną tų netikrų iečių, padarytų iš medienos, išmestos į krantą, ietis pririšta odiniu diržu.

– Iš kur gavai? – tenka šaukti, kad išgirstų per minios triukšmą.

Finas sugriebia man už kitos rankos ir kažką įbruka į saują. Pabandžius atgniaužti kumštį ir pažiūrėti, kas ten, jis pastumia mano ranką arčiau kūno, saugodamas nuo minios akių. Sumirksiu delne išvydusi gniužulą pinigų.

Finas pasilenkia prie manęs. Jo kvėpavimas saldus kaip nektaras; jis valgo jau ne pirmą pyragaitį.

– Pardaviau morisą.

Skubiai paslepiu pinigus.

– Kas tau už jį tiek davė?

– Paika turistė, kuriai jis pasirodė nuostabus.

Finas išsišiepia, anglių juodumo veide dantys kreivi ir ryškūs, plaukai susitaršę, mano veide pražysta šypsena.

– Tikriausiai žavus pasirodei tu.

Fino šypsena pradingsta. Viena Fino kodekso taisyklių neleidžia nieko sakyti apie Fino patrauklumą priešingai lyčiai. Nesu tikra, kuri nuostata tai reglamentuoja, bet ji artimai susijusi su nuostata, neleidžiančia Finui dėkoti. Finas ir komplimentai nesuderinami.

– Nesvarbu, – numoju. – Šaunuolis.

– Vienintelis dalykas, – Finas laižosi pirštus, – nežinau, kaip grįšime namo.

– Jei ištversiu raitelių eitynes, – atsiliepiu, – parskraidinsiu mus namo.

Trisdešimtas skyrius

Šonas

Man braunantis per Skarmuto gatves užtvindžiusią minią, Skorpiono būgnai muša nuvargusį širdies ritmą. Degina įkvepiamas šaltas oras; vėjas atneša įvairiausių kvapų. Valgių, kuriuos taiso tik per lenktynių sezoną. Kvepalų, kuriais kvepinasi tik moterys iš didžiosios salos. Karštos dervos, svylančių šiukšlių, ant akmenų palieto alaus. Skarmutas vulgarus ir alkanas, klestintis, bet nepažįstamas. Visa, ką ikšiol suvokiau apie lenktynes, šiąnakt atvirai per visas siūles liejasi gatvėje.

Žmonės braunasi pro apgirtusius turistus, kurie tik strapalioja ir triukšmauja iš jaudulio. Bet jei nutaisysi tinkamą pozą, tau iš kelio trauksis net girti. Išplėtęs akis iriuosi per minią mėsininko parduotuvės link. Dairausi Mato Malverno. Geriau pamatyti, nei būti pamatytam, kol neišsiaiškinsiu, ką jis šiąnakt ruošia.

Šonas Kendrikas. Išgirstu kuždamą, tada šaukiamą savo vardą, bet nesustoju. Šį vakarą daug kas mane atpažins.

Eidamas dairausi pro žmones į apačioje besidriekiantį miestą. Žibintų šviesoje akmenys auksiniai ir raudoni, šešėliai juodi, rudi ir tamsiai, mirtinai mėlyni, visų lapkričio vandenyno spalvų. Prie sienų atremti dviračiai, tarsi juos čia būtų atnešusi ir prieš pasitraukdama palikusi banga. Pro šalį prasibrauna merginos, jų žingsniai skambūs, ant kulkšnių jos prisikabinusios varpelių. Vienoje šalutinių gatvelių šmėsčioja ugnis, tai statinėje šokinėja ugnies liežuviai, apie liepsną stovi būrelis vaikinų. Žiūriu į Skarmutą, o jis sulaukėjusiomis akimis spigina į mane.

Ant sienos kabo Malverno žirgyno reklama. KETURIS KARTUS SKORPIONO LENKTYNIŲ LAIMĖTOJAS, parašyta ten. ĮSIGYKITE DALELĘ LENKTYNIŲ – KUMELIUKŲ AUKCIONAS KETVIRTADIENĮ, 7 VAL.

Visa, apie ką rašoma toje reklamoje, mano darbas, bet mano vardo joje nėra.

Tenka sustoti praleisti būgnininkų, įsiliejančių į minią nuo šoninės, prie vandens vedančios gatvelės. Jų keturiolika, daugiau entuziazmo nei talento. Visi vilki juodai. Skorpiono būgnai – mano išskėstų rankų pločio, jų korpusai pagaminti iš krauju aptaškytos odos, surišti virve. Būgnai tvinkčioja, valdo mano pulsą. Už būgnininkų eina moteris arklio galva ir kraujo raudonumo tunika. Jai už nugaros tabaluoja uodega, sunku pasakyti, ar tai virvė, ar odos atraiža, ar tikra uodega. Ji basa. Neįmanoma atpažinti, kas ji.

Būgnai dunda pro šalį, mes spaudžiamės prie sienos juos praleisdami. Kai kurie turistai ploja. Vietiniai trypia kojomis. Deivė kumelė lėtai peržvelgia minią, palyginti su arklio galvos iškamša, jos kūnas atrodo mažytis. Matau, kaip kažkas persižegnoja, tada dar kartą, atbulai. Gatvės vidury moteris žirgo galva ištiesia ranką, ir pažyra tūkstantis mažyčių akmenukų. Pagal tradiciją, naktį deivė kumelė numes kriauklę ir to, kas ją pagaus, noras išsipildys.

Bet šį kartą jos rankoje tik smėlis.

Vieną vakarą prieš daugel metų man stovint tėvui prie šono, ji pažiūrėjo į mane ir pažėrė smėlio ir žvirgždo saują, o priešais mane ant žemės nukrito kriauklė. Prišokau ir stvėriau kriauklytę nuo žemės. Norą buvau sugalvojęs dar prieš ją sugriebdamas.

Nusigręžiau laukdamas, kada moteris praeis, laukdamas, kada nublanks prisiminimas.

Išgirdęs iškvepiamą orą, ir žmogaus, ir arklio, atsisuku. Deivė kumelė stovi priešais mane, vos už kelių centimetrų. Pasukusi didžiulę, seną, pilką galvą, į mane spokso kairė akis, taip dėl vienos silpnos akies žiūrėtų Koras. Tik ši žirgo akis pakeista skalūno gabaliuku, taip nublizgintu, kad blyksi ir rasoja kaip keršosios akis. Iš taip arti moters tunikoje regiu tamsesnes juostas, kur medžiagos raukšlėse daugiau kraujo. Kostiumas kraupus: net iš arti sunku atskirti, kur moteris, kaukė, neįmanoma suprasti, kaip ji mato. Dingojasi, kad ant veido jaučiu iš šnervių šniokščiantį karštą kvapą. Širdis ima plakti greičiau.

Vėl esu vaikas, žiūriu, kaip ji atgniaužia kumštį, pažeria akmenukų ir smėlio. Prieš mane driekiasi sala, paplūdimys, gyvenimas.

Deivė kumelė ranka suima man už smakro. Į mane įsispokso skalūno akys. Karčiai susivėlę nuo amžiaus, tas žirgas mirė jau seniai.

– Šonai Kendrikai, – prabyla ji kimiai, vos panašiu į žmogaus balsu. Jame girdžiu jūrą. – Ar tavo noras išsipildė?

Nepajėgiu nusigręžti.

– Taip. Daug kartų.

Skalūnas sužėri ir mirkteli.

Balsas vėl užklumpa mane iš netyčių.

– Ar atnešė tau laimę?

Įprastai apie tokius klausimus negalvočiau. Nesu nelaimingas. Ši sala nenoriai dalija laimę; žemė pernelyg akmenuota, čia per mažai saulės, kad laimė gerai užderėtų.

– Man užtenka.

Jos pirštai tvirtai tvirtai laiko man už smakro. Užuodžiu kraują, į tuniką susigėręs šviežias kraujas užvarvėjo ir ant rankų.

– Šonai Kendrikai, vandenynas žino tavo vardą, – sako ji. – Sugalvok kitą norą.

Atgalia ranka perbraukia man per skruostikaulius.

Tada deivė kumelė – tik moteris negyvo žirgo galva – nusisuka ir nuseka paskui būgnininkus. Bet krūtinėje pajuntu tuštumą, ir pirmą kartą atrodo, kad vien pergalės nepakaks.

Negaliu išmesti iš galvos deivės kumelės: jos balso tembro, tariamai iškvėpto man ant odos oro. Mano gerklė liepsnoja, tarsi būčiau prisirijęs jūros vandens. Iriuosi per minią, plaukiu iš susitikimo su deive kumele į tikrąjį pasaulį. Kabinuosi žemės galvodamas apie paprastą užduotį nueiti pas Greitonus. Turiu sumokėti sąskaitą ir dar šį tą užsakyti vandens žirgams. Bet mintyse vis grįžtu prie moters arklio galva, bandau išmąstyti, kieno tai galėjo būti rankos. Jei ją atpažinčiau, galėčiau užpildyti krūtinėje tūnančią tuštumą. Jei žinočiau, kieno balsas šiurkščiai aidėjo negyvoje kaukolėje, visa tai vėl būtų tik prietaringas žaidimas. Veikiausiai tai Pegė Greiton, kraujas ant rankų jai ne naujiena, net su arklio galva ji būtų ne ką aukštesnė už mane.

Prasibraunu į mėsininko parduotuvę. Kaip visada, tai švariausia vieta Skarmute, ji apšviesta kaip dieną. Vidun netikėtai pateko du paukščiai, o man spraudžiantis pro žmones šviesa šmėsčioja ir mirkčioja jiems plazdant prie lempučių sparnais.

Prie prekystalio Pegės Greiton nėra, todėl ji galėjo būti apsivilkusi žirgo kostiumą. Man palengvėja. Nusilpsta jausmas, kad mane kažkas kviečia.

Atsistoju prie prekystalio, o Bikas Greitonas nenoriai priima mano užsakymą. Jis nekenčia ne manęs, o darbo, laikančio jį čia, nors norėtų būti šventėje.

– Koks tavo veidas, – žavėdamasis kriukteli Bikas, prisimenu, kad moteris ištepė mane krauju. – Atrodai kaip velnias.

Neatsiliepiu.

– Išeisiu po dvidešimties minučių, – sako jis man, nors neklausiau.

– Po trisdešimties! – iš gilumos šūkteli Pegė Greiton.

Burnoje pajuntu kraujo skonį. Man mirkteli skalūno akis.

Bikas brūkšteli mano užsakymą, o jam rašant pasižiūriu į lentą už prekystalio. Ant jos parašyti mano ir Koro vardai, o šalia mūsų dabartiniai statymai: 1–5. Po mumis prirašyta daugybė dalyvių iš didžiosios salos, per kelias pirmąsias treniruočių dienas jie rado sau tinkamą žirgą. Jie užplūs paplūdimį, bus tokie pat nevykę kaip per pirmąją treniruočių dieną, nepatyrę ir pernelyg drąsūs. Ieškau sąraše Keitės Konoli; pirma perskaitau jos ponės vardą, tada jos. Keitės statymai yra 45–1. Ar skaičius lėmė jos ponė, ar tai, kad ji mergina.

Leidžiu akis sąrašu, ieškodamas Mato vardo. Štai ir jis, o šalia jo žirgas. Prie jo vardo turėjo būti parašyta Edana, kumelė, kurios jis nelietė jau dvi dienas, bėroji su baltomis dėmėmis. Arklys, ant kurio Matą patariau pasodinti jo tėvui.

Bet ten parašyta ne Edana.

Šalia Mato parašyta Skata. Geras vardas žirgui, trumpas ir kietas. Vietiniai Skata vadina šarką. Paukštį, pagarsėjusį gudrumu, potraukiu į blizgančius daiktus, juodą su baltomis dėmėmis. Paplūdimy tėra vienintelis juodas padaras su baltomis dėmėmis.

Skata yra keršoji kumelė.

Trisdešimt pirmas skyrius

Šonas

Randu jį prie vieno iš laužų.

Liepsnos kyla aukštai į juodą dangų, pinasi su naktimi. Ant liežuvio jaučiu dūmų skonį.

– Metjau Malvernai, – spjaunu žodžius, tai kvietimas į kovą, ne ką draugiškesnis nei Koro staugimas paplūdimy. Matas yra milžiniškas mitinis padaras, juodas pavidalas, išryškintas už nugaros liepsnojančio laužo, vienoje rankoje laiko anglį, kitoje – popieriaus lapelį: jūros norą. Jei ir turi veidą, jo nematau. Sušunku: – Ar jame užrašei mirties norą?

Matas pasuka popieriuką, kad spėčiau perskaityti atbulai užrašytą savo vardą. Tada paleidžia jį skrieti nuo uolos krašto. Popieriaus skiautelė pradingsta juodumoje.

– Tas žirgas tave pražudys.

Matas išdidžiai prieina prie manęs. Jis kvėpuoja tamsa, jūros dugnu.

– O kada, Šonai Kendrikai, tau rūpėjo mano saugumas?

Jis vis artėja, kol mūsų šešėliai susilygina. Nė nekrūpteliu. Jei Matas nori šiąnakt muštis, nesiruošiu jam nusileisti. Krūtinėje jau siaučia audra, vėl regiu Ištvermingąjį dingstant po vandeniu, taip pat aiškiai kaip tada, kai tai nutiko.

– Keršoji gali pražudyti ne tik tave, – atsakau. – O niekas nenusipelnė žūti per tave.

Ugnis kaitina man odą.

– Žinau, kodėl nenori, kad ja lenktyniaučiau. – Matas nusijuokia. – Tu žinai, kad ji greitesnė už Korą.

Daugel metų dėl Bendžamino Malverno stengiausi apsaugoti jo sūnui gyvybę: sodindavau jį ant saugiausio žirgo, kokį tik rasdavau, kaip pašėlęs arklį treniruodavau, kad nekreiptų dėmesio į vandenyną, stebėdavau jį treniruojantis, kad niekas nekliudytų. Per tai susilaužiau du šonkaulius – jie jau sugiję, – nors nukentėti turėjo Matas.

Dabar Matui nė motais mano pagalba, man palengvėjo. Niekuo negalėsiu padėti jam sėdus ant keršosios.

Iškeliu rankas.

– Daryk, kaip išmanai. Aš jau sotus.

Akies krašteliu regiu žmones; jie atėjo pakviesti mūsų į raitelių eitynes. Vakaras kone baigėsi, o rytoj prasidės tikrosios treniruotės. Šią akimirką sunku įsivaizduoti po nakties ateisiančią dieną, atrodo, tarsi šiandiena galėtų tęstis amžinai.

– Taip, – taria Matas, – tau pakaks.

Trisdešimt antras skyrius

Puka

Raitelių eitynės visai ne eitynės.

Vyriškis šaukia per minią:

– Raiteliai? Raiteliai! Prie akmens! – Jis nori, kad sektume jam iš paskos.

Laukiu bent kiek tvarkos, bet taip ir nesulaukiu. Eitynes tai primena tik tada, kai keliolika raitelių patraukia uolų iškyšulio link. Minia prasiskiria prieš juos, o aš nuskubu iš paskos, Finas kaip įmanydamas stengiasi neatsilikti. Bet man iš kelio niekas nesitraukia, todėl atsitrenkiu į svetimus pečius, o šonkauliai nuolat kenčia nuo alkūnių.

Jau tamsiau nei tamsu, vienintelė šviesa sklinda nuo dviejų laužų: vieno aukšto, įnirtingai liepsnojančio, ir mažesnio, tas dega pasispragsėdamas. Nesu tikra, kur turėčiau būti.

– Keitė Konoli, – kažkas taria nemaloniai.

Atsigręžusi tematau nusuktas akis ir surauktus antakius. Keista, kad kalba apie mane, o ne su manim.

Man sugriebia už rankos, atsisuku šnypšdama ir purkštaudama, bet pamatau Elizabetą, Doros Mod seserį. Elizabetos plaukai atrodo šviesūs net šioje prieblandoje, ji vilki raudoną, tėvo Munihamo automobilio spalvos suknelę. Elizabeta nutaiso rūgščią miną. Jos lūpos taip pat primena tėvo Munihamo automobilį. Kiek nustembu ją čia pamačiusi; nesu Elizabetos mačiusi ne palapinėje ar „Fatomos ir sūnų“ parduotuvėje ir, matyt, buvau įsikalusi į galvą, kad tikrame pasaulyje ji ištirptų ar prasmegtų skradžiai žemę. Kiekviena iš seserų turi savo karalystę: Doros Mod karalystė didžiausia, apima visą salą, Elizabeta karaliauja parduotuvėje ir palapinėje, o Anos valdos mažiausios, tik antras „Fatomos ir sūnų“ aukštas.

– Iš tiesų pasiklydai, ar ne? Dora Mod sakė, kad rasi kelią, bet aš įtariau, jog pasiklysi. – Elizabetos veide tematyti panieka.

– Kad pasiklystum, turi žinoti, kur eini, – atkertu. – Aš dar niekada nesu buvusi eitynėse.

– Nesikandžiok, – atsiliepia Elizabeta. – Štai čia. Finai, mažuti, gaudai muses? Užsičiaupk ir sek paskui.

Ji pirštais įsikabina man į bicepsą ir nutempia aukštyn, aukštyn, aukštyn ant uolos virš lenktynių paplūdimio. Finas susijaudinęs kaip šuniukas risnoja mums iš paskos.

– Kur Dora? – klausia.

– Lošia, – atrėžia Elizabeta. – Savaime suprantama. Kol aš dirbu visą darbą.

Nesu tikra, ar tai, kad nuvedė mane ant uolos, galima laikyti darbu, bet aš dėkinga. Taip pat nesu tikra, ar galiu įsivaizduoti Dorą Mod statančią už žirgus. Bent ne taip, kad pateisintų Elizabetos išspjautą „savaime suprantama“. Bandau įsivaizduoti Dorą Mod pas mėsininką, statančią pinigus, bet daugių daugiausia mintyse ją galiu regėti „Juodaakėje merginoje“. Mano vaizduotėje ji tvarkosi geriau, nei pavyko man, pasitikėdama, vyriškai eina prie baro.

Elizabeta rikteli, kad atsipeikėčiau, ir ryžtingai nusitempia per minią prie uolų kyšulio. Tik po keleto minučių stabteli apsižvalgyti. Bet matau, kad esame reikiamoje vietoje, nes urduliuojančioje minioje išvystu ramybės salelę: Šoną Kendriką. Jo drabužiai tamsūs, veidas niūrus, jis žvelgia per tamsią naktį į jūrą. Akivaizdu, kažko laukia.

– Ten, – sakau.

– Ne, – atsako Elizabeta, pasekusi mano žvilgsnį. – Tau ne ten. Nemanai, kad lenktynės ir taip pavojingos? Štai čia.

Elizabetai trūktelėjus mane į kitą pusę, Šonas atsisuka, ir mūsų akys susitinka. Jo veide pamatau kažką aštraus ir pažeidžiama, o man reikia žiūrėti sau po kojomis, kad tempiama Elizabetos nepargriūčiau.

Finas lekia šalia manęs, jam šalta ir rankas jis laiko kišenėse. Jis gailiai dėbteli į Elizabetą.

Pasukusi galvą jam sukuždu:

– Iš to, kaip ji lekia, gali pamanyti, kad lenktynės jau prasidėjo.

Finas nesišypso, bet šypsena matyti jo akyse. Tada Elizabeta sustoja.

– Čia, – taria ji.

Sustojome prie trečio laužo. O priešais jį riogso didelis, plokščias akmuo, aptaškytas ir išmargintas rudomis dėmėmis. Prireikia šiek tiek laiko suvokti, ką matau. Tai senos senos kraujo dėmės, jos išmarginusios visą akmenį. Finas susiraukia, tarsi jam kas būtų įgnybęs. Prie akmens susirinkusi didžiulė minia, laukia, kaip ir Šonas, o aš netoliese jau atpažįstu keletą raitelių: daktarą Holsalą, Tomį Folką, Matą Malverną, Janą Privetą. Kai kurie kalbasi ir juokauja – jie tai jau darę, jiems tai pažįstama. Staiga man pasidaro negera.

– Kieno tas kraujas? – sukuždu Elizabetai.

– Šuniukų, – atsako ji. Pastebėjusi, kad Janas Privetas į ją žiūri, Elizabeta iššiepia dantis, vargu ar tai galima pavadinti šypsena. Suėmusi mane už abiejų rankų, pastato priešais save tarsi skydą. – Jis raitelių. Nueisi ir nulašinsi savo kraujo, taip parodysi, kad josi.

Spoksau į akmenį. Kraujo daug, turint omeny, kad kiekvienais metais raiteliai nuvarvina tik po lašą.

Ant akmens užsiropštė žmogus. Frankas Itonas, tėvo pažinotas ūkininkas. Jis užsimetęs vieną tų keistų tradicinių šalikų, kuriuos mėgsta pirkti turistai, – persimetęs jį per petį, susisegęs ties klubais, prie velvetinių kelnių atrodo juokingai. Tradicinis kostiumas man siejasi su prakaito kvapu, ir neatrodo, kad Itonas tą įspūdį pakeistų. Laikydamas rankose mažą dubenį, jis sušunka šiek tiek pritykusiai miniai:

– Man teko kalbėti už vyrą, kuris nejos.

Itonas paverčia dubenį, ant akmens jam po kojomis tykšteli kraujas. Jis nepasitraukia, todėl kraujo lašai rūku nusėda ant kelnių. Kažin ar jam tai rūpi.

– Raitelis be vardo, – taria jis. – Žirgas be raitelio. Jo krauju.

– Avies, – paaiškina Elizabeta. – Arba arklio. Nepamenu.

– Barbariška! – apstulbstu.

Finas tuoj apsivems.

Elizabeta kilsteli petį. Janas Privetas nenuleidžia nuo jos akių.

– Prieš penkiasdešimt metų būtų nužudę vyrą, kaip ir kiekvienais metais. Vyrą, kuris nelenktyniaus.

– Kodėl? – paklausiu.

Balsas išduoda, kad jai nuobodu; tikriausiai atsakymas yra, bet Elizabetai jis neįdomus.

– Nes vyrai mėgsta žudyti. Gerai, kad liovėsi. Kitaip baigtųsi vyrai, nė viena jų negautume.

– Nes, – įsiterpia balsas, kurį tuoj pat atpažįstu, – prieš lenktynes pagirdžius salą krauju, galbūt ji tiek daug netrokš per lenktynes.

Elizabeta atsisukusi dėbteli į Pegę Greiton. Pasižiūrėjusi į Pegę sumirksiu – ji sunkiai atpažįstama po savo įmantriu galvos dangalu. Primena vieną saloje kartais matomų šiurpių kuoduotųjų mormonų: turi didelį, smailų snapą, virš ausų styro ilgi geltoni kutai, primenantys ragus. Ieškau garbanotų Pegės plaukų, bet jie saugiai paslėpti po galvos apdangalo pamušalu.

– Puka, nesitikėk, kad jie tave priims draugiškai, – atšaldo mane Pegė Greiton, tarsi Elizabetos čia nė nebūtų. – Dauguma vyrų mano, kad mergina paplūdimy prišaukia nelaimę. Tave pamatę neapsidžiaugs.

Sučiaupiu lūpas.

– Man ir nereikia jų draugiškumo. Pakaks, kad leistų užsiimti savo reikalais.

– Tai ir būtų malonė, – atsako Pegė.

Ji pasisuka su paukščio galva, įsitaisiusia ant viršugalvio, tas judesys keistas ir staigus. Jei manęs nebūtų iš vėžių išmušę kiti šiandienos vaizdai, būtų pakakę šio judesio.

– Turiu eiti, – sako Pegė.

Ant akmens, kur vyras nulašino kraujo, stovi moteris, užsidėjusi tikrą arklio galvą. Jos tunika permirkusi krauju; kraujas varva nuo rankų. Moteris atsisukusi į minią, bet dėl didžiulės galvos atrodo, kad žiūri ne į mus, o į tašką danguje. Nuo laužo karščio ir nuo kraujo vaizdo apsvaigstu, lyg karščiuodama. Tarsi atmerktomis akimis sapnuočiau.

Susirinkusieji sušurmuliuoja. Neišskiriu žodžių, bet Elizabeta aiškina:

– Jie sako, kad niekas negavo kriauklės. Šiais metais ji nenumetė kriauklės.

– Kriauklės?

– Dėl noro, – kaip visada nekantriai paaiškina Elizabeta. – Ji numeta kriauklę, kas pagauna, to noras išsipildo. Tikriausiai numetė kur nors Skarmute, o jie buvo per buki, kad rastų.

– Kas ten? – pagaliau pravėręs burną Elizabetos klausia Finas. – Arklio galva.

– Visų žirgų motina. Epona. Tisbio ir šių uolų siela.

Finas kantriai patikslina:

– Turiu omeny, kas ta moteris?

– Žmogus, kurio krūtinė patrauklesnė už tavo, – atsiliepia Elizabeta.

Fino žvilgsnis akimoju šauna moteriai arkliui į krūtinę, o Elizabeta skardžiai ir audringai nusikvatoja. Susiraukusi ketinu pulti ginti Fino dorovės, bet ji smagiai mane stumteli.

– Kviečia raitelius.

Ir tikrai. Moteris arklio galva pradingo, nors nemačiau, kur ji nuėjo, o jos vieton ant akmens užkopė Pegė Greiton. Apie akmenį susirinko apie tuziną savo eilės laukiančių vyrų, dar daugiau jų neramiai braunasi artyn.

Elizabeta pliaukšteli liežuviu.

– Jei nori, gali palaukti. Jie lips po vieną.

Man šiek tiek dreba rankos, todėl gniaužiu kumščius. Atidžiai stebiu, ką turėsiu daryti. Akmens pakopomis užlipa pirmasis raitelis. Tai Janas Privetas, jis atrodo vyresnis, nes pražilo dar būdamas jaunas. Jis nuskuba per akmenį prie Pegės Greiton.

– Aš josiu, – oficialiai pareiškia jis, garsiai, kad aiškiai išgirstume.

Tada atkiša Pegei ranką, o ta mažyčiu peiliuku įpjauna jam pirštą, taip greitai, kad nespėju sužiūrėti. Privetas ištiesia ranką virš akmens, tikriausiai nuvarvina kraujo, nors esu per toli, kad matyčiau.

Neatrodo, kad skaudėtų. Jis taria:

– Janas Privetas. Penda. Savo krauju.

Pegė atsako žemu balsu, atrodo, tarsi kalbėtų ne ji:

– Ačiū.

Janas nulipa nuo akmens, ant šio kopia kitas raitelis. Tai Matas Malvernas, jis kartoja ritualą, jai įpjovus ištiesia ranką, leidžia varvėti. Tardamas:

– Metjus Malvernas. Skata. Savo krauju, – žvelgia nuo akmens į kažką minioje, nutaiso grimasą, o aš apsidžiaugiu, kad ji skirta ne man.

Raiteliai vis lipa ant akmens, tiesia rankas, taria savo ir savo žirgų vardus, o Pegė Greiton dėkoja prieš jiems nulipant. Kiek jų daug! Apie keturiasdešimt. Esu laikraštyje skaičiusi lenktynių suvestines, bet niekad nemačiau, kad finalinėse lenktynėse būtų arti keturiasdešimties dalyvių. Kas jiems nutinka?

Man dingojasi, kad net iš čia užuodžiu nuo akmens sklindantį kraujo kvapą. O raiteliai tebekopia ant akmens, jiems vis dar pjausto pirštus, jie tebeskelbia lenktyniausią.

Artinantis mano eilei, vis labiau drebu ir jaudinuosi, bet tebelaukiu, kada ant akmens užlips Šonas Kendrikas. Nežinau, ar dėl to, kad su manim lenktyniavo, kad mačiau, kaip prarado kumelę, ar dėl to, kad liepė man laikytis atokiau nuo paplūdimio, kai daugiau niekas su manim nesikalbėjo, o gal tik todėl, kad raudasis jo eržilas yra pats nuostabiausias mano matytas žirgas, man taip smalsu, kad net pati stebiuosi.

Užlipo ir nulipo bemaž visi raiteliai, pagaliau ateina Šono eilė. Vos jį atpažįstu. Abu aštrūs Šono skruostikauliai ištepti krauju, jis verčia juo žavėtis, podraug baugina, atrodo atšiaurus ir bedievis, budrus ir grobuoniškas. Patikėtum, kad jis ant akmens lipdavo dar tada, kai ant jo nupildavo ne tik avies kraujo, o aukodavo gyvą žmogų.

Staiga man tampa smalsu, ką šįvakar veikia tėvas Munihamas, – gal sėdi vienišas Šventojo Kolumbos bažnyčioje ir meldžiasi, kad jo parapijiečiai iki rytojaus išlaikytų sveiką protą ir užsimiršę nepasiduotų pagoniškai deivei kumelei. Bet mąstau, kokia galėtų būti mūsų salos deivė, jei vietoj žmogaus jai pakanka dubens avies kraujo.

Šonas Kendrikas ištiesia ranką.

– Aš josiu, – sako jis, o jam ištarus žodžius apsunkstu, tarsi mano pėdos klimptų į akmenį, ant kurio stoviu.

Pegė Greiton įpjauna jam pirštą. Stovėdama ant akmens apšviesta laužo šviesos, paslėpusi veidą snapo šešėlyje, ji visai neprimena Pegės Greiton.

Šonas kalba vos girdimai.

– Šonas Kendrikas. Koras. Savo krauju.

Minia suošia, šaukia net ir Elizabeta, kurią laikiau pernelyg oria, kad taip elgtųsi, bet Šonas nepakelia galvos, tarsi negirdi sveikinimų. Matau jį vėl krutinant lūpas, bet jos krusteli taip nežymiai, kad nesu tikra. Tada jis nulipa žemyn.

– Tavo eilė, – taria Elizabeta. – Lipk viršun. Nepamiršk savo vardo.

Nesvarbu, kad man ką tik buvo šalta, dabar visa degu. Iškeliu smakrą ir apeinu akmenį, kad galėčiau užlipti ten pat, kaip ir kiti. Man žengiant akmeniu prie Pegės Greiton, jis atrodo beribis kaip vandenynas. Nors akmuo tvirtas, einant atrodo, kad jo paviršius kilnojasi ir juda. Po kojomis matau trijų skirtingų spalvų kraują. Mintyse kartoju: „Aš josiu. Savo krauju.“ Nenoriu susijaudinusi pamiršti žodžių.

Matau Pegės Greiton akis, jos skaisčios ir veriančios po galvos apdangalo snapeliu. Atrodo kovinga ir galinga.

Jaučiu visų Skarmuto ir Tisbio gyventojų, didžiosios salos atsiųstų turistų dėmesį. Atsistoju kuo tiesiau. Nors ir neturiu didžiulio paukštiško galvos apdangalo, po kuriuo galėčiau pasislėpti, būsiu tokia pat kovinga kaip Pegė Greiton. Turiu vardą, ir iki šiol to visada pakakdavo.

Ištiesiu ranką. Kažin ar labai skaudės nuo jos peiliuko? Prabylu garsiau, nei tikėjausi:

– Aš josiu.

Pegė kilsteli peilį. Įsitempiu. Nė vienas raitelis nekrūptelėjo, o aš neketinu būti pirmoji.

– Luktelėkit! – pasigirsta balsas.

Abi pasukam galvas. Prie akmens stovi savo tradicinį prakaituotą apdarą apsivilkęs Itonas, užvertęs galvą žiūri į mus. Apie jį būriuojasi grupelė vyrų, susikišusių rankas į kišenes ar į užančius. Tarp jų ir keli raiteliai, jie atsargiai laiko rankas, kad nepradėtų vėl kraujuoti. Kai kurie jų persimetę tokius pat tradicinius šalikus kaip Itono. Jie spokso susiraukę.

Ne taip pasakiau. Užlipau ne taip. Ką nors padariau blogai. Neįsivaizduoju, kas nutiko, bet jaučiu širdį graužiančią nežinią.

Itonas taria:

– Ji negali joti.

Man iš krūtinės vos neiššoka širdis. Balandėlė! Dėl Balandėlės. Reikėjo imti keršąją kumelę, kol galėjau.

– Nuo pat lenktynių pradžios jose nedalyvavo nė viena moteris, – sako jis. – Ir šiais metais to nekeisim.

Spoksau į Itoną ir susirinkusius apie jį. Jie stovi draugiškai susispietę į krūvą, tai taip pažįstama. Tarsi banda ponių, susibūrusių nuo vėjo. Ar avių, nepatikliai žiūrinčių į aviganį, ketinantį jas pavaryti. Aš pašalietė. Moteris.

Nebūčiau patikėjusi, kad lenktyniauti man sukliudys šitai.

Nuraustu. Šimtai žmonių susmeigę akis į mane, stovinčią ant akmens. Bet vis tiek atgaunu žadą.

– Taisyklėse apie tai nieko neparašyta. Perskaičiau jas. Visas iki paskutinės.

Itonas dirsteli į vyrą šalia, tas apsilaižęs lūpas sako:

– Yra rašytos taisyklės ir daugybė taisyklių, kurių nesurašysi.

Prireikia geros akimirkos suvokti, kad iš tikrųjų nėra lenktynėse man dalyvauti draudžiančių taisyklių, bet tie vyrai vis tiek neleis man lenktyniauti. Visai kaip tada, kai mudu su Geibu žaisdavome būdami mažesni, – vos kiek priartėdavau prie pergalės, jis pakeisdavo taisykles.

Krūtinę nutvilko neteisybė.

– Tai kam tada išvis rašyti taisykles? – klausiu.

– Kai kurie dalykai pernelyg akivaizdūs, kad juos reikėtų užrašyti, – atsako vyras šalia Itono, jis vilki tvarkingą trijų dalių kostiumą, ant švarko per petį užsimetęs šaliką.

Aiškiau nei jo veidą matau tvarkingą liemenės trikampį, tamsią pilkumą ant baltų marškinių.

– Nagi, leiskis žemėn, – paragina Itonas.

Šalia akmens, toje vietoje, kur užlipau, stovi trečias vyras, laiko atkišęs man ranką, tarsi paprasčiausiai paimčiau ją ir pasilaikydama nulipčiau.

Nė nekrusteliu.

– Man tai neakivaizdu.

Itonas susiraukia, tada apgalvodamas lėtai kalba:

– Sala yra moterys, jos mus maitina. Tai svarbu. Bet vyrai pririša salą prie jūros dugno, ją sulaiko, kad ji neplūduriuotų jūroje. Moterims ne vieta paplūdimy. Tai pažeidžia įprastą tvarką.

– Norite mane pašalinti dėl prietaro, – sakau. – Manote, kad jei lenktyniausiu, laivai užplauks ant seklumos?

– Na, šiek tiek sutirštini spalvas.

– Tai bėda aš? Manote, kad man nedera lenktyniauti?

Itonas atsisuka į minią nutaisęs skeptišką išraišką, būdamas tikras, kad ir visi kiti supranta, jog esu užsispyrusi, – jo išraiška man primena Geibo veidą smuklėje. Kuo ilgiau į jį žiūriu, tuo daugiau kas man nepatinka. Ar Itono žmonos negąsdina jo stambesnė apatinė lūpa? Kodėl jis nesišukuoja plaukų taip, kad nešviestų viršugalvis? Ar kalbant būtina taip krutinti žandikaulį?

Itonas man taria:

– Nereikia priimti to asmeniškai. Taip nėra.

– Man tai asmeniška.

Vyrai pradeda irzti. Jie manė, kad nulipsiu vos sukuždėjus „ne“, o kai nepaklusau, nustojau būti pasakojimu, kurį bus galima vėliau prisiminti, ir tapau prieš akis stovinčiu kivirču. Itonas pamokslauja:

– Keite Konoli, yra ir kitų aplinkiniams pasitarnausiančių dalykų, kuriuos gali nuveikti spalį. Neprivalai lenktyniauti.

Galvoju apie Bendžaminą Malverną, sėdintį prie mūsų stalo, klausiantį, ką esame pasiryžę padaryti, kad išsaugotume namus. Galvoju, kad dabar, nulipus nuo akmens, Geibas nebeturės priežasties pasilikti, ir nesvarbu, kaip ant jo pykstu, nenoriu, kad tas pokalbis būtų mūsų paskutinis. Prisimenu, koks buvo jausmas lenktyniauti su Šonu Kendriku ir jo nenuspėjamu kapal uis.

– Turiu savo priežasčių lenktyniauti, – atkertu. – Kaip ir visi ant šio akmens užlipę vyrai. Vien dėl to, kad esu mergina, mano priežastys netampa menkesnės.

Už kelių žingsnių Janas Privetas klausia:

– Keite Konoli, ką matai stovint šalia savęs? Moteris ima mūsų kraują. Moteris vykdo mūsų norus. Tačiau kraujas ant šito akmens yra vyrų kraujas, kartų kraujas. Kalbame ne apie tai, ar nori būti tarp raitelių. Tu jiems nepriklausai. Dabar liaukis. Lipk žemėn ir nesispyriok kaip vaikas.

Kas Janas Privetas toks, kad man įsakinėtų? Jis man primena Geibą, liepiantį liautis elgtis isteriškai, nors nemaniau besielgianti isteriškai. Prisimenu ant arklio sėdinčią mamą, mokančią mane joti, tarsi suaugusią su arkliu. Jie negali man aiškinti, kad čia nepriklausau. Jie gali nieko nepaisydami priversti mane nulipti, bet negali aiškinti, kad man čia ne vieta.

– Aš laikysiuosi nustatytų taisyklių, – sakau. – Nekreipsiu dėmesio į tai, kas jose neužrašyta.

– Keite Konoli, – sako vyriškis, vilkintis liemenę. – Tame paplūdimyje dar nė karto nebuvo moters, o tu nori, kad šie metai būtų pirmieji? Kas tu tokia, kad to prašytum?

Tarsi nuskambėjus nebyliam ženklui, ranką man ištiesęs vyriškis lipa laiptais; jei pati nenulipsiu, jie nutemps mane.

Baigta.

Negaliu patikėti, kad iš tiesų baigta.

– Aš kalbėsiu už ją.

Visi atsigręžia į Šoną Kendriką, stovintį kiek atokiau nuo minios, sunėrusį rankas.

– Ši sala minta drąsa, ne krauju, – taria jis.

Jis pasisukęs į mane, bet žvelgia į Itoną ir jo grupę.

Stojusioje tyloje girdžiu daužantis savo širdį.

Vyrai svarsto Šono žodžius. Iš jų išraiškos aišku, ką mano; jie norėtų nekreipti į jį dėmesio, bet ar galima atmesti tiek kartų lenktynėse mirtį apgavusio žmogaus žodžius.

Kaip ir Tomo Greitono sunkvežimyje, Šonas Kendrikas daugiau netaria nė žodžio. Jo tyla juos išprovokuoja, priverčia taikytis prie jo žaidimo.

– Tai siūlai leisti jai joti? – pagaliau išspaudžia Itonas. – Nepaisydamas visko.

– Nėra jokio visko, – atsako Šonas. – Tegul jūra nusprendžia, kas teisinga, o kas ne.

Stoja skausmingai ilga tyla.

– Tada Keitė Konoli jos, – pareiškia Itonas. Aplink jį vyrai krato galvas, bet niekas nepaprieštarauja. Šono žodis svarus. – Mergyt, duok savo kraujo.

Pegė nebelaukia, kad ištiesčiau ranką arčiau. Ji kyšteli peilį ir brūkšteli man per pirštą, bet nepajuntu skausmo, tik ranką iki pat peties nutvilko karštis. Pasirodo kraujas, varva ant akmens.

Vėl pajuntu tą pat, ką jaučiau čia stovint Šonui Kendrikui; kojos priauga prie akmens, tampa dalimi salos, augu iš jos. Vėjas šiaušia man plaukus, plėšia juos iš po plaukų raiščio, blaško sruogas ant veido. Oras kvepia į krantą dūžtančiu vandenynu.

Pakeliu smakrą.

– Keitė Konoli. Balandėlė. Savo krauju.

Akimis vėl surandu minioje Šoną Kendriką. Jis sukasi, tarsi norėtų eiti, bet per petį žiūri į mane. Žvilgsniai susiduria. Jaučiuosi taip, tarsi į mane akis būtų susmeigusi visa minia, lyg atremdama Šono Kendriko žvilgsnį ką nors žadėčiau ar įsivelčiau į kaži ką neaiškaus, bet nenusisuku.

– Jų krauju, tegul lenktynės prasideda, – nakčiai ir miniai taria Pegė Greiton, bet žmonės stebi ne ją. – Turime savo raitelius, tegul prasideda lenktynės.

Šonas Kendrikas akimirką dar prikaustęs mano žvilgsnį, paskui jis pasisuka ir traukia per minią.

Dvi savaitės iki lenktynių. Viskas prasideda šiandien. Jaučiu tai širdimi.

Trisdešimt trečias skyrius

Šonas

Kitą rytą sala vaiduokliškai tyli. Nors iš vakarykščio šurmulio ir buvo galima pamanyti, kad šiandien prasidės rimtos treniruotės, arklidėse tyku, o keliuose tylu. Džiaugiuosi tuo; per ateinančią parą turiu daug ką nuveikti. Pažiūriu į dangų; saulė slepiasi už raibuliuojančios debesų paklodės, o po ja savo keliais skuba mažesni debesys. Kada ateis audra, tiksliau žinosiu išvydęs vandenyną.

Šiurpokoje ryto tyloje išvedu jauniausią grynaveislį žirgą šiek tiek pasimankštinti ir parupšnoti žolės, kol dar nesubjuro oras, tada susirenku daiktus, kurių man prireiks paplūdimy. Du kibirai ir burtų pilnos kišenės.

Jau ruošdamasis išeiti išgirstu balsą:

– Tai nesate iš tų, kurie reguliariai lanko bažnyčią.

– Labas rytas, pone Holi, – atsiliepiu.

Jis apsivilkęs drabužius, kuriuos, manau, Amerikoje laiko šventiniais sekmadienio rūbais: baltu megztiniu V formos iškirpte, lengvą švarkelį ir išlygintas rusvai žalsvas kelnes. Atrodo, tarsi būtų pasiruošęs pozuoti didžiosios salos žurnale straipsniui apie aukštuomenę.

– Labas rytas, – atsiliepia Holis. Jis dirsteli į mano kibirus ir susiraukęs atsitraukia. Kibirai pilni dvokiančio Koro mėšlo, net ir man sunku priprasti prie jo tvaiko. – Šventoji Mergele ir kokakola, na ir kvapelis. – Matydamas, kad man nepatogu atidaryti vartus nepadėjus ant žemės kibirų, Holis juos atsklendžia ir uždaro man praėjus, pats draugiškai seka įkandin. – Tai jūs netikintis?

– Tikiu tuo pat, kuo ir jie, – atsakau kinktelėdamas miesto ir Šventojo Kolumbos bažnyčios pusėn. – Tiesiog netikiu, kad tai galima rasti pastate.

Traukiu takeliu prie kranto, besidriekiančio palei didumą Malverno ganyklų, žemė aplink minkšta, šiek tiek atsiduoda žirgų mėšlu. Šis krantas yra priešingoje salos pusėje nuo lenktynių paplūdimio, ir nors uolėtas, čia uolos žemesnės ir nelygios, pilna abejotinų paplūdimių ir vietų, kur vandenyno padarai gali iššliaužti į krantą ar net vandenynas gali užplūsti.

Paspartinęs žingsnį Holis pasiveja mane ir paima vieną kibirą man iš rankos. Suniurna pajutęs jo svorį, bet daugiau netaria nė žodžio.

– Ką darote? – paklausiu.

– Ieškau Dievo, – prisiderinęs prie mano žingsnio atsako jis. – Jei sakote, kad jis čia, noriu pats įsitikinti.

Abejoju, ar nudirbdamas dalį mano darbo jis atras savo Dievą, bet neprieštarauju. Iki uolų galiukas kelio, todėl draugija bus ne pro šalį. Einant vis toliau nuo žirgyno pastatų teikiamos priedangos, vėjas pučia vis atkakliau, nestabdomas lekia per laukus. Vieninteliai civilizacijos požymiai yra akmeninės sienos, žyminčios Malverno ganyklų ribas. Jos gerokai senesnės už Malverno kaimenes; tai Tisbis, kurį daugelis jau pamiršo.

Holio naudai, reikia pasakyti, kad kelias ilgas minutes jis eina tylėdamas, kol galų gale paklausia:

– O ką mes čia darome?

– Artinasi audra, – atsiliepiu. – Jūroje ji jau bus įsisiūbavusi, atgins žirgus.

– Sakydamas „žirgus“, turit galvoj… – jis vėl nutyla, stengdamasis ištarti kaip galima tiksliau: – kapail uis.

Linkteliu.

– O kur juos atgina? Ohoho!

Jis šūkteli mums pasiekus aukščiausią vietą, iš kur matyti vandenynas ir mus supanti vietovė. Čia išvien pavojingos, žemos uolos, įplyšusios ir įsiterpusios į žalumą: ganyklos, staiga tuštuma, o tada vėl ganyklos. Jūra po mumis ir prieš mus putoja baltomis bangų viršūnėmis ir šiepiasi juodais, dantis primenančiais akmenimis. Ji nerimsta. Manau, kad rytoj užvirs pragaras. Leidžiu Holiui pasimėgauti reginiu, tada atsakau į jo klausimą:

– Atgina į salą. Ant seklumų užplaukę žirgai mieliau atsistotų ant žemės, nei susidurtų čia su akmenimis ir srovėmis. O ką tik ant žemės atsistojusio kapal uis jums nebūtų mielas reginys, toks, kurį norėtumėt pamatyti.

– Nes jie alkani?

Paverčiu kibirą, kad dalis jo dvokiančio turinio šliūkštelėtų ant takelio, ir žengiu toliau.

– Nes jie alkani, taip. Be to, jie sutrikę, o dėl to dar pavojingesni.

– Todėl pilat mėšlą…

– Žymiu teritoriją. Noriu, kad čia išlipę į krantą žirgai pamanytų, jog sutiks Korą.

– O ne Bendžamino Malverno veislines kumeles? – baigia Holis.

Po jo žodžių dirbame tylėdami, žymime vietas, kur lengviau užkopti ant šlaito, ir pamažu leidžiamės žemyn. Pagaliau telieka pažymėti uolėtą paplūdimį.

– Gal būtų geriau, jei liktumėte viršuje, – pasiūlau.

Prie vandens negaliu garantuoti jam saugumo. Jūra pavojingai kunkuliuoja, gal apačioje jau laukia kapail uis. Malvernas būtų nepatenkintas, jei prarasčiau vieną jo pirkėjų, vos prieš dvi dienas taip pat praradęs žirgą.

Holis linkteli rodydamas, kad mane suprato, bet, man leidžiantis takeliu, seka paskui. Tam reikia drąsos, gerbiu jį už tai. Iškeičiu tuščią kibirą į laikomą Holio, jis pasimasažuoja delną, kur buvo įsirėžusi kibiro rankena.

Pasiekus takelio apačią, lygiausioje vietoje krantas nusėtas kumščio dydžio akmenimis, o kitur smygso rieduliai ir atskilę uolų gabalai, kurie nenusirito iki vandens. Priešais vandenynas godžiai siekia mano pėdų. Nuo jo atsiduoda negyvais jūros padarais.

– Jei norėčiau sugauti kitą arklį, – pagaliau prabylu, – būtų pats metas.

Bangos užtvindė seklumą mums po kojomis, o Džordžas Holis kaži kodėl pamirko į vandenį pirštus.

Balutėje pilna oportunistiškų, čiuptuvais pasišiaušusių plukių, jūrų ežių, juos užmynus subadytų koją, ir krabų, kurie per maži, kad būtų verti virti.

– Šiltesnis, nei tikėjausi, – sako Holis. – Tai kodėl negaudot kito arklio? Juk aną dieną vieną praradot?

O juk nebėra priežasčių, kodėl turėčiau gaudyti kitą kapal uis, nes Matas Malvernas jau sėdo ant Skatos. Nebėra priežasčių laikyti ir Edanos.

– Man nereikia kito žirgo. Turiu Korą.

Holis akmeniu pakušina jūros ežiuką.

– Iš kur žinot, kad nėra greitesnio žirgo nei Koras? Tik ir telaukiančio, kad sugautumėt.

Prisimenu keršąją ir jos bauginantį greitį.

– Gal ir yra. Man to nereikia. Negundo, – atsakau. Aišku, svarbu ne tik laimėti. Nežinau, kaip paaiškinti, kad Koro širdį pažįstu geriau nei kieno kito, o jis pažįsta manąją. – Man nereikia kito žirgo. Man tik…

Užsičiaupiu ir atsargiai einu prie kito takelio, besileidžiančio į šį daugiau niekaip nepasiekiamą paplūdimį. Išsitraukiu iš kišenės saują druskos, nusispjaunu į ją ir numetu ant takelio pradžios. Padrabstau Koro mėšlo. Tada tylėdamas kylu takeliu.

Holis seka paskui, nors neatsisuku, puikiai girdžiu jo balsą.

– Tik jis ne jūsų.

Nesu tikras, ar noriu apie tai kalbėtis.

– Svarbu ne tai, kad jis ne mano. Svarbu tai, kad jis Bendžamino Malverno.

– Skamba beprasmiškai.

– O šioje saloje dar ir kaip prasminga. – Tisbyje dalykus galima apibūdinti kaip priklausančius Malvernui ir nepriklausančius. – Štai aš priklausau Malvernui. Jūs – nepriklausote.

– Taigi laisvė.

Sustojęs pažiūriu į jį. Holis stovi ant takelio žemiau, žiūri aukštyn, vilki švarų megztinį ir išlygintas kelnes, atrodo neįtikėtinai gerai ir kultūringas. Bet jo išraiška toli gražu nėra vangi. Vis dar nemanau, kad nerūpestingasis Džordžas Holis, investuotojas iš Amerikos, kada buvo kitoks nei nerūpestingasis Džordžas Holis, investuotojas iš Amerikos, bet šią akimirką tai nebesvarbu. Man atrodo, jis vis tiek mane supranta.

– Tai kodėl nenusiperkat Koro iš jo?

Šykščiai šypteliu.

Holis perpranta mano išraišką.

– Dėl pinigų? Ak, jis nenori? Negi neturit jokių svertų? Juk Malvernui iš jūsų tikrai reikia daugiau nei laimėtų lenktynių. Atsiprašau. Peržengiau ribą. Tai ne mano reikalas. Eime. Apsimeskit, kad nieko nesakiau.

Bet jis pasakė, ir pasakytų žodžių nesusigrąžinsi. Teisybė tokia: vienuolika mėnesių per metus būdavau Malvernui naudingas, o paskutinį mėnesį tapdavau neįkainojamas. Ar jis sutiktų atiduoti tą mėnesį, kad išsaugotų kitus vienuolika? Ar galiu rizikuoti?

Vėl sustojome ant kalno; Holis žalumoje atrodo baltas, o aš – juodas. Padaužau kibirą džiaugdamasis, kad galiu palikti jo turinį, ir sekamas nebylaus Holio žvilgsnio pasemiu saują švarios žemės, sukuždu jai ir vėl pažeriu.

– Burtai, – taria Holis.

– Ar žąslai yra burtai? – klausiu jo.

– Žinau tik tai, kad kai aš kuždu žemei, mano žodžiai nebūna labai paveikūs.

Jis žiūri, kaip tą pat darau ant kitų dviejų nuo uolų besileidžiančių takų. Neklausia, ką darau, o aš jam ir neaiškinu, bet pagaliau patraukus namo, kai man pasirodo, kad jis tyli jau per ilgai, neiškenčiu:

– Galite sakyti, ką galvojate.

– Ne, negaliu, – džiaugdamasis, kad kreipiausi, tuojau pat atsako Džordžas Holis. – Nes vėl lįsiu ne į savo reikalus. O kadangi kartą priverčiau jus nutilti, nenoriu to pakartoti.

Kilsteliu antakį.

Holis patrina rankas, tarsi būtų čiupinėjęs ką nešvaraus, lyg būtų jas įkišęs į potvynio balą.

– Na, gerai. Tai kas judu su ta mergina sieja? Keite Konoli, jei gerai prisimenu?

Iškvepiu, sudedu kibirus vieną į kitą ir patraukiu takeliu arklidžių link.

Holis sako:

– Jei manot, kad nieko neatsakydamas įtikinsit mane, jog niekas nesieja, neišdegs.

– Tyliu ne dėl to, – sakau jam pasivijus. – Nesakau, kad niekas nesieja. Tiesiog nežinau kas.

Aiškiai matau ją ant akmens šalia Pegės Greiton, nejudančią iš vietos prieš Itoną ir visą lenktynių komitetą. Nepamenu, kada buvau toks drąsus, ir man darosi gėda. Ji mane ir žavi, ir atstumia: vienu metu yra ir mano atspindys, ir durys į tą salos dalį, kurios mano širdyje nėra. Kaip tada, kai man į akis pažvelgė deivė kumelė; jaučiau, kad egzistuoja tokia mano kertelė, apie kurią nieko nežinau.

– Pasakyčiau, kaip tai vadinama amerikietiškai, – taria Džordžas Holis, – bet nesu tikras, kad norėtumėt išgirsti.

Niauriai į jį dėbteliu, o jis geraširdiškai nusijuokia.

– Kiekviena diena, kurią čia praleidžiu, to verta, – sako jis. – Tai ar apsimokėtų už ją statyti?

– Jums derėtų pataupyti pinigus šienui, – burbteliu. – Žiema bus ilga.

– Ne Kalifornijoje, – atsako Holis. Ir nusijuokia.

Iš to, kaip toli skamba jo juokas, suvokiu, kad sustojo. Atsigręžiu.

– Man regis, ponaiti Kendrikai, jūs teisus, – užsimerkęs taria Džordžas Holis.

Jis atsisukęs į vėją, šiek tiek pasilenkęs į priekį, kad taip neblokštų atgal. Jo kelnės jau nešvarios; priekis aptiško purvu ir mėšlu. Juokingąją raudoną kepurę nupūtė šalin, bet jis tarsi nepastebi. Vėjas šukuoja jam plaukus, vandenynas jam dainuoja. Jei leisi, ši sala tave užvaldys.

– Dėl ko teisus? – klausiu.

– Čia jaučiu Dievą.

Nusivalau delnus į kelnes.

– Pakartokite man tai po dviejų savaičių, kai pamatysite paplūdimy tysančius kūnus.

Holis neatsimerkia.

– Te niekas nesako, kad Šonas Kendrikas nėra optimistas. – Patylėjęs priduria: – Jaučiu, kad šypsotės, todėl galite neprieštarauti.

Jis teisus, todėl nė nemėginu prieštarauti.

– Prašysite iš Bendžamino Malverno to žirgo, ar kaip?

Prisimenu prieš Itoną stovinčią Keitę Konoli, drąsų jos veidą, stovėdama ant to seno žudymo akmens ji priminė auką. Veidu jaučiu deivės kumelės kvėpavimą, jos išpučiamame ore užuodžiu griaustinio kvapą.

– Taip, – atsakau.

Trisdešimt ketvirtas skyrius

Puka

Sekmadienį grįžusi iš bažnyčios nesivarginu balnoti Balandėlės. Po mišių visi iki paskutinio senelio balnos savo kapail uis, suvokiu, kad tai gera proga ką nors sužinoti apie savo konkurentus. Vakare galbūt nujosiu ant uolų, o dieną Balandėlė tegul paėda brangaus šieno ir pratinasi prie minties, kad turės būti greita.

Palieku Finą su Geibu namie – Geibas ėjo su mumis į mišias, nors per jų vidurį dirstelėjęs į laikrodį išėjo, tėvas Munihamas pirma nulydėjo jį žvilgsniu, o tada įsmeigė akis į mus. Tėvo Munihamo pamokslai nenukamuoja, bet juos reikia išklausyti. Jei tau nutirpsta kojos, nejudi. Jei dėl išgertos prieš mišias arbatos galvoji ne apie nušvitimą, o apie tualetus pakeliui į šventą vietą, sukandi dantis, prakaituoji ir kenti. Jei esi Brajanas Kerolis ir visą naktį žvejojai, atverti galvą, kad akys taip nesimerktų.

Neatsistoji ir neišeini. Bet Geibas pasielgė kaip tik taip. O tada jo pavyzdžiu pasekė Bikas Greitonas. Jei Tomis Folkas nebūtų per gražus, kad išvis pasirodytų bažnyčioje, esu tikra – jis irgi būtų išėjęs.

O dabar man iš tiesų reikia prieiti išpažinties, nes ne tik galvojau blogus dalykus apie brolį, galvojau apie jį blogai per mišias. Kiek neramu nuo minties, kad numirusi per kelias valandas keliaučiau į pragarą, bet turiu ištrūkti prieš prasidedant potvyniui ir pradingstant visiems raiteliams.

Kad ir kaip ten būtų, sėdint ant kalvų virš lenktynių paplūdimio, visa tai atrodo tolima. Nors ir nenoriu vėjuotu oru jodinėti ant uolų, nevengiu ant jų pasėdėti. Išeinu ant nugaros užsimetusi į ryšulį susuktą vilnonį apklotą, o pasiekusi tikslą pažeriu jo turinį ant žemės ir susirandu saugią vietelę netoli krašto, iš kur matyčiau apačioje treniruotes. Užsimetu apklotą ant pečių, gurkšteliu iš termoso arbatos ir imu žiaumoti parsineštą namo lapkričio pyragaitį. Rytą krosnyje pasišildžiau tris pyragaičius ir akmenų, prie jų pyragai vis dar maloniai šilti. Išsiimu popieriaus, pieštuką ir chronometrą, kurį man surado Finas, jaučiuosi teisuolė ir darbšti. Jei išsėdėsiu čia užtektinai ilgai, žirgai išduos man savo paslaptis. Noriu žinoti, kaip greitai jie įveikia trasą, o tada ketinu nusivesti Balandėlę į tą pat trasą ir išmatuoti, per kiek laiko ją įveiks. Jei žinosiu, kiek man trūksta, galbūt geriau pasiruošiu.

Pasėdėjusi kokias dešimt minučių, akies krašteliu pastebiu judesį. Kažkas prisėda už kelių žingsnių, prisitraukia kelį ir atsiremia į jį ranka.

– Keite Konoli, jau išsiaiškinai paslaptį, kaip laimėti?

Nė nepasukusi galvos atpažįstu balsą, ir mano širdis ima streikuoti – dunkst dunkst du… – vėl bando plakti įprastu ritmu, bet nepajėgia.

– Sakiau, kad gali vadinti mane Puka.

Šonas Kendrikas daugiau netaria nė žodžio, bet ir nepasitraukia. Kažin ką jis galvoja mums čia sėdint, stebint apačioje zujančius žirgus. Iš viršaus jie atrodo visai kitokie: treniruotės atrodo tvarkingos, ramios, tikslingos, visai neprimena chaoso, kurį jutau būdama apačioje. Net dviem žirgams atsistojus piestu kovoti, jų prižiūrėtojams bandant juos išskirti, garsą prislopina atstumas ir vėjas, o dėl to kova atrodo menkesnė. Žaisliniai kareivėliai.

Stebiu Janą Privetą ir jo pilkę Pendą, šuoliuojančius palei vandenį. Spusteliu savo chronometrą ir pasižymiu.

– Ji jos greičiau, – taria Šonas Kendrikas. – Vėliau. Kol kas Privetas jos nevaro.

Nesu tikra, ar Šonas bando paguosti, kad užsirašinėju nieko nereiškiantį laiką, ar dalijasi žiniomis, kurių kitaip nebūčiau gavusi. Todėl tik dar kartą apvedu pieštuku skaičius, įspaudžiu juos į popierių. Noriu jo paklausti, kodėl vakar mane gynė, bet mama sakydavo, kad nemandagu prašytis komplimentų, o tai atrodo kaip komplimento prašymas. Todėl neklausiu, nors ir labai smalsu.

Taigi toliau sėdime tylėdami, audros vėjas kiaurai veria mano apklotą ir kepurę, šnarina mano užrašus. Kyšteliu ranką į savo ryšulį, ištraukiu vieną puikiųjų lapkričio pyragaičių – vis dar šiltą – ir duodu jį Šonui.

Jis paima pyragaitį nedėkodamas. Bet padėka justi. Nesu tikra, kaip jis tai sugeba, nes paduodama pyragaitį nežiūrėjau jam į veidą.

Po akimirkos jis vėl prabyla:

– Matai tą juodąją kumelę? Ji Folko. Mėgsta vaikytis. Jei būtų mano, laikyčiau ją tuojau už pirmųjų, kad neprarastų įkvėpimo. Iniciatyvos imčiausi pabaigoje.

Spoksau į paplūdimį – apie ką kalba? Paplūdimyje kunkuliuoja netikros lenktynės, raginami ir stabdomi žirgai. Surandu akimis Tomį ir jo juodąją kumelę. Kaip kapal uis, ji turi labai dailias kojas, o žengdama, kaire kanopa paliesdama žemę, šiek tiek kinkuoją galvą.

– Ji šiek tiek raiša užpakaline kaire koja, – palaikau pokalbį.

– Man regis, dešine, – atsako Šonas Kendrikas, bet tuoj pat pasitaiso: – Ne, tu teisi, kaire.

Jaučiuosi patenkinta, nors jis tik sutiko su tuo, ką ir taip žinojau.

Pasijuntu užtektinai padrąsėjusi, kad jo paklausčiau:

– Kodėl nejoji? – klausdama žiūriu į jį, nužvelgiu kampuotą jo profilį. Šono akys šmirinėja pirmyn atgal, stebi veiksmą apačioje, nors pats nejuda.

– Lenktynės yra daugiau nei vien jojimas.

– Tai į ką žiūri?

Po mano klausimo vėl stoja ilga tyla, pamanau, kad jis paprasčiausiai neatsakys, tada pagalvoju, kad galbūt tik pamaniau paklaususi, o tada dingteli, kad mano klausimas galėjo pasirodyti įžeidžiamas, nors jau nė nesu tikra, ko tiksliai klausiau.

Ir štai tada Šonas atsako:

– Noriu žinoti, kas bijo vandens. Noriu žinoti, kas gali bėgti tiesiai. Noriu žinoti, kas, užuot aplenkęs Korą, mieliau jį sudraskytų. Noriu žinoti, kas nenulaiko savo žirgo. Noriu žinoti, kaip jie mėgsta bėgti. Kas šlubuoja kaire užpakaline koja. Noriu žinoti, kaip šiais metais susigulėjo paplūdimys. Kaip atrodys lenktynės dar prieš joms prasidedant.

Apačioje sustaugia keršoji kumelė, taip garsiai, kad abu ją išgirstame net sėdėdami ant uolų. Negaliu patikėti, kad vakar vakare gailėjausi praleidusi galimybę ją pasirinkti. Paseku Šono žvilgsnį.

– Ir manai, kad keršosios verta pasisaugoti.

– Mums abiem.

Kaip tik tada keršoji šoka į priekį, pasileidžia palei kunkuliuojančią vandens liniją. Ji staigiai suka jūros link, o tada taip pat staigiai metasi uolų pusėn. Bėga taip greitai, kad lygaus paplūdimio galą pribėga man nė nespėjus žvilgtelėti į chronometrą.

– Tavo brolis išvyksta į didžiąją salą, – taria Šonas.

Oras akimirką užstringa gerklėje, pagaliau išlemenu:

– Iškart po lenktynių. – Nėra prasmės iš to daryti paslaptį; visi žino. Šonas jau girdėjo mane sunkvežimyje kalbantis apie tai su Greitonu.

– O tu su juo nevyksti.

Jau noriu atsakyti: Jis nesiūlė, bet tada suprantu, kad ne tai tikroji priežastis. Su juo nevykstu, nes mano namai čia… ir niekur kitur.

– Ne.

– Kodėl?

Mane įsiutina jo klausimas. Rėžiu jam:

– O kodėl išvykti atrodo įprasta? Šonai Kendrikai, ar kas nors kada tavęs yra klausęs, kodėl tu niekur nevyksti?

– Ir ne kartą.

– Ir kodėl gi?

– Dėl dangaus, smėlio, jūros ir Koro.

Žavingas atsakymas, tokio nesitikėjau. Nė nesuvokiau, jog kalbėjomės rimtai, nes manau, kad į jo klausimą būčiau atsakiusi geriau. Taip pat nustembu, kad į sąrašą įtraukia savo eržilą. Kažin ar man kalbant apie Balandėlę žmonės jaučia, kad ją myliu, kaip kad aš Šono balse girdžiu jo prisirišimą prie Koro. Bet man sunku įsivaizduoti meilę siaubūnui, nesvarbu, kad jis gražus. Prisimenu, mėsininko parduotuvėje senis sakė, kad Šonas Kendrikas viena koja stovi ant žemės, kita – jūroje. Galbūt reikia viena koja stovėti jūroje, kad nekreiptum dėmesio, kaip tavo žirgas trokšta kraujo.

– Tai dėl troškimo, – kiek pamąsčiusi atsakau. – Atrodo, turistai visada ko nors trokšta. Tačiau Tisbyje svarbiau ne troškimas, o buvimas.

Tai pasakius man dingteli, kad jis gali pamanyti, jog neturiu tikslo ar užsispyrimo. Tikriausiai, palyginti su juo, taip ir atrodytų. Rodosi, esu prakeikta sakyti jam, ką galvoju, ir nesuprasti, ką jis apie tai mano.

Šonas išvis nieko neatsako. Stebime apačioje besisukiojančius ir skriejančius arklius. Kiek vėliau, nežiūrėdamas į mane, jis sako:

– Jie vis tiek bandys sulaikyti tave nuo paplūdimio. Vakar nebuvo pabaiga.

– Nesuprantu kodėl.

– Kai lenktyniaudamas kitiems bandai ką nors įrodyti, žmonės, kuriuos įveiki, yra tokie pat svarbūs kaip žirgas, ant kurio sėdi. – Jis nenuleidžia akių nuo keršosios.

– Bet tu lenktyniauji ne dėl to.

Šonas pakyla ir stovi. Nuleidžiu akis į jo purvinus batus. „Dabar jį įžeidžiau“, – pamanau. Šonas taria:

– Kiti žmonės man niekad nebuvo svarbūs, Keite Konoli. Puka Konoli.

Užverčiu galvą ir pagaliau išdrįstu pažiūrėti jam į akis. Apklotas nusmunka man nuo pečių, vėjas nupučia ir kepurę. Neįskaitau jo išraiškos – sunku įžvelgti, kas jo primerktose akyse. Paklausiu:

– O dabar?

Kendrikas pasitaiso švarko apykaklę. Jis nesišypso, bet nėra ir toks susiraukęs kaip įprastai.

– Ačiū už pyragaitį.

Ir nužingsniuoja per žolę, palieka mane su pieštuku ir popieriumi. Atrodo, tarsi būčiau sužinojusi kai ką svarbaus apie artėjančias lenktynes, bet nė neįsivaizduoju, kaip tai užsirašyti.

Trisdešimt penktas skyrius

Šonas

Vos grįžęs į arklides, puolu ieškoti Bendžamino Malverno. Mane apėmęs toks pat pojūtis, koks po pirmojo susitikimo su Puka buvo užplūdęs treniruojant Ištvermingąjį, – žemė slysta iš po kojų. Tai pajutau ir deivei kumelei liepus man sugalvoti kitą norą. Niekad nesuvokiau, kokia nekintanti yra ši permaininga sala, kol galų pagalėj ji virto nepažįstama.

Malverną randu prie trasos, jam iš šonų stovi du vyriškiai. Malvernas palenkęs galvą į priekį, kaip visada, kai būna su pirkėjais, tarsi galėtų įbauginti juos pirkti. Kiti du vyriškiai susigūžę; atrodo sušalę ir sušlapę, tarsi lietuje paliktos katės.

Eidamas artyn pirmiausia atkreipiu dėmesį į jų apžiūrimą kumelaitę: Malverno Narsioji, daug žadanti kumelaitė, išsiskirianti greičiu ir širdimi. Paprastai ji būna pasiryžusi padaryti daugiau, nei gali, o tai visada geriau nei priešingai.

Vienas pirkėjų – Džordžas Holis. Mane pamačius, jo veide nušvinta suvokimas. Holis kažką taria kitam pirkėjui, tada Malvernui. Malvernas šypsodamasis linkteli, bet neatrodo labai patenkintas. Jis mosteli jiems į namą, ir Džordžas Holis nusiunčia antrąjį pirkėją ton pusėn.

Mums prasilenkiant, Holis ištiesia man ranką ir taria:

– Šonas Kendrikas, tiesa? Labas rytas.

Leidžiu jam paspausti man ranką, tarsi būtume nepažįstami, į jo klastą atsakau tik antakio kilstelėjimu. Tada jis su kitu pirkėju pradingsta, palieka mane vieną su Malvernu.

Atsistoju šalia Malverno, prie trasos turėklų. Jis susiraukęs spokso Narsiosios pusėn. Ją prajodinėja vienas arklininkų, o ji tingiai išsidirbinėja. Narsiosios snukis neįprastai bjaurus – greičiausi grynaveisliai dažnai būna bjaurių ir stambių bruožų, – o dabar ji šuoliuoja atvėpusi viršutinę lūpą tarsi mulas. Arklininkas nepriverčia Narsiosios dirbti; nesu tikras, ar jis nenutuokia, ką ji geba, ar jam tiesiog nerūpi. Kad ir kaip ten būtų, Narsioji vedžioja jį už nosies.

Pagaliau Malvernas prabyla:

– Ponaiti Kendrikai, ar ši kumelaitė visada tokia?

Ką turėčiau atsakyti?

– Jos motina – Pensas ir Svaras, o tėvas – Rostraveras. – Pensas ir Svaras yra viena mylimiausių veislinių Malverno kumelių, o apie Rostraverą sklando gandai, kad jis didžiojoje saloje laimėjo tiek daug šuolių per kliūtis, jog niekas nebenori su juo varžytis.

– Kraujas ne visada paveldimas, – atsako Malvernas. Nusispjauna ir vėl į ją pasižiūri.

– Paveldėjo.

– Tai ji tiesiog nusprendė pasidarkyti prieš pirkėjus, ar ne?

Galvoje sukasi tik tai, ko ketinu jo paklausti, bet akimirka netinkama. Užuot atsakęs, įsitvėręs turėklo praneriu pro jį ir nueinu per trasą prie arklininko, dar vieno Malverno naujoko, – niekas čia ilgai neištveria arklininkų patalpų ir prasto užmokesčio. Naujokas suka ant Narsiosios ratus norėdamas ją atvėsinti. Prieinu prie Narsiosios ir suimu už kamanų.

– Ehei, – nustebęs man sako arklininkas. Jis ne vyresnis už mane. Jei neklystu, jo vardas Barnis, bet nesu tikras. Galbūt Barnis buvo prieš tai. – Šonai Kendrikai!

Laisvąja ranka siekteliu ir ištraukiu jam iš rankų šmaikštį. Dar nė nepaliečiau juo Narsiosios, o ji šoka ratu, sukasi apie mano ranką.

– Tave stebi Malvernas. Išvesk ją dar kartą ir priversk dirbti. Narsioji daro su tavim ką panorėjusi.

– Aš ją spaudžiau, – atsikalbinėja Barnis.

Šmaikščiu švelniai paliečiu Narsiajai pakinklinę sausgyslę, o ji šokteli, tarsi būčiau jai pliaukštelėjęs. Ji pažįsta mano balsą, jaučia tvirtą kamanas laikančią ranką.

– Gal ir spaudei. Bet ji nepatikėjo, nepatikėjau ir aš. Prajok dar kartą.

Barnis paima šmaikštį ir vėl suima vadeles. Narsioji dreba nenustygdama vietoje, ją sulaiko tik mano ranka ant kamanų. Barnis pasižiūri į mane, matau, kad jį baugina galia, baugina greitis. Verčiau jau greičiau apsiprastų ir juos pamėgtų.

Paleidžiu kamanas ir kilsteliu kitą ranką, tarsi tebelaikyčiau šmaikštį, o Narsioji šauna iš vietos, nulekia trasa. Akimirką žiūriu, kaip laikosi Barnis, – nors ir bijo, tvarkosi visai neblogai, – ir ar Narsioji nepristabdys. Aš galėčiau ir geriau, bet dabar ji bent dirba.

Grįžtu prie turėklo ir pralendu pro apačią. Malvernas žvilgsniu nuseka Narsiąją ir pasikaso smakrą; girdžiu, kaip nagai gremžia odą.

Susikišu rankas į kišenes. Man nereikia chronometro, kad žinočiau, jog Narsioji pagerino savo laiką. Akimirką tyliu, ieškau ko nors, kas suteiktų žodžiams svarumo. Bet mano žodžiai paprastų paprasčiausi:

– Pirkčiau iš jūsų Korą.

Bendžaminas Malvernas irzliai dėbteli į mane, tada vėl nusisuka į trasą. Kilsteli chronometrą, kurį visą tą laiką laikė rankoje, ir Narsiajai pasiekus trasos galą spusteli.

– Pone Malvernai, – pakartoju.

– Nemėgstu dukart kalbėtis apie tą patį reikalą. Sakiau jums prieš daugel metų ir veikiausiai kartojuosi – jis niekam neparduodamas. Nepriimkit to asmeniškai.

Aišku, suprantu jo priežastį neparduoti Koro. Pardavęs jį, prarastų stiprų Skorpiono lenktynių dalyvį. Prarastų ir vieną savo reklamos švietalų.

– Suprantu, kodėl nenorite jo parduoti, – sakau. – Bet galbūt jau pamiršote, ką reiškia joti už kitus ir neturėti žirgo, kurį galėtum pavadinti savu.

Malvernas susiraukęs dėbteli į chronometrą; ne dėl to, kad Narsioji būtų lėta, priešingai.

– O aš jau sakiau, parduosiu jums bet kurį grynaveislį.

– Nė vieno iš tų grynakraujų nesukūriau. Ne dėl mano darbo jie tokie.

Malvernas atsako:

– Kad jie tokie, tik jūsų nuopelnas.

Nežiūriu į jį.

– Bet nė vienas jų nepadarė manęs tokio, koks esu.

Man tai atrodo neįtikėtinas prisipažinimas. Išverčiau Malvernui širdį, kad galėtų ją apžiūrėti. Užaugau prie Koro. Juo jojo mano tėvas, mano tėvas jį prarado, o tada aš vėl jį atradau. Jis – vienintelė mano turima šeima.

Bendžaminas Malvernas dideliu, šiurkščiu nykščiu pasitrina smakrą, akimirką pamanau, kad iš tiesų svarsto. Bet tada jis atsako:

– Rinkitės kitą žirgą.

– Aš treniruosiu kitus. Pasikeis tik tai.

– Ponaiti Kendrikai, rinkitės kitą žirgą.

– Nenoriu kito žirgo, – atsiliepiu. – Noriu Koro.

Jis vis dar nežiūri į mane. Manau, jei pažiūrės, pasieksiu savo. Ausyse muša kraujas.

Malvernas iškošia:

– Daugiau apie tai nebekalbėsiu. Jis neparduodamas.

Malvernui stebint kitą į trasą vedamą žirgą, kišenėse sugniaužiu kumščius, prisimenu, kaip Keitė Konoli nesitraukė nuo akmens per raitelių eitynes. Prisimenu Holį sakius, kad turi būti dar kas nors, ko Malvernas norėtų labiau už Korą. Prisimenu keistą deivės kumelės balsą: „Sugalvok kitą norą.“ Net pagalvoju apie Matą Malverną, ant tos keršosios kumelės rizikuojantį viskuo dėl šlovės. Visada maniau, kad gyvenimą praleidau lošdamas, kiekvienais metais paplūdimy rizikuodamas savo gyvybe, bet dabar žinau, jog niekad nerizikavau tuo, ką iš tiesų bijojau prarasti.

Nenoriu to daryti.

Sušnabždu:

– Tada, pone Malvernai, aš išeinu.

Jis pasuka galvą, pakelia antakį.

– Ką sakėte?

– Išeinu. Šiandien. Susiraskite kitą dresuotoją. Susiraskite ką nors kitą joti lenktynėse.

Jo lūpose šmėsteli varganas vypsnys. Atpažįstu tą išraišką: tai panieka.

– Ar mane šantažuojate?

– Vadinkite, kaip norite, – atsakau. – Parduokite man Korą, ir dar metus lenktyniausiu už jus, o jūsų arklius dresuosiu ir toliau.

Trasoje sunkiai alsuodamas prašuoliuoja tamsiai bėras kastruotas žirgas. Jis dar neparuoštas lenktynėms. Malvernas ranka pasitrina lūpas, jo judesys kaži kodėl man primena Narsiąją.

– Ponaiti Kendrikai, pervertinate savo svarbą šitam žirgynui.

Nesureaguoju. Stoviu vandenyne, jaučiu jį traukiant man kojas, bet nesileidžiu pajudinamas.

– Negi manote, kad negaliu rasti, kas jotų jūsų eržilu? – klausia Malvernas. Nesulaukęs atsakymo kalba toliau: – Galiu tuoj pat įvardyti dvidešimt vaikinų, kurie nesitveria užlipti ant to arklio.

Jo piešiamas vaizdas sminga man į širdį, esu tikras, kad Malvernas to ir norėjo.

Man vis dar neatsiliepus, jis priduria:

– Na, tebūnie. Išsikraustykite iki savaitės pabaigos.

Dar niekad neturėjau būti toks tvirtas. Niekad neturėjau būti toks ramus ir bebaimis. Nepajėgiu įkvėpti, bet prisiverčiu neatskleisti savo kortų.

– Nežaiskite to žaidimo, – Malvernas nė nežvilgteli į mane. – Aš jį sugalvojau.

Susitikimas baigtas.

Gali būti, kad niekad nebejosiu Koru.

Nežinau, kas esu be jo.

Trisdešimt šeštas skyrius

Puka

Dažniausiai Balandėle pasitikiu labiau nei kuo kitu, bet ir jai kartais susidrumsčia protas. Ji nemėgsta būti vandenyje virš kelių, nors Tisbyje tai laikoma veikiau išmintimi nei bailumu. Būdama kumelaitė vos nepakliuvo po avių sunkvežimiu, iki šiol jų baidosi. Ir ją baugina bet kokios orų permainos. Tačiau galiu jai tai atleisti, nes man retai prireikia perbristi upę, lenktyniauti su avis gabenančiu sunkvežimiu ar per audrą joti į Skarmutą.

Bet kai tą popietę grįžtu ant uolų, oras tikrai nekoks. Vėjas šniokščia palei pat pievą, dėl žemai kabančių debesų žolė atrodo tamsiai žalia. Į snukį bloškęs stiprus vėjo gūsis Balandėlę pristabdo, ji pasibaido ir sudreba. Oras atsiduoda kapail uis. Nė viena nenorime čia būti tokią tamsią tarsi naktis popietę.

O turime likti. Noriu, kad lenktynių dieną, pučiant vėjui ar ėmus lyti, Balandėlė išliktų tvirta. O ne pultų krūpčioti ir taptų nevaldoma, kaip dabar.

– Ramiai, – paliepiu, bet Balandėlė kraipo ausis klausydamasi visko, tik ne mano balso.

Užkaukus stipresniam vėjo gūsiui ji liuokteli pavojingai arti uolų krašto. Matau per tą kraštą persisvėrusį žolių kupstą, mojuojantį apačioje banguojančio vandenyno putoms. Laikas sustoja, plūduriuoja galimybių nuojauta. Tada trukteliu vieną vadelę ir paraginu Balandėlę pirmyn.

Ji šauna gilyn į salą, vis dar nesuvaldoma, gyvybinga, sunku ant jos išsilaikyti.

Panaudoju visas jojimo gudrybes, kurių išmokė mama. Įsivaizduoju man prie galvos pririštą stygą, besidriekiančią per nugarą, pritvirtinusią mane prie balno. Įsivaizduoju, kad esu iš smėlio. Kad mano pėdos – akmenys, kabantys Balandėlei abipus pilvo, per sunkūs, kad ji pajudėtų.

Išlaikau pusiausvyrą ir ją pristabdau, bet širdis daužosi.

Man nepatinka jos bijoti.

Štai tada pasirodo Janas Privetas. Po rūsčiu dangumi jis atrodo tamsus, tarsi būtų ką tik iš kapinių. Joja ant savo pilkės Pendos, kuri greičiau ne nutaškyta dėmėmis, o išmarginta baltais dryžiais, visai kaip apačioje šėlstantis, audros siūbuojamas vandenynas. Už kelių kūno ilgių jam iš paskos ant kaštonės uis kumelės seka Eikas Polsonas, kepėjo sūnus, o šalia šio joja Džeraldas Finis, jei neklystu, antros eilės Jano Priveto pusbrolis. Paskui juos pėsčiomis seka grupelė vyriškių, jie triukšmauja blaškomi vėjo.

Pradžioje nenumanau, ko jie galėtų taip tikslingai čia sukti, bet tada už jų ant savo juodos kumelės pamatau ryžtingai risnojantį Tomį Folką. Sutikusi jo žvilgsnį, akyse perskaitau įspėjimą.

Eikas Polsonas pirmasis joja prie manęs. Jis primena savo tėvą kepėją, tai turėtų būti trūkumas, juk milžinas Nilsas Polsonas turi išsidraikiusį kuokštą baltų plaukų ir giliai įdubusias akis, o jo pilvas atrodo taip, tarsi po marškiniais bandytų paslėpti maišą miltų. Bet gilios akiduobės ir mėlynos Eiko akys dėl to tik įspūdingesnės, o jo balti plaukai, užuot gąsdinę, atrodo nerūpestingai. Jis bauginamai aukštas, o jei ateityje ir bus kaip miltų maišas, kol kas jo kūnas kietas ir tvirtas. Mano tėčiui Eikas patiko. Jis sakė: Eikas padaro ką pasakęs, o šioje saloje tai komplimentas, nes daugeliui tai nebūdinga.

Susilenkęs balne, Eikas draugiškai šūkteli:

– Ir kaipgi šiandien laikosi trečiasis Konolių brolis?

Jo žodžius lydi juokas. Tik jam nutilus suvokiu, kad Eikas kalbėjo apie mane.

Jiems prijojus arčiau, Finio bėris kaukšteli dantimis Eiko kaštonei. Žirgai tik kivirčijasi dėl menkniekio, bet, išgirdusi kaukštelint tuos dantis, Balandėlė krūpteli.

– Graudu girdėti, kas šiomis dienomis laikoma humoru, – atsakau. Stengiuosi neišsiduoti, kaip man sunku nulaikyti Balandėlę. Pakanka ir vėjo, o dabar dar prisidėjo ir kapail uis.

– Bet čia glūdi grūdelis tiesos, – atsiliepia Eikas. Blyškioje šviesoje sunku įžiūrėti jo išraišką, todėl nematau, ar jo šypsena linksma. – Paplūdimy tave pradėjo vadinti Kevinu.

Nespėju susivaldyti, mano pirštai droviai šauna prie kepurės krašto patikrinti, ar nekyšo garbanų. Kartą, prieš daugelį metų, Geibas pajuokavo, kad iš veido mudu su Finiu panašūs. Man šiek tiek gėda, kaip mane dirgina mintis, kad galiu būti supainiota su vaikinu.

– Mirštu iš juoko, – atsiliepiu. – Aš josiu lenktynėse, todėl turiu būti vaikinas. – Eikui su Finiu prijojus arčiau, leidžiu Balandėlei trypti mažu ratu, kad nuslėpčiau, jog nepajėgiu nulaikyti jos vietoje.

Eikas gūžteli, tarsi pats galėtų sugalvoti ir geriau. Už jo Finio bėris trypčiodamas įsirėžia į kaštonę, kuri vos neatsitrenkia į Balandėlę. Per vadeles juntu Balandėlę drebant iš išgąsčio.

Eikas nusijuokia, o Finis skubiai atitraukia savo bėrį.

– Asilas, – atkerta jis ir, bandydamas atgauti savigarbą, trukteli žemiau savo skrybėlę. Kinkteli mano pusėn. – Nagi, Kevinai, parodyk, ką gali.

– Nevadink manęs taip, – atsiliepiu. Juodu su Eiku suka apie mane ratu; šalia jų arklių Balandėlė atrodo mažytė. Vaikinai turėtų žinoti, kad tai ją erzina. – Jau ketinau baigti.

Finis sako:

– Nagi, nestabdyk. Man sakė, leki patrakusi kaip vėjas.

– Dabar su jumis nelenktyniausiu, – atkertu. Šypteliu sukandusi dantis. – Bet pažiūrėsiu, kaip judu lenktyniaujate.

Eikas nusijuokia – nepiktai, bet kvailokai, ir atšauna:

– Tomis sako, kad su mumis lenktyniausi.

Žvilgsniu randu už jų Tomį. Jis papurto galvą.

– Tada Tomis nežino, ką kalba, – atsakau.

Finis paklausia:

– Kur tavo kiaušiai?

Turiu iš čia sprukti. Bus bėda, kai lenktynių dieną Balandėlei teks įveikti daugiau kliūčių nei šiandien. Bet tai dar tolima ateitis. Dabar laukia kita bėda – Balandėlė visa dreba, tuoj tuoj palūš.

– Tai tu sakei, kad juos turiu, o ne aš. – Žvilgteliu už savęs, dairausi, ar yra vietos Balandėlei pasitraukti nuo jų. Ant veido tykšteli keletas lietaus lašų. Blogiausia, kad Finis su Eiku nėra piktavaliai; jie tiesiog elgiasi kaip Džozefas Berindžeris. Tik Džozefas Berindžeris niekad neerzino manęs sėdėdamas ant milžiniško kapal uis.

– Ana ten yra lažybų tarpininkų, – Finis mosteli alkūne žiūrovų pusėn. – Ar nenori jiems parodyti ko nors geriau už savo keturiasdešimt penkis ir vieną?

Finis vėl leidžia savo bėriui trinktelėti į Eiko kumelę, o kaštonė stipriai atsimuša į Balandėlę. Išgirstu kaukštelint dantis ir Balandėlė sužvinga, vėjas kedena karčius. Jai pasistojus piestu, įsikimbu į juos, kad išsilaikyčiau. Už kairės ausies matau negilų įdrėskimą, kur užkabino kapal dantys. Mažais lašeliais trykšteli kraujas.

– Praleiskit mane! – šūkteliu.

Man ir baisu, ir gėda išgirdus savo balsą. Šūkteliu tarsi maža, persigandusi mergaitė.

Eikas su Finu išgirsta, nes jų veidai persimaino. Eikas taip stipriai įtempia savo kaštonės vadeles, kad ir ji kone piestu atsistoja. Finis kojomis pavaro savo bėrį nuo Balandėlės.

Abudu žiūri į mane atsiprašydami, ypač Eikas.

Balandėlė pakelia galvą vėjyje ir persigandusi veriamai sužvengia. Eikas toliau traukiasi. Man palengvėja, kad tarp Balandėlės ir kapail uis atsirado vietos, bet drauge ir susigėstu iki kaulų smegenų dėl aplinkui atsivėrusios erdvės.

Netoliese stovintys lažybų tarpininkai nusibraukia prakaitą ir murma vieni kitiems, nė nedirstelėję į mane jie pėdina šalin. Janas Privetas, vis dar žiūrintis nuo Pendos nugaros, linkteli Eikui, tada taip pat nusisuka.

– Iki, Keite, – nežiūrėdamas man į akis santūriai sako Eikas.

Jis nuleidžia vadeles kaštonei prie kaklo, o ši pasuka Skarmuto pusėn. Finis paliečia savo kepurę ir taip pat dingsta.

Uolos viršus atrodo nuščiuvęs, tegirdėti vėjas ir aplink į žolę kapsintys lašai. Ausyse netyla mano pačios balsas, o kas kartą jam suskambant pasijuntu vis mažesnė.

Tomis mąslus. Akimirką atrodo, kad jis prijos artyn, bet sujudėjus jo uis kumelei Balandėlė žvingteli ir vėl suskliaučia ausis. Todėl jis tik pamoja man viena ranka, laikydamas ją šalia vadelių, o tada nuseka paskui kitus.

Likau viena, plakantys vėjo gūsiai spaudžia iš manęs orą. Aš persiutusi, kad Balandėlė tokia baili, o dar labiau siuntu ant savęs. Nes nesvarbu, kokia drąsi buvau ar kokia drąsi būsiu. Pakako vos keleto minučių visiems įtikinti, kad man paplūdimyje ne vieta.

Trisdešimt septintas skyrius

Puka

Tą vakarą mudu su Finu surengiame iškylą iš vienos pusės dengtoje Balandėlės pašiūrėje. Balandėlė tebėra įsitempusi ir baikšti, vargu ar ės, jei manęs nebus šalia. O Finas sako, kad dėl audros vis tiek teks keletą dienų lindėti namie, todėl kol kas galim pabūti lauke. Be to, kai baisiai elgdavomės ir triukšmaudavome, mama liepdavo mums eiti valgyti į lauką, todėl jaučiame šiokią tokią nostalgiją.

Aišku, jau temsta, tarpais palyja, bet pašiūrėje sausa, o elektrinė lempa meta užtektinai šviesos, kad matytume savo sriubą. Praplėšiu vieną pigiųjų šieno ritinių, šienu kaip antklode užsiklojame kojas ir atsiremiame į pašiūrės sieną. Finas, jausdamas mano niūrią nuotaiką, tarsi linkėdamas sveikatos sudaužia savo dubenį su manuoju. Balandėlė stovi iki pusės viduje, pešioja šieną. Iš savo vietos aiškiai matau įdrėskimą jai ant kaklo, ausyse vėl išgirstu savo šūktelėjimą ant uolų. Nepajėgiu nustoti svarsčiusi, kas būtų nutikę, jei jiems pasiūlius eiti lenktynių būčiau sutikusi. Taip ir regiu jų veidus, kai atitraukė savo žirgus nuo Balandėlės.

Kelias minutes tylėdami šliurpiame sriubą su bulvėmis, klausomės brangų šieną malančių Balandėlės dantų ir ant metalinio pašiūrės stogo šlamančio lietučio. Saugodamas šilumą Finas pakreikia sau ant kojų daugiau šieno. Lauke dangus nusidažė mėlynai ruda spalva, jo pakraščiai pajuodo.

– Ji jau greitesnė, – tylą nutraukia Finas.

Norėdamas mane paerzinti jis šliurpteli sriubos likučius ir dar sučepsi, kad geriau pavyktų. Padedu tuščią dubenėlį ant šieno pako už nugaros ir paimu riekę duonos. Mano pilvas vis dar tuštokas.

– Gal gali pakartoti? Nenugirdau.

– Tu prastos nuotaikos, – atsiliepia Finas.

Į galvą šauna trys dalykai, kuriuos galėčiau atsakyti, bet galų gale papurtau galvą. Jei ką pasakyčiau, tik būtų sunkiau užsimiršti.

Finas – uždara būtybė ir daugiau manęs nekalbina. Jis pasikiša po užpakaliu daugiau šieno, ant jų dar kuokštą, daugiau užsikloja ant kojų, jį išlygina. Ilgokai patylėjęs klausia:

– Kaip manai, kas bus?

– Kada bus?

– Per lenktynes. Ir ką darys Geibas? Kaip manai, kas mums bus?

Irzliai pametu Balandėlei saujelę šieno.

– Balandėlė ės savo brangų pašarą, o kapail uis – jaučių kepenis, statymai bus prieš mus, bet lenktynių dieną bus šilta ir vėjuota, Balandėlė bėgs tiesiai, o kiti suks į dešinę, ir mes tapsime turtingiausiais žmonėmis saloje. Tu važinėsi trimis automobiliais vienu metu, Geibas nutars likti saloje, ir mes niekada nebevalgysime pupų.

– Ne tai, – numoja Finas, lyg būtų paprašęs manęs papasakoti istoriją, o aš būčiau išsirinkusi prastą. – Kas nutiks iš tiesų?

– Aš ne aiškiaregė.

– Kas bus, jei nelaimėsi? Nenoriu pasakyti apie Balandėlę nieko blogo. Bet kas bus, jei ji nepadės užsidirbti pinigų?

Dirsteliu į jį, ar dar nepradėjo žnaibytis rankų, bet jis tik niokoja kuokštelį šieno.

– Prarasime namą. Bendžaminas Malvernas mus išmes.

Finas linkteli savo rankoms, tarsi jau būtų tai nuspėjęs. Geibas nuvertino mus abu.

– O tada, manau… – bandau įsivaizduoti, kas bus, jei man nepavyks. – Matyt, turėsiu parduoti Balandėlę. Ir teks pasiieškoti kitos vietos gyventi. Jei rastume darbo, galėtume gauti ir vietą gyventi, jei darbas būtų panašus į… valytojos. Arba malūne. Malūne yra gyvenamųjų patalpų.

Niekas nenori gyventi malūne.

Bandau sugalvoti ką tikroviška, bet ne tokio žiauraus.

– Greitonas sakė ieškąs pameistrio. Žinau, kad tu negalėtum, bet galbūt jis priimtų mane…

Finas pertraukia mane:

– Gerai.

– Tu ten neištvertum.

Jis jau sutrynė tarp rankų šieną; iš jo teliko dulkės.

– O tu neištvertum joti lenktynėse, bet joji. Manau, jei reikėtų, galėčiau priprasti.

Bet nenoriu, kad jis pratintųsi kęsti tą darbą. Noriu, kad mano mielas, nekaltas broliukas nepasikeistų, noriu šalia turėti geriausią draugę Balandėlę ir nenoriu iškeisti namo, kuriame užaugau, į mažytį butelį ir darbą malūne.

– Bet bus ne taip, – atsakau. – Bus taip, kaip sakiau pirma.

Finas atplėšia dar kuokštelį šieno. Balandėlė padaro tą pat.

O tada pasigirsta keistas girgžtelėjimas.

Metalinis pašiūrės stogas senas, todėl čia pilna girgždančių dalykų; viena pašiūrės siena prisišliejusi prie tvoros, o ten, kur lentos susieina su gardo stulpais, dar labiau girgžda. Ir pati tvora ne pati naujausia saloje, todėl iš tiesų girgždėti gali bet kuri sandūra.

Bet girgždesys buvo kitoks.

Ne tik girgžtelėjo – ir bilstelėjo. Ne visai bilstelėjo. Pliaukštelėjo. Tiesą sakant, nė neįsivaizduoju, kaip išgirdau, bet tada pamatau sustingusį ir žiūrintį į mane Finą ir suvokiu, kad pliaukštelėjimo neišgirdau – jį pajutau.

Abu atsigręžiame į gardo sieną, į kurią buvome atsirėmę.

Noriu pasakyti: „Gal tai tik Pufė.“ Bet Balandėlė nustojo kramtyti ir atsuko ausis garso pusėn, nors, aišku, ten nieko nematyti. Nemanau, kad ji būtų pastačiusi ausis dėl katės.

Mudu su Finu sėdime nė nekrustelėdami. Ant stogo – šššššš – šnara dulksna. Stengiamės nežiūrėti vienas į kitą, nes pasižiūrėjus būtų sunkiau klausytis. Ten nieko nėra. Ničnieko. Tik lietus ant stogo. Balandėlė tebesiklauso, bet nėra ko klausytis. Tai girgžda gardas. Mūsų mažytė elektrinė lempa piešia ant lubų geltoną ratilą. Pasaulis tylus.

Tada:

Šnirpšt.

Ir su niekuo nesupainiojami, lėti žingsniai už sienos.

Žengia ne pėdos.

Žengia kanopos.

Spoksome vienas į kitą.

Vėl pasigirsta girgžtelėjimas ar pliaukštelėjimas, ir šį kartą abu žinome, kas tai. Pajuntu bandymą stumtelėti anapus sienos ir stipriai prikandu lūpą. Nutaisęs klausiamą miną, Finas paliečia elektrinės lemputės jungiklį. Įnirtingai papurtau galvą. Vienintelis dalykas, blogesnis už susidūrimą su kapal uis vidury šios dulkiančios nakties, kurį tik galiu įsivaizduoti, būtų susidūrimas visiškoje tamsoje.

Todėl pradedu raustis į savo susineštą šieno antklodę; pamažu, kad šienas nešiugždėtų. Finas tučtuojau paseka mano pavyzdžiu. Balandėlė krutina ausis sekdama neregimus ženklus anapus sienos. Įtempusi ausis girdžiu į žemę bildančias kanopas, tada dar kartą. Dar vienas iškvėpimas, ne garsesnis už krintantį ant stogo lietų.

Nežinau, ką kapal uis daro. Galbūt jis prarado susidomėjimą. Gal jį atbaidė mus skirianti tvora? Mintyse seku kelią, kuriuo turėtume parsigauti iki namo: aplink gardą, palei tvoros statinius, pro vartus iš metalinių vamzdžių, tada penkis metrus iki durų.

Galbūt vienas mūsų ir spėtų peršokti per vartus. To nepakanka.

Naktis tamsi ir tyli. Įtempusi ausis klausausi, ar vėl nedunkstelės kanopos. Ir Balandėlė atsisukusi ton pusėn, iš kur paskutinį kartą buvo girdėti garsas. Finas, kone visas užsikasęs po šienu, sutinka mano žvilgsnį. Jis sukandęs dantis.

Ant stogo šnara dulksna. Vanduo varva nuo metalo krašto, po vieną, po du lašus, jie tyliai, vos girdimai kapsi ant žemės. Kažkur tolumoje tarsi išgirstu automobilio variklį. Vėjas sušiaušia šieną. Anapus sienos nieko negirdėti.

Balandėlė krūpteli.

Pro gardo šoną žiūri ilgas, juodas snukis.

Tai velnias.

Prireikia jėgų, kad nesuverkšlenčiau. Padaras juodas kaip anglys vidurnaktį, lūpas jis atviepęs į bauginantį vypsnį. Jo ausys, ilgos ir piktai palenktos viena prie kitos, labiau primena demoną nei žirgą. Jos man primena ryklių kiaušinių maišelius. Šnervės ilgos ir siauros, kad sulaikytų jūrą. Akys juodos ir blizgančios: žuvies akys.

Jis vis dar atsiduoda vandenynu. Atoslūgiu ir sąnašomis ant akmenų. Vos panašus į žirgą.

Jis alkanas.

Kapal uis įkišo galvą iš už gardo šono, ištiesė per tvorą. Mus nuo jo keistai linksmo vypsnio teskiria trys lentos, kurias pati prikaliau stebima mamos. Kiekvieną prikaliau trimis, o ne dviem vinimis, nes poniai, sakė ji, išbandys viską.

O dabar tas nakties juodumo arklys spusteli jas krūtine. Nestipriai. Kaip stūmė gardo sieną.

Vinys sugirgžda.

Kieno širdį girdžiu: savo ar Fino, o gal mudviejų abiejų? Ji plaka taip greitai ir garsiai, kad nepajėgiu kvėpuoti. Laikau sugniaužusi kumščius, nagai susmigę į delnus.

Mes pasislėpę, tu mūsų nematai, eik iš čia.

Balandėlė stovi nejudėdama.

Kapal uis žvilgteli į ją, tada pražioja nasrus ir sukrenkščia, nuo to garso kraujas sustingsta į ledą. Vandens arklys šnypšdamas iškvepia orą ir žemu balsu atsikrenkščia giliai gerklėje: krrrrrrrrrrrrrra.

Balandėlė suskliaučia ausis, bet nė nekrusteli. Kiek kartų mums kartojo, kad kapail uis nori judančio taikinio? Kad sujudėti – tai mirti?

Balandėlė primena statulą.

Kapal uis stumteli dar kartą. Lentos vėl sugirgžda.

Išgirstu Finą atsidūstant. Aplinkui taip tylu, kad žinau, jog vienintelė galėjau jį išgirsti, ir tik dėl to, kad visą gyvenimą klausiausi visų įmanomų brolio išleidžiamų garsų. Jo atodūsis tylus, išgąstingas, tokio seniai negirdėjusi.

O tada išgirstu dejonę.

Ji sklinda iš ganyklos. Ir Balandėlė, ir kapal uis pakreipia ausis ton pusėn.

Aimana pasikartoja, man širdis prasmenga bedugnėje. „Dar vienas, − pamanau, − jis apėjo tvorą iš kitos pusės, jis aptvare su mumis, mūsų nuo jo nebesaugo nė lenta su trimis vinimis.“

Juodoji pabaisa vėl pakraipo savo keistas, ilgas ausis.

Vėl pasigirsta dejonė. Tarsi verktų mažas vaikas, o tada Finas sužiopčioja. Tik burną ir matau.

Jis man pabrėžtinai lūpomis skiemenuoja: „Pu-fė.“

Ir vėl tas garsas, dabar jau iškart jį atpažįstu. Pufė, daržinės katė, visada ieškanti Fino, grįžo iš savo kelionių ir susidomėjo mūsų lempa. Ji vėl sukviaukia – vaiko verksmą primenantis kniaukimas, visada Finą taip šaukia. Kai būna nusiteikęs atlaidžiai, Finas tą šauksmą atkartoja; Pufei jis tarsi švyturys.

Ji vėl sukniaukia, arčiau, o kapal uis atsitraukia nuo tvoros.

Pilkame nuo lietaus kylančiame rūke išnyra Pufės pavidalas, ji tapnoja prie mūsų, išrietusi uodegą į klaustuką. „Oho?“ − tarsi klausia ji.

Kapal uis vypsnys pradingsta.

Pufė kapal uis pamato tik jam sujudėjus. Tvora driksteli tarsi popierius, lentos sprogsta naikinamo pasaulio garsu.

Pufė šoka šalin, o kapal uis metasi jai iš paskos, persekiojimas jį tik įaitrina. Juodu pradingsta rūke, o paskutinis dalykas, kurį išgirstu, yra pašėlęs kanopų dunksėjimas ir Pufės kniaukimas.

Finas užsidengia veidą, jam iš rankų krinta šienas, virpa pečiai.

Bet negaliu apie tai galvoti. Visos mintys sukasi tik apie tai, kad kapal uis grįš ir nužudys brolį.

Sugriebiu jį už pečių.

– Kelkis.

Dar neturiu plano, bet žinau, kad čia likti negalime.

Už nugaros kažką išgirstu, krūpteliu taip stipriai, kad man suskausta raumenis. Prireikia sekundės suprasti, kad tai žmogaus balsas, tariantis mano vardą.

– Puka!

Geibas, jis žengia pro išdraskytą tvorą, kur prabėgo žirgas. Griebdamas mane už rankos sušnypščia:

– Greičiau. Jis dar grįš.

Esu taip pritrenkta jį išvydusi – dabar, tokiu metu, – kad iš pradžių neprakalbu.

– Balandėlė. Kaip Balandėlė?

– Veskis ją, – vos girdimai nukerta Geibas. – Finai. Atsipeikėk. Eime.

Sugriebiu Balandėlę už apynasrio; ji mosteli galvą, trukteli man ranką. Dreba kaip ant uolų.

– O Pufė? – klausiu Geibo.

– Ji katė. Atleisk, bet turime eiti. – Geibas trūkteli Finą. – Yra dar du. Jie ateina.

Geibas veda mus pro suniokotą tvorą. Privesta prie tvoros, Balandėlė pasibaido, prisimena kliūtį, ir trumpą, siaubingą akimirką pamanau, kad teks ją palikti. Tyliai pliaukšteliu liežuviu, ir ji pagaliau žengia per sulaužytas lentas. Prie namo matau automobilio šviesas, tada – apšviestą Tomio Folko veidą. Jis atidaro dureles ir skubiai mosteli Finui lipti vidun.

Geibas išdygsta šalia manęs su pavadžiu.

– Iškišk jį pro langą.

– Bet…

– Tuoj pat.

Ir po tų žodžių vėl išgirstu tą krenkštelėjimą, tik šį kartą jis nuaidi aptvare, kur ką tik buvome. Išgirstu iš rūko ataidint tolimą atsaką. Užsegu pasaitą Balandėlei prie kantaro ir įsiropščiu į automobilį. Tomis Folkas jau sėdi prie vairo, o Geibas trinkteli savo durelėmis. Tada nuvažiuojame siauru keliuku, šokčiojančios nuo žemės šviesos atsispindi rūke ir lietuje. Balandėlė už automobilio iš pradžių risnoja, tada pasileidžia šuoliais. Pridarau langą, kad vos liktų vietos pavadžiui. Tomis Folkas susitelkęs į vairavimą – nuolat žvilgčioja į veidrodėlį, ar mūsų neseka, stengiasi per daug neskubėti, kad Balandėlė spėtų iš paskos, – ir tas susikaupimas staiga man primena, kad šiandien mačiau jį paplūdimy.

Automobilyje tylu ir karšta; šildytuvas veikia visu pajėgumu, ir niekas nepagalvojo jo prisukti. Automobilyje atsiduoda naujų batų oda – visai pakenčiamai. Šalia, ant užpakalinės sėdynės, Finas sėdi tarsi apdujęs dėl Pufės.

Tylą nutraukia Geibas, atsisukęs į Tomį klausia:

– Pas tave?

Tomis atsiliepia.

– Tik ne su pone. Teks važiuoti pas Biką.

Finas žnybteli man ir parodo pro langą. Žibintų šviesos užkabina negyvą avį. Ji sudarkyta, ištampyta nuo griovio iki kelio vidurio.

Net jai likus toli už nugaros, negaliu išmesti sudraskyto kūno iš galvos. Ten galėjom būti mes. Bet Tomis su Geibu apie tai neužsimena. Jie išvis nieko nesako. Tik sėdi niūriai tylėdami, Geibas žiūri pro langą ir dalijasi su Tomiu mintimis nė neprabildamas.

Tomis nepasuka Skarmuto link, kaip tikėjausi, o pasirenka kelią į Hastovį. Prie sankryžos pristabdo, bet nesustoja, juodu su Geibu neramiai apsidairo, o tada vėl pajudame iš vietos. Prisispaudžiu prie stiklo pasižiūrėti, ar Balandėlei nesunku spėti kartu.

– Galėčiau sėsti ant jos ir joti jums iš paskos, – pareiškiu.

Geibo balsas neleidžia derėtis:

– Iš automobilio neišlipsi, kol nebūsime toli.

Ir vėl stoja tyla, aplinkui tik naktis, akmenų sienos ir lietus.

– Finai, – kiek pakėlęs balsą, kad būtų girdėti per variklio burzgimą, kreipiasi Geibas. – Šita ateinanti audra – kiek ji truks?

Fino žvilgsnis skaidrus, jis toks neįtikimai patenkintas, kad jo paklausė, man net suskausta.

– Tik šiąnakt ir ryt.

Geibas dirsteli į Tomį.

– Vieną dieną. Neilgai.

– Užtektinai, – atsiliepia Tomis.

Trisdešimt aštuntas skyrius

Puka

Tomis Folkas mus nuveža pas Greitonus, jų namas stovi netoli Hastovio, nežinau, kaip netoli, nes pliaupiant lietui siauruose geltonos žibintų metamos šviesos ruožuose viskas atrodo vienodai. Mus pasitinka nuo vėjo į pečius galvą įtraukęs Bikas, jis man parodo, kur galiu palikti Balandėlę. Mosteli žibintu į nedidelę arklidę – tik keturi gardai, žemos lubos ir jokių elektrinių lempų. Vienas gardas užimtas šlapių ožkų, kitas – viščiukų, o trečiame stovi pilkas, žemas, drūtas kastratas, kuris įėjus Balandėlei iškiša galvą pro vartelius be grotų. Balandėlė nedėkingai sveikindamasi suskliaučia ausis, bet vis tiek įvedu ją į gardą šalia jo. Norėčiau praleisti su ja šiek tiek daugiau laiko, bet juk nemandagu užtrukti Bikui stovint ir žibintu apšviečiant gardą. Todėl tik patapšnoju jai per kaklą ir padėkoju Bikui. Šis suniurna ir žibintu mosteli į namus.

Nuėjusi į namą randu Geibą kalbantis su Pege Greiton, o Tomis Folkas prie viryklės jau kiša nosį po puodo dangčiu. Fino nematyti.

Pati virtuvė man primena mėsininko parduotuvę, jei ją paverstum namais. Nors lauke tvyro tamsa, virtuvė ryški, jos sienos išbalintos kalkėmis, nukabinėtos puodais ir peiliais. Baltos švaros įvaizdžio nė kiek nemenkina pritryptos grindys. Ant pustuzinio lentynų stovi įvairūs niekučiai: grubiai išskaptuotos medinės statulėlės, tai galėtų būti ir arkliai, ir elniai, žolių šluotelė, surišta raudonu kaspinu, klinties gabalėlis, ant kurio užrašyta PEGĖ. Jokių išpieštų stiklinių statulėlių ar dailių kraštovaizdžių, kuriuose būtų avių ir linksmų moterų, tokie patikdavo mamai. Daiktai, ne netvarka. Kambaryje tvyro stiprus ir nuostabus ant viryklės kunkuliuojančio patiekalo, kad ir kas tai būtų, kvapas.

– Jiems teks tavo kambarys, – vos mums įėjus Bikui taria Pegė.

Bikas išaugo į didelį raudonskruostį padarą, panašus į tėvą. Tarsi iš medžio išskaptuotas, kietas, jam prireikia šiek tiek laiko, kad pakeistų išraišką. Bet ir naujoji nerodo, kad jis patenkintas.

– Nieku gyvu, – atkerta Bikas.

– O tai kur tada siūlai juos paguldyti? – klausia Pegė Greiton.

Keista matyti ją tokioje aplinkoje, ne moterį mėsininko parduotuvėje, galinčią išpjauti tau širdį, ne mūsų kieme, patariančią man nelenktyniauti, ne su galvos apdangalu, peiliu įpjaunančią man pirštą. Ji mažesnė, tvarkingesnė, nors jos plaukai kaip visada pasišiaušę. Mane išmuša iš vėžių, kaip ramiai ji su Biku ir Geibu ginčijasi, kur mes miegosime, suvokiu, kad kai negrįždavo namo, didumą laiko Geibas leisdavo čia. Galbūt kone visada. Tada suprantu, kad čionai atvažiavome, nes Geibas čia jaučiasi saugus. Pasijuntu kiek keistai ir šiek tiek nuliūstu, tarsi mus jam būtų atstojusi kita šeima.

– Kur Finas? – įsiterpiu.

– Savaime suprantama, plaunasi rankas, – atsako Geibas. – Tai gali trukti dešimtmečius.

Man kiek keista ir šitai, toks lengvas Fino silpnybės pripažinimas, nors visada maniau, kad tai asmeniška, apie tai turėtų žinoti tik Konoliai. Geibas tai pasakė ne iš Fino norėdamas pasišaipyti, bet taip nuskambėjo.

– Kur tualetas?

Ne Pegė ar Bikas, o Tomis mosteli man į laiptus kitoje virtuvės pusėje. Tarsi tai būtų visų namai, ne tik Greitonų. Šiek tiek suirzusi išeinu iš kambario. Laiptų viršuje yra mažytis, tamsus koridorius, iš jo veda trejos durys, bet tik pro vienų apačią spingso šviesa. Pasibeldžiu. Nesulaukusi atsakymo, pakviečiu Finą vardu, tada, šiek tiek palaukus, durys atsidaro. Už jų mažytis kambarys, jame vos išsitenka vonia, tualetas ir kriauklė – matyt, jie geri draugai, jei neprieštarauja trintis pečiais, – o Finas sėdi ant tualeto dangčio. Ant mažų grindų plytelių driekiasi dideli vyriški pėdsakai.

Uždarau duris, patikrinu, ar vonia sausa, tada įlipu į ją ir atsisėdu.

– Jis čia lankosi dažnai, – sako man Finas.

– Žinau, – atsakau. – Matyti.

– Čia jis ir buvo.

Tarp mūsų kybo išdavystės nuojauta. Noriu pasakyti ką nors, kad Finui palengvėtų, nes jis Geibą idealizuoja, dėl jo padarytų viską, bet nieko nesugalvoju.

– Kaip manai, ar Pufė negyva? – klausia Finas.

– Ne, ji paspruko, – atsakau.

Jis spokso į savo plaštakas. Krumpliai šiek tiek suskeldėję nuo nuolatinio brūžinimo.

– Aha, aš irgi taip manau.

Žiūriu į blizgančias vonios rankenas, tokias blizgančias, kad man primena tėvo Munihamo automobilio radiatorių. Nors ne itin tvarkinga, Greitonų namai gražūs.

– Taigi, turiu dvi dienas?

Finas linkteli nutaisęs rimtą miną.

– Dvi dienas. Man rodos, rytoj rytą bus blogiausia.

– Aišku, savaime suprantama. Iš kur žinai?

Jis nekantrauja.

– Iš visko. Jei žmonės būtų įžvalgūs, žinotų visi.

Tada net nepasibeldus durys atsilapoja, ir tarpduryje išdygsta Geibas. Jis geresnės nuotaikos, nei matydavau pastaruoju metu.

– Ar čia rengiate vakarėlį?

– Taip, – atsakau. – Jis prasidėjo vonioje, o vėliau persikėlė į tualetą. Jei nori prisidėti, tau teliko kriauklė.

– Na, visi svarsto, kur jūs. Yra avienos troškinio, bet jo gausite tik išėję iš tualeto.

Susižvalgau su Finu. Kažin ar jis galvoja tą pat ką ir aš: juk Geibas negali apsimesti, kad mūsų nekamuoja nemalonus jausmas, tarsi jis nebuvo pradingęs ir viskas vėl bus kaip buvę. Prieš tai maniau, kad pakaktų išgirsti iš jo bent žodelį, bet dabar suvokiu norinti, kad jis nuoširdžiai siektų mano palankumo. Jei neišgirsiu nusižeminusio atsiprašymo, išvis nieko nenoriu.

Lipant žemyn, Geibas taria:

– Finai, deja, tau teks sofa, nes tu žemiausias.

– Kas matavo?! – paprieštarauju.

Geibas gūžteli.

– Na, šiaip tu esi žemiausia, bet Pegė mano, kad turėtum gauti kambarį su durimis. Todėl mes miegosime Biko kambaryje.

– O tai kur miegos Bikas?

– Juodu su Tomiu įsitaisys ant čiužinio svetainėje. Pegė sako, kad taip bus geriausia.

Grįžus į virtuvę, pasitinka vienas kitą perrėkiantys vaikinų balsai. Bikas su Tomiu kažką nusitvėrė, jie grumdosi bandydami tai atimti vienas iš kito, o iš kažkur atsiradusi aviganė kolė irgi įsitraukia į žaidimą. Pegė vienoje rankoje laiko šaukštą, kitoje – katę už pakarpos. Ji plūsta abu draugužius.

– Išnešk ją lauk, – paliepia ji Geibui, jis ima iš jos katę ir išneša už durų. Pegė susiraukusi dėbteli į mane. – Visai negaliu šeimininkauti. O dar ta katė.

Man nespėjus atsakyti, Geibas paklausia:

– Kur Tomas?

Man prireikia akimirkos suvokti, kad jis kalba apie Tomą Greitoną. Niekad nepamąsčiau, kad po savo stogu ponas Greitonas tampa Tomu.

– Jis išėjo pažiūrėti, ar Makiams viskas gerai. Bikai, nešdinkis. Visi nešdinkitės. Eikit į svetainę, kol baigsiu. Lauk.

Bikas su Tomiu paklūsta, išsineša ir triukšmą, o Finas išseka jiems įkandin, susidomėjęs kole.

Pasisuku eiti, bet tarpdury sudvejoju ir žvilgteliu per petį. Pegė Greiton nusisuko prie didžiulės juodos viryklės pamaišyti puodo. Geibas kažką šnabžda jai į ausį. Nugirstu „toks stiprus“, ir…

– Puka, gaudyk! – šūkteli Tomis.

Atsisuku į svetainę pačiu laiku, vos ne burna sugaunu pilną pupų kojinę.

Bikas prapliumpa kvatotis, bet Tomis prasikaltęs atsiprašinėja. Kolė labai draugiškai zuja man po kojom, nekantrauja nučiupti kojinę, tai su ja anksčiau kvailiojo Bikas ir Tomis.

– Ir turėtum gailėtis, – griežtai sakau Tomiui.

Jis tebeatrodo sugniuždytas, stovi už nutrintos žalios sofos, kurioje miegos Finas. O tada sviedžiu kojinę į jį.

Patenkintas, kad jam taip lengvai atleidau, jis išsiviepia ir tučtuojau sviedžia ją į Biką, kojinė išsprūsta ir atitenka šuniui. Tomis nedvejodamas puola kvailioti, metasi paskui kolę, o ta laiminga nuo jo sprunka, prapliumpa juoktis net Finas. Pagaunu save besvarstančią, kas Tomį verčia išvykti iš salos; jis neturi Geibo rūpesčių ir toli gražu ne toks paniurėlis kaip Bikas. Nesu jo mačiusi nepatenkinto, jam įdomus salos gyvenimas. Pagaliau Tomis ant grindų nustveria kojinę, tada ji lekia ratu, net vėl pakliūva ir šuniui, kol pagaliau Finas paklausia:

– O kur Geibas? – Ir suprantame, kad jis taip ir neišėjo iš virtuvės.

Žengiu į virtuvę, bet Tomis suima man už rankos.

– Nueisiu.

Jis dirsteli pro tarpdurį, neišgirstu, ką pasako. Tada atsigręžia ir apdovanoja mus šypsena.

– Geros naujienos. Aviena ištroškinta. – Šalia jo tarpduryje pasirodo Geibas, juodu susižvelgia, įsiuntu, nes tai ir vėl slapta vyrų kalba.

Pagaliau tarpdury pasirodo ir į mus kreipiasi Pegė:

– Jei norite, turėsite patys pasitiekti. O jei nepatiks, kaltinkite Tomą. Kaltas jis.

Valgant pokalbis vangus – galbūt kiti, visai kaip aš, vėl prisimena vakaro įvykius. Ši tyla neprikišama. Audra dar neįsišėlo, nesunku apsimesti, kad tiesiog aplankėme pažįstamus.

Į mane Pegė Greiton kreipiasi tik pasakyti, kad prieš eidama gulti, audrai dar nespėjus įsismarkauti, galiu paduoti Balandėlei daugiau šieno.

O dėl audros ji teisi. Kai pagaliau sukrentam į lovas, vėjas ūžauja niršiais gūsiais, tranko langines. Lovos antklodės švarios, bet kambaryje vis tiek kvepia Biku, kuris dvelkia sūdytu kumpiu. Prieš išjungdama šviesas atkreipiu dėmesį, kad kambaryje nėra jokių asmeninių daiktų, nieko, kas rodytų, jog kambarys Biko. Tik ši lova, paprastas stalas – ant jo tuščia vaza ir kelios monetos – ir dar siaura spintelė apsitrynusiais kampais. Kažin ar seniau čia buvo daugiau Biko daiktų, gal juos susikrovė ruošdamasis vykti į didžiąją salą.

Galvoju apie tai mėgindama užmigti. Aš guliu vienoje lovos pusėje, o Geibas kitoje, bet tai viengulė lova, todėl iš tiesų tos dvi pusės yra viena pusė, ir jo alkūnė duria man į šonkaulius, o petys remiasi į maniškį. Čia ir šilčiau nei pas mus namie, o šalia Geibo net karšta, todėl nesu tikra, ar užmigsiu. Iš Geibo kvėpavimo taip pat neatrodo, kad jis miegotų.

Ilgai gulime tamsoje, klausomės į stogą barbenančio lietaus, galvoju apie sulaužytą tvorą namie, prisimenu paskutinį girdėtą Pufės garsą ir tą labai ilgą, juodą į pašiūrę žiūrintį snukį.

Kadangi esu pavargusi, sakau tai, ką galvoju, nepaisau jokio takto, kad tiesą būtų lengviau priimti.

– Kodėl grįžai pas mus? – Nors kuždu, mano balsas garsiai nuaidi miegamajame.

Geibo atsakymas iš kitos lovos pusės skamba gižiai:

– Tikrai, Puka, kaip manai?

– Koks tau skirtumas?

Antrą kartą jis atsako pasipiktinęs:

– Koks čia klausimas?

– Kodėl į visus mano klausimus atsakai klausimais?

Geibas bando pasislinkti, kad tarp mūsų liktų daugiau vietos, bet čiužinys siauras, nėra kur slinktis. Lova sudejuoja ir sugirgžda kaip laivas jūroje, tik jūra yra plikos Biko kumpiu kvepiančio kambario grindys.

– Nesuprantu, kokio atsakymo tikiesi.

Nenoriu, kad mane apkaltintų isterija, todėl žodžius tariu valdydamasi, atsargiai ir ramiai.

– Kodėl mumis rūpiniesi, nors išvažiuosi, gal kitą spalį mus suės, o tu didžiojoje saloje niekad nė nesužinosi.

Tamsoje išgirstu sunkų Geibo atodūsį.

– Aš nenoriu judviejų palikti.

Nekenčiu savęs už tą menką vilties virptelėjimą, kurį pajuntu jam prabilus. Bet mintyse taip ir matau jį išskėtusį rankas, pareiškiantį, kad apsigalvojo, ir apkabinantį Finą, Balandėlę ir mane visus kartu.

– Tai ir nepalik. Niekur neplauk.

– Negaliu.

– Kodėl?

– Paprasčiausiai negaliu.

Jau visą savaitę tiek nekalbėjome, man dingteli, ar nederėtų taip ir palikti. Jis gali nusimesti antklodę, šokti iš lovos ir išbėgti, kad išvengtų tolesnio kamantinėjimo. Bet norėdamas pasprukti jis turėtų perlipti čiužinį ant svetainės grindų, Tomio Folko ir Biko Greitono kūnus, neužkliūti už sofos su Finu, o tada vienas sėdėti tamsioje virtuvėje, tad nemanau, kad taip pasielgs.

Todėl nebaigiu kalbos:

– Tai nerimta priežastis.

Geibas ilgai neatsako, girdžiu tik jį įkvepiant ir iškvepiant, įkvepiant ir iškvepiant. Tada jis atsiliepia neįprastu laibu balsu:

– Nebegaliu ištverti.

Aš keistai dėkinga už jo atvirumą, nė nežinau, ką manyti. Turiu sugalvoti gerą klausimą, kuris paragintų jį kalbėti toliau. Tarsi tiesa būtų paukštis, o aš bijočiau jį nubaidyti.

– Ko nebegali ištverti?

– Šitos salos, – atsako Geibas. Jis kas žodį iškvepia ir patyli. – Mūsų namo, kuriame judu su Finu turite gyventi. Žmonių kalbų. Žuvų – prakeiktų žuvų, aš dvoksiu jomis visą gyvenimą. Žirgų. Visko. Nebegaliu.

Jis kalba gailiai, bet anksčiau, kai visi buvome virtuvėje, kai valgėme įsitaisę svetainėje, visai neatrodė apgailėtinas. Nežinau, ką jam sakyti. Dėl visų jo paminėtų dalykų ir myliu salą, gal išskyrus žuvies dvoką, kuris, spėju, daug ką gadina. Bet ar tai rimta priežastis viską mesti ir pradėti iš naujo?

Tarsi jis būtų prisipažinęs mirštąs nuo ligos, kurios nė nebuvau girdėjusi ir kurios simptomų nematau. Man neduoda ramybės jo žodžiai – tokia neteisybė, jie netelpa man galvoj, vis kartojasi, tarsi būčiau tik dabar išgirdusi.

Vienintelis dalykas, kurį iš tiesų suprantu, jog ši keista, nesuprantama priežastis rimta ir svarbi, kad išvarytų mano brolį iš Tisbio. Kad ir kaip jis būtų prisirišęs prie Fino ir manęs, ši priežastis stipresnė.

– Puka? – aš krūpteliu, nes Geibo balsas keistai primena Fino.

– A?

– Norėčiau numigti.

Bet jis nemiega. Pasiverčia ant šono, jo kvėpavimas lengvas ir budrus. Nesu tikra, kiek laiko jis būdrauja, užmingu pirma.

Trisdešimt devintas skyrius

Šonas

Audra pažadina mane ankstyvą, juodą rytą.

Virš galvos kaukia vėjas, tarsi variklis, bangų mūša ar staugiantis jūrų padaras. Akys prisitaiko prie tamsos ir įžiūriu lauke judančias šviesas. Į stiklą vis įnirtingesniais šuorais barbena lietus.

Išgirstu žirgus. Jie prunkščia, žvengia ir daužosi į sienas. Audra jiems įvarė siutulį, lauke kažkas staugia. Staugimas mane ir pažadino, ne vėjas.

Nė nesusimąstęs atsisėdu pasiruošęs veikti, bet tada sudvejoju. Tose neramiose arklidėse, baisioje naktyje yra mano žirgai. Bet jie jau ne mano – išėjau iš darbo, dabar visa tai su manim nesusiję. Turėčiau likti gulėti, nieko nesiimti, leisti nakčiai daryti, ką nori. Leisti Malvernui ryto šviesoje išvysti netvarką ir įsitikinti, kad aš nepakeičiamas.

Užsimerkiu, kumščiu paremiu kaktą ir klausausi lauke aidinčio stūgsmo. Kur kas arčiau, apačioje, girdžiu persigandusį arklį, spardantį savo gardo sieną, naikinantį sieną arba save.

Ponaiti Kendrikai, pervertini savo svarbą šiam žirgynui.

Bet nepervertinau.

Negaliu leisti pražūti nė vienam žirgui dėl mudviejų su Malvernu žaidimų.

Apsiaunu batus ir pagriebiu švarką, o besiekiant durų rankenos pasigirsta beldimas.

Dalis. Plaukai nuo lietaus sulipę jam ant veido, o marškinių rankovės kruvinos. Dalis nesuvaldomai dreba.

– Malvernas liepia tvarkytis be tavęs, bet mes negalim. Jis neprivalo sužinoti. Prašau.

Kilsteliu švarką norėdamas parodyti, kad jau ėjau, ir siaurais, tamsiais laiptais nušokuojame į arklides. Viskas kvepia lietumi, vandenynu ir liūtimi.

Dalis skubiai žingsniuoja šalia manęs.

– Jie niekaip nenurimsta. Lauke sukiojasi kapal uis, mes nežinome, ar jis tarp žirgų, nežinome, ar kuris nukentėjo, nes tas triukšmas… Pats girdi. Jie spardysis, kol susiluošins. Vos vieną nuraminame, girdėdamas kitus, jis vėl pasiunta.

– Jie nenurims, kol girdės tą staugimą, – atsakau.

Aplink zuja visi Malverno arklininkai, jų pagalbininkai ir žokėjai, jie bando nuraminti brangiausius žirgus. Palubėje lemputės siūbuoja nuo vidun įsibrovusio vėjo, per mane šmėkščioja šviesos juostos, tarsi pamažu netekčiau sąmonės. Praeinu Narsiosios gardą. Ji stojasi piestu, o leisdamasi priekinėmis kanopomis spardo sieną. Jei dar nesusižeidė, netrukus susižeis. Išgirstu Korą krenkščiant ir žvengiant, jo balsas varo šalia esančius žirgus iš proto. Už nugaros kitas žirgas ritmingai, nesivaldydamas kanopa spardo sieną. Žvengimas lauke nerimsta.

Dalis nuseka paskui mane iki Koro gardo. Kišenėje suspaudžiu akmenį su skylute. Jei Koras būtų kuris kitas vandens žirgas, pamaučiau tą akmenį jam ant kantaro, kad galvoje užgožtų besiartinančio lapkričio jūros ošimą. Bet Koras ne paprastas vandens žirgas, o nuo mano triukų jis dar labiau sunerimtų.

Atgniaužiu ranką ir palieku akmenį kišenėje.

– Perspėk visus, kad pasitrauktų, – rikteliu. – Tegul nesimaišo man po kojom.

Atidarau Koro vartelius, jis puola į tarpgardį. Rankomis įsiremiu jam į krūtinę, tada pliaukšteliu, stumteliu jį. Skardžiai sužvengia kažkuris grynaveislis.

– Liepk jiems nesipainioti, – pakartoju Daliui.

Jis nulekia pirmas perduoti mano žodžių, o tada išleidžiu Korą iš gardo ir jis nutempia mane tarpgardžiu prie durų į kiemą. Jos uždarytos, kad neprilytų ir nenutiktų dar blogesnių dalykų.

– Ne ten… – už manęs paprieštarauja Dalis. – Ten Malvernas.

Labai gaila. Taigi Malvernas sužinos, kad aš vis dar tarp jo žirgų. Bet negaliu sustabdyti to, kas vyksta viduje, pirma nesutvarkęs problemos lauke.

Atstūmęs išeinu pro duris, laikau už pavadžio stiprų, neklusnų Korą. Akimirksniu permirkstu iki siūlelio. Vanduo užlieja ausis, akis. Geriu dangų. Braukiu nuo kaktos vandenį ir mirksiu, kad nors ką matyčiau. Kieme pilna išspardytų pjuvenų su mėšlu iš arklidžių. Tvieskia žibintai, kiekvieną jų supa krintančio vandens aureolės. Prie vartų spaudžiasi trys kumelės, jos beviltiškai bando patekti vidun – veislinės kumelės iš atokesnių, pakeliui į Hastovį besidriekiančių Malverno ganyklų. Kažkas išlaužė jų aptvarus ir išsilaisvinusios jos parbėgo ieškodamos saugaus prieglobsčio. Viena raišuoja taip stipriai, kad sumaudžia širdį. Didžiausia kumelė, matyt, atpažinusi mano eigastį, nustoja daužytis ir pratisai, gailiai sužvengia. Tiki, kad išgelbėsiu ją nuo čia atvariusio padaro.

O štai ir Malvernas su Deividu Princu, vyriausiuoju arklininku. Malvernas laiko šratinį šautuvą; atrodo gana optimistiškai.

Lauke toks stūgsmas, tarsi jo šaltinis būtų visur. Jis vibruoja kiekviename lietaus laše, tvinkčioja virš galvos kabančiuose debesyse. Staugimas primena nuodus, stingdantį pažadą. Ši audra išvarė salą iš proto.

Koras trūkteli, timpteli man ranką. Jo kanopos atsiplėšia nuo žvirgždo ir vėl nusileidžia, bet nieko negirdžiu. Tik pratisą staugimą, jis toks garsus, kad, atrodo, aidi mano galvoje. Jis skirtas atsiliepti daugybę mylių po vandeniu.

Norėdamas patraukti Koro dėmesį, timpteliu jam už kantaro, tada prisitraukiu jo galvą. Jis atvėpęs prusnas – vypsnys šiurpus; man toks Koras nepatinka. Nors kartu praleidom galybę metų, mano pulsas ima mušti tankiau. Jis pabaisa. Viena ranka stumiu tuos dantis tolyn, kita atsuku į save jo ausį.

Sučiaupęs lūpas rypuoju jam į ausį. Rypuoju žemesniu balsu nei aplink aidintis staugimas. Artėjantis staugimas.

Koro dėmesys nukreiptas kitur. Jis labai plačiai atvėpęs prusnas; jis ne žirgas. Stipriai užsuku jam ausį, kad suskaustų, ir vėl sugaudžiu, sugaudžiu žemu balsu, užlūžtančiu į dejonę.

Malvernas pakelia šautuvą, žiūri į kažką tamsoje, rūke, į kažką, ko nematau.

– Korai! – surinku.

Man išsižiojus burnon patenka lietaus. Vėl jam surypuoju. Malvernas šauna, bet artėjančio kapal uis žvengsmas nesiliauja. Jis negalėtų būti garsesnis.

O štai tada pagaliau žvingteli Koras, kaip jo prašiau. Sudejuoja veriamai graudžiu balsu, kad jo dejonę pajuntu per laikomą pavadį. Pajuntu ją padais. Tada grumėdama dejonė ima kilti virš atklydėlio stūgsmo. Koras žvengia garsiau, dejonė virsta urzgimu ir riaumojimu, tarsi kauktų į pastatus nusitaikęs vėjas. Garsas užlieja kiemą ir nuvilnija per lietų. Tai teritorinis kovos šūkis, grasinimas, pareiškimas: „Ši žemė jau mano. Tai mano kaimenė.“

Anas staugimas ištirpsta Koro kauksme, nustelbiančiame aną. Kumelės prie vartų patranka iš baimės, žinau, ir arklidėse žirgams nuo jo tik baisiau. Aiškus, niršus Koro staugimas panašus į aną, bet savo žirgą bent galiu suvaldyti.

Nesiliauju klausytis, norėdamas įsitikinti, kad žvengia tik Koras. Vienas mano ausies būgnelis, arčiau prie Koro, tik šnypščia. Bet kaire ausimi negirdžiu jokių konkurentų.

Tada tvirtai suspaudžiu kumštyje Koro apynasrį ir prispaudžiu jam prie venos pirštą, suku ratą prieš laikrodžio rodyklę. Koro stūgsmas užsikerta. Priglaudžiu lūpas jam prie peties ir kuždu jo lietaus permerktai odai.

Naktis nuščiūva. Man tebegaudžia dešinėje ausyje, tarsi tuščiam dažniui nustatytas radijas. Malvernas su Princu žiūri į mane. Kumelės prie vartų dreba ir spraudžiasi į krūvą. Arklidėse žirgai nurimo.

Iš dangaus pliaupia lietus; pasaulyje nebeliko nė vieno sauso daikto. Kitoje kiemo pusėje Malvernas trumpai man pamoja.

Nuvedu Korą į miglotą šviesos klaną, kuriame stovi Malvernas. Malvernas sušnairuoja į Korą, lietuje ir naktyje jis atrodo juodas.

– Ar dar neapsigalvojai? – klausia manęs Malvernas.

– Ne.

Malvernas kalba abejingai.

– Ir aš. Tai nieko nekeičia.

Nelabai juo patikiu.

Keturiasdešimtas skyrius

Puka

Kaip Finas ir numatė, audra siaubė Tisbį naktį ir dieną, o tos lietingos dienos pabaigoje galime vėl grįžti namo. Man palengvėja, nes mieliau basomis bėgčiau Skorpiono lenktynėse, nei bandyčiau dar kartą su Geibu miegoti siauroje, kumpiu kvepiančioje Biko lovoje. Tomis nekantrauja grįžti namo, nes jis paliko savo kapal uis prižiūrėti šeimai, kitoje salos pusėje, ir nėra tikras, kad jiems gerai sekasi. Jei Tomio šeima neprieštarauja prižiūrėti vandens žirgą, kol Tomis šlaistosi gelbėdamas kaimynus, norėčiau su ja susipažinti. Vargu ar tai galima palyginti su prašymu, kad mama tau išvykus paduotų katei skardinę faršo. Žinau, kada nors tikriausiai buvau sutikusi Tomio tėvus, – tikriausiai esu sutikusi visus Tisbio gyventojus, – bet nepajėgiu mintyse jų įsivaizduoti. Mano vaizduotėje pono ir ponios Folkų akys – skaisčiai mėlynos. Ir dailios lūpos kaip Tomio. Kad jau pradėjau, nupiešiu jiems ir porą vaikų. Du Tomio brolius ir seserį. Sesuo nelabai daili. Broliai dailūs.

Atėjus vakarui, mes jau pasiruošę išvykti. Vaikinai jaučiasi tokie vyriški, kad jiems vėl tenka važiuoti Tomio mašina, o aš paskubomis prakišu Balandėlės pavadį pro kantarą, kad galėčiau be balno joti namo paskui juos.

Trinkteli namo durys, o po akimirkos suvokiu, kad išėjusi prie manęs sustojo Pegė Greiton. Sunėrusi rankas ji tylėdama stebi, kaip valau Balandėlei petį.

– Dar kartą jums ačiū, – padėkoju, nes turiu ką nors pasakyti.

Ji neatsako, tik kilsteli antakį, tarsi linktelėtų nejudindama galvos.

– Tebėra daug žmonių, kurie nenori, kad būtum tame paplūdimyje.

Stengiuosi ant jos nepykti.

– Jau sakiau jums, kad manęs neatkalbėsite.

Tada Pegė nusijuokia, jos juokas primena varnos krankimą.

– Kalbu ne apie save, o apie vyrus, kurie nenori, kad jų lenktynėse dalyvautų mergina.

Mano burna ištaria „ak“, bet mano balsas jai nepaantrina.

– Pasisaugok. Niekam neleisk paveržti savo balno pavaržos. Niekam neleisk šerti savo kumelės.

Linkteliu, bet nesunku patikėti, kad kai kas gali suirzti dėl mano dalyvavimo, sunkiau įsivaizduoti, kad kas nors ryžtųsi dėl to padaryti ką bloga.

Paklausiu:

– O kaip Šonas Kendrikas?

Dirsteliu į Pegę Greiton, ji šypsosi man šykščia paslaptinga šypsena, tarsi slėptųsi po paukščio galvos dangalu.

– Tu tikrai nemėgsti eiti lengviausiu keliu, tiesa?

– Užsimojusi, – atsakau tiesiai, – nežinojau, kad kelias bus toks sunkus.

Pegė ištraukia Balandėlei iš karčių šieno šapelį.

– Puka, vyrus nesunku įtikinti, kad juos myli. Pakanka būti kalnu, į kurį jie turi įkopti, ar eilėraščiu, kurio jie nesupranta. Kuo nors, dėl ko jie pasijunta stiprūs ar gudrūs. Štai kodėl jie myli vandenyną.

Nesu tikra, ar Šonas Kendrikas dėl to myli vandenyną.

Pegė kalba toliau:

– Kai esi pernelyg panaši į juos, paslaptis pradingsta. Nėra prasmės vaikytis Gralio, jei jis panašus į tavo puodelį.

– Nenoriu, kad mane vaikytųsi.

Ji papučia lūpas.

– Tik sakau, jog prašai jų, kad su tavim elgtųsi kaip su vyru. Ir nesu tikra, ar kuris iš jūsų to nori.

Jos žodžiai mane šiek tiek sutrikdo, nors nesu tikra, ar dėl to, kad jai nepritariu, ar kad pritariu. Prisimenu, kaip Eikas Polsonas atitraukė nuo manęs žirgą, o jos žodžiai ir tas prisiminimas sunkiai telpa krūtinėje.

– Aš tik noriu būti palikta ramybėje.

– Taip ir sakiau, – atsiliepia Pegė. – Prašai, kad su tavim elgtųsi kaip su vyru.

Ji suneria iš pirštų laiptelį ir padeda man užsėsti ant balno. Tada patapšnoja Balandėlei per pasturgalį, kad ta pajudėtų paskui išvažiuojantį Tomio automobilį. Man pasisukus joti, Pegė tebestovi mus stebėdama, bet nemoja.

Mums tolstant nuo balto Greitonų namo, nuotaika pamažu taisosi. Tiek laiko praleidus patalpoje, oras atrodo švarus ir nupraustas. Pati sala primena mūsų virtuvę – per daug daiktų, mažai tvarkos. Atokiau nuo tvorų mėtosi nuplėšti statiniai, gyvatvorėse įstrigusios stogo skiedros ir čerpės, vidury laukų nublokštos medžių šakos. Po kelią šlaistosi palaidos avys, tai nėra labai neįprasta, bet matau ir keletą žvilgančių kumelių, rupšnojančių už savo aptvarų. Blanki vakaro šviesa primena atsargią šypseną pro ašaras.

Per audrą pasirodžiusių kapail uis niekur nematyti, gal jie vėl sulindo į jūrą? Akimirką sala atrodo visiškai rami, netrikdoma bėdų, žirgų ar prasto oro. Jei Tisbis taip atrodytų visą laiką, sulauktume visiškai kitokių turistų.

Vis dėlto tai netikras Tisbis. Tikrasis Tisbis vėl bus rytoj pakilus saulei. Iki lenktynių teliko vos daugiau nei savaitė. Nemanau, kad esu pasiruošusi. Sunku patikėti, kad mūsų istorija baigsis taip, kaip pasakojau Finui. Neatrodo, kad Konoliams šiomis dienomis šypsotųsi sėkmė.

Bet grįžusi namo pamatau iš džiaugsmo švytintį Fino veidą, o už jo virtuvėje – Pufę, klėties katę. Uodega bjauriai nukąsta, ji atrodo ir pasipiktinusi, ir besigailinti savęs, ir kaip niekad gyva.

Ši sala klastinga ir paslaptinga. Negaliu nuspėti, ką ji man paruošusi.

Keturiasdešimt pirmas skyrius

Šonas

Tą vakarą, blėstant paskutinei šviesai, darau tai, ką darydavo mano tėvas, – traukiu per laukus vakarinio paplūdimio link. Žemai virš vandens kabant raudonai saulei, įbrendu į vandenyną. Vanduo vis dar pakilęs, rudas ir drumzlinas – audros prisiminimas, todėl jei gelmėse kas ir yra, to nesužinosiu. Bet nežinia irgi gundo. Pasiduoti po paviršiumi glūdinčioms galimybėms. Galų gale mano tėvą pražudė ne vandenynas.

Vanduo toks šaltas, kad mano pėdos kone tučtuojau užgelia. Ištiesiu rankas į šalis ir užsimerkiu. Klausausi į krantą dūžtančių bangų. Triukšmingų žuvėdrų ir narūnėlių klyksmų ant kranto akmenų, gergždžiančių virš galvos besisūpuojančių kirų klausimų. Užuodžiu jūros žolių, slogų žuvų, net ant kranto uolų lizdus susisukusių paukščių kvapą. Druska apkimba lūpas, sėda į antakius. Kūną gnaibo šaltukas. Banguojant smėlis juda ir gūra po pėdomis. Stoviu sustingęs. Po užmerktais vokais regiu saulės raudonį. Vandenynas manęs nepajudins, šaltis neįveiks. Aš, kaip Tisbio žyniai prieš penkis šimtus metų, stoviu stingdančioje, tamsioje jūroje ir atsiduodu salai.

Kaip numaldyti širdį, kad ji būtų tokia pat rami kaip mano išorė. Teturiu tiek rūpesčių, kiek jų turi virš galvos ratus sukantys kirai – likti gyviems šią akimirką, o tada kitą.

Tris kartus sukuždu jūrai. Pirmą kartą paprašau, kad Koras būtų romus ir geras, kad niekas arklidėse neturėtų priežasčių jo gąsdinti varpeliais ir burtais, kurių jis taip nekenčia.

Bet du kartus sukuždu, kad jis būtų nepakenčiamas, kad jiems tektų maldauti manęs grįžti.

Keturiasdešimt antras skyrius

Puka

Sala išsikraustė iš proto.

Kadangi vakar vakarą parjojau Balandėle iš Hastovio, rytą leidžiu jai pailsėti ir liepiu paėsti brangaus šieno. Duodu jai ir šiek tiek grūdų – ne per daug, nes jai tik pasidarytų bloga, – ir palikusi ją keliauju stebėti treniruočių ir žymėtis pastabų. Nebeturiu lapkričio pyragaičių, o kadangi nebuvome namie, nespėjau nieko pasiruošti užkąsti, todėl tenka pasitenkinti į kišenę įsimetus senstelėjusių džiūvėsėlių.

Eitynėms pasibaigus ir nurimus audrai, Tisbis visiškai pasikeitė. Atrodo, tarsi, be stogo skiedrų ir šakų, vėjas dar būtų atnešęs žmonių ir palapinių. Kelias iš Skarmuto iki pat uolų nusėtas įvairiausiomis palapinėmis ir prekystaliais. Ten, kur padėjau Dorai Mod pastatyti palapinę, dabar stovi palapinių miestelis, vietiniai vilioja turistus savo prekėmis. Kai kurie pardavėjai jau matyti, kai su Brajanu Keroliu broviausi per šventės spūstį. Kiti dar nematyti: kioskeliuose pardavinėjantys spalvingus suvenyrus, – tokias spalvas dažniausiai renkasi raiteliai, – paskubomis neįtikėtinai neskoningai nutapytus lenktynių favoritų paveikslus, kilimėlius, ant kurių patogu atsisėsti nuo uolų stebint lenktynes, kad nesušlaptų pasturgalis. Staiga mane nupurto mintis, kad lenktynės čia pat. Vos po kelių dienų nusivesiu Balandėlę žemyn, į paplūdimį, o jaučiuosi visiškai nepasiruošusi. Nieko apie lenktynes neišmanau. Ničnieko.

Baimės priepuolį nuveja Džozefas Berindžeris, šokinėja man už nugaros ir dainuoja prastai surimuotą ir šiek tiek nešvankią dainelę apie mano šansus ir sijonus.

– Aš nesegiu sijonų, – atkertu jam.

– Dar ir kaip juosi, – atšauna jis, – mano svajonėse.

Kažkodėl maniau, kad, būdama Skorpiono lenktynių dalyvė, pelnysiu daugiau pagarbos, bet mane vis nustebina, kaip niekas nesikeičia.

Nekreipiu į Džozefą dėmesio – tai šiek tiek padeda, pažįstama situacija, – ir nusiiriu per minią Doros Mod palapinės link, saugodamasi balučių ir Džozefo. Net per visus tarp palapinių nardančius žmones jau girdžiu paplūdimio triukšmą. Jis neprimena įprasto treniruočių šurmulio, gal todėl, kad artinantis lenktynėms visi vienu metu sulėkė į paplūdimį.

– Puka! – Dora Mod mane pamato pirma. Ji apsigobusi šventišku šaliku ir apsiavusi guminius batus, toks derinys atrodo ir kvailas, ir, deja, puikiai pristatantis Tisbį. – Puka! – pakartoja ji, šį kartą purtydama saują lapkričio varpelių, – tas veiksmas patraukia bent dar dviejų žmonių šalia manęs dėmesį. Ji kruopščiai, kad būtų matoma kaina, padeda varpelį ant stalo priešais save.

– Labas, – atsakau.

Paplūdimio pusėje nuaidi riksmas, man nuo jo neramu.

– Kur tavo kumelė? – klausia Dora Mod. – Ar ketini treniruotis be jos?

– Vakar vakare parjojau ja iš Hastovio. Dabar ilsisi, o aš einu pasižvalgyti nuo uolų.

Dora Mod spokso į mane.

– Tai strategija, – irzliai paaiškinu. – Kuriu strategiją. Suprantate, lenktynės yra ne vien jojimas.

– Nieko apie tai neišmanau, – atsiliepia Dora. – Tik tiek žinau, kad Jano Priveto žirgas pabaigoje mėgsta paspausti nuo uolų, jei per metus nepasikeitė.

Pamenu, ką Elizabeta kalbėjo apie Doros Mod pomėgį statyti už žirgus. Mama tėčiui kartą sakė, kad ydos būna tik žvelgiant žmonių akimis. Doros ydą pamatau kaip galimą naudą.

– Ką dar žinote?

Dora Mod pritvirtina besiplaikstančią palapinės drobę, o tada atsako:

– Dar žinau, kad daugiau tau papasakosiu, jei vėliau grįši ir valandą prižiūrėsi palapinę, kol nueisiu pavalgyti.

Dėbteliu į ją rūškanu žvilgsniu. Nemaniau, kad tapus lenktynių dalyve vis tiek reikės tai daryti.

– Pagalvosiu. O koks ten sujudimas, nežinote?

Dora Mod pavydžiai pasižiūri į kelią paplūdimo link.

– Ak, ten Šonas Kendrikas.

Dilgteli smalsumas.

– Kas Šonui Kendrikui?

– Jie ten nuvedė jo raudąjį eržilą. Matas Malvernas su keliais kitais vaikinais.

– Ir Šonas?

Doros Mod veide pasirodo ilgesinga išraiška, kad turi sėdėti palapinėje, užuot ėjusi pažiūrėti veiksmo.

– Nemačiau jo. Kalbama, kad jis nedalyvaus lenktynėse. Kad jis susikivirčijo su Bendžaminu Malvernu dėl raudojo eržilo ir išėjo. Turiu omeny Kendriką.

– Išėjo!

– Ar apkurtai? – Dora Mod skimbteli varpeliu man prie ausies. Tada šūkteli kažkam už manęs: – Lapkričio varpeliai! Geriausia kaina saloje! – Kartais ji man labai primena savo seserį Elizabetą, ir ne gerąja prasme. Tada taria man: – Tai tik šnekos, supranti? Kalbama, kad Kendrikas norėjo nupirkti eržilą, o Malvernas atsakė ne, ir jis išėjo.

Prisimenu Šoną, pasilenkusį ant savo raudojo eržilo, be balno jojantį ant uolų. Apie jų laisvą bendravimą, kai nujojau apžiūrėti jo uis kumelės. Prisimenu net kaip Šonas atrodė, kai stovėjo ant kruvino šventės akmens ir tarė savo ir Koro vardą, tarsi tai būtų paprasti duomenys. Kaip jis man sakė: „Dėl dangaus, smėlio, jūros ir Koro.“ Ir pajuntu dilgtelint neteisybę, nes nors oficialiai Koras nepriklauso Šonui, jie yra vienis.

– Tai ką jie su juo daro?

– Iš kur man žinoti? Tik mačiau juos žygiuojant pro šalį, Matas Malvernas atrodė taip, tarsi būtų jo gimtadienis.

Dabar širdyje jau skamba varpai – kokia neteisybė. Staiga pakeičiu savo planą – neisiu ant uolų stebėti iš viršaus, nusprendžiu leistis uolų keliuku pasižiūrėti, kas vyksta paplūdimy.

– Einu ten.

– Nesikalbėk su Malverno sūnumi, – perspėja mane Dora Mod.

Jau eidama per petį dirsteliu į ją.

– Kodėl?

– Nes gausi nuo jo grąžos!

Nuskubu uolų keliuku pro palapines. Jam pradėjus staiga leistis, prekeiviai nebegali pasistatyti stalų, todėl čia tyliau. O ten, apačioje, apsuptas keturių vyrų stovi raudasis eržilas. Atpažįstu kampuotą Mato Malverno pavidalą ir pavadį laikantį vyriškį – Deividą Princą, nes jis dirbo netoli mūsų, Hemondo ūkyje, – bet kitų nemačiusi. Aplink susirinkęs žmonių būrelis, jie žiūri, juokiasi ir šūkauja. Ir Matas jiems kažką šūkteli. Koras kilsteli galvą, trūkteli jį laikantį vyriškį už rankos ir skardžiai sužvengia jūrai.

Matas nusijuokia.

– Princai, sunku jį nulaikyti?

– Aš palaikysiu! – sušunka kažkas iš grupelės, vėl suskamba juokas.

Įsivaizduoju, kad iš manęs taip atimtų Balandėlę, ir krūtinėje sukunkuliuoja pyktis.

Šonas turėtų būti netoliese. Netrukus jį pamatau, jį lengva rasti: tereikia ieškoti ramybės salelės. Štai ir jis, stovi nugara atsirėmęs į uolą, vieną ranką laiko ant krūtinės, į ją atrėmęs kitos rankos alkūnę, krumplius prispaudęs prie lūpų. Veide jokios išraiškos. Tai, kaip jis žiūri nejudėdamas, baugina. Negalima sakyti, kad jis nejuda, – jis suakmenėjęs.

Toliau paplūdimy vėl sužvengia Koras, o Matas jam ant čiurnos, tiesiai virš kanopos, užneria raudoną kaspiną su varpeliais. Jiems suskambėjus, raudasis eržilas krūpteli, tarsi varpeliai būtų fiziškai skausmingi, netikėtai sumirksiu tramdydama ašaras.

Šonas Kendrikas nusigręžia.

Koks jis nelaimingas, nepajėgčiau palikti jo vieno. Darbuodamasi alkūnėmis prasibraunu pro spektaklį stebinčius turistus ir vietinius. Krūtinėje daužosi širdis. Prisimenu Šono žodžius: „Laikyk savo ponę atokiai nuo šio paplūdimio.“ Gali būti, kad manęs jis anaiptol netrokšta matyti.

Sunėrusi rankas sustoju šalia. Nekalbame. Džiaugiuosi, kad jis nepakelia akių, nes Matas uždėjo Korui balną, dabar jie žirgui ant gugos tvirtina balno pavaržą su įsiūtomis vinimis ir varpeliais. Kiekvieną kartą palietus geležiai, eržilo oda sudreba.

Po akimirkos, nepakeldamas akių nuo žemės, Šonas prataria žemu balsu:

– Kur tavo žirgas?

– Padirbėjome vakar vakare nustojus lyti. O taviškis?

Jis nuryja seiles.

– Kaip jie gali taip elgtis? – klausiu.

Koras keistai, siautulingai suprunkščia, o gal sužvengia, nepasakyčiau, nes garsas nutrūksta. Jis stovi nejudėdamas, bet mosuoja galva, tarsi musę baidydamas.

– Puka, – tuo pat žemu balsu prataria Šonas, – manau, elgiesi protingai, jodama nuosavu žirgu, nors jis tebūtų salos ponė. Geriau, kai tavo širdis priklauso tau pačiam.

Matas Malvernas prataria:

– Maniau, jis bus didesnis.

Jis užsilipo ant Koro, bet Princas tebelaiko pavadį. Vienas vyrukas stovi tarp Koro ir jūros rankas išskėtęs į šalis, tarsi atstotų tvorą. Matas patabaluoja kojomis ir pasižiūri žemyn, lyg ant ponio užsėdęs vaikas.

– Čia Mato Malverno dovana man, – paaiškina Šonas, jo žodžiai kupini kartėlio, net juntu jį ant liežuvio. – Tai mano kaltė.

Suku galvą, kaip jį paguosti. Net nežinau, ar jis to nori. Po teisybei, net nežinau, ar pati norėčiau būti guodžiama. Jei mane verčia valgyti angliukus, noriu žinoti, kad kažkur pasaulyje ir dar kas nors juos turi valgyti. Noriu žinoti, kad angliukai ir jiems bjaurūs. Nenoriu klausytis, kad angliukai sveika virškinimui. Ir, aišku, minėdama angliukus, turiu omeny pupas.

– Tikriausiai, – atsakau. – Bet po dvidešimties minučių ar pusvalandžio, o gal po valandos Matui Malvernui tai pabos. O tada jis grįš ant savo bjauraus keršo padaro, kurį mėsininko parduotuvėje užrašė prie savo vardo. Ir manau, kad keršoji bet kam būtų nemenka bausmė.

Šonas kiek guviau dirsteli į mane, dėl to suirztu. Ir aš dėbteliu.

– Kur, sakei, tavo arklys?

– Namie. Treniravomės vakar vakare. Kodėl išėjai?

Gailiai purkštelėjęs jis nusigręžia.

– Tai buvo lošimas. Kaip ir tavo su pone.

– Kumele.

– Aišku. – Šonas pažvelgia į Korą. – Kodėl, sakei, lenktyniausi?

Aišku, aš nieko nesakiau. Ne mano būdui atskleisti tikrąją savo sprendimo priežastį. Man ne paslaptis, kad apie tai plepa visame Skarmute, taip pat lengvabūdiškai, kaip kad Dora Mod man pranešė, jog Šonas Kendrikas išėjo dėl Koro. Savo priežasties nepasakiau nei Pegei Greiton, nors ir atrodo, kad ji palaiko mane, nei Dorai Mod, o Dora Mod kone mūsų šeimos narė. Bet išgirstu save sakant:

– Jei nelaimėsiu, prarasime tėvų namą.

Tada suvokiu, kaip kvaila tai sakyti. Ne dėl to, kad Šonas Kendrikas paskleistų gandus. O dėl to, kad dabar jis žinos, jog viliuosi ne tik lenktyniauti, bet ir užsidirbti pinigų.

O tai neįmanomas dalykas, kad jį taip šaltai išdrožtum Šonui Kendrikui, keturis kartus Skorpiono lenktynių nugalėtojui. Jis patyli, nenuleidžia akių nuo Koro ir jam ant nugaros sėdinčio Mato.

– Gera priežastis lošti, – pagaliau prataria, ir pasijuntu neįtikėtinai dėkinga, kad pasakė tai, o ne kokia esu kvailė.

Iškvepiu.

– Tavoji taip pat.

– Taip manai?

– Jis tavo, nesvarbu, ką sakytų įstatymas. Manau, Bendžaminas Malvernas pavydi. Ir, – priduriu, – manau, jis mėgsta žaisti su žmonėmis žaidimus.

Šonas perveria mane aštriu žvilgsniu. Kažin ar jis žino, kaip tas žvilgsnis persmeigia žmones.

– Daug apie jį žinai.

Žinau, kad Bendžaminas Malvernas geria arbatą su sviestu ir druska ir kad jo šnervėse galėtum paslėpti po gilę. Jis nori būti pralinksmintas, bet nedaug kam tai pavyksta. Bet ar tai reiškia, kad jį pažįstu?

– Užtektinai, – atsakau.

– Aš nemėgstu žaidimų, – atsiliepia Šonas.

Abu pasižiūrime į Korą, kuris, niekad nebūčiau patikėjusi, aprimo. Jis stovi nejudėdamas, pastatęs ausis žvalgosi po minią. Ir kartkartėmis vis suvirpa.

– Ar išbandyti, koks jis greitas? – paklausia Matas pasisukęs.

Šonas nesureaguoja. Deividas Princas, vis dar laikantis pavadį, dirsteli į mus – keista išraiška. Šiek tiek prasikaltusio, lyg ir atsiprašančio, šiek tiek susijaudinusio žmogaus.

– Ehei, Šonai Kendrikai, – šūkteli Princas, tarsi mudu ar jis tik dabar būtume pasirodę paplūdimy. – Ar ką patarsi?

– Nepamiršk jūros, – atsako Šonas.

Tai išgirdę, Matas su Princu nusijuokia.

– Pažiūrėk, koks jis klusnus, – Šonui taria Matas.

Ir tikrai, Koras stovi susidomėjęs, pastatęs ausis. Jis pauosto savo balną ir Mato koją, tarsi stebėtųsi, kad ji neįprasta, tarsi tai būtų tik įdomus įvykių posūkis. Jam sujudėjus, ant kamanų sukabinti varpeliai vos girdimai suskamba.

– Nereikia jokių išgirtų Šono Kendriko burtų. Ar tau nerūpi, kad jis toks neištikimas?

Šonas neatsako. Matas atsainiai permeta mane akimis. Kažin ar esu mačiusi ką nors taip mėgaujantis kankinant kitą žmogų. Pamenu pirmąją naktį, kai pamačiau juodu prie mėsininko parduotuvės, abiejų slepiamą neapykantą. Dabar ji neslepiama – kaip atvira žaizda. Matas kreipiasi į minią, daugiausia turistus:

– Kaip manote? Tuojau palenktyniausiu greičiausiu žirgu saloje. Juk jis − legenda. Didvyris. Nacionalinis turtas. Kas nežino jo vardo?

Minia ploja ir kaukia. Šonas nejuda, tarsi būtų virtęs uola.

– Žinau jį! – sušunku, pati nustembu išgirdusi, kaip garsiai. Mato žvilgsnis randa mane šalia Šono. Šūkteliu: – Bet kas, sakei, tu toks?

Nusišypsau jam bjauriausia šypsena, kurios mane išmokė vaikystė su dviem broliais.

Mato veidą užlieja pyktis, o klausydamasi smagaus žiūrovų šurmulio per vėlai prisimenu Doros Mod patarimą.

– O kur tavo ponė? – atkerta Matas. – Aria laukus?

Mane labiau sugėdina ne jo įžeidimas, o dėmesys. Tikriausiai todėl, kad reikės grįžti į Doros Mod palapinę pardavinėti turistams niekučių. Man dingteli: Matas Malvernas per mažai mane pažįsta, kad rimtai įžeistų.

Šiaip ar taip, Matas nori įgelti ne man. Jis šūkteli:

– Kendrikai, turiu pasakyti, kad džiaugiuosi dėl tavęs. Ar ja geriau joti, nei esi įpratęs? – Jis apsimeta glostąs Korui pasturgalį.

Juntu, kaip iškaista skruostai. Šono išraiška nesikeičia, svarstau – ar jis prie to pratęs? Ar visa tai girdėjo daugybę kartų ir įžeidinėjimai jo neveikia?

Koras nerimsta po Matu. Nosimi stumteli Princą, pašniukštinėja jam krūtinę. Princas pakaso jam kaktą ir stumteli.

– Ramiai, seni. – Princas kilsteli galvą į Matą. – Tai ar josi? Kol dar neužklupo potvynis. – Jam kalbant, Koras vėl spraudžiasi artyn, šįkart atkakliau, net suskamba varpeliai, o Princas vėl jį atstumia.

– Aha, iš tiesų, – atsiliepia Matas.

Jis timpteli vieną vadžią, norėdamas atkreipti Koro dėmesį; šis vis dar šniukštinėja ir spraudžiasi prie Princo. Po geležimis apkabinėta pavarža sutrūkčioja oda.

– Nagi, gana, – ramina Princas.

Koras snukiu pasitrina jam į raktikaulį, ir Balandėlė taip daro, kai pakasau jai karčius ir būna meili. Princas padeda Korui ant žando delną, Koras šnopuoja Princui į skruostą.

Šono kojos pažeria smėlį, jis puola šaukdamas:

– Deividai!

Princas pakelia akis.

Staiga Koras tarsi gyvatė plokščiais dantimis kimba jam į kaklą.

Matas Malvernas trūkteli už vadelių; Koras stojasi piestu. Minia klykdama neria į šalis. Kiti du su Matu buvę vyrukai atšoka, nežinodami, ar gintis, ar padėti Matui. Šonas staiga sustoja ir nusisuka nuo pakilusio smėlio debesies. Princas atsilošia, spardosi kojomis. Nepajėgiu nusigręžti.

Koras vėl stojasi piestu, šį kartą Matas neišsilaiko. Jis nusirita tolyn nuo Koro kanopų, atsistoja kruvinas. Tai Princo kraujas, ne jo. Eržilas sukasi ratu, jo akys pabalusios laksto į šalis. Jis spokso į vandenį. Visi kiti spokso į jį ir Šoną suakmenėję.

Korui apsukus dar vieną ratą, pasileidžiu per smėlį prie Princo. Nežinau, ar jis sužeistas sunkiai; kraujo tiek daug, kad nieko nematyti. Koras jį sutryps, bet nežinau, ar pajėgsiu jį patraukti. Daugiausia, ką galiu, tai stovėti tarp Princo ir kanopų ir pabandyti nuslopinti viduje kylantį siaubą.

Koras vėl pasisuka ir sužvengia; šį kartą jo balsas primena prislopintą kūkčiojimą. Jam ant peties matyti iššokęs venų voratinklis.

– Korai, – taria Šonas.

Jis nerėkia. Atrodo, pašaukia negarsiai, kad būtų girdėti per kanopų dūžius, bangų šniokštimą ir Princo springčiojimą, bet raudasis eržilas sustingsta. Šonas ištiesia ranką ir pamažu artinasi. Korui ant apatinio žandikaulio raudonuoja kraujas; jo lūpos virpa. Ausis suskliautęs.

– Laikykis, – kuždu Princui.

Iš taip arti jis neatrodo jaunas; matau visas apie akis ir burną įsirėžusias raukšles. Nežinau, ar jis mane girdi. Princas laiko sugniaužęs saują smėlio, mane veria siaubingas jo žvilgsnis. Nenoriu jo liesti, bet paduodu ranką. Pajutęs mano pirštus, jis taip stipriai suspaudžia ranką, kad net suskausta.

Netoli Koro Šonas nusivelka švarką ir numeta ant smėlio, tada nusitraukia per galvą marškinius. Iki šiol nebuvau pamąsčiusi, ar sulaužyti šonkauliai sugyja tiesiai. Šonas labai žemu balsu kreipiasi į Korą. Šis dreba, dirsčioja į vandenyną.

Stoviu aptaškyta Princo krauju. Iki šiol nebuvau mačiusi tiek daug kraujo. Taip mirė mano tėvai. Veju tas mintis iš galvos, bet kuriems galams; nepajėgiu to įsivaizduoti. Pats protas atsisako priimti tokią galimybę, o man gaila, kad negaliu. Nes kad ir kaip būtų siaubinga tai įsivaizduoti, vis tiek geriau, nei stovėti šią akimirką, drebančiai Princo rankai spaudžiant maniškę.

Šonas pamažu artinasi prie Koro, vis dar kalba taip pat tyliai. Jis už trijų žingsnių. Dviejų. Vieno. Koras pakelia galvą, atsitraukia, stovi išviepęs kruvinus dantis; jis dreba ne menkiau už Princą. Šonas susuka savo marškinius į kamuoliuką ir prispaudžia Korui prie snukio. Lukteli, kol Koras užuodžia vien Šoną Kendriką, tada nuvalo jam nuo prusnų kraują. Eržilui stovint įsitempus, Šonas sulanksto marškinius kruvina puse į išorę, tada užvynioja medžiagą Korui ant šnervių ir akių.

– Dali, – sako Šonas.

Koro šnervės įtraukia Šono marškinių medžiagą, išryškėja snukio apybraižos, tada vėl išpučia orą. Vienas su Matu atėjusių vyrukų krūpteli išgirdęs savo vardą. Jis persigandęs. Nusivylęs tuo, ką išvydo Dalio veide, Šonas nuo jo nusigręžia, tada jo akys suranda mane.

– Puka.

Nenoriu palikti Princo, jo rankai taip stipriai laikantis manosios, bet staiga suvokiu, kad aš pirma suėmiau jo ranką, o ne jis manąją. Pašiurpusi nukratau jo pirštus ir pakylu ant kojų.

Šonas rodo nuo Koro kamanų kabančias vadeles.

– Palaikyk. Ar palaikysi? Turiu…

Raudasis eržilas tebedreba po Šono padaryta kauke. Nežinau, kodėl neišsigąstu, tarsi mano baimė būtų pasislėpusi giliai širdyje. Kas nors turi palaikyti žirgą. Ir aš palaikysiu. Nusišluostau kruviną delną į kelnes ir žengiu artyn. Giliai įkvėpusi ištiesiu ranką.

Nelaukdamas, kol pasiruošiu, Šonas įbruka man vadeles ir marškinius. Iš taip arti girdžiu dzingsint metalą, suvokiu, kad tai Korui ant kamanų ir čiurnų kabantys varpeliai. Eržilas virpa taip nepastebimai ir nesiliaudamas, kad varpeliuose kabančios metalinės šerdelės čirpia tarsi žiogeliai.

Šonas patikrina mano gniaužtus, o tada vikriai pritupia ir palenda po rauduoju eržilu. Iš kišenės išsitraukia peilį ir perbraukia delnu Korui per priekinę koją.

– Aš čia, – taria jis, o Koro ausis sutrūkčioja ir krypteli į jo balsą.

Šonas mikliai nupjauna raudonus kaspinus ir piktai numeta juos už nugaros, skimbteli varpeliai. Krūpteliu eržilui sujudėjus. Kanopoms išsilaisvinus iš varpelių, jis kilsteli ir nuleidžia kojas, žingsniuoja vietoje. Šonas smarkiai iškvepia; jis nori atkabinti pavaržą, bet Koras per judrus. Nesu tikra, kuo žudiko kapal uis laikymas už vadelių skiriasi nuo Balandėlės, bet elgiuosi taip pat. Valdingai trūkteliu vadeles žemyn, o eržilas kilsteli galvą. Man rodos, jis dreba mažiau, bet nebeskambant varpeliams sunku pasakyti. Stengiuosi negalvoti apie tai, kad mano delnai tebėra drėgni nuo Princo kraujo. Bandau prisiminti, kaip su žirgais elgiasi Šonas.

– Ššššššš, ššššššš, – šnypščiu eržilui kaip vandenynas, o jo ausys tuojau pat nukrypsta mano pusėn, jo uodega pirmą kartą nustoja švytavusi. Nesu tikra, ar man patinka jo dėmesys, nors jo akys ir užrištos.

Šonas žvilgteli į mane per Koro gugą, išraiška keista – pritarianti? Tada jis numeta kaustytą pavaržą už nugaros ant smėlio, šalia varpelių.

– Duok vadeles.

– O kaip tas vyras? Princas? – klausiu nepaleisdama vadelių, kol įsitikinu, kad Šonas jas laiko.

– Jis miręs.

Dirsteliu ton pusėn. Mudviem su Šonu apraminus Korą, kažkas iš minios patraukė Princą į saugią vietą ir jam ant veido užklojo švarką. Sudrebu vėjyje.

– Jis mirė! – tai kvaila, bet negaliu susivaldyti.

– Jis jau buvo negyvas. Pats tai žinojo, negi nematei jo akių? Mano švarkas.

– Tavo švarkas? – paklausiu taip aitriai, kad Koras krūpteli nuo mano virpančio balso. – Gal reikėtų sakyti „prašyčiau paduoti mano švarką.“

Šonas Kendrikas suglumęs pažiūri į mane, matau, kad nė nenutuokia, kodėl juo nepatenkinta. Kodėl išvis nepatenkinta. Nesiliauju virpėjusi, tarsi būčiau persiėmusi Koro drebėjimu.

– Taip ir sakiau, – taria kiek patylėjęs.

– Ne, ne taip sakei.

– O kaip?

– Sakei – „mano švarkas“.

Šonas kiek sutrinka.

– Tą ir sakiau, ką sakiau.

Piktai kriukteliu ir nueinu jo švarko. Jei būtų buvusi nors menkiausia tikimybė, kad prieš Šonui grįžtant švarko nenuneš potvynis, būčiau jį palikusi. Galvoju tik apie tai, kad tas vyras negyvas, vyras, kuris ką tik spaudė man ranką, ir kuo daugiau apie tai galvoju, tuo piktesnė darausi, nors nepajėgiu sumanyti, ką kaltinti, išskyrus šį kapal uis, kurį ką tik laikiau. Ir dėl to jaučiuosi tarsi bendrininkė ir dar labiau pykstu.

Švarkas bjaurus – prie jo pridžiūvę purvo ir kraujo, be to, sukietėjęs nuo sūraus vandens. Primena gabalą burių drobės. Iš pradžių ketinau užmesti jį Šonui ant plikos rankos, bet be marškinių jis trintų.

– Atnešiu jį tau, – sakau jam. – Išskalbsiu su savo arklio gūnia. Kur jį atnešti?

– Į Malverno arklides, – atsako Šonas. – Kol kas.

Dar kartą žvilgteliu į Princą. Štai jis tyso paslikas, kažkas nuėjo pakviesti daktaro Holsalo, kad paskelbtų jį iš tiesų mirusiu. Šalia jo kūno tyliai šnekučiuojasi vyrai, tarsi tyliau kalbėdamiesi rodytų savo pagarbą. Bet nugirstu pokalbio nuotrupas, jie kalbasi apie lenktynininkų šansus.

– Ačiū, – padėkoja Šonas.

– Ką? – klausiu, nors protas jau suvokia, ką jis pasakė.

Jis mato, kad supratau, ir tik linkteli. Prisitraukęs Koro galvą jam sukužda, o tada uždeda ranką raudajam eržilui ant šono. Eržilas krūpteli, tarsi Šono delnas būtų ugninis, bet nepuola, ir Šonas nusiveda jį paplūdimiu uolų link. Sustoja tik kartą, per ištiestą ranką nuo Mato. Be marškinių Šonas atrodo liesas, išblyškęs, tik berniukas su kraujo raudonumo žirgu.

– Pone Malvernai, ar norėtumėt parsivesti savo žirgą į arklides? – klausia jis.

Matas tik spokso į jį.

Šonui vedant Korą iš paplūdimio, rankose gniaužau jo švarką. Negaliu prisiversti patikėti, kas ką tik įvyko. Kad vos prieš dešimt minučių laikiau mirusio vyro ranką. Kad po kelių dienų stosiu paplūdimy su keletu tuzinų kapail uis. Kad pasakiau Šonui Kendrikui, jog išskalbsiu jam švarką.

– Koks šūdas.

Atsisuku. Ten Dalis.

– Ką? – perklausiu.

– Šūdas, – Dalis bejėgiškai nusikeikia, taip keikiamasi norint pasakyti ką nors reikšminga, bet nesugalvojant ką. – Visa ši sala mėšlina.

Neatsiliepiu. Neturiu ką atsakyti. Laikau stipriai suspaudusi Šono švarką, kad rankos nedrebėtų.

– Noriu namo, – gailiu balsu sako man Dalis. – Joks žaidimas to nevertas.

Keturiasdešimt trečias skyrius

Šonas

Bendžaminas Malvernas nori susitikti viešbutyje Skarmute. Ir tai jau žaidimas, nes šiomis dienomis Skarmuto viešbutis bus pilnas žmonių, visi kambariai bus prigrūsti į lenktynes atvykusių turistų. Mėsininko parduotuvė yra lažybų ir naujienų vieta, kur pasikalbėti renkasi raiteliai, o viešbutyje atvykėliai iš didžiosios salos keičiasi nuomonėmis, kalbasi apie dienos treniruotes, kasosi galvas ir svarsto, ar ta kumelė ir anas eržilas aprims, kad galėtų pretenduoti į nugalėtojus. Jei laukčiau viešbučio vestibiulyje, kur Malvernas pasiūlė susitikti, būčiau jų surytas.

Todėl iš šalčio žengiu į viešbutį, bet kuo greičiau pereinu vestibiulį ir surandu laiptinę, kurioje galėčiau palaukti. Atrodo, laiptai veda vos į keletą svečių kambarių, todėl vargu ar man kas čia trukdys. Pasitrinu rankas – traukia skersvėjis – ir žvilgteliu į laiptus. Viešbutis yra prašmatniausias pastatas saloje, visa jame padaryta taip, kad atvykėliai iš didžiosios salos pasijustų kaip namie. Todėl čia kyla išpaišytos kolonos ir riečiasi prašmatnios medinės arkos, puikuojasi karnizai ir poliruota mediena. Mano žingsnius sugeria persiškas kilimas. Gretima siena puikuojasi grynaveislio žirgo paveikslu, jis pozuoja su pamautomis kamanomis, už jo ramus kraštovaizdis. Viešbutis šaukte šaukia, kad čia apsistoja džentelmenai ir intelektualai, kad čia kultūringa ir saugu.

Dirsteliu į vestibiulį, dairausi Malverno. Turistai stoviniuoja grupelėmis po du, po tris, rūko ir diskutuoja apie treniruotes. Patalpa pilna svetimo, ryškaus jų akcento. Iš kambario už vestibiulio sklinda pianino garsai. Minutės juda sraigės greičiu. Tarp šventės ir lenktynių – keista belaikė žemė. Į Skorpiono šventę atvyksta užkietėję lenktynių entuziastai, bet Skarmutas nėra toks didelis, kad ilgai juos linksmintų. Iki lenktynių jiems nėra ką veikti, tik stebėtis, kaip mes gyvenam ir mirštam ant smėlio.

Atsitraukiu į laiptinę ir vėl suneriu rankas, gindamasis nuo skersvėjo. Mintys nenustygsta, vėl grįžta prie Mato Malverno, sėdinčio ant Koro. Prie Koro žvengimo. Prie raudonų plaukų ant Pukos Konoli skruosto.

Pasijuntu esąs pavojingoje teritorijoje.

Viršuje nuo žingsnių sugirgžda laiptai. Laiku pakeliu galvą, išvystu jais smagiai, kaip berniūkštį, žemyn lipantį Džordžą Holį. Pamatęs mane, jis tučtuojau apsidairo ir lyg niekur nieko atsiremia į sieną.

– Labutis, – pasisveikina.

Atrodo, tarsi nebūtų miegojęs, tarsi audra būtų išmetusi jį ant kranto ir palikusi patį pasirinkti tarp žemės ir vandens. Keista mintis, nes nenumanau, ką Džordžas Holis veikia, kai nestebi arklių. Be jokios abejonės, ką nors linksma ir džiugaus, tai, ką galima nuveikti vilkint baltą megztinį. Keista, jaučiu draugiškumą visiškai į save nepanašiam žmogui.

Linkteliu.

Holis taria:

– Aišku, ir visada tik linktelėjimas. Tai laukiat Malverno?

Nenustembu, kad jis žino. Žinia, kad išeinu, akimirksniu, tarsi kosulys, aplėkė salą, tad gandai apie žiaurų Koro rytą veikiausiai netruko nė tiek. Vėl linkteliu.

– Ir, aišku, jūs sutarėte susitikti šioje laiptinėje.

Vėl dirsteliu į vestibiulį. Ir nekantrauju, kad Malvernas greičiau ateitų ir pasakytų, ko nori, ir viliuosi, kad jis užtruks ir jo atsakymą išgirsiu vėliau. Sugniaužęs pabruku kumščius po pažastimis, bet šaltis mane krečia iš nerimo, ne dėl to, kad karščiuočiau.

– Jums reikia švarko, – sako Holis, tai regėdamas.

– Aš turiu švarką. Mėlyną.

Jis trumpai gromuliuoja, ką išgirdęs.

– Prisiminiau. Skystą kaip nosinė?

– Tą patį.

Jį nusinešė Puka Konoli. Gali būti, kad mačiau jį paskutinį kartą.

– Ar kada svarstėt… – patylėjęs klausia Holis. – Ne, turbūt nesvarstėt. Turbūt žinot. Jei kas ir žino, tai jūs. Būdamas čia spėliojau, kodėl kapail uis yra Tisbyje, bet niekur kitur.

– Nes mes juos mylime.

– Šonai Kendrikai, jūs tikras senis. Ar rūkot? Aš irgi nerūkau. Bet čia tiek dūmų, kad ir taip prisirūkysim. Ar kada matėt tiek daug vyrų, taip įnirtingai nieko neveikiančių? Beje, ar tai vienintelis jūsų atsakymas?

Gūžtelėjęs atsakau:

– Kai žmonės šioje saloje apsigyveno, visą laiką turėjo žirgų. Kitoje Tisbio pusėje, uoloje yra urvas, o jame ant sienos nupieštas raudas eržilas. Piešinys senovinis. Kiek turi išbūti vienoje vietoje, kad ji taptų namais? Čia jų namai ant žemės.

Užtikau tą piešinį kartą gaudydamas kapal. Stojus atoslūgiui, urvas vedė taip giliai į salą, kad pamaniau, jog dar paėjęs prieisiu kitą pusę. O tada potvynis atriaumojo taip greitai ir netikėtai, kad įkliuvau į spąstus. Daug valandų praleidau įsikibęs siaurutės, tamsios atbrailos, merkiamas bangų. Apačioje girdėjau urve klaidžiojančių vandens arklių žvingavimą ir prunkštimą. Galų gale, kad nenukrisčiau, atsiguliau ant atbrailos, o ten, aukštai viršuje, kur nepasiekė vanduo, išvydau jį − piešinį. Už Korą ryškesnį eržilą, nupieštą raudona, vis dar neišblukusia spalva, saulė ten neužklysdavo ir pigmento nepalietė. Žirgui po kojomis tysojo negyvas vyras, juodi brūkšniai atstojo plaukus, raudona linija – krūtinę.

Skorpiono jūros bangos atgindavo kapail uis į šiuos krantus jau senovėje – nebuvo gimęs nei mano tėvas, nei tėvo senelis.

– Ar juos visada gerbė? Niekad jų nevalgė?

Nutvilkau jį žvilgsniu.

– Ar valgytumėte ryklį?

– Kalifornijoje juos valgome.

– Na štai kodėl Kalifornijoje neturite kapail uis. – Lukteliu, kol nustos juoktis, ir priduriu: – Jums ant apykaklės dėmė nuo lūpdažio.

– Nuo kumelaitės, – atsako Holis, bet vis tiek pabando žvilgtelėti. Pamatęs dažų kraštelį, perbraukia pirštu. – Ji akla. Taikėsi man į ausį.

Na, bent paaiškina, kodėl netvarkingas. Vėl pasilenkiu ir žvilgteliu į vestibiulį. Ten prigužėję daugiau žmonių. Lauke niaukiantis dangui, ilgėjant šešėliams ir vėstant, jie grūdasi vidun. Bendžamino Malverno tarp jų vis dar nematyti.

Holis paklausia:

– Ar žinot, ką jis pasakys? Atrodot ramus.

– Man darosi negera apie tai pagalvojus, – atsakau.

– Iš šalies nepasakytum.

Koro širdyje gali dėtis tūkstančiai dalykų, bet jo snukyje atsispindės tik keli, kaip šiandien. Mudu labai panašūs.

Akimirką leidžiu sau pasvarstyti, dėl ko Malvernas norėtų susitikti. Smigteli šalta adata.

– O dabar jau pasakytum, kad nerimaujate, – taria Holis.

Susiraukęs pakeliu akis ir šį kartą matau į vestibiulį įžengusį, duris uždarantį Bendžaminą Malverną. Jis susikiša rankas į apsiausto kišenes, eina per vestibiulį, tarsi būtų jo savininkas. Galbūt ir yra. Jo pečių nuolydis, nulenktas sprandas primena profesionalų boksininką. Anksčiau neįžvelgiau Mato ir Bendžamino Malverno panašumo, bet dabar jį pastebiu.

Holis paseka mano žvilgsnį.

– Geriau jau eisiu. Jis nebus patenkintas mane matydamas.

Kodėl Bendžaminas Malvernas turėtų būti nepatenkintas matydamas vieną iš savo pirkėjų. Bent jau neparodytų nepasitenkinimo jiems matant.

– Mes susikivirčijome, – paaiškina Holis. – Ši sala mažesnė, nei maniau. Bet nesijaudinkit, dėl mano dolerių kupiūrų mūsų draugystė nenutrūks.

Išsiskiriame, Holis nusliūkina pianino garsų link, aš įžengiu į vestibiulį. Tuoj pajuntu, kad mane atpažino, nes visi taktiškai nusuka akis, taigi aišku, jog ką tik nužiūrinėjo.

Šiek tiek užtrunka, kol minioje vėl pamatau Malverną, jis kalbasi su Kolinu Kalvertu, vienu iš lenktynių organizatorių. Kalvertas malonesnis už Itoną, senamadišką peštuką, su kuriuo Pukai teko aiškintis, bet vargu ar jis buvo šventėje. Jo žmona priklauso krikščionių atšakai, draudžiančiai lankytis šventėse, per kurias gatvėse šoka jaunos merginos, deja, nedraudžiančiai lenktynių, kuriose žūsta vyrai. Mane pamatęs Kalvertas linkteli, aš jam taip pat, nors jau galvoju apie laukiantį pokalbį. Malvernas artinasi lėtai, tarsi čia būtų atėjęs ne dėl manęs.

– Na, ponaiti Kendrikai, – taria jis.

Noriu Koro.

Nepajėgiu pratarti nė žodžio.

Malvernas nykščiu pasikrapšto ausį ir žvilgteli į paveikslą, kabantį virš židinio, jame puikuojasi du puikūs grynaveisliai ristūnai.

– Jūs esate prastas pašnekovas, o aš esu prastas pralaimėtojas, todėl pasakysiu taip. Jei laimėsite, parduosiu jį jums. Jei nelaimėsite, daugiau nenoriu apie tai girdėti.

Ir iš už vandenyno pasirodo saulė.

To nesitikėjau.

Laimėjau keturis kartus. Galiu laimėti ir dar kartą. Mes galim laimėti dar kartą. Regiu paplūdimį priešais save, žirgus aplinkui, vandenį Korui po kanopomis, o lenktynių gale laukia laisvė.

– Kiek? – klausiu.

– Trys šimtai. – Jo mina vylinga. Mano alga yra šimtas penkiasdešimt per metus, ją moka pats Malvernas, todėl tai puikiai žino. Tais metais, kai nugalėdavau, gaudavau aštuonis procentus prizinio fondo. Šiek tiek sutaupiau.

– Pone Malvernai, – klausiu, – jūs norite, kad grįžčiau, ar mes tebežaidžiame?

– Noras ir poreikis – du skirtingi dalykai, – atsiliepia Malvernas. – Du šimtai devyniasdešimt.

– Ponas Holis pasiūlė man darbą.

Atrodo, lyg Malvernui būtų ką nors suskaudę, tik ar dėl minties, kad gali netekti manęs, ar dėl Holio vardo.

– Du šimtai penkiasdešimt.

Suneriu rankas. Du šimtai penkiasdešimt nepasiekiama.

– Kas dar jį lies po šiandienos?

– Visi jie ką nors nužudė.

– Bet ne visi tai padarė jūsų sūnui sėdint ant nugaros.

Jo išraiška primena stiklo šukes.

– Sakyk kainą.

– Du šimtai. – Brangu, bet įkandama. Šiaip ne taip. Tik tada, jei prie santaupų pridėčiau dar nelaimėtų šių metų lenktynių prizinio fondo dalį.

– Štai čia aš nueinu, ponaiti Kendrikai. – Bet jis niekur neina.

Stoviu ir laukiu. Vestibiulis nuščiūva. Dėl to ir susitinkame ne arbatinėje, arklidėse ar jo biure. Tai geriausia reklama, kokios Malvernas gali tikėtis. Jo vardas bus visų lūpose.

Malvernas iškvepia orą.

– Du šimtai. Ponai, linkiu įdomių lenktynių.

Jis susikiša rankas į kišenes ir nueina. Kalvertas atidaro jam duris, vidun spingteli raudona popietės šviesa.

Turiu laimėti.

Keturiasdešimt ketvirtas skyrius

Puka

– Keite, juk supranti, kad tai ne tavo kaltė.

Iš tėvo Munihamo balso atrodo, kad jis šiek tiek pavargęs, bet man visada taip atrodo atėjus išpažinties. Ranka palyginu palaidinukę. Jaučiuosi kiek nesmagiai, kad į bažnyčią atėjau su kelnėmis, bet neketinau joti Balandėle su suknele, todėl prie kelnių apsivilkau palaidinukę. Man regis, ir tai jau nuolaida.

– Vis tiek jaučiuosi kalta. Buvau paskutinė laikiusi jo ranką. O man ją paleidus jis mirė.

– Bet jis vis tiek būtų miręs.

– O gal ir ne. Jei būčiau ir toliau laikiusi jam už rankos. O dabar niekad to nesužinosiu. Visada spėliosiu.

Spoksau į žėrintį vitražą virš altoriaus. Iš klausyklos galiu apžvelgti visą statinį. Ši šventovė buvo pastatyta, kai dar nereikėjo eiti išpažinties, kai nebuvo kunigų ar nuodėmių, klausykla buvo įrengta kur kas vėliau. Išpažinties vieta atvira visai bažnyčiai, užuolaidėlė atėjusįjį išpažinties skiria tik nuo kunigo. Ir užuolaidėlė juokinga ne tik dėl to, kad tėvas Munihamas gali stebėti atgailautoją, einantį prie jo pro klauptus, bet ir todėl, kad jis pažįsta visų salos gyventojų balsus, todėl net apakęs žinotų, kieno kokios nuodėmės. Vienintelis užuolaidėlės pranašumas, kad gali rakinėti nosį nestebimas šventos auditorijos, pati mačiau tai darant Džozefą Berindžerį.

Iš tėvo balso suprantu, kad jis kiek suirzo.

– Keite, ar tai ne egoizmas? Labai jau daug galios priskiri mirtingai savo rankai.

– Tai jūs sakote, kad Dievas veikia per mus. Galbūt jis norėjo, kad likčiau ten jos laikyti.

Už užuolaidų stoja tyla. Pagaliau tėvas taria:

– Ne kiekviena ranka gali būti stebuklų šaltinis. Kitaip baimintumės ką ir paliesti. Ar jauteisi pašaukta likti prie jo? Ne? Tada pamiršk savo kaltę.

Jis kalba, tarsi galėčiau suvynioti kaltės jausmą į vaškinį popierių ir palikti prie durų Pufei. Atsilošiu ant kėdės ir spoksau į bažnyčios lubas.

– Ir dar labai pykstu ant brolio, – priduriu. – Juk pyktis − nuodėmė, ar ne? – Bet prisimenu, kad ir Dievas kartais užsiplieksdavo teisuolišku pykčiu, ir tai suprantama. Gal ir aš šiek tiek teisi pykdama ant Geibo dėl sprendimo išvykti iš salos, gal tai ir nėra nuodėmė.

– Kodėl ant jo pyksti?

Nusišluostau nuo skruosto ašarą. Klastingoji – nė nepajutau, kaip išsprūdo.

– Jis ruošiasi mus palikti, net be rimtos priežasties. Aš nieko negaliu pakeisti.

– Tai tu čia apie Gabrielį, – įvardija tėvas Munihamas.

Aišku, jis žino, apie kurį brolį kalbu.

Jis kelias minutes tyli, leidžia man išsiverkti. Vitražo metama oranžinė ir melsva šviesa smelkiasi man pro pirštus į akis. Bažnyčioje tylu. Galų gale brūkšteliu palaidinukės skvernu per skruostą.

Užuolaida suraibuliuoja, pamatau tėvo Munihamo ranką, atkišo man nosinę. Nusivalau ja akis, ir ranka pradingsta.

– Keite, negaliu tau pasakyti nieko, ką jis čia kalbėjo. Ir nežinau, ar pasijusi nors kiek geriau žinodama, kad jis sėdėjo kaip tik ant šios kėdės ir taip pat verkė.

Sunku įsivaizduoti Geibą verkiantį. Net per tėvų laidotuves sausomis akimis žiūrėjo į žiojinčią duobę, drebėjo vėjyje ir leido mudviem su Finu raudoti atsirėmus į jį. Vis dėlto prieš akis iškyla reginys, kaip jis verkdamas sėdi ant šios kėdės, ir pamažu atlyžtu. Negaliu pakęsti, kad šis tariamas Gabrielis gali mane taip apkerėti.

– Bet jis nė neprivalo išvykti, – išspaudžiu.

– Mm. Keite, pasakysiu tau vieną dalyką. Jis sakė, kad tu neprivalai dalyvauti lenktynėse.

– Aišku, kad privalau. Mums reikia pinigų.

– Ir lenktynės – tavo atsakymas į tą problemą. Tau atrodo, kad taip gali ją išspręsti. Geibas taip pat turi problemą ir jam atrodo, kad ją išspręstų išvykdamas.

Baisiai išmintingas požiūris, ir jis mane suerzina.

– Argi nėra šventa rūpintis našlėmis ir našlaičiais? Ar jis neturėtų mumis rūpintis? – tačiau net ištarusi tuo žodžius, prisimenu jį sakius: „Nebegaliu ištverti.“

Jis rūpinosi mumis. Sausomis akimis nuo pat laidotuvių, per kurias leido mums gedint remtis į jį, plušėdavo lig išnaktų saugodamas mus nuo Malverno. Kokia aš savanaudė, kad neleidžiu jam ištrūkti. Atsidūsėju.

– Bet kodėl jis privalo išvykti? Negi neranda kito sprendimo? Ar negaliu priversti jo apsigalvoti?

Tėvas Munihamas samprotauja:

– Net jeigu brolis išvyks, dar nereiškia, kad negrįš. Tau nepakenktų apmąstyti pamokslo apie sūnų palaidūną.

Jo žodžiai paguodžia tiek pat, kiek vienatvėje galėtų paguosti šaltas mūras. Pro užuolaidėlę grąžinu tėvui Munihamui jo nosinaitę, o jam paėmus susiraukusi dėbteliu į vitražą virš altoriaus. Jo vidury yra trylika raudonų stikliukų, mama ar kažkas kitas kartą sakė, kad jie turėtų simbolizuoti Kolumbos kraujo lašus. Jį čia nukankino. Tai nutiko, kai vietiniai dar nežinojo, kad išpažintis, kunigai ir nuodėmės jiems į naudą, todėl subadė Kolumbą ir numetė jį nuo uolų vakaruose. Tada vieną spalį jo kūną išplovė kartu su kapail uis, o kadangi jis nebuvo subjaurotas, nors ir praleido tiek laiko vandenyne, buvo paskelbtas šventuoju. Man regis, jo žandikaulis tebelaikomas už altoriaus.

Staiga prisimenu, kaip būdamas penkiolikos Geibas nutarė tapti kunigu. Kokias dvi savaites buvo visiškai neįdomus. Kaip tik tada Geibas ir papasakojo man Kolumbos istoriją; pamenu, sėdėjau su juo klaupte. Jis buvo sudrėkinęs plaukus ir susišukavęs juos atgal, jam atrodė, kad tai sustiprina nežemišką įvaizdį. Staiga pajuntu, kodėl ilgiuosi kvailai rimto Geibo ir patiklios, visada nepatenkintos Pukos.

– Tėve, ar nepaskirsite man atgailos? – klausiu.

– Keite, dar neišpažinai man nuodėmių.

Mintyse perverčiu praėjusią savaitę.

– Pirmadienį norėjau be reikalo paminėti Dievo vardą. Na, ne Dievo. Tik norėjau pasakyti „Jėzau Kristau!“ Taip pat surijau visą apelsiną nepasakiusi Finui, nes žinojau, kad jis supyks.

– Keite, eik namo, – sako tėvas Munihamas.

– Aš buvau siaubinga. Net negaliu dabar prisiminti savo nuodėmių. Ir nenoriu, kad manytumėte apie mane blogai.

– Ar pasijusi geriau, dukart sukalbėjusi „Sveika, Marija“ ir Kolumbos išpažinimą?

– Taip, ačiū.

Jis man atleidžia nuodėmes.

Jaučiuosi, tarsi man būtų atleista. Stodamasi pamatau, kad kažkas laukia išpažinties ant klauptų kitapus. Ten Ana – jauniausia Doros Mod sesuo. Ji šiek tiek išsitepusi lūpdažiu, bet veikiausiai žiauru būtų tai sakyti aklai moteriai, todėl tyliu. Vos atpažįstu Elizabetą, sėdinčią to paties klaupto gale, susisegusią plaukus ant viršugalvio ir sukryžiavusią rankas ant krūtinės. Nepasakyčiau, katra jųdiejų eina išpažinties. Ana užsisvajojusi, bet ji visada taip atrodo, nes nemato toliau nosies. Elizabeta piktoka, bet ji visada taip atrodo, nes mato toliau nosies.

– Puka, – kreipiasi Elizabeta.

Ana pasisveikina su manim švelniu balsu.

– Kur trauki? – klausia Elizabeta.

Jaučiuosi apsivaliusi.

– Turiu grąžinti švarką.

Keturiasdešimt penktas skyrius

Puka

Kelias apgobtas sutemų, bet dar jo nepasiekusi matau Malverno žirgyno ženklus: ganyklose − gausybė žirgų, net užuodžiu gerus, iš gero šieno gaminančius gerą mėšlą. Mano nuomone, žirgų mėšlas − kaip kačių įdrėskimai: ne toks jau nemalonus, jei jo ne per daug ar nelabai šviežias. Malverno žirgyno žolės, šieno ir mėšlo kvapas anaiptol nebjaurus. Kadangi diena buvo ilga ir nėra jokių priežasčių tikėtis, kad ji dar labiau neprailgs, leidžiu sau menką malonumėlį: įsivaizduoju, kad abipus kelio banguojantys laukai ir žvilgančios kumelės priklauso man, kad maloniai žingsniuoju į savo pačios žirgyną, kupina pasitenkinimo, kylančio iš pasitikėjimo savo nuosavybe ir žinojimo, kad vakarienei laukia jautiena.

Man iš kairės trasoje ant lenktyninio išdario risnoja liesas vyrukas. Jis aukštai užsikėlęs balnakilpes, kaip žokėjus, matyt, toks ir yra: jam risnojant atrodo, kad žirgu ne joja, o sklendžia virš jo. Į turėklus atsirėmęs jį stebi vyriškis, jei mėgčiau lažintis, kaip kad Dora Mod, statyčiau už tai, kad jis ne iš Tisbio. Jis avi baltus batus, o abejoju, ar Tisbyje kas nors pardavinėja baltus batus. Arčiau, prie pagrindinio pastato, kitas arklininkas veda į ganyklą šlapią tamsiai pilką arklį. Arklys švaresnis nei aš ir kur kas geriau nušertas. Tada pro atlapas arklidės duris tarpgardyje matau sukryžiuotais saitais pririštą kaštonį, jį šukuoja berniukas. Aplink liejasi vakaro šviesa ir ant žemės už jų piešia violetinę žirgo ir arklininko kopiją. Per kiemą nuaidi žvengimas, iš arklidės jam atsako žirgas.

Kaip tik šito ir tikėjausi iš garsaus žirgyno, dėl to pasijuntu kiek keistai. Nesu ambicinga, bent taip nemanau, netrokštu turėti nuosavo ūkio. Ir apskritai nemėgstu žmonių, švaistančių laiką dūsaujant, dejuojant ir raunantis plaukus dėl dalykų, kurių neturi ir niekad neturės, nes tėtis tikėjo, kad reikia skirti poreikius ir norus. Bet, stovėdama ir žvelgdama į Malverno žirgyno širdį, pajuntu mažytį, aštrų, liūdną dilgtelėjimą, kad niekad neturėsiu savo ūkio.

Spėlioju, ar verta būti Bendžaminu Malvernu, kad galėtum gyventi tokioje vietoje.

– Ko ieškote?

Susiraukusi dėbteliu į savo šešėlį, tada pamatau balso savininką. Tai ką tik nupraustu pilkiu vedinas arklininkas – čia pasaulis, kuriame žirgai maudomi; išvis, kaip arklys gali išsipurvinti tokioje vietoje? Jis sustoja vidury kiemo. Pilkis stumteli jį į nugarą, bet arklininkas nekreipia dėmesio.

– Šono Kendriko.

Keista balsu ištarti jo vardą. Pakeliu Šono švarką, tarsi tai būtų kvietimas. Krūtinėje nestipriai sudunksi širdis.

– Kur Kendrikas? – arklininkas klausia vyriškio, išėjusio iš vieno mažesnių pastatų.

Jie kalbasi. Aš mindžikuoju. Nesitikėjau, kad į mane sureaguos rimtai.

– Arklidėje, – atsako arklininkas. – Tikriausiai didžiojoje.

Jie neklausia, ko iš jo noriu, neliepia man dingti, jie smalsūs, paslaugūs, tarsi lauktų, kad ką padaryčiau. Tik padėkoju ir įeinu į žirgyną. Pasistengiu uždaryti vartus, kaip juos radau, nes žinau, kad pasielgti kitaip ūkyje yra baisiausias nusikaltimas.

Apsimetu, kad eidama į didžiąją arklidę nejaučiu pavymui spoksančių arklininkų. Nors čia daugybė arklių, sunku apie šį pastatą galvoti kaip apie arklidę, nes jis toks pat didingas kaip ir Šventojo Kolumbos bažnyčia. Tokios pat aukštos lubos, raižytas akmuo, aidintys garsai. Trūksta tik klausyklos su juokinga užuolaidėle. Arklidė kaži kodėl primena didįjį akmenį, ant kurio visi raiteliai liejo kraują.

Prisiverčiu nuleisti akis. Nenoriu spoksoti, nes berniukas tarpgardyje tebešukuoja kaštonį ir matytų, kaip spitriju išpūtusi akis lyg Finas. Ir berniukas, ir kaštonis atrodo švarūs, tvarkingi, o aš jaučiuosi nevalyva, mano kelnės nedera prie palaidinukės ir megztinio su gobtuvu. Parodau į vieną iš kryžmų saitų, pritvirtintą prie sienos, tai lengviausias būdas paklausti: „Ar galiu pralįsti?“ – ir arklininkas linkteli. Jo akys atidžios ir smalsios, kaip ir anų dviejų. Manau, jis susidomėjęs tik dėl to, kad esu pašalietė, bet mane einančią pro šalį užkalbina:

– Nieko sau sugalvojai, joti lenktynėse su ta savo kumele.

Iš jo balso atrodo, kad tai komplimentas, bet nesu tikra.

– Ačiū, – atsakau tam atvejui, jei taip ir yra. – Ar žinai, kur Šonas Kendrikas? – Vėl kilsteliu švarką.

Tegul visi žino, kad turiu rimtą priežastį Šono ieškoti. Berniukas kinkteli galvą arklidės gilumon, pro begalę nuostabių, tviskančių gardų durelių su išlinkusiomis akmeninėmis arkomis viršuje, tarsi kiekvienas gardas būtų šventovė, o žirgai būtų juose gyvenantys dievai. Žingsniuoju pro juos, kol gale pamatau gardą su apsilaupiusiais buomais vietoj metalinių ir su niekuo nesupainiojamą raudojo eržilo galvą už jų.

Tyliai prieinu prie gardo ir iš pradžių pamanau, kad Šono ten nėra. Ta mintis neįtikimai mane suerzina, o tada pamatau jį prietemoje prie gardo aslos, tupintį Korui prie kojų, vyniojantį jas žemiau kelių. Jis tai daro labai pamažu – kartą apsuka Koro koją, tada spjauna sau ant pirštų ir pakėlęs ranką paliečia Koro kūną. Apvynioja dar kartą ir vėl spjauna. Koras stovi išlenkęs kaklą, žiūri pro mažytį savo gardo langelį. Pro jį matyti plikas akmuo, apačioje apkibęs velėna. Mano nuomone, reginys nykokas, bet Korui to veikiausiai pakanka. Matyt, geriau nei spoksoti į sienas.

Kurį laiką žiūriu, kaip Šonas vynioja Korui kojas, stebiu, kaip juda švarko nepridengti jo pečiai, kaip įsitraukęs į darbą jis pakreipia galvą. Jis arba nematė, kaip atėjau, arba apsimeta nepamatęs, bet kuriuo atveju man tai tinka. Jaučiu pasitenkinimą matydama, kaip meistriškai ar bent jau susikaupęs jis dirba. Ir kuo gi Šonas Kendrikas taip skiriasi nuo kitų, kodėl jis toks susitelkęs ir ramus, ir pagaliau nutariu, kad jis nedvejoja. Daugelis žmonių kartkartėmis sudvejoja, stabteli ar elgiasi neramiai. Nesvarbu, vyniotų koją, valgytų sumuštinį ar tiesiog gyventų. Bet Šonas niekada nežengs žingsnio neryžtingai, net jei mindžikuotų vienoje vietoje.

Koras pakreipia galvą ir pažvairuoja į mane kaire akimi, nuo jo judesio Šonas pakelia galvą. Jis tebetyli, o aš kilsteliu jo švarką.

– Nepavyko išvalyti visų kraujo dėmių.

Šonas vėl palinksta, nekreipdamas į mane dėmesio. Svarstau, ar turėčiau palikti švarką, ar palaukti, kad ką pasakytų, bet, man nespėjus nuspręsti, Šonas baigia darbą ir atsistoja. Pirštus prispaudžia Korui prie kaklo.

– Kaip malonu, – taria jis.

– Žinau, – atsakau. Po teisybei, Balandėlės gūnios nereikėjo skalbti, bet vis tiek ją išvelėjau, nes turėjau skalbti Šono švarką. Velėjau ją, kol susiraukšlėjo pirštai, o mano geranoriškumas virto irzlumu. – Ką darai?

– Vynioju jam kojas jūržolėmis.

Niekad nesu girdėjusi, kad kas vyniotų arkliams kojas jūržolėmis, bet Šonas kalba labai pasitikėdamas savim, todėl akivaizdu, kad taip siekia kažkokio tikslo.

Mosteliu švarku.

– Ar nori, kad kur padėčiau? – klausiu tik todėl, kad tai mandagu.

Nenoriu, kad atsakytų „taip“. Nežinau, kokio atsakymo iš jo laukiu, tik žinau norinti, kad jis suteiktų man dingstį pasilikti dar kelias minutes ir stebėti jį dirbantį. Tai pripažinti – smūgis mano išdidumui, nes, išskyrus mano, šešiametės, troškimą ištekėti už daktaro Holsalo, visada maniau, kad manęs nežavi niekas, išskyrus mane pačią.

Iškišęs galvą pro gardo vartelius Šonas pasidairo po tarpgardį, tarsi žvalgytųsi, kur man pakabinti švarką, bet tada susiraukęs žvilgteli į mane, tarsi būtų ieškojęs visai ne to.

– Aš jau beveik baigiau. Gal gali luktelėti?

Stengiuosi nespoksoti į jo ranką ant bėrojo eržilo kaklo. Ji įspėja, pirštai spaudžia žirgo odą liepdami Korui laikytis atstumo, bet ranka ir ramina; ir aš taip liečiu Balandėlę primindama jai, kad esu šalia. Tik vienas skirtumas: Koras vakar rytą nužudė žmogų.

– Na, gal ir turiu minutę ar dvi, – atsakau.

Šonas nudelbia mane, žvilgsnis apčiupinėja nuo galvos iki pėdų ir vėl iki galvos, pasijuntu, tarsi jis tirtų mano sielos gelmes, naršytų po mano motyvaciją ir nuodėmes. Blogiau nei per išpažintį tėvui Munihamui. Galų gale jis taria:

– Jei padėsi, eisis greičiau.

Jis šiek tiek prisimerkia, suprantu, kad tai išbandymas. Ar drįsiu įžengti į Koro gardą po vakar ryto, jau spėjusi apmąstyti, kas nutiko. Nuo tos minties man sutrinka pulsas. Reikėtų klausti ne to, ar pasitikiu Koru. Reikėtų klausti, ar pasitikiu Šonu.

– Kokios pagalbos reikia? – atsiliepiu, o Šono veidas pragiedrėja tarsi dangus virš Skarmuto ramią dieną.

Jis vėl spjauna sau ant pirštų ir stumteli Korą prie tolimosios gardo sienos, kad būtų vietos plačiau atidaryti vartelius. Sustoju garde.

Jis perspėja:

– Nepasitikėk juo.

Prisimerkiu.

– O tavim?

Šono išraiška nepasikeičia.

– Ne aš tave sužeisiu. Ar moki apvynioti koją?

– Aš gimiau vyniodama kojas, – atsakau šaltai, nes pasijuntu įžeista.

– Tikriausiai buvo sunkus gimdymas, – atšauna Šonas ir parodo į stovintį prie sienos kibirą. Viduje tamsu kaip pragare. – Pirma vyniok jas. Vynioti reikia lygiai.

Paimu kibirą nenuleisdama nuo jo akių.

– Žiūrėk, kad jūržolės priglustų.

– Gerai.

– Palik porą centimetrų po keliais.

– Gerai.

– Viršuje turi būti laisva, kad tilptų pirštas.

– Šonai Kendrikai. – Sakau kategoriškai ir eržilas atsuka į mane ausis.

Man labiau patiko, kai jis mane ignoravo. Jo dėmesys man primena juodąjį kapal uis, užuodusį mudu su Finu pašiūrėje.

Šonas neatrodo prasikaltęs.

– Manau, vis dėlto bus geriau, jei leisi tai daryti man.

– Tai tu paprašei manęs padėti, – atkertu. – Dabar man atrodo, kad tu manim nepasitiki.

– Ne tik tavim, – atsako jis.

Nutvilkau Šoną žvilgsniu.

– Na, paklausyk. Aš jį palaikysiu, o tu vyniok. Jei darbas bus atliktas prastai, galėsi kaltinti tik save. Ir pasiimk savo švarką. Ranka paskaudo jį laikyti.

Šonas spokso vertindamas, tarsi svarstytų, ar iš tiesų taip manau. O gal tik spėlioja, ar sugebėsiu.

– Na, gerai, – taria jis.

Tarsi perspėdamas pakelia Korui prieš snukį ranką. Pasikeičiame – kita ranka jis paima švarką, o aš imu pavadį. Šonas apsivelka švarką ir staiga stebuklingai tampa Šonu Kendriku, kurį mačiau mėsininko parduotuvėje. Jis pataria:

– Saugotis reikia dantų.

Nevalingai savo balse išgirstu kartėlį:

– Mačiau.

– Ten buvo ne Koras, – taria Šonas. – Reikia juos pažinoti. Naudoti tik tai, ko reikia. Negalima ant kiekvieno jūros žirgo sukabinti visų Tisbio varpelių. Jie reaguoja skirtingai. Jie ne mašinos.

– Tai sakai, kad jei ant Koro būtum sėdėjęs tu, Deividas Princas tebebūtų gyvas? – Bet abu žinom atsakymą į šį klausimą, todėl paklausiu: – Kodėl?

Šonas pasilenkia Korui prie kojos, ranka braukdamas per ją, kad eržilas jį atpažintų.

– Negi nežinai, kada tavo kumelė nerimauja?

Aišku, žinau. Užaugau jai ant nugaros ir prie šono. Jaučiu, kada ji nelaiminga, kaip ir ji žino, kada nelaiminga būnu aš.

– Tai grįžai į darbą? – paklausiu.

Pakeliu akis arklidėje įsižiebus šviesai, ji užlieja gardą geltonu, grindų nesiekiančiu švytėjimu. Dabar Šonas vynioja kur kas greičiau. Jis dirba ramiai, nesustodamas paspjaudyti, todėl nusprendžiu, kad anas spjaudymas buvo skirtas Korui išlaikyti vietoje, kol niekas jo nelaikė. Negi šioje prašmatnioje arklidėje nėra nė vieno, kas Šonui dirbant palaikytų Korą? Visą tą laiką Koras stovi klusniai kaip avis, nors jo akys gudrios kaip ožkos. Nepakeldamas galvos Šonas atsako:

– Malvernas man pažadėjo, kad laimėjęs galėsiu Korą iš jo nusipirkti.

– Ar tai grįžimas?

– Taip.

– O jei nelaimėsi?

Šonas dirsteli į mane.

– O jei tu nelaimėsi?

Nenoriu atsakyti, todėl atšaunu:

– Ką darysi, jei laimėsi?

Jis baigė vynioti, bet tebetupi Korui prie kojos.

– Iš santaupų ir savo prizinio fondo dalies nusipirksiu Korą, parsikraustysiu į tėvo namą ir leisiu tik vėjui keisti mano kelią.

Tikriausiai todėl, kad tik dabar išvydau didingą Malverno arklidžių grožį, reaguoju skeptiškai.

– Negi nepasiilgsi viso šito?

Jis pasižiūri į mane, iš to kampo atrodo, tarsi kas anglimi po akimis jam būtų ištepęs jam odą.

– O ko čia pasiilgti? Čia niekas man nepriklausė, kad galėčiau pasiilgti. – Po tų žodžių jis giliai atsidūsta.

Iš visko, ką iš jo girdėjau, man tai panašiausia į išpažintį. Tada jis atsistoja.

– O kaip tu, Keite Konoli? Puka Konoli?

Girdėdama jį kalbant, esu tikra, kad pamiršo tyčia, nes jam patiko žodžių svoris dukart tariant mano vardą, ir mane užlieja šiluma, pasijuntu baikšti ir sukalbama.

– Apie ką kalbi?

Jis paduoda kibirą ir paima pavadį, aš žingteliu atgal.

– Ką darysi, jei laimėsi Skorpiono lenktynes?

Žiūriu į kibirą.

– Ai, nusipirksiu keturiolika suknelių, nutiesiu kelią, pavadinsiu jį savo vardu ir paragausiu visko pas Polsoną.

Net nepakeldama akių jaučiu jo žvilgsnį. Jis slegia.

– O koks tikrasis atsakymas? – klausia Šonas.

Bet galvodama tikrąjį atsakymą, prisimenu tėvo Munihamo žodžius, kad Geibas verkė per išpažintį. Nesvarbu, kas nutiks lenktynėse, net ir geriausiu atveju Geibas sės į laivą ir išplauks. Todėl atkertu:

– Negi manai, kad kam pakliuvo atskleidžiu savo paslaptis?

– Nežinojau, kad tai paslaptis, – nesutrikęs atsako Šonas. – Nebūčiau klausęs.

Pasijuntu savanaudė, nes jis atsakė taip nuoširdžiai.

– Atsiprašau, mama sakydavo, kad gimiau ne iš įsčių, o iš acto butelio ir kad su tėčiu tris dienas prausė mane cukrumi, bandydami jį nuplauti, – teisinuosi. – Aš stengiuosi būti maloni, bet visada grįžtu prie acto.

Kai tėtį apimdavo jam retai pasitaikanti fantastinė nuotaika, svečiams sakydavo, kad mane prie durų paliko laumės, nes per dažnai kandžiojau joms pirštus. Labiausiai didžiuodavausi, kai mama sakydavo, kad prieš man gimstant lijo septynias dienas ir septynias naktis iš eilės, o jai išėjus į kiemą paklausti dangaus, ko jis verkia, nukritau iš debesų jai po kojomis ir nušvito saulė. Man visada patiko mintis, kad buvau tokia įkyri, jog keičiau net orus.

Šonas aiškinasi:

– Neatsiprašinėk. Elgiausi pernelyg laisvai.

Pasijuntu dar blogiau, nes turėjau omeny visai ne tai.

Staiga šalia Šono sumindžikuoja Koras, galvą kinkuoja greičiau vilkiškai nei arkliškai. Šonas spjauna sau ant pirštų ir vėl nustumia jį prie sienos.

Baiminuosi, kad lieps išeiti iš gardo, todėl skubiai klausiu:

– Kodėl spjaudai? Mačiau tave tai darant ir anksčiau. – Man nereikia vaidinti susidomėjusios, tikrai įdomu, nes suaugusieji daugelį metų man draudė smalsauti.

Šonas žvilgteli į pirštus, tarsi ketintų dėl vaizdumo vėl nusispjauti, bet juos tik atgniaužia ir sugniaužia. Spokso į Korą, tarsi šis padėtų jam atsakyti.

– Tai seilės. Druska. Aš. Dalis manęs… būdas priminti savo artumą. Kai pats negaliu būti šalia.

Prisimenu, kaip Koras paplūdimy nurimo prie Šono, niekas nebūtų jo taip nuraminęs. Jį stebuklingai paveikė Šono marškinių kvapas.

– Man atrodo, kad mano seilės Koro taip nepaveiktų, – prisipažįstu.

Stoja ilga tyla, pirmas prakalba Šonas:

– Gal dar ne.

Dar! Nemanau, kad kada esu girdėjusi tokį puikų žodį.

– O šnabždėjimas. Ką jam sakai? – klausiu.

Šonas atsistoja Korui prie peties ir pirmą kartą man nusišypso. Vos vos – ne iš linksmumo, ne dėl geros nuotaikos, todėl nesu tikra, ką reiškia jo šypsena. Jis atrodo jaunesnis, į jį malonu žiūrėti, galbūt todėl jis ir vengia šypsotis. Šonas priglaudžia skruostą Korui prie gugos ir sako:

– Tai, ką jam reikia išgirsti.

Koras krusteli vieną ausį jo pusėn, kita vis dar atsukta į mane. Nenoriu nusigręžti nuo Šono, atsirėmusio į Korą. Didžiulis raudonas milžinas, akies mirksniu nužudęs žmogų, tamsus Šonas Kendrikas šalia jo, tarsi būtų draugai – mane jie ir traukia, ir gąsdina.

Žiūrim vienas į kitą, o tada jis paklausia:

– Ar bijai jo?

Nenoriu atsakyti „taip“, nes dabar, kai labiau primena arklį nei pabaisą, jo nebijau, bet nenoriu atsakyti ir „ne“, nes iš tiesų vakar rytą paplūdimy buvau persigandusi ir pritrenkta. Vis dėlto būčiau linkusi atsakyti, kad nebijau, bet įžvalgusis Šonas Kendrikas, metęs savo veriantį žvilgsnį, tučtuojau perprastų mano slaptas mintis. Todėl atsakau taip:

– Sakei, kad juo nepasitiki.

– Nepasitikiu ir vandenynu; jam lengviau mane pražudyti nei palikti gyvą. Bet tai dar nereiškia, kad jo bijau.

Susiraukusi spoksau į jį. Vėl prisimenu tą vaizdą: Šonas prigludęs prie raudojo eržilo be balno šuoliuoja uolomis. Prisimenu Šoną, kuriam skaudu žiūrėti į raitą ant Koro Matą Malverną. Nors kartą nenusigręžiu nuo jo primerktų akių.

– Bet tu ne tik nebijai. Tu juos myli, tiesa? Myli Korą.

Šonas Kendrikas krūpteli, tarsi būčiau jį išgąsdinusi. Jis taip ilgai tyli, kad išgirstu garsus arklidžių kieme, šūksnius, žvengimą, teškantį vandenį ir trinktelinčias duris. Pagaliau jis atsako:

– O tu myli šią salą. Pasakyk man, kuo tai skiriasi.

Vos jam tai pasakius suprantu, kad negaliu atsikirsti į jo argumentą. Aišku, tiesa, kad salai lengviau mane pražudyti nei išsaugoti, bet taip pat tiesa, kad myliu ją to nepaisydama. Galbūt kaip tik dėl to.

– Nemanau, kad norėčiau su tavim ginčytis, – atsiliepiu. – Tai turėtų būti visai nemalonus darbas.

Tarsi atsakydamas jis pažiūri pro langą ir taip įdėmiai nužvelgia tą beviltišką nykų vaizdą, kad aš irgi pasižiūriu lauk pamaniusi, neva jis kažką pamatė. Ir dėl to, kad gyvenu su dviem broliais, po akimirkos suvokiu, kad jis žiūri ne lauk, o savo vidun, galynėjasi su kažkuo širdyje. Ir man telieka laukti.

Pagaliau jis paklausia:

– Ar nori juo pajodinėti?

Suabejoju, ar gerai išgirdau. Neperklausiu, nes jeigu jį išgirdau gerai, atrodytų, lyg nenorėčiau, o jei blogai išgirdau, atrodytų, kad jo nesiklausiau.

Šonas priduria:

– Aš josiu kartu.

Mano galvoje kaip padūkusios sukasi mintys. Vos vakar mačiau, kaip šis žirgas perkando žmogui gerklę. Kad jis yra greičiausias žirgas saloje. Kad išniekinsiu savo tėvų mirtį. Baiminuosi, kad man jis patiks. Bijau, kad bijosiu. Ir noriu, jog Šonas Kendrikas gerai apie mane galvotų. Kad turėsiu išmokti susitaikyti su savim, kai naktį gulėsiu lovoje ir peržvelgsiu, ką nuveikiau dieną.

– Ant uolų, – sutinku.

Dabar potvynio metas, todėl turėtume joti ant uolų. Prisimenu kitą kapal uis, kuria jis jojo ir kuri nušoko nuo uolų.

Jis tiriamai žiūri į mane.

– Gali atsisakyti.

Bet jis žino, kad neatsisakysiu.

Keturiasdešimt šeštas skyrius

Šonas

Kai buvau aštuonerių, spalio vėjas atnešė audrą ir pašiaušė jūrą aplink Tisbį. Kelias dienas, dar prieš ateinant lietui, horizontą dengė debesys, o vandenynas lipo aukštai ant akmenų, alkdamas mūsų namų šilumos. Stogo skiedroms suklaksėjus tarsi dantims, mama šūktelėdavo ir užsidengdavo akis. Dar prieš dangų užtraukiant debesims, girdėjau pro langus ataidintį jos verksmą. Tai buvo prieš ateinant pavasariui, prieš ateinant kitam spaliui, prieš potvyniui išplukdant ją į didžiąją salą, o tėvui vietoj jos gaunant Korą.

Tamsoje tėtis atidarė duris ir išvedė mane iš namo į sūrią naktį. Apskritas, pilnas ir drąsus mėnuo kabojo mums virš galvų. Paplūdimys, į kurį tėtis mane nusivedė, buvo plokščias ir priminė stiklą, šlapiame smėlyje spindėjo mėnesienos takas. Vandenynas driekėsi, driekėsi ir driekėsi, man maudė širdį į jį bežiūrint.

Tėtis nusivedė mane į uolos įdubą. Teko ropštis vis didesniais akmenimis, kol ją pasiekėme, įnirtusi jūra ten kadaise įmetė baltą kaip mirtis kriauklę ir žmogaus kojos kaulą. Ten buvo tamsu, mėnulis mūsų nematė, bet mes matėme mėnulį. Po mumis driekėsi paplūdimys. Nepamenu, kad tėtis būtų paliepęs man tylėti, bet tylėjau. Kylant potvyniui, mėnulis slinko dangumi. Bangos buvo putotos ir įnirtusios.

Jie pasirodė su potvyniu. Mėnuo apšvietė ilgas putų juostas, vandenyje suplaktas bangai genant bangą, kol pagaliau sudužusios į smėlį jos į krantą išplukdė kapail uis. Žirgai įsitempę lošė sprandus, bandydami išsivaduoti iš sūraus vandens. Jiems ropščiantis iš vandenyno, tėtis suspaudė man ranką, nuo įtampos jam net krumpliai pabalo.

– Nejudėk, – tarė jis.

Bet aš ir taip nejudėjau.

Kapail uis metėsi per smėlį, vaikėsi ir spardėsi, kratė jūros putas iš savo karčių, o Atlantą iš kanopų. Jie žvingavo draugams vandenyje, nuo skardžių jų balsų ant rankų pasišiaušė plaukeliai. Jie buvo nenuspėjami ir mirtini, laukiniai ir nuostabūs. Žirgai buvo milžiniški – ir vandenynas, ir sala kartu, – štai tada juos ir pamilau.

Dabar mudu su Puka vedamės mano eržilą ant uolų po tamsiai mėlynu dangumi. Jos veidas nuožmus ir nepalenkiamas, ji kupina neįveikiamos drąsos, tarsi mažas laivelis neramioje jūroje. Virš mūsų kabo tas pats pilnas mėnulis, nutvieskęs vandenyną prieš tūkstančius naktų. Prisiminiau mano ranką suėmusį tėčio delną ir pabalusius krumplius. „Nejudėk.“

Ji stovi šalia Koro, žiūri į jį.

Noriu, kad Puka jį pamiltų.

Keturiasdešimt septintas skyrius

Puka

Ant uolų bėrasis eržilas nenustygsta. Jis uodžia išplėtęs šnerves, gaudydamas jūros vėją, plaikstantį man ant kaktos plaukus. Kai mažesnė ir murzina jodinėdavau Balandėle be balno ir kamanų, ant nugaros jai užsiropšdavau nuo tvoros ar krūvos akmenų. Šiandien su Koru viskas taip pat, tik akmenų krūva, prie kurios stoviu, didesnė, nei man reikėtų užšokti ant Balandėlės. Šonas priveda Korą prie krūvos ir sako:

– Labiau jau nenurims.

Daužosi širdis. Negaliu patikėti, kad iš tiesų lipsiu ant kapal uis. Ir ne bet kokio kapal uis, o to, kurio vardas puikuojasi mėsininko parduotuvėje skelbimų lentos viršuje. Keturis kartus laimėjusio Skorpiono lenktynes. Vakar rytą perkandusio Deividui Princui gerklę. Griebiu Korui už karčių, jam pašokus stengiuosi išsilaikyti ant akmenų. Pagaliau užsikariu jam ant nugaros, kaip mažas vaikas abiem rankom laikausi įsikibusi į karčius.

– Dabar duosiu tau vadeles, – sako Šonas. – Palaikyk jį, kol užlipsiu, kitaip josi viena. Ar galiu pasitikėti, kad jį išlaikysi?

Suvokiu, kaip jis rizikuoja sodindamas mane ant žirgo ir duodamas man vadeles.

– Ar kitos jį nulaikė?

– Nėra jokių kitų. Tu esi vienintelė. – Jo išraiška nepasikeičia.

Nuryju seiles.

– Nulaikysiu jį.

Šonas brūkšteli koja priešais Korą ir nusispjauna į jį. Tada greitai mosteli vadeles žirgui per galvą ir paduoda man. Jei niekad nebūčiau Koro mačiusi ar lietusi, dabar būtų puikus metas suvokti, koks jis didžiulis ir kaip skiriasi nuo Balandėlės. Per vadeles jaučiu, koks jis galingas. Vadelės – lyg laivą pririšę voratinkliai. Koras trūkteli mane mėgindamas, aš irgi trūkteliu. Nenoriu, kad jis pamėgintų stipriau.

Šonas mikliai įsitaiso už manęs, krūpteliu nuo jo netikėto artumo, jo krūtinei staiga sušildžius man nugarą, jo klubams prisispaudus prie manųjų.

Atsisuku paklausti, o jis atlošia galvą, kad nesubestume nosių.

– Ak, atsiprašau, – išlemenu.

– Ar suvaldysi vadelėmis? – Mėnesienoje Šonas juodas ir kartu švytintis, akys slepiasi antakių šešėlyje.

Linkteliu. Bet Koras nešauna pirmyn – tik traukiasi atbulas, purto galvą. Paragintas kilsteli priekines kojas nuo žemės. Nesistoja piestu, tik perspėja mane. Šonas kažką sako, bet žodžius užgožia vėjas.

– Ką?

– Mano nubrėžtas ratas, – pakartoja jis tiesiai man į ausį, pajuntu jo iškvepiamą šilumą. Sudrebu, nors vėjas nė kiek ne šaltesnis. – Koras jo neperžengs. Apjok.

Vos išsilaisvinus iš rato, Koras virsta paukščiu vėjyje. Neskiriu, jis žingsniuoja ar risnoja, bet galim sukti kurion norime pusėn. Jis metasi į šalį, norėdama jį suvaldyti, spusteliu kojomis, o Šonas pasviręs ant manęs rankomis įsikimba į karčius.

Šonas norėjo tik išsilaikyti, ne sulaikyti mane, bet staiga pasijuntu pažeminta. Atsisuku į jį, Šonas vėl atsitraukia palikdamas man vietos. Net nežinau, ką norėjau pasakyti.

– Ką? – jo lūpos suteikia formą žodžiams, nors šių gerai neišgirstu. – Ar?.. – jis traukia rankas, bet aš papurtau galvą.

Man ant kaktos plaikstosi plaukai, Šonas susiraukia, kai jie pliaukšteli ir jam. Jis vėl kažką sako, o vėjas ir vėl pavagia jo balsą.

Suprasdamas, kad neišgirdau, jis pasilenkia man prie ausies. Neprisimenu, kada buvau taip arti kito žmogaus. Kvėpuojant kilnojasi jo krūtinė. Jo žodžiai šildo man ausį.

– Ar bijai?

Nežinau, kaip jaučiuosi, bet tikrai nebijau.

Papurtau galvą.

Šonas suima į ranką mano uodegėlę, pirštais paliečia man kaklą, o tada sukiša plaukus man už apykaklės, kad vėjas neplaikstytų. Jis vengia mano akių. Tada vėl suneria rankas priešais mane ir šlaunimis spusteli Korui šonus.

Koras pašoka į orą.

Kai Balandėlė pereina iš risčios į šuolius, kartais atskiriu tik iš to, kad jos kanopos vietoj trijų taktų ima mušti keturių taktų ritmą.

Bet Korui šuoliuojant atrodo, kad šis tempas ką tik išrastas, kad jis greitesnis už kitus ir turėtų vadintis kaip nors kitaip. Ausyse pašėlusiai šniokščia vėjas. Lauke daug pavienių akmenų, bet jie Korui niekas. Jis vos kilsteli kelius, ir akmenys lieka už nugaros. Atrodo, kiekvienas šuolis mus nuneš mylias. Greičiau prijosim salos kraštą, nei Koras pavargs.

Jam ant nugaros ir mes milžinai.

Šonas ragina man į ausį:

– Prašyk jo daugiau.

Man spustelėjus kojomis Koras vėl puola pirmyn, tarsi prieš tai tebūtume šlubavę. Negi kuris nors žirgų paplūdimyje galėtų būti greitesnis? Negaliu patikėti, kad pasaulyje būtų greitesnis žirgas. Ir dar su dviem žmonėmis ant nugaros. Kaip per lenktynes, ant jo sėdint tik Šonui, Koras galėtų pralaimėti?

Mes skriejame.

Koro oda degina kojas – ji atrodo lipni, primena verpetą, gramzdinantį pirštus į smėlį. Jaučiu jo pulsą savo gyslose, jo energiją savo energijoje ir žinau, kad tai paslaptingoji, bauginanti kapail uis galia. Visi žinome apie ją, kaip ji užvaldo ir suklaidina ir kaip pats to nejausdamas atsiduri vandeny. Bet Šonas tvirtai pasilenkia į priekį, įsirėmęs į mane suima Koro karčius ir pina mazgus. Trys. Septyni. Ir vėl trys. Bandau sutelkti dėmesį į jo veiksmus, o ne į kūną, prisispaudusį prie manęs, jo skruostą prie plaukų.

Spaudžiu vadeles Korui prie kaklo, ir jis pasileidžia šuoliuoti į kairę, toliau nuo uolų. Šonas vis dar glaudžiasi prie manęs, viena ranka spaudžia Koro veną, kita laikosi įsikibęs karčių. Krūtinėje gaudžia burtai. Kūnas perspėja, koks šis kapal uis pavojingas, kartu šaukia esąs gyvas, labai gyvas.

Sukame atgal prie akmenų krūvos. Laukiu, kada Koras sulėtins greitį, ims rodyti nuovargio ženklus, bet girdžiu tik į velėną dunksinčias jo kanopas, šniokštimą pro sukąstus žąslus, ausyse šniokščiantį vėją.

Priešais driekiasi mėnesienos nušviesta sala. Šuoliuojame palei pat uolų kraštą, nuo mūsų neatsilieka pulkas baltų paukščių. Tikriausiai kirai skrieja ir nardo oro srovėse, kurios priartėjusius prie akmenų paukščius staiga sviedžia aukštyn. „Tai Tisbis, – galvoju. – Tai sala, kurią myliu.“ Regis, žinau viską apie salą ir viską apie save, bet ta nuojauta tikriausiai praeis vos sustojus.

Grįžtame, nenoriai pristabdau Korą. Ausyse ataidi širdies dūžiai, širdis tebešuoliuoja, nors Koras jau sustojo.

Nuslystu nuo jo ir atsitraukiu per metrą, atsisukusi žiūriu, kaip nušoka Šonas. Kyštelėjęs ranką kišenėn, jis ištraukia saują druskos ir smėlio, man bežiūrint paberia ratu apie Korą ir spjauna vidurin. Tai padaręs paslaptingas ir nebylus prieina prie manęs. Spokso į mane, kaip spoksojo per eitynes, bet nenuleidžiu akių. Krūtinėje sūkuriuoja laukinis ir senas jausmas, bet žodžių nerandu.

Šonas siektelėjęs suima man už riešo. Uždeda nykštį ant pulso. Šis sutrinka ir daužosi jam į odą. Sustingstu nuo jo prisilietimo, tarsi užburta kerų.

Nė nekrustelime, laukiu, kada mano pulsas jam po pirštu nurims, bet nesulaukiu.

Pagaliau jis paleidžia mano riešą ir taria:

– Pasimatysim rytoj ant uolų.

Keturiasdešimt aštuntas skyrius

Puka

Grįžusi namus randu iščiustytus. Nė karto taip neatrodė nuo pat tėvų mirties. Suglumusi ir stebėdamasi stoviu tarpdury, o tada iš koridoriaus atlekia Finas. Atrodo taip, tarsi būtų užsidegęs ir šiaip ne taip užsigesinęs; kaip niekad nuvargęs. Išvaikau savo mintis ir mėginu spėti, kad nutiko.

– Kas negerai? – klausiu.

Finas bando kažką atsakyti, bet tik rankomis sumosuoja. Pagaliau jis išstena:

– Maniau, kad kažkas… iš kur aš sužinočiau, jei tau kas nutiktų?

– Kodėl man turėtų kas nors nutikti?

– Puka, jau naktis. Kur buvai?

Pamažu man aiškėja. Jis matė mane išeinant išpažinties į bažnyčią, tikriausiai manė, kad greitai pareisiu.

– Atsiprašau.

Finas siaučia po kambarį, staiga suvokiu, kad brolis sutvarkė namus nerimaudamas dėl manęs.

– Namai atrodo neįtikėtinai, – nė kiek nemeilikauju.

Jis atkerta:

– Aišku, kad atrodo! Išmėžiau visą suknistą namą! Kada sužinočiau, jei žūtum. Kas man pasakytų?

– Atsiprašau, pamiršau. Praradau laiko nuovoką.

Tai išgirdęs Finas tik dar labiau pasiunta. Nesu mačiusi jo tokio. Primena tėvą, kai jis išsiaiškino, kad mama iš ūkininko nusipirko palšą kastratą. Jis siuto tarsi nebyli, nirti, tarp sienų uždaryta audra, kol mama sutiko žirgą parduoti.

– Praradau laiko nuovoką, – kartoja Finas.

– Galiu dar kartą atsiprašyti, bet nemanau, kad padėtų.

– Nė kiek nepadėtų!

– Tai ko nori iš manęs? – Jau ir taip prastai jaučiausi, o dabar mano kantrybė visai baigėsi. Juk negaliu grįžti ir pakeisti praeities.

Finas atsiremia į tėvo krėslo atlošą, iki baltumo suspaudžia krumplius.

– Negaliu tverti, – pyksta, ir staiga išvystu, koks jis panašus į Geibą. – Negaliu tverti nežinios, kas bus.

Apeinu krėslą ir pritupiu priešais jį. Suneriu rankas ant sėdynės ir užvertusi galvą spitriju į jį. Kodėl jis atrodo toks vaikiškas, ar dėl rūpesčių, o gal dėl to, kad prieš tai žiūrėjau Šonui Kendrikui į veidą?

– Jau beveik pabaiga, – guodžiu. – Viskas bus gerai. Man nieko nenutiks. Net jei nelaimėsiu, viskas bus gerai, ar ne?

Fino veidas atšiaurus ir siaubingas, kažin ar patiki manim.

– Pufė juk grįžo, – priduriu.

– Be pusės uodegos. Tu neturi uodegos, kurią galėtum pakišti.

– Bet Balandėlė turi. O nuo brangaus ėdalo jos uodega greitai ataugtų.

Nežinau, ar jam palengvėjo, bent daugiau nebepurkštauja. Vėliau jis atsitempia į mano kambarį čiužinį ir pristumia jį prie sienos. Tai stulbinamai primena vaikystę, kai miegodavau viename kambaryje su Geibu, kol tėtis kitoje namo pusėje sau su mama pristatė dar vieną kambarį.

Išjungę šviesą, kurį laiką tylime. Paskui Finas paklausia:

– Ką liepė sukalbėti tėvas Munihamas?

– Du kartus „Sveika, Marija“ ir Kolumbą.

– Jergau, – tamsoje atsiliepia Finas. – Buvai kur kas blogesnė.

– Stengiausi jam pasakyti.

– Aš jam priminsiu, einu rytoj. Ar maldeles jau sukalbėjai?

– Aišku. Juk tik dukart „Sveika, Marija“ ir Kolumbą.

Finas sušiugžda tamsoje.

– Ar tebekalbi per miegus? – paklausiu.

– Iš kur man žinoti!

– Jei kalbėsi, užvošiu.

Finas vėl persiverčia ant kito šono, papurena pagalvę.

– Nemiegosiu čia visą laiką. Tik kol baigsis lenktynės.

– Gerai, – atsakau.

Pro langą matau mėnulį, jis man primena prie riešo prispaustą Šono pirštą. Laikau įsikibusi minties, nes noriu ją dar pasvarstyti Finui nutilus. Bet laukdama, kol jis užmigs, nė nepajuntu galvojanti, ką Finas pasakė apie mano mirtį. Kad nenutuokia, nei kiek užtruktų, kol sužinotų, nei kas jam pasakytų. Neprisimenu, kaip sužinojau, kad žuvo mūsų tėvai. Tik prisimenu, kad jie drauge išėjo paplaukioti, tai buvo labai reta proga, o paskui prisimenu žinanti, kad jie negyvi. Neprisimenu, kas pranešė, neprisimenu ir pačios žinios. Guliu stipriai užmerkusi akis, bandau prišaukti tą akimirką, bet regiu tik Šono veidą ir jaučiu, kaip po Koru slysta žemė.

Manau, tai didžiausia šios salos malonė, kad ji greitai išpusto blogus mūsų prisiminimus, o geruosius leidžia pasilikti kiek geidžiame.

Keturiasdešimt devintas skyrius

Šonas

Malverno kumeliukų aukciono diena išaušta išskirtinai žavi, pernelyg maloni kaip spalį. Vakar atsisveikinęs su Puka ilgai neužmigau, todėl kaupdamasis darbui nugriebiu dar pusvalandėlį, o tada apsirengiu ir nulipu į kiemą. Šį rytą nejodinėsiu Koru, nedirbsiu įprastų darbų. Šiltą orą, kai paplūdimyje būtų visai pakenčiama, pagrobia aukcionas.

Kiemas dūzgia, jame pilna vyrų iš didžiosios salos, devintą ryto rankose laikančių šampaną ir nekreipiančių dėmesio į žmonas, vilkinčias kvailus kailinius, pernelyg šiltus tokiam orui. Kartkartėmis jų balsus užgožia žirgų žvengimas. Šie turistai tvarkingesni nei atvykę į Skorpiono lenktynes, primena veikiau džentelmenus, kuriuos mačiau apsistojusius viešbutyje, nei vietinius. Aplink marširuoja visi Malvernui dirbantys žmonės; per tokius aukcionus uždirbtų pinigų žirgynui užtenka visiems metams.

Vos minutę pastovėjus ant tvirtos žemės, už parankės nustveria Džordžas Holis.

– Šonai Kendrikai. Maniau, būsit tarp žirgų.

– Ne šiandien. – Po teisybei, mieliau būčiau su arklininkais, vesčiau žirgus į aptvarą rodyti pirkėjams. Bet man tenka sukiotis netoliese Bendžamino Malverno, kad jam metus žvilgsnį ar pakreipus mano pusėn šampano taurę tuojau pulčiau girti žirgo, kurį ruošiasi parduoti. – Šiandien pardavinėju save, o ne juos. Aš esu įdomybė.

– Ak, todėl ir apdaras dailus. Vos pažinau vilkintį tuo kostiuminiu švarku.

– Nusipirkau savo laidotuvėms.

Džordžas Holis paploja man per petį.

– Tai ketinat būti tvarkingas arba mirti jaunas. Labai išmintinga galva ant tokių jaunų pečių. Jei Keitė Konoli nematė jūsų vilkinčio šiuo kostiumu, turėtų pamatyti.

Labai abejoju, ar padaryčiau Pukai įspūdį atrodydamas taip, tarsi man tetrūktų kišeninio laikrodžio. Jeigu jai patiktų toks mano paveikslas, būtų tik nesėkmė. Palyginu delnais liemenę.

– Nuostabu matyti jus taip dailiai suvaržytą, ponaiti Kendrikai, – pagiria Holis. – Ji jus sudirgino! Na, o dabar pasakykit, kuriuos žirgus pirkti.

„Sudirgino“ – netinkamas žodis. Nepajėgiu susikaupti. Turiu būti ant Koro, o ne šusti šiame švarke. Atsakau:

– Narsiąją ir Findebarą.

– Fin-de-barą? Nė nepajėgiu ištarti, tuo labiau prisiminti. Ar Malvernas man ją rodė?

– Tikriausiai ne, – atsakau, – ji veislinė. Ėmė senti, todėl ją parduoda. – Laiku pakeliu akis ir pamatau pasirodžiusį Malverną, jam įkandin seka būrelis galimų pirkėjų.

Jie sužavėti salos oro, lenktyninių salos žirgų ir jų juokingo savininko. Malvernas dirstelėjęs įsimena, kur esu, jei prireiktų.

Holis su Malvernu susižvelgia ne visai maloniai.

– Ak, aš neieškau kumelingų.

– Ji veda vien nugalėtojus. Ko taip žiūrėjot?

Holis susiraukęs nulydi akimis pro šalį arklininko vedamą kumeliuką.

– Man nepatinka veislinės kumelės.

– Turiu galvoj, ko susižvelgėte su Malvernu. Dėl ko susikivirčijote?

Jis pasitrina sprandą ir atsisako siūlomo šampano.

– Beklaidžiodamas užtikau vieną iš senų jo simpatijų. To nežinodamas. Man regis, dabar jis mane laiko plevėsa. – Holis atrodo įsižeidęs.

Nesakau jam, kad ir pats taip apie jį manau.

– Prasidėjus aukcionui viskas bus gerai.

– Viskas bus nuostabu, kai ką nors nusipirksiu, – pritaria Holis žiūrėdamas per petį. – Narsioji ir kumeliukų vedėja. Žinot, neketinu pirkti veislinės kumelės. Jų turime pilnus laukus. Ar negalite paprasčiausiai sukergti jos su savo rauduoju eržilu, o kitais metais parduotumėte man jų laimingos sueities rezultatą?

– Sukergti kapal uis ne taip paprasta, – atsakau. – Kartais kumelės jiems – kumelės, o kartais − tik pašaras.

Jei ir yra kokia suvokiama priežastis, kodėl uis eržilas susižavėtų paprasta kumele ar uis kumelė prisileistų paprastą eržilą, jos dar neperpratau. Malvernas turi žirgų, kurių gyslomis teka kapal uis kraujas, bet jis atmieštas ir senas, išryškėja keisčiausiais būdais. Yra žirgų, mėgstančių plaukti, tarkim, Ištvermingasis; veriamai žvengiančių kumelaičių; kumeliukų ilgomis, siauromis ausimis.

– Ir žmonių įvairiausių būna, – karčiai atsako Holis.

Spėlioju, ar tai reiškia, kad meilužė jį metė, ar atvirkščiai, bet pamatau tarp pirkėjų besisukiojantį Matą Malverną. Jis kalba ir mosčioja į kumelę aptvare, tarsi ką nors apie ją žinotų, o plunksnomis ir oda pasipuošę svečiai iš didžiosios salos klausosi ir kinkuoja galvas, nes jis – savininko sūnus, todėl kai ką veikiausiai išmano. Holis paseka mano žvilgsnį, akimirką stovime petys į petį.

– O, labas rytas! – garsiai pasisveikina Holis.

Pamatęs, į ką jis kreipėsi, apsidžiaugiu, kad nieko nepasakiau apie Matą. Už mūsų stovi Bendžaminas Malvernas.

– Pone Holi, ponaiti Kendrikai, – atsiliepia Malvernas. – Pone Holi, jus tikriausiai kas nors sudomino? – Jis dėbteli į mane.

Holis vypso plačiai, užgauliai amerikietiškai, pilna burna švytinčių baltų dantų.

– Bendžaminai, Tisbyje mane domina labai daug kas.

– Kas nors iš keturkojų?

– Smalsauju apie Narsiąją ir Findebarą, – taria Holis. Nepaisydamas ankstesnių prieštaravimų, Findebaros vardą ištaria sklandžiai.

Malvernas atsako:

– Findebara veda vien nugalėtojus.

Girdint savo žodžius kito žmogaus lūpose, manoji lūpa atvėpsta.

Holis kinkteli į mane.

– Taip ir girdėjau. Tai kodėl ją parduodate?

– Jos dantys jau gelsta.

– Na, sakoma, kad patirtis ir gudrumas šio to verti, – atšauna Holis. – Jums žinoti, cha! Ak, puiki šalis, pilna puikių žmonių. O, matau visus Malvernus. Štai ir Metjus, kaip iš akies luptas tėvas.

Pastarieji žodžiai skirti Matui Malvernui, šis netoliese kalbasi su kažkokiu vyriškiu apie kumelaitę. Man atrodo, jis stengiasi pasirodyti naudingas prieš mane ar tėvą. Girdžiu, ką jis sako, jo žodžiai skamba kvailai, bet vyriškis linksi.

Malvernas spokso į Matą, sunku perprasti tėvo išraišką, bet vargu ar tai pasididžiavimas.

– Turiu prisipažinti, – tauškia Holis, – kad mane štai sužavėjo Šonas Kendrikas. Tikrai patikima dešinioji ranka.

Malvernas mikliai dirsteli į mane, tada kilstelėjęs antakį vėl pasižiūri į Holį.

– Girdėjau, bandėte jį pavilioti.

– Ak, bet jo lojalumas pasirodė pernelyg stiprus, – atsiliepia Holis. Man skirta jo šypsena atrodo nuoširdi. – O gaila. Ką gi, matyt, per gerai su juo elgiatės.

Šalimais Matas prisimerkęs dirsteli mano pusėn, matau, užuodė, apie ką kalbama.

– Ponaitis Kendrikas su mumis jau kone dešimtmetį, – taria Malvernas. – Priėmiau jį, kai žuvo jo tėvas.

Vos vienu sakiniu jis nupiešia našlaitį, sėdintį prie jo stalo, auginamą kartu su Matu, besimėgaujantį Malvernų privilegijomis.

– Taigi jis kone sūnus, – sako Holis. – Štai iš kur toks ryšys. Visi šie žirgai pažymėti jo prisilietimo, ar ne? Jei paklaustumėte manęs, sakyčiau, kad būtų logiška, jei jis paveldėtų Malverno žirgyną.

Bendžaminas Malvernas su sūnum spokso vienas į kitą, bet Holiui nutilus Malverno akys nukrypsta į mane, pasidabinusį kostiumu, ir jis sučiaupia lūpas.

– Pone Holi, manau, kad daugeliu požiūrių tai tiesa. – Jis vėl pažvelgia į Matą ir priduria: – Dėl daugelio dalykų.

Nemanau, kad jis kalba rimtai. Galvoje sukasi mintis, kad jis tik žaidžia su Holiu. Arba norėjo, kad tai išgirstų Matas, – akivaizdu, šis ir išgirdo.

Holis susižvelgia su manim, regiu, kad jis sutrikęs visai kaip aš.

– Deja, kraujas ne visada persiduoda, – nusisukęs nuo Mato baigia Malvernas.

Jis nužvelgia mane, staiga suvokiu, kad niekada nežinojau, ką slepia gudrios, giliai įsodintos jo akys. Nieko apie jį nežinau, tik apie jo arklius ir mažą šaltą palėpę virš arklidės priestato. Jam priklauso kone visas Tisbis, bet nenumanau, kas konkrečiai. Kadaise jis jodinėdavo, dabar nebe, jo sūnus – pavainikis, bet nežinau, ar jo motina tebegyvena saloje. Žinau, kad laimiu lenktynes ir kad kiekvienais metais jis pasiima devynias dešimtąsias prizo, pasiimtų ir iš kitų savo darbuotojų.

Malvernas sako:

– Ponaitis Kendrikas gimė ant žirgo, ant žirgo ir mirs, o to tikriausiai neįmanoma įskiepyti. Jis vienas iš tų retų žmonių, kurie gali priversti žirgą jam dirbti, bet niekad neprašys daugiau, nei tas gali. Jei jis patarė jums skirti pinigus Narsiajai ir Findebarai, būtumėte kvailys neklausydamas. Geros dienos, pone Holi.

Malvernas linkteli Holiui ir nueina. Jam pasišalinus, Holis kažką kalba, bet negirdžiu, nes žiūriu į Matą. Jo veide išrašytas niršus atmetimas ir netikėjimas. Tą akimirką nesvarbu, kad mudu abu nusipelnėme Malverno žodžių. Svarbu tik tai, kad jie žeidžia.

Žiūrime vienas į kitą, regiu jo nuožmėjantį žvilgsnį. Matas Malvernas kunkuliuoja reiklumu ir nesukalbamumu. Jis grįžta į namus.

– Šonai Kendrikai, apie ką galvojat? – klausia Holis.

– Kad man tai nepatinka, – atsakau.

Holis dirsteli, kur ką tik stovėjo Matas, ir pataria:

– Jumis dėtas šiąnakt užsirakinčiau duris.

Penkiasdešimtas skyrius

Puka

Rytą, prieš jodama ant uolų treniruotis ir galbūt susitikti su Šonu, su Finu traukiu į Doros Mod parduotuvę – jis ant dviračio, aš – ant Balandėlės. Finas ketina nudirbti joms kokių darbelių, jei tokių rasis, o aš ne itin pagrįstai viliuosi, kad Dora pardavė daugiau arbatinukų, nes mes beturime vieną gabalą sviesto, bet nebeturime duonos ir miltų jai kepti.

Įžengiame į Skarmutą. Veduosi Balandėlę, kad neišsinarintų kojos ant nelygių akmenų. Finas stumiasi dviratį, kad paspoksotų į Polsono parduotuvę nerizikuodamas nuo jo nukristi.

Eidami pro šalį abu gedulingai žiūrime į kepyklos langą, nors prisiekiau sau, kad nespoksosiu. Akivaizdžiausias įrodymas, kad du vaikai, persikreipę pažiūrėti į padėklus su lapkričio pyragaičiais, lėkštes su įvairių pavidalų sausainiais ir pūpsančius minkštus duonos kepalus, nuo kurių garais apsitraukė langas, – našlaičiai. Mudu su Finu kartu atsidūstame ir keliaujame toliau į „Fatomą ir sūnus“. Pririšu Balandėlę priešais parduotuvę, o Finas paliepia dviračiui stovėti. Nesu tikra, ar parduotuvė bus atidaryta; Elizabeta su Dora Mod gali būti palapinėje prie uolų keliuko.

Tačiau durys atsidaro, o mums įžengus nustembu radusi ir Dorą Mod, ir Elizabetą, ir dar dailų blondiną, aikčiojantį prie akmeninio paminklo, kurį Martinas Devlinas pernai kasdamas bulves rado savo lauke.

– …tikrai per laidotuves padėčiau ant jo galvą! – kalba jis.

Finas pašnairuoja į mane. Nužvelgiu nepažįstamąjį. Užsienietis, tikriausiai per trisdešimt, nieko blogo nepasakytum. Netgi tiktų apibūdinimas „šaunus“, „puošnus“ ar panašus. Rankose laiko raudoną kepurę.

– O, Puka, – pasisveikina Dora Mod. – Puka Konoli.

Vėl susižvelgiu su Finu.

– Malonu susipažinti, – pasisveikinu su užsieniečiu.

– Ak, bet jūs dar nesusipažinote, – pertaria mane Dora Mod. – Pone Holi, tai Puka Konoli. Puka, tai ponas Džordžas Holis.

– Malonu susipažinti, – irzliai atsakau. – Ruošiausi palikti pas jus Finą ir… – Elizabeta prisigretina ir suleidžia į mane nagus.

– Luktelėkit! Man reikia ją pavogti, – sučiulba ji.

Nusitempia mane į galinį kambarėlį ir uždaro duris. Jame tik mudvi, keturios kėdės, vos telpantis stalas ir Doros Mod laiškų jūreiviams prikimštos dėžės. Stovime nosis į nosį, Elizabeta kvepia kaip angliškų rožių pilnas laivas. – Puka Konoli, elkis su tuo vyru kuo maloniau.

– Aš ir elgiausi maloniai.

– Ne, nesielgei. Mačiau tave. Nesu kvaiša! Turime jį paskatinti. Tas amerikietis turtingesnis už pačią karalienę, mums atrodo, kad jis nori namo išsivežti dalelę Tisbio.

Tikiuosi, svečias pasiims vaisingumo statulą.

– Ką bandote jam įkišti?

Elizabeta atsiremia į duris, kad niekas nesutrukdytų.

– Aną.

– Aną!

– Jei kartosi viską, ką pasakau, įpiršiu jam ir tavo liežuvį.

– Ar Ana apie tai žino?

– Jei turėtum ne tik išvaizdą, bet ir smegenis. – Elizabeta suvokia, kad tebelaiko sugriebus man už rankos, ir ją paleidžia. – O dabar eik ir būk žavi. Kiek tik sugebi.

Susiraukusi nuseku paskui ją į parduotuvę. Visų akys nukrypsta į mane. Fino rankose kaži kaip atsidūrė statula.

– Baigėte, ponios? – klausia Dora Mod. Neprisimenu, kada kreipėsi „ponios“ į ką nors, išskyrus mūsų viščiukus. – Puka, ponas Holis kaip tik domėjosi tavimi.

Matyt, mano veide švysteli sutrikimas, nes Holis greitai priduria:

– Apie tave pasakojo Šonas Kendrikas.

– Anksčiau neminėjote, – žiūrėdama į mane taria Dora Mod. – Puka, žinai, būtų puiku, jei palydėtum svečią papusryčiauti.

– Ak… – vienu metu paprieštaraujame su Holiu.

– Palikau lauke Balandėlę, – aiškinuosi.

Holis žvilgteli į mane ir reikšmingai priduria:

– O aš ketinau eiti pažiūrėti treniruočių.

Jis man patinka. Nekenkia ir jo puošnumas, bet viską lemia gudrumas.

– Tai nuvesk jį pas Polsoną, kad paragautų lapkričio pyragaičių. Aišku, Ana irgi moka juos kepti, net geriau už Polsoną, – priduria Dora Mod. – Ana sakė, kad norėtų jums jų iškepti, pone Holi, bet, aišku, neturėjo laiko. Jei nusipirksite pas Polsoną, galėsite išsinešti pusryčius.

Holio šypsena nušviečia kambarį. Dorą Mod ir Elizabetą pribloškia jos spindesys.

– Panele Konoli, ar leisite man nupirkti jums porą pyragaičių? – klausia Holis. – Ir jūsų broliui.

Numirsiu nuo dilginančio, supratingo Elizabetos žvilgsnio: „Sakiau, kad jis yra turtingas amerikietis, besišvaistantis pinigais.“ Piktai dėbteliu į ją ir Dorą Mod.

– Mielai. Ir, Dora, jei duotumėte smulkių, nupirkčiau ir… Anai.

Suremiame žvilgsnius, paskui Dora Mod atlyžta ir duoda man keletą monetų. Ir Džordžas Holis žengia iš „Fatomos ir sūnų“, iš vienos pusės Finas, iš kitos – aš. Holis susidomėjęs stebi, kaip atrišu Balandėlę, matau, kaip jo žvilgsnis keliauja per Balandėlę – nuo kulkšnių per kelių sulenkimą iki kupros ir mentikaulio, – jis ne tik paprastas turistas. Kažin ar jis gerai pažįsta Šoną.

– Juk žinote, kad Ana akla? – pakeliui į Polsoną klausia Finas, patenkintas, kad gaus pavalgyti.

– Ne visai, – pataiso jį Holis. – Turiu omeny, ne visai akla.

– Ar taip jos sakė?! – šūkteli Finas.

Spoksau į juos. Kas šis žmogus, kad Finui taip greitai atsirišo liežuvis?

– Taip, – šiltai atsako Holis. Jis palinksta prie Fino ir klausia: – O kas tie lapkričio pyragaičiai?

Jis klausia taip nuoširdžiai smalsiai, kad Finas, savaime suprantama, turi išsamiai apibūdinti drėgną jų minkštimą, iš jų besisunkiantį įdarą, glaistą, kuris susigeria į pyragaitį nespėjus jo nulaižyti. Tai, kaip Džordžas Holis kamantinėja brolį apie kepinius, tikriausiai pats geraširdiškiausias dalykas, kokį tik esu mačiusi. Holiui dirstelėjus į mane, griežtai dėbteliu, nors ir suvokiu, kad tai ne pats maloniausias elgesys. Nesu tikra, kad geraširdį, bet gudrų Džordžą Holį būtų taip lengva maustyti, kaip mano Dora Mod su Elizabeta.

Drauge įžengiame į Polsono bakalėją. Stengiuosi laikytis oriai, bet sunku nepasiduoti ore tvyrantiems kvapams. Dvelkia cinamonu, medumi ir mielėmis. Polsono parduotuvė yra ant kampo, ji – vien langai ir šviesa. Sienos nustatytos atviromis nedažytos medienos lentynomis, saulės šviesa netrukdoma krinta pro stiklus ir meta ant grindų didelius auksinius kvadratus. Ant lentynų kyla duonos, sausainių, riestainių su cinamonu, lapkričio pyragaičių, paplotėlių ir džiūvėsių bokštai. Vienintelė neapstatyta siena už prekystalio, prie jos stovi maišai miltų, virsiančių duona. Užuodžiu net miltus, nes jų daug, jų kvapas pats vienas saldus ir malonus. Viskas čia aukso – medaus ir nektaro – spalvos arba balta, kirbteli mintis, kad čia galėčiau gyventi ir miegoti tarp miltų maišų.

Šiandien pas Polsoną, kaip įprastai, prisigrūdę žmonių: ir pirkėjų, ir namų šeimininkių, kurioms smagu plepėti prie žmonių ir prekių lentynų. Džordžas Holis su Finu atsistoja į eilę, žmonės jį nužvelginėja ir kuždasi. Jis puikiai čia tinka, pats primena lapkričio pyragaitį.

– Tavo teta stipri moteris, – sako man Džordžas Holis.

– Dora Mod?

– Taip.

Jei Dora Mod jam pasakė, kad mes − giminaitės, reikėtų nusispjauti.

– Ji man ne teta.

– Ak, atsiprašau. Elgėtės labai laisvai. Nenorėjau leptelėti nesąmonės.

– Tisbyje visi taip elgiasi, – atsakau. – Pabūkite čia mėnesį, ji taps ir jūsų teta.

Tai išgirdęs Finas šypteli grindims.

– Vajė, nieko sau pažadas, – nusistebi Džordžas Holis.

Eilė juda į priekį. Finas dairosi, tarsi pelėda dirsčioja tai į vieną, tai į kitą padėklą, lygindamas, kuris pyragaitis būtų geriau.

– Ponaitis Kendrikas man sakė, kad jūsų ponė turi neprastas kojas, – palaiko pašnekesį Holis.

Išgirstu kalbų prie prekystalio nuotrupas „…ryškiai raudona kepurė“.

– Kumelaitė.

– Mmm?

– Ji penkiasdešimt dviejų delnų. Kumelaitė. Jis taip sakė?

– Ak, atsiprašau, ponia, – sako Holis.

Atsiprašymas skirtas Merei Finč, ši ką tik įsispraudė tarp jo ir lentynos prie lango ir jos ranka nederamai nuslinko jo kūnu. Esu tikra, kad jai pasisekė visai netyčia. Holis traukiasi prie prekystalio ir bando atgauti orumą, tada vėl atsigręžia į mane.

– Paplūdimy kalbama, kad, ponaičio Kendriko nuomone, jei tavo ponė – žirgas – jos tiesiai, o kapail uis – į dešinę, judviem gali pasisekti.

Kažin ar Šonas pats tuo tiki? Kažin ar pati tuo tikiu? Bet turiu tikėti, kitaip kam dar stengtis?

– Na, toks planas. Kad jau elgiamės laisvai, ar gerai pažįstate Šoną Kendriką?

Merė Finč vėl spraudžiasi pro Džordžą Holį, jo akys išvirsta ant kaktos vėl paragavus Skarmuto svetingumo. Stengiuosi nesusijuokti.

– Ak, ak, – atsidūsėja jis. – Na, atvykau čia pasidairyti Malverno žirgų ir susitikome. Jis keistas paukštelis, noriu pasakyti, kad jis man išties patinka.

Finas pabeldžia į prekystalį, nori atkreipti Holio dėmesį į pyragaičius, ką tik sudėtus po stiklu. Abiejų veiduose matau ilgesingą vaikišką troškimą, nors eilė iki pyragų tėra poros metrų.

– Leisk pasmalsauti, o pati gerai jį pažįsti? – klausia Holis.

Nuraustu, tai mane įsiutina. Velniop tuos raudonus plaukus, viskas per juos. Kartą tėtis sakė, kad jei nebūčiau paveldėjusi raudonų mamos plaukų, taip greitai neraudonuočiau ir nesikeikčiau. Mano nuomone, tai buvo nesąžininga. Aš labai retai keikiuosi ar raudonuoju, nors gan dažnai pasitaiko dienų, kai sunku to išvengti. Manau, kad, turint omeny aplinkybes, esu gana taiki.

Finas vėpso į mane, pernelyg smalsauja išgirsti atsakymą į Holio klausimą.

– Šiek tiek bendraujame, – atsakau.

– Kaip su teta? – kamantinėja Holis. Kai susiraukusi dėbteliu į jį, spėlioja toliau: – Kaip su pusbroliu? Su broliu?

– Nepažįstu jo taip gerai, kaip jus Merė Finč, – atkertu.

Holis suglumsta, vaizduoju, kad jam žnybteliu, ir jis krūpteli, tarsi jo apatiniai vėl būtų kam nors parūpę.

– Aišku, – atsako jis.

Stovime prie prekystalio, ir Beva Polson, paėmusi pinigus, duoda mums pyragaičių. Finas už Doros Mod monetas perka nepadoriai didelę krūvą riestainių su cinamonu. Pagaliau gavęs juos ir išėjęs pro duris, prie kurių stovi pririšta Balandėlė, Finas priverčia Džordžą Holį išvynioti vieną pyragaitį, kad pamatytų jo reakciją. Holis atsikanda – lūpomis nuvarva medus – ir užsimerkia teatrališkai mėgaudamasis. Ar jis vaidina norėdamas suteikti malonumą Finui?

– Girdėjau, – taria Holis, – kad valgis skanesnis atsiminimuose. Negi prisiminimais galėčiau šį pyragaitį pagerinti?

Finą tai pamalonina. Atrodo, tarsi pats būtų kepęs. Bet Holio veide šmėsteli saldi mina; sala jau veikia jį savo kerais, dėl to jis man pradeda dar labiau patikti. Žmogus, kurį Tisbis nusprendė suvilioti, negali būti nevykėlis.

Holis klausia:

– Finai, gal galėtum paprašyti jų dar vieno maišelio, kad galėtume šiuos pyragaičius pasidalyti? O jei nori šitą visą pasiimti, gal galėtum nupirkti ir man jų tokį maišelį, kad turėčiau ką parsinešti į numerį? Pasiimk ir sau dar vieną, kad kita ranka nebūtų tuščia.

Finui pradingus, Holis kreipiasi į mane:

– Puka, peržengiu visas ribas, ir man už tai gali būti nedovanota. Bet nemažai žmonių nenori matyti tavęs paplūdimyje. Nesu tikras, ar girdėjai.

Prisimenu Pegę Greiton man sakant niekam neleisti priveržti mano balno pavaržų. Man pradingsta apetitas, kad ir kokie viliojamai lipnūs pusryčiai.

– Nutuokiu.

Džordžo Holio veide šmėsteli nuoširdus susirūpinimas.

– Tu pirmoji, tiesa? Pirmoji moteris?

Keista būti pavadintai moterimi, bet linkteliu.

– Ten būna nekokių dalykų, – aiškina jis. – Nieko nesakyčiau, jei man tai neatrodytų pavojinga.

Kaip greitai Džordžas Holis tapo vienu iš mūsų – aš lenktyniausiu su keliais tuzinais kapail uis, o jis mano, kad turėčiau baimintis dėl vyrų.

– Žinau, turėčiau niekuo nepasitikėti, – atsakau. – Išskyrus…

Holis neatitraukia akių nuo manęs.

– Jis tau patinka, tiesa? Kokia keista, nuostabi, tramdomų aistrų vieta.

Perveriu jį žvilgsniu džiaugdamasi, kad vis dar teberaustu ir negaliu nurausti labiau.

– Tai ne aš leidžiuosi vyniojama apie pirštą trijų seserų, drauge turinčių keturias su puse akies.

Holis patenkintas nusikvatoja.

– Tikra tiesa.

Balandėlė kiša galvą arčiau lapkričio pyragaičio, atstumiu ją alkūne.

– Ana visai nebloga, – piršliauju. – Ar ji jums daili?

– Taip.

– Manau, ir jūs Anai patinkat, – pašnairuoju į jį kreivai šypsodamasi. – Nes nemato toliau nei per ranką. Bet nesitikėčiau, kad ji iškeptų tokių pyragaičių. Yra priežastis, kodėl Polsono parduotuvė pilna moterų. Tisbio moterys tingios.

– Tingios kaip tu?

– Maždaug.

– Manau, ištverčiau. – Jis pakelia akis. Polsono duryse pasirodė Finas, nešinas dviem maišeliais, laimingas artinasi prie mūsų. Holis sako: – Panele Konoli, nuoširdžiai linkiu jums sėkmės. Ir tikiuosi, kad nelauksite, kol Šonas Kendrikas suvoks, koks jis vienišas.

Noriu perklausti: ir nelaukdama ko turėčiau griebtis? – bet prieina Finas, o aš nenoriu to klausti prie brolio.

Todėl tik mandagiai atsilabiname, Holis patraukia stebėti paplūdimio treniruočių, aš nusivedu Balandėlę ant uolų, o Finas ketina grįžti padirbėti pas Dorą Mod.

– Girdėjai jo akcentą? – klausia Finas.

– Gimiau nekurčia.

– Jei būčiau Geibas, vykčiau į Ameriką, o ne į didžiąją salą.

Jo pareiškimas galutinai nubraukia visus geros nuotaikos pėdsakus, daiginusius pumpurus mano širdyje.

– Jei būtum Geibas, skelčiau tau antausį.

Finas nesutrinka. Jis draugiškai plekšteli Balandėlei per pasturgalį ir mauna šalin.

– Ei! – sustabdau jį ir paimu iš maišelio dar du pyragaičius. – Dabar gali eiti.

Jis linksmai nurisnoja, taip lengvai pradžiugintas gavęs pavalgyti.

Vienoje rankoje laikau pyragaičius, kita imu Balandėlės vadžias ir veduosi ją prie uolų. Galvoju apie Džordžo Holio pastabą, koks skanus valgis prisiminimuose. Man tai atrodo keistas viltingas teiginys. Jis leidžia guostis, kad džiaugsiesi ne tik ta akimirka, kai ko nors atsikandi pirmą kartą, o pajusi ir daug tokių malonių akimirkų, juk kąsnis virs prisiminimu. Mano ateitis nėra tokia aiški, kad galėčiau leisti sau svarstyti, kuo virs šis skonis. Šiaip ar taip, šiandien lapkričio pyragaitis man saldus.

Penkiasdešimt pirmas skyrius

Šonas

Kai Puka pakyla ant uolų, ten jau laukiu. Aš ne vienas; pora tuzinų turistų įsitaisė ant akmenų, jie stebi Korą ir mane iš taip arti, kaip tik drįsta. Puka dėbteli į juos, taip nutvilko žvilgsniu, kad keletas jų krūpteli. Nesu tikras, ko iš jos tikėtis po vakar vakaro. Nežinau, kaip į ją kreiptis. Nežinau, ko ji iš manęs tikisi ar ko aš tikiuosi iš jos.

O sulaukiu nutęsto „labas“ ir į ranką įsprausto lapkričio pyragaičio. Stebimi smalsių turistų, tylėdami juos suvalgome ir nusivalome lipnius delnus į žolę.

Puka nutaiso turistams grimasą.

– Balandėlė baidosi vandens arklių.

– Nieko nuostabaus.

Ji atsisuka dygi.

– Na, bet per lenktynes nebūtų gerai?

Žiūriu į jos pelėkę. Ji nepaleidžia Koro iš akiračio, bet neatrodo išsigandusi.

– Ji neturi jų mylėti, – aiškinu. – Šiek tiek pagarbos konkurentams suteiks jai greičio. Jei tik tu neimsi į galvą, kad ji bijo.

Puka gromuliuoja mano žodžius, kad deramai susidėliotų mintis. Ji prisimerkusi tiria Korą, man dingteli, ar tik neprisimena mūsų pasijodinėjimo ant uolų viršaus.

– Savim aš pasitikiu, – keistai sukirčiuoja ji. Žvilgteli į mane, tarsi tai būtų klausimas, bet jei net taip, atsakyti gali tik ji pati.

– Pasiruošusi padirbėti? – klausiu jos.

Dirbame.

Koras nė kiek nepavargęs nuo vakarykščio šuoliavimo, o Pukos kumelė, pailsėjusi ir įkaitusi, lekia vėjyje. Sukame ratus ir vaikomės vienas kitą, šuoliuojame ir piname kilpas. Atsiplėšiu į priekį, bet Koras išsiblaškęs, ir Puka staiga atsiranda šalia, jos kumelė suktai pastačiusi ausis. Lekiame petys į petį, nelenktyniaujame, šuoliuojame tik malonumo dėlei.

Pamirštu, kad dirbu, kad lenktynės vos už kelių dienų, kad ji ant salos ponės, o aš ant kapal uis. Pro ausis švilpia vėjas, mano pusėn tvyksteli jos šypsenos pusmėnulis, jaučiu tokią gerai pažįstamą Koro jėgą.

Nespėjau nė mirktelėti, ir prabėgo valanda, tenka stabdyti Korą. Nenoriu jo išsekinti. Puka taip pat sustabdo Balandėlę. Lyg ruošiasi kažką sakyti, bet greitai prikanda liežuvį. Paskui tik pakartoja mano žodžius:

– Pasimatysim rytoj ant uolų?

Puka

Kitą dieną Šoną vėl ten sutinku, ir kitą, ir dar kitą. Sekmadienį tikriausiai jo nepamatysiu, nes nesu jo mačiusi Šventojo Kolumbos bažnyčioje ir nežinau, kur jis būna, jei neina ten. Bet po mišių nueinu ant uolų, o Šonas jau ten, žiūri į paplūdimį. Stebime apačioje vykstančias treniruotes, persimetame vos keletu žodžių, o kitą dieną grįžtame raiti. Kartais lenktyniaujame petys į petį, kartais jojame per toliausią atstumą, vos matydami vienas kitą. Kartkartėmis prisimenu man prie riešo prispaustą Šono nykštį, svajoju, kad vėl mane paliestų. Bet dažniausiai galvoju, kaip jis žiūri į mane – su pagarba, ir manau, kad tai vertingiausias dalykas.

Tik štai – kuo dažniau matau Šoną su Koru, tuo daugiau galvoju, kaip jam sunku būtų savo žirgą prarasti.

Bet negalime abu laimėti.

Šonas

Savaitę jodinėjame drauge, net sunku prisiminti savo kasdienę paplūdimio rutiną. Pasiilgstu ankstyvų rytų ant smėlio, bet jų nekeisčiau į Pukos draugiją. Kartais kalbamės labai mažai, tai negi turėtų būti koks skirtumas. Kita vertus, mudviem su Koru taip pat niekad nereikėdavo žodžių.

Todėl tiesiog ištisas valandas jodau Korą, treniruoju jį ir valandų valandas stebiu Puką, kuriančią naujus žaidimus Balandėlei sudominti. Balandėlės šieno pilvas jau pranyko, ar dėl nuolatinių treniruočių, ar dėl geresnio pašaro. Puka irgi keičiasi – joja ramiau. Daugiau patiklumo, mažiau drovaus nekantrumo. Žirgo ir raitelės, kuriuos pirmą kartą pamačiau įbridusius į vandenį prieš kelias savaites, pokytis stulbinamas. Nebeklausiu savęs, kodėl treniruojuosi su ja.

Tiksliai neįvardyčiau akimirkos, kada suvokiau, kad Koras iš tiesų stengiasi, ne iš visų jėgų, bet stengiasi, o Balandėlė neatsilikdama šuoliuoja šalia. Net po valandos treniruočių. Net ir šalia kapal uis.

Sustabdau Korą. Jis demonstratyviai nerangiai klupteli prieš kumelę, todėl trūkteliu vadeles primindamas, kad tebesu čia. Puka ne iškart pamato, kad sustojau. Ji grįžta. Balandėlės šonai kilnojasi, šnervės šnopuoja, bet ausis vis dar pastačiusi, nusiteikusi dirbti.

– Tau gali pavykti, – sakau Pukai.

Ji lyg susiraukusi, lyg šypsosi. Manęs neišgirdo. Pakartoju. Kai ji perpranta mano žodžius, šypsena pradingsta.

– Ar tu nejuokauji? – klausia ji.

– Kalbu rimtai. Rytoj turėtum nusivesti ją į paplūdimį ir pažiūrėti, ar suvaldysi prie kitų. Pratinkis.

Pagaliau niūri išraiška nugali.

– Liko dvi dienos – nėra kada pratinti.

– Ne ją. Pati pasipratink. Ir viena diena, ne dvi, – primenu. Koras šoka vietoje, kojomis jį sutramdau. – Išvakarėse į paplūdimį žirgų neįleidžia. Rytoj paskutinė diena ant smėlio.

Balandėlė užpakaline koja, tarsi šuo, pasikaso pilvą. Taip darydama toli gražu neatrodo pajėgi, Puka tai žino, todėl irzliai baksteli batu Balandėlei per šoną, kad liautųsi.

– Juk taip sakai ne dėl to, kad daviau pyragaitį?

– Ne, tai būdavo įrašyta lenktynių taisyklėse, kiek tik pamenu.

Ji įsmeigia į mane akis, ar kalbu rimtai, tada nutaiso grimasą.

– Turiu omeny, kad mums gali pavykti.

Koras nebeklauso mano kojų, vis labiau nerimsta stovėdamas vietoje. Tai primena, kad reikia sukeisti jo gardą su Edanos. Ji nesitreniravo paplūdimy ir vis labiau nerimsta belangiame savo garde, viename iš septynių užpakalinių. Vaizdas pro Koro langą nekoks, bet gal Edaną apramintų iki lenktynių pabaigos, kai vėl galėsiu skirti jai laiko.

– Nesakyčiau, jei taip nemanyčiau.

– Išties gali pavykti. – Ji nusisuka, tarsi mintis, kad abu varžomės dėl pirmosios vietos, galėtų mane įžeisti.

– Šiek tiek pinigų skirta ir už antrąją, ir už trečiąją vietas, – primenu. Ji žaidžia mazgu Balandėlės karčiuose. – Ar to pakaktų?

Puka atsiliepia tyliai:

– Kiekvienas centas ne pro šalį. – Tada jos tonas staiga pasikeičia: – Turėtum ateiti pas mus pavakarieniauti. Bus pupų ar dar ko nepakartojamo.

Sudvejoju. Vakarienę paprastai valgau savo kambarėlyje, stovėdamas, atsidaręs duris, arklidėms laukiant, kada grįšiu prie darbų. Ne pakišęs kojas po stalu, ieškodamas žodžių, kaip atsakyti į mandagius klausimus. Vakarienė su Puka ir jos broliais? Iki lenktynių teliko pora dienų. Turiu nuvalyti balną ir nusišveisti aulinius. Turiu išsiskalbti kelnes ir susirasti pirštines, jei lytų ar pūstų šaltas vėjas. Turiu sukeisti Korą su Edana ir išmėžti jų gardus. Reikėtų vėl nueiti pas mėsininką pažiūrėti, ar neturi to, kas praverstų Korui.

– Nieko tokio, – sako Puka. Ji moka mikliai nuslėpti nepasitenkinimą. Jei jo nesitikėjai, nė nemirktelėsi, kaip Puka jį nukiš kur giliau. – Suprantu, turi darbų.

– Ne ne, aš… pasistengsiu, – mykiu. – Nors nesu tikras, kad galėsiu ištrūkti.

Ir ką aš sau galvoju. Vargu ar pavyks ištrūkti. Nebūčiau ir geras pašnekovas per vakarienę. Bet nesugaudau minčių. Tik gailiuosi, kad nespėjau paaiškinti anksčiau, prieš jai nusiviliant.

Puka greitai atsigauna.

– Jei ne, pasimatysim rytoj paplūdimy?

Tuo esu tikras. Ant žirgo lengva būti tvirtam.

– Taip.

Penkiasdešimt antras skyrius

Puka

Geibas vakarienei parneša viščiuką ir atsiveda Tomį Folką. Po teisybei, gana malonu matyti juos visus: Geibą todėl, kad su juo jau seniai nevakarieniavome; viščiuką dėl to, kad jis – ne pupos; ir Tomį Folką, nes prie jo Geibas pralinksmėja ir paikioja. Jie mėto peštą viščiuką man virš galvos, kol šis išsprūsta iš pakuotės; apšaukiu juos ir pakeliu jį nuo grindų.

– Jei visi mirsime nuo maro ar dar nuo ko, kai grindys šitokios purvinos, noriu, kad žinotumėt: tai bus ne mano kaltė. – Ruplėta viščiuko nugara nešvari.

– Tiesiog nuvalyk. Šiek tiek purvo dar niekam nepakenkė, – pataria Tomis Folkas. – Geibas sako, kad tavo vištiena būna puiki.

Finas, prie židinio mėginantis įkurti ugnį, įsiterpia pirmą kartą:

– Na, jos vištiena tikrai nebūna gera.

– Užsičiaupk arba šeimininkauk pats.

Ant viščiuko prilipęs purvas mažiausia mano bėda. Mano rankos irgi nešvarios. Ilgai trunka, kol jas nusiplaunu, bet net ir pašviesėjusios jos vis dar įtartinai atsiduoda Balandėle ir Koru.

Geibas tupi prie radijo, bando pagauti vieną kurią didžiosios salos stočių, nors tai pavyksta tik geru oru ir paaukojus nemažai aukų. Kad jau radijas neveikia, Tomis Folkas užtraukia dainą, per radiją nugirstą prieš audrą. Pirmą kartą per kelis mėnesius namas atrodo pilnas.

– Grupės, Geibai, – sako Tomis. Jis įsitaisė šalia Fino, padeda šiam paversti dūmus ugnimi. Paskui Tomis išsitiesęs paima prie krėslo riogsančią tėvo armoniką. Ima griežti melodiją, kurią ką tik dainavo; griežiant armonika ji skamba graudžiau. – Ar gali įsivaizduoti? Koncertai.

Aišku, jis kalba apie didžiąją salą. Nes po kelių dienų, po lenktynių viskas pasikeis.

– Ir mašinos, – antrina Geibas. – Ir apelsinai kiekvieną dieną.

– Ir grupės, – pakartoja Tomis.

Finas spokso į ugnį, aš – į viščiuką.

– Nenukabinkit nosies, – guodžia Tomis, pamatęs mūsų minas jis pašoka. – Juk nesakome, kad niekada negrįšime. Ir atsiųsime pinigų. Puka, ar nematei Esteros Kvin drabužių? Jos brolis didžiojoje saloje kažką pardavinėja, jis atsiunčia namo pinigų – štai kodėl ji atrodo, tarsi būtų aprengta iš katalogo. Geibai, kada tinkamas metas aplankyti namus? Galbūt per Velykas? Velykos – puikus metas grįžti. Pamėtysim daugiau viščiukų.

Geibas paima iš Tomio armoniką ir griežia melodiją; jau pamiršau, kaip puikiai jis moka. Tomis suima mane už juosmens ir apsuka ratu. Velku kojas, nes man nepatinka, kai žmonės netikėtai mane apkabina. Be to, kad mane pralinksmintų, šokių nepakaks. Tomis erzina:

– Nagi, juk sugebi judėti greičiau! Visi kalba, kad rytą ant uolų buvai kaip liepsna.

Tai išgirdusi, leidžiuosi apsukama.

– Tikrai?

– Kalba, kad judu su Šonu Kendriku kaitinote uolas. – Tomis vypsodamas apsuka mane dar kartą. – O sakydamas judu su Šonu Kendriku, turiu omeny judu su Šonu Kendriku. O sakydamas kaitinote, turiu omeny kaitinote.

Sustoju ir pati jį apsuku. Apsimetu, kad jis kalba apie lenktyniavimą.

– Jaudiniesi?

– Tai Geibui reikėtų jaudintis, – atsako Tomis. Jis ima man už rankų ir įsuka taip plačiai, kad sunerimstu dėl daiktų ant spintelės. – Nes jo mažoji sesutė išaugo labai daili.

Mama įspėjo, kad neturėčiau leistis meiliais žodžiais įtikinama ką nors daryti, bet neatrodo, kad Tomis Folkas bandytų mane kuo nors įtikinti, todėl jo komplimentas nuslenka švelniai ir maloniai. Jis visai skanus, neatsisakyčiau dar vieno.

Geibas nutyla vidury takto, laiko ištempęs dumples tarsi atverstą knygą.

– Tomi, neversk duoti tau į dantis. Keite, kada vištiena išvirs?

Tomis man nebyliai žiopteli: „Oooo, Keite“, bet Geibas nesileidžia suerzinamas.

– Po dvidešimties minučių, – atsiliepiu. – Gal po pusvalandžio. Gal po dešimties minučių.

Pasigirsta beldimas į duris. Susižvalgome, Tomis Folkas irgi sutrikęs kaip mes. Niekas nekruta, todėl galų gale nusišluostau rankas į kelnes ir nuėjusi praveriu duris.

Už jų stovi Šonas, viena ranka kelnių kišenėje, kitoje laiko kepalą duonos. Nesitikėjau Šono, todėl širdis mitriai persiverčia kūlio, tarsi norėdama ištrūkti. Ir kodėl sutrinku išvydusi jį paslaptingą ir nebylų ant mūsų slenksčio?

Išeinu lauk. Naktis vėsta.

– Tai ištrūkai iš arklidžių?

– Ar vis dar esu kviečiamas?

– Prašau į vidų. Ten Geibas, Finas ir Tomis Folkas.

– Štai atnešiau, – jis atkiša duoną, aiškiai matyti, jog kepalas iš Polsono, jis šviežias, dar net nepaėmusi jaučiu jo šilumą. Matyt, Šonas atėjo tiesiai iš ten. – Juk reikėjo ką nors atsinešti?

– Na, jei atsinešei, vadinasi, reikėjo.

Geibas klausia:

– Puka, kas ten?

Plačiai atidarau duris, kad matytų. Visi įsmeigia akis į Šoną, vieną ranką įsikišusį kišenėn, kitoje laikantį kepalą duonos, ir jiems bespoksant man staiga dingteli, kad iš šalies veikiausiai atrodo, tarsi Šonas man asistuotų. Man nespėjus paaiškinti, Tomis nusijuokia ir pašoka.

– Pats Šonas Kendrikas, velniūkštis. Kaip laikaisi?

Įtempiame jį į namą, Geibas užtrenkia duris, nes aš iš to džiaugsmo jas visai užmiršau. Geibas padeda Šonui nusivilkti švarką, Tomis kažką tauškia apie orus, be jokios priežasties kyla triukšmas, nors kalba tik Geibas su Tomiu, nors kartais įsiterpia Finas. Šonas kaip visada apsieina su vienu žodžiu, nors kitiems prireiktų penkių ar šešių. Nusivilkęs švarką, per visą tą maišatį Šonas dirsteli per petį ir šypteli – šypsena vos pastebima, paskui greitai vėl nusisuka į Tomį.

Džiaugiuosi ta šypsena, nes tėtis sakė, kad turime būti dėkingi už tas dovanas, kurios yra rečiausios.

Po kelių minučių Tomis su Geibu ima lošti prie židinio kortomis, nes nėra kas jiems uždraustų. Finas žiūri į juos, nes dar neapsisprendė, ar tai nuodėmė. Šonas prieina prie spintelės, sustoja gana arti, užuodžiu šieno, sūraus vandens ir dulkių kvapą.

– Ką man daryti? – klausia jis.

Įspraudžiu jam į rankas peilį.

– Pjaustyk ką nors, kad ir savo duoną.

Jis atsidėjęs raiko duoną, paskui tyliai sako:

– Tau nujojus mačiau Janą Privetą. Kitiems pasitraukus, jis paspaudė Pendą. Buvo greita anksčiau, greita ir dabar. Jos nederėtų paleisti iš akių.

– Girdėjau, kad Privetas mėgsta pabaigoje drąsiais paspausti nuo uolų.

Šonas kilstelėjęs antakį žvilgteli į mane.

– Tiesa. Prieš ketverius metus Privetas atsisakė šio žirgo, kai man pralaimėjo. Prieš tai du kartus su juo mane buvo pralenkęs.

– Šiais metais jis tavęs neaplenks, – sakau.

Šonas neatsako. Ir nereikia; žinau, kitaip prarastų Korą. Pamaišau vištieną. Ji jau išvirė, bet dar nenoriu sėstis prie stalo.

Patylėjęs Šonas vėl kalba:

– Galvojau. Niekas nenorės joti arti vandens, pirmą mėnesio dieną jūra bus prasta.

– Tai turėčiau glaustis prie jūros, nes Balandėlei nerūpės.

Šonas jau baigė raikyti duoną, bet dėlioja riekes, tarsi tebedirbtų.

– Aš irgi mąsčiau, kad turėčiau laikytis gale. Patausoti Balandėlę paskutiniam etapui.

– Gal būrys praretės? – Šonas mąsto. – Nelaukčiau per ilgai ir nesilaikyčiau per toli gale. Ji ne tokia stipri, kad pasivytų iš paties galo.

– Noriu laikytis atokiau nuo keršosios, o ji bus priekyje, – sakau. – Mačiau, kaip Matas ja joja.

Šonas prisimerkia; matau, jis patenkintas, todėl ir aš patenkinta.

– Dar yra Blekvelas, – primena Šonas. – Tai jo eržilas bandė tave paskandinti, bet jis turi pamainą. Naujoji yra greita kalė, – jis tai sako be pykčio.

Aišku, yra dar vienas žirgas, kuris, žinau, bus rimtas varžovas. Bet dar nemačiau jo tikrose lenktynėse ir jo raitelis nesuteikė man nė menkiausios užuominos, kokio tempo jis mėgsta laikytis.

– Kur būsi tu su Koru? – klausiu.

Šonas prispaudžia du pirštus prie spintelės stalviršio, jais šluoja trupinius į krūvą. Jo pirštai, kaip ir maniškiai, nuolat nešvarūs.

– Šalia tavęs su Balandėle, – atsako jis.

Išpučiu akis.

– Nė negalvok pralaimėti. Tik ne dėl manęs.

Šonas nepakelia akių nuo stalviršio.

– Mes šoksim pirmyn, kai pajudėsit jūs. Tu nuo vandens, aš − nuo uolų. Koras gali išsiplėšti iš būrio vidurio; jau yra tai daręs. Bent dėl to gali nesirūpinti.

– Šonai Kendrikai, nebūsiu tavo silpnoji vieta, – atšaunu.

Pagaliau jis pakelia akis ir beveik šnabžda:

– Puka, jau per vėlu.

Jis neša duoną ant stalo ir palieka mane prie stalviršio spoksančią į kriauklę, bandančią prisiminti, ką turiu daryti toliau.

– Puka, kur tavo sriuba?! – šūkteli Geibas.

Koldūnai kunkuliuoja per kraštus, akimirką dingteli, kad nevakarieniausim, o gesinsim gaisrą, bet atsitokėjusi greitai stveriu puodą ir nukaičiu.

Užuosdami valgį, vaikinai susiburia apie stalą. Tomis sako:

– Geibai, tu teisus, ji moka išvirti vištienos sriubą. Nepergyrei.

– Ir Puka įrodė, – atsiliepia Geibas.

Finas dalija koldūnus į dubenėlius, aš tuo tarpu valau ištiškusį vandenį. Tomis tauška, kaip jo naujoji uis kumelė leidžiasi stumdoma kitų žirgų, bet atkunta pamačiusi jų subines. Geibas visiems atneša po stiklinę vandens nė neklausęs, ar kas nori. O aš visą tą laiką stengiuosi nežvilgčioti į Šoną, nes niekam prie stalo pro akis neprasprūstų, kad spoksau į jį, bet vis tiek matau – ir jis į mane spokso.

Penkiasdešimt trečias skyrius

Šonas

Mane pažadina graudus žvengimas. Grįžau per vėlai; paskui ilgai neužmigau. Tebeguliu. Išsekęs nenoriu galutinai pabusti, bet vėl žvengimas.

Riksmas jau neviltingas, ir aš išsibudinu. Šoku iš lovos, stveriu švarką, batus, žibintuvėlį ir lipu laiptais.

Arklidėje tamsu, bet girdžiu šnarant, ne tarpgardžiuose, o garduose. Arkliai nemiega. Juos irgi pažadino triukšmas, galbūt kas nors praėjo. Nejungiu žibinto, slenku tamsoje.

Man slenkant į didžiąją patalpą, dejonė garsėja. Ji sklinda iš senojo Koro gardo, į kurį pastačiau Edaną.

Pagreitinu žingsnį tarpgardžiu, bet stengiuosi netriukšmauti. Riksmas nutilo, bet jau žinau – tai Edana. Tamsoje vos įžiūriu gardo vidų. Arklidėje neryški melsva nakties šviesa, jos vos pakanka, kad prisispaudęs prie aptvaro žvilgtelėčiau vidun.

Vėl sužvengus Edanai atšoku. Ji prie pat mano veido. Galvą padėjusi ant buomo, kaklą prispaudusi prie sienos, šnerves užvertusi į lubas, prasižiojusi.

Sukuždu jos vardą, ji tyliai man sušnarpščia. Nužvelgiu jos kaklo liniją iki gugos ir įžambiai prie žemės nuleistą pasturgalį. Dar nesu matęs žirgo taip stovinčio. Gerklėje jausdamas bjaurų gniutulą, atidarau vartelius ir įžengiu į gardą. Pro langą krintančiai šviesai išryškinus kumelės pavidalą įžiūriu, kad ji remiasi į sieną galva ir kaklu, kaip šuo tupėdama ant kulkšnių. Užpakalinės kojos išsipleikusios, tarsi grindys būtų slidžios.

Paliečiu mentikaulį; ji dreba. Nutvilko siaubinga nuojauta. Delnu braukiu nuo gugos per nugarą, pritūpęs ieškau toliau, braukiu jos trūkčiojančių kulkšnių lanku iki pakinklio sausgyslių. Edana sušnarkščia.

Mano ranka šlapia. Net nepakėlęs jos prie akių užuodžiu kraują. Išžvejojęs iš kišenės įjungiu žibintuvėlį.

Jai perpjovė abi sausgysles.

Žaizdos kraštai riečiasi aukštyn, tarsi šiurpi šypsena apie kulkšnis Edanai telkšo kraujas.

Prieinu prie galvos, Edana vargsta stengdamasi ištiesti kojas. Paglostau jai karčius ant kaktos ir sukuždu į ausį: Nejudėk. Nebijok. Laukiu, kada ji ims kvėpuoti ramiau, kada patikės manim.

Ji nebevaikščios.

Nepajėgiu to suprasti. Nesuprantu, kam reikėjo luošinti Edaną, žirgą, kuris nedalyvaus lenktynėse, žirgą, kuris niekam nepavojingas. Ir dar šitaip, laukinio žiaurumas – man buvo skirta ją rasti ir pasibjaurėti. Tik vienas žmogus norėtų taip mane įskaudinti. Pasivaidena, kad arklidės gilumoje kažkas šnara.

Tamsoje Koro garde bėroji Edana labai panaši į raudąjį Korą. Labai lengvai juos supainiotum, jei ieškotum Koro ir galvotum vien apie tai, kaip saugiai patekti į gardą.

Vėl kažkas pasigirsta, šį kartą toliau arklidėje.

Išsirabždinu į tarpgardį. Stoviu ir klausausi. Mano širdis jau lenkia mane. Tenoriu, kad garsas sklistų iš kur kitur, ne iš paskutinių septynių gardų. Tenoriu, kad Matas Malvernas būtų apsirikęs ieškodamas Koro. Yra dar penki gardai su kapail uis. Pamatęs, kad vietoj ieškomo žirgo užtiko Edaną, jis galėjo nueiti į bet kurį iš jų.

Vėl išgirstu triukšmą.

Jis sklinda iš paskutinių septynių gardų pusės.

Pasileidžiu bėgte.

Artėdamas prie kampo prie durų įžiebiu šviesą. Juk žinodamas, kad aš čia, jis tikrai atsisakys savo plano.

– Matai! – sušunku. Šviesoje išvystu ant grindų kraują, kruvinų batų pėdsakus. Risnoju paskui juos, seku nepamiršdamas budrumo. – Nuėjai per toli! Matai!

Mano balsas aidi tarp aukštų arkų; jokio atsako. Gal jis išėjo?

Sužvengia Koras.

Puolu bėgti, dar niekad nesu taip skuodęs. Mintyse regiu Edaną, besispraudžiančią prie sienos, nenatūraliai į lubas užverstą galvą, dar pačiai nežinant, kad jos kūnas sužalotas.

Jei Matas palietė Korą, nudėsiu jį.

Pasuku už kampo. Koro gardo varteliai atlapoti. Matas Malvernas stovi su bjauriu peiliu rankoje, kitoje laiko trišakį žeberklą, tokiais brakonieriai gaudo žuvis ar paukščius. Metaliniai dantys, įremti Korui į petį, gina jį prie sienos. Jo oda nuo metalo dreba ir krūpčioja. Matas Malvernas savo planą kruopščiai apgalvojo.

– Traukis nuo jo! – rikteliu. – Už kiekvieną jo kraujo lašą atsakysi dešimčia savų.

– Šonai Kendrikai, – atsiliepia Matas, – buvo bjauroka taip sukeisti gardus.

Koras žemai sušniokščia gerklėje, tą garsą pirmiau pajuntame pėdomis, nei išgirstame. Bet jis prispaustas žeberklo, visų trijų smaigalių.

– Jei nors ką išmanytum apie žirgus po šiuo stogu, būtum atskyręs juos ir tamsoje.

Dirstelėjęs mano pusėn, Matas mato, kad aš jau visai arti. Jis kinkteli į žeberklą.

– Suski, nelįsk į gardą.

Lėtai nusišluostau kruviną ranką į švarką ir išsitraukiu iš kišenės spyruoklinį peilį. Rodau jam.

Matas niekinamai dėbteli į jį.

– Ir ketini sustabdyti mane su tuo krapštuku?

Pasigirsta iššokančių ašmenų garsas. Matas nebus didžiausias ant siauro jų smaigalio pamautas padaras.

– Niekas neketina tavęs stabdyti, – atsakau. – Kai supjaustęs mano žirgą išeisi iš gardo, aš juo išpjausiu tau širdį ir įteiksiu.

Įniršis pulsuoja iki pat pirštų galiukų. Negaliu pažvelgti Korui į akis, kitaip nesugebėčiau likti tvirtas.

Matas klausia:

– Nejau manai, jog patikėsiu, kad gali man ką nors padaryti, kol rankose turiu juos? – Bet jis iš tiesų tiki. Matau iš jo akių.

– Ką nori čia įrodyti? Kad esi geresnis raitelis? Kad žirgai tave labiau myli? Ar nori išpjauti savo tėvo palankumą visų šios salos kapail uis šonuose?

– Ne, – atsako Matas. – Tik šito.

– Ir to pakaks? – klausiu. – Kas bus toliau?

– Toliau nebus nieko, – sako Matas. – Šis žvėris – vienintelis tau rūpi.

Bet jis nenuleidžia nuo manęs akių, nes nėra visai tikras. Gal kad kėslus turėjo įvykdyti man nematant. Rytą atėjęs turėjau rasti kraujuojantį Korą, kaip kad radau Edaną. Gal todėl jis žiūri į mane ir karštligiškai mėgina sugalvoti geresnį būdą, kaip mane įskaudinti.

Juk turėčiau žinoti, kas labiau patenkintų Matą nei Koro suluošinimas. Turėtų kas nors būti. Prisimenu persikreipusį jo veidą aukcione.

– Jei iš tiesų nori ką nors įrodyti tėvui, turi mus nugalėti. Pralenk mus pajūryje.

Jo veidas persimaino. Velniška keršoji kumelė jį užbūrė. Matas vėl žvilgteli į mane, tada į žeberklo smaigus Korui ant peties.

Žinau, kas dedasi jo galvoje, nes tos pačios mintys sukasi ir manojoje. Bendžaminas Malvernas, Džordžui Holiui sakantis, kad aš esu tikrasis žirgyno paveldėtojas. Mėsininko parduotuvėje ant lentos parašytas vardas „Skata“. Kvapą gniaužiantis keršosios greitis.

Tai sirenos daina, ji Matą užbūrė.

Matas išeina iš gardo. Koras šoka ten, kur jis stovėjo. Eržilo akys pakvaišusios. Regiu kraujo lašus, kuriuos jam ant peties paliko smaigai, o Matui užstūmus vartelius puolu ant jo ir prispaudžiu spyruoklinį peilį jam prie drūto, plataus kaklo. Regiu po oda tvinkčiojant gyslą. Mano peilis prie jos.

– Maniau, metei iššūkį įveikti tave pajūryje, – sako Matas.

Koras kanopomis tvoja į gardo sieną.

Iškošiu pro dantis:

– Ir sakiau, kad už kiekvieną Koro kraujo lašą atsakysi dešimčia savų.

Noriu regėti jį kraujo klane, kokį radau po Edana. Noriu, kad gulėtų prie sienos ir knirkčiotų kaip ji. Noriu, kad jis niekada neatsistotų ant kojų. Noriu, kad prisimintų Deivido Princo mirties kaukę, pats ją užsidėtų.

– Šonai Kendrikai.

Balsas pasigirsta už nugaros. Palenkiu galvą, mūsų su Matu akys susitinka.

– Gal kiek vėloka pramogoms?

Labai nenoriai patraukiu peilį ir žengiu žingsnį nuo Mato. Matas tebelaiko rankas prie šonų, vienoje spaudžia žeberklą, kitoje bjaurų drožinėjimo peilį, vis dar tamsų nuo kraujo. Atsisukame į jo tėvą, šis su Daliu stovi tarpduryje. Jis vilki apatinius marškinius su sagomis, tikriausiai su jais miegojo, bet vis tiek atrodo galingas. Dalis susigėdęs, jis neatlaiko mano žvilgsnio.

– Metjau, tavęs laukia lova, – jis kalba maloniai, bet jo poza sako ką kita.

Malvernas įsmeigęs akis į Matą, tyla. Tada Malverno išraiška sugriežtėja, o Matas netaręs nė žodžio, nė nepašnairavęs į mane, eina pro šalį.

Malvernas atsigręžia į mane. Tebedrebu sukrėstas to, ko Matas vos nepadarė Korui ir ką aš buvau pasiruošęs padaryti jam pačiam.

– Pone Dali, – Malvernas kreipiasi nepasukdamas galvos. – Ačiū už pagalbą. Galite grįžti į lovą.

Dalis linkteli ir pradingsta.

Bendžaminas Malvernas stovi per ranką nuo manęs, nenuleidžia nuo manęs akių.

– Ar turi ką pasakyti? – klausia.

– Aš ne… – užsimerkiu. Man reikia atsipeikėti. Turiu nusiraminti. Ramybė nepasiekiama; mane sunaikino. Stoviu vandenyne, iškėlęs rieškučias į dangų. Kaip įkaltas stoviu srovėje. Atsimerkiu. – …nesigailėčiau.

Malvernas palenkia galvą. Pažiūri į mane, į peilį mano rankoje, man į akis. Tada suneria rankas už nugaros.

– Ponaiti Kendrikai, eikite, išvaduokite tą kumelę iš kančių.

Apsisukęs išeina iš arklidės.

Penkiasdešimt ketvirtas skyrius

Šonas

Kita diena yra rūsti ir atšiauri. Vėjas ūžauja žirgams palei kojas, varo juos į siutulį. Virš galvos genami šalčio skrieja padriki debesys. Virš mūsų ir po mumis tyvuliuoja pilkas vandenynas.

Sutinku Puką uolų keliuko viršuje. Pamačiusi mane susiraukia; mano veidas po nakties nuovargio atrodo kaip dykynė. Jai plaukus prilaiko kerėpliška kepurė, kelios sruogos plaikstosi ant veido.

Pardavėjai vargsta laikydami palapines, kad jos nenuskristų. Uolų keliuku besileidžiantys raiteliai pluša, kad jų žirgai nepasielgtų taip pat.

Puka ranka timpteli kepurės kraštelį žemyn. Netoliese kažkas sugirgžda ir sudejuoja vėjyje. Balandėlė atmeta galvą. Išsiplėtusiose jos akyse regiu siaubą.

– Parvesk Balandėlę namo, – sakau jai. – Šiandien netikusi diena būti paplūdimy.

– Nebeliko laiko, – atsiliepia ji. – Pats sakei, kad turėčiau prisipratinti prie paplūdimio. Nebeliko laiko.

Tenka šaukti, kad mane išgirstų per vėją. Pakeliu rankas delnais į dangų.

– Ar aš atsivedžiau Korą? Tik ne prie tokio paplūdimio nori pratintis. – „Žudantys smėlynai“, taip mano tėtis vadino tokias dienas. Šiandien raiteliai žus net nesupratę, ar buvo netekę vilties, ar kvailai drąsūs. – Jei nors kiek manim pasitiki, šiandien nerizikuok. Daugiau jau nepasiruoši, kiek pasiruošusi, – kalbu. – Visi neteko dienos.

Ji irzliai prikanda lūpą, spokso į žemę, o tada įsisprendžia į klubus.

– Ką gi, tebūnie. Ar Tomis Folkas apačioje?

Nežinau. Man rūpi ne Tomis Folkas.

– Palaikyk Balandėlę, – taria ji, nesulaukusi atsakymo. – Einu jo paieškoti, gal jis apačioje.

Nenoriu, kad ji eitų į paplūdimį ar į jį jotų.

– Aš jo paieškosiu. Vesk Balandėlę namo.

– Eime abu, – nusprendžia Puka. – Luktelėk. Paprašysiu Elizabetos, kad pririštų ją už palapinės. Niekur be manęs neik.

Žiūriu, kaip Puka eina prie „Fatomos ir sūnų“ palapinės ir karštai ginčijasi su ją prižiūrinčia viena iš seserų.

– Netikusi pora, Šonai Kendrikai, – taria balsas man prie alkūnės. Kita sesuo iš „Fatomos ir sūnų“, ji mato, kaip žiūriu į Puką. – Nė vienas nesate namų šeimininkas.

Neatitraukiu akių nuo Pukos.

– Dora Mod, man atrodo, jūs darote nepagrįstas išvadas.

– O tu neturi laiko jokioms išvadoms, – atsako Dora Mod. – Ryte ryji ją akimis. Stebiuosi, kad dar leidi ir kitiems į ją žiūrėti.

Atsigręžiu į ją. Dora Mod yra stipri, gudri ir darbšti moteris, net aš, neišeidamas iš savo nuošalaus kampo Malverno žirgyne, žinau, kad ji galėtų susikibti su stipriausiu salos vyru dėl paskutinio cento jo kišenėje.

– O kas ji jums?

Dora Mod nutaiso apsukrią išraišką.

– Kas tu esi Bendžaminui Malvernui, tik mažiau uždarbio ir daugiau prieraišumo.

Abu atsisukame į Puką, laimėjusią ginčą su Elizabeta ir rišančią Balandėlę už palapinės. Atšiaurus vėjas plaiksto jos plaukus ir Balandėlės karčius. Prisimenu, kaip laikiau Pukos uodegėlę, prisimenu jos odos karštį, kai užkišau plaukus už apykaklės.

– Ji nežino, kas jai tinka, – drožia Dora Mod. – Tokiai merginai, kaip ji, reikia vyro, kuris stovi ant žemės abiem kojomis, kad ji nenuskristų. Ji dar nežino, kad tokie žmonės kaip tu geriau atrodo vitrinoje nei laikantis už parankės.

Iš jos balso girdžiu, kad nenori užgauti. Bet atsakau:

– Tokio, kuris ją suvaržytų ir užgesintų, kaip kad jūs prigesinta?

– Aš pati save varžau, – atkerta Dora Mod. – Abu žinome, ką tu myli, o tos lenktynės yra pavydi meilužė.

Iš jos balso suprantu, kad ji tai žino iš asmeninės patirties. Bet ji klysta dėl manęs, nes aš myliu ne lenktynes.

Puka grįžta prie mūsų, vis dar šypsosi laimėjusi kovą su Elizabeta.

– Dora!

– Pasisaugok paplūdimyje, – pataria Dora Mod ir tyliai suurzgusi nueina.

Puka kažką burbteli apie prastą charakterį.

– Neapsigalvojai? – klausiu jos.

– Aš niekad neapsigalvoju, – atšauna.

Tokį paplūdimį akyse ir regėjau. Dangus nusileidęs prie smėlio, į veidą tarsi jūros putos turškia lietaus lašai. Nuo mūsų keliuko tarp uolų atsiveria šėlstantis vandenynas, matau per juodą šlapią smėlį skriejančius kapail uis, jų kovas ir raudonas drūžes. Prie vandens tyso juodas jūrų žirgas, bangos užlieja jam kojas, bet kūno nepajėgia pajudinti. Pavojus gresia ne tik žmonėms.

– Nematai Tomio? – klausia Puka.

Nematau, bet tik todėl, kad šioje judrioje scenoje per daug veikėjų ir detalių. Man ausyse šnypščia lietus.

Ji toliau eina keliuku, belieka sekti iš paskos. Apačioje spaudžiasi keletas žiūrovų ir lenktynių teisėjų. Man rodos, vienas jų – Kerolis, Brajano ir Džonatano dėdė. Įtraukęs kaklą į apykaklę stabteliu su juo persimesti keliais žodžiais.

– Kas čia vyksta? – vos girdžiu savo balsą vėjyje; nenuleidžiu akių nuo negyvo vandens žirgo.

– Kautynės. Žirgai pjaunasi. Jūra varo juos iš proto.

– Ar Tomis Folkas ten? – klausiu.

– Folkas?

– Juoda kumelė!

Jis atsako:

– Šlapi, jie visi juodi.

– Tomis Folkas? – perklausia šalia jo žiūrovas, turistas iš didžiosios salos, net paplūdimyje vilkintis tamsiai mėlyną švarką ir ryšintis kaklaraištį. – Dailus vaikinas?

Nenumanau, ar Tomis dailus.

– Gal ir taip.

Lenktynių teisėjas mosteli į uolų linkį. Dar priduria:

– Pone Kendrikai, kažkas jūsų ieškojo.

Lukteliu, kad pasakytų kas, bet jis neaiškina, todėl nueinu. Kalbėdamasis pamečiau iš akių Puką. Tokiu bjauriu oru visi vienodi. Sulyti visi kapail uis yra juodi, ir visi žmonės tokie. Pakrantė pilna tamsių pakvaišusių žvėrių ir tamsių padarėlių ant jų nugarų. Nėra prasmės jos šaukti; vos už poros metrų visi garsai virsta niršiu vėjo kauksmu.

Pagaliau žvilgsnis užkliūva, tik ne už Pukos, ne už Tomio Folko, o už jo kumelės. Ji juodesnė už degutą, jos stotas su niekuo nesupainiojamas. Nunarinusi galvą stovi uolų priedangoje, pririšta šalia kito kapal uis, už kokių dešimties kūnų ilgio. Kumelė pabalnota, bet Tomio Folko aplink nematyti. Gal Puka ją pamatė, todėl per aukštutinio paplūdimio akmenis žengiu prie kumelės.

Bet nespėjęs nueiti nė pusės kelio pamatau Puką. Nutemptì į priedangą prie uolų keliuko, šiek tiek apsaugoti nuo siautulingo oro lygiagrečiai suguldyti keturi kūnai, tamsūs pavidalai blyškiame paplūdimyje, ryto aukos. Puka klūpo prie vieno, neliečia, nė akių į jį nepakelia. Tiesiog klūpo susigūžusi vėjyje, spokso į žemę po kojomis. Priėjęs sustoju šalia ir žiūriu į Tomio Folko veidą.

Penkiasdešimt penktas skyrius

Puka

Lenktynių išvakarės ir Tomio Folko laidotuvės. Mano mintis blaško rytojaus lenktynės, jaučiuosi, lyg taip nusižengčiau Tomiui. Bet kai įsakmiai sakau sau, kad Tomis Folkas yra miręs, prisimenu jį su Geibu namie mėtančius viščiuką.

Kai išjoju su Balandėle, Geibas tebeguli lovoje pradaręs kambario duris, spokso į lubas. Kai grįžtu, jis jau spėjęs patraukti nuolaužas, kurias sukroviau priešais kapal uis suniokotą tvorą, dabar kala į statinius vinis. Negaliu sėdėti namie, galvoje vis sukasi mintys, kad rytoj lenktynės, o rytojus išauš vos kartą išmiegojus, todėl mudu su Finu keliaujame pas Dorą Mod padėti jai suruošti pašto siuntos – naujos katalogų partijos. Grįžę randame sutvarkytą kiemą. Geibas išrovė visas piktžoles ir supylė visas šiukšles į krūvą už aptvaro, bet vis tiek nepamiršo, kad Tomis Folkas negyvas. Mums įžengus į kiemą, spokso į mus pusę minutės, kol nušvinta mus atpažinęs. Jam dreba rankos, pataisau pavalgyti. Vargu ar per visą dieną buvo prisėdęs pailsėti. Vakarėjant atvyksta Bikas Greitonas, juodu su Geibu niauriai pasisveikina. Tada apsirengiame ir traukiame prie vakarinių uolų.

Geibas mums nedaug tepasakoja apie Tomio laidotuves, tik kad Folkai – senasis Tisbis. Vadinasi, laidotuvės neturės nieko bendra nei su Šventojo Kolumbos bažnyčia, nei su tėvu Munihamu – jos vyks ant akmenų, prie jūros. Tai išgirdęs Finas sunerimsta, nes jį baugina visa, kas susiję su jo nemirtinga siela, bet Geibas liepia jam elgtis padoriai, tai esąs toks pat tikėjimas kaip mūsų tėvų, kad nedaug tokių gerų žmonių kaip Folkai sutiksi. Jis visa tai sako svetimu balsu, tarsi trauktų žodžius iš gilaus šulinio. Jis skęsta, bet kaip įkišti ranką į vandenį ir jį ištraukti?

Per ilgas dantytas uolas nusigauname iki vakarinės pakrantės, ji akmeningesnė, ne tokia lygi kaip lenktynių ruožas, kuriame akmuo kur ne kur. Vakarinis vandenynas spindi auksu, prie pat vandens dega laužas. Mus pasitinka mažas laidotuvininkų būrelis; tarp jų atpažįstu daug tėčio draugų žvejų.

– Geibai, ačiū, kad atėjai, – pasisveikina Tomio Folko motina. Tai iš jos Tomis paveldėjo lūpas, bet nematau, ar visi jos bruožai gražūs, nes akys paraudusios gedint sūnaus.

Ji suima Geibui rankas. Staiga pasijuntu nepaprastai besididžiuojanti Geibu, nes jis kuo rimčiausiai atsako:

– Tomis buvo geriausias mano draugas saloje. Dėl jo būčiau padaręs viską.

Ji kažką atsako, bet neišgirstu ką, nes nustembu pamačiusi Geibą verkiantį. Jis tebekalba ramiai, bet kiekvieną kartą jam mirktelėjus skruostais nurieda ašaros. Nebepajėgiu to regėti, todėl palieku jį ir Finą su Tomio mama ir einu prie ugnies. Kone tuoj pat suvokiu, kad tai ne šiaip laužas – tai laidotuvių laužas. Jis rūksta ir traška, nustelbia visa kita paplūdimy. Tamsiai mėlyno dangaus fone plaikstosi oranžinės ir baltos liepsnos, o šlapias smėlis atspindi jas tarsi veidrodis. Bangos atspindį ištrina ir vėl grąžina. Laužas liepsnoja jau seniai, švytinčių žarijų ir pelenų jau visas pylimas, apstulbstu pamačiusi ant nuodėgulių ugnies nepaliestą Tomio Folko švarko skiautelę.

O jis, vilkėdamas tuo švarku, ką tik sėdėjo prie mūsų stalo.

– Puka, jei neapsipažinau?

Pasisukusi kairėn pamatau vyriškį, sukryžiavusį ant krūtinės rankas tarsi bažnyčioje. Jį pamačiusi iškart suprantu, kad čia Normanas Folkas, nes pamenu jį lygiai taip pat stovėjus mūsų virtuvėje ir kalbantis su mama. Prisimindama jo veidą, visada galvodavau „žvejys“, o ne „Tomio Folko tėvas“. Šalia jo stovi berniukas, tikriausiai vienas Tomio brolių. Normanas Folkas nepanašus į Tomį. Jis kvepia kaip Geibas – žuvimi.

– Užjaučiu dėl nelaimės, – taip žmonės man sakė žuvus tėvams.

Normanas Folkas sausomis akimis žiūri į laužą. Berniukas atsiremia jam į koją, o tėvas uždeda vaikui ant peties ranką.

– Vis tiek būtume jo netekę.

Keista paguoda. Niekada taip nepagalvočiau apie Geibą – Geibas miršta ir daugiau jo nebematysiu. Ir Geibas gyvena laimingas kur nors kitur, net jei jo niekad nebepamatysiu. Gal mano jausmai abiem atvejais būtų tokie pat, bet esu tikra, kad Geibui būtų ne tas pat.

– Jis buvo labai drąsus, – sakau, nes mintyse tai skamba mandagiai. Nuo ugnies kaista veidas; pasitraukčiau, bet atrodytų, tarsi nenoriu kalbėtis.

– Išties. Visi prisimins jį ant tos kumelės, – Normano Folko balse girdėti neslepiamas pasididžiavimas. – Paprašėme Šono Kendriko, kad grąžintų ją jūrai, jis sutiko. Viską padarysime dėl Tomio kaip pridera.

Apsimesdama, kad Šono Kendriko vardas manęs nesudomino, mandagiai klausiu:

– Grąžintų ją jūrai, pone?

Normanas Folkas stipriai nusispjauna per petį, kad neapspjautų berniuko, ir vėl atsisuka į laidotuvių laužą.

– Taip, paleisime ją, kaip dera. Parodysime pagarbą mirusiems, kaip darydavome anksčiau. Parodysime pagarbą kapail. Tai nesusiję su turistais, atvažiuojančiais ištuštinti kišenių. Tai susiję su kapail uis ir mumis, o visa kita lenktynes paverčia nešvariu sportu. – Staiga jis prisimena, su kuo kalbasi, nes priduria: – Puka Konoli, tau nėra vietos tame paplūdimy. Tau ir tavo kumelei. Neturėtų būti. Pažinojau tavo tėvą, jis man patiko, bet tai, ką ketini daryti, netinkama, jei išklausysi mano nuomonę.

Dėl neaiškios priežasties susigėstu, o tada paniurstu, kad leidausi sugėdijama.

– Nenorėjau pasirodyti nepagarbi.

Normanas Folkas kalba gana maloniai:

– Aišku, nenorėjai. Tiesiog neturi mamos ir tėčio, kurie tau būtų paaiškinę. Tas tavo arklys tėra arklys, štai kur bėda. Jei Skorpiono lenktynės tėra arklių lenktynės, tai visa tai… – Normanas Folkas kinkteli į liepsnas, – tėra nelemtas praradimas, ir nieko daugiau.

Prieš dvi savaites būčiau maniusi, kad jis pakvaišęs, juk svarbu ir lenktynės, ir pinigai, ir azartas. Nors jei tebūčiau stebėjusi treniruotes paplūdimy, tikriausiai būčiau pasakiusi tą pat. Bet dabar, praleidus šiek tiek laiko su Šonu Kendriku, pasėdėjus Korui ant nugaros, širdyje kažkas sukirba. Ar Tomio žūtis buvo to verta? Jaučiu vilionę būti viena koja ant žemės, kita − jūroje. Niekad taip gerai nepažinojau Tisbio, kaip pažinau per pastarąsias kelias savaites.

Berniukas kažką sako Normanui Folkui, o tas parodo.

– Jis jau veda ją. Žiūrėk, ana ten.

Abu pasukame galvas, štai vienu iš siaurų į paplūdimį vedančių takelių leidžiasi Šonas. Jis laiko juodą Tomio kumelę, palyginti su Koru, Šono rankose ji atrodo trapi. Šonas apsirengęs ne gedulingais drabužiais, o įprastai, savo tamsiai mėlynu švarku, pasistatęs apykaklę. Jį pamačius, keistai suspaudžia širdį, tarsi didžiuojantis, nors ir negaliu jo savintis. Jis veda juodąją kumelę per smėlį prie mūsų, stabteli tik jai pabandžius stotis piestu ir tyliai, tarsi paukščiui sucypus.

Laidotuvininkai susirenka prie laužo pažiūrėti, kaip jis veda ją prie vandens. Tik tada pamatau, kad Šonas basas. Kulkšnis jam skalauja bangos, permerkia klešnių apačią. Vandeniui užliejus kumelės čiurnas, ši aukštai pakelia kanopas, o tada sužvengia jūrai. Jos akys jau nepanašios į arklio. Kai ji kaukšteli Šonui, tas atsilošia ir, suėmęs jai už karčių, prisitraukia jos galvą. Regiu judant jo burną, bet neįmanoma išgirsti, ką jis sako.

Šalia Tomio tėvas sušnibžda:

– Iš jūros į jūrą, – ir suvokiu, kad jo žodžiai atkartoja krutančią Šono burną.

Kiek kartų tai jau vyko. Ne kiek kartų Šonas sakė tuos žodžius, kiek kartų juos sakė ir kiti. Kaip ta akimirka ant kruvino akmens, kai paskelbiau, kad josiu Balandėle. Tisbis kaip magnetas traukia man kojas, tūkstančiai nematomų apeigų sveria mano kulkšnis.

Šonas žvilgteli į būrelį ir šūkteli:

– Pelenus.

Kitas berniukas – tikriausiai antras brolis, nes kiek primena Tomį, – per smėlį nuskuba prie Šono. Šviesa sparčiai blėsta, todėl nematau, kokioje urnoje jis neša pelenus, – tikriausiai ką tik buvo pasemta iš laužo. Šonas ištiesia ranką virš indo, tarsi tikrintų, ar karšta, tada atsargiai kyšteli ranką vidun. Kumelė atmeta galvą ir vėl sužvengia, o Šonas švysteli virš jos saują pelenų. Šono balsą blaško vėjas, besvorį nešioja virš smėlio, bet Normanas Folkas kartoja žodžius su juo:

– Te vandenynas saugo mūsų drąsiuosius.

Atsukęs mums nugarą, Šonas nuima kumelei nuo galvos kantarą. Ji spiria, bet Šonas lyg niekur nieko per žingsnį pasitraukia. Papurčiusi karčius ji galingai šoka į vandenį. Braunasi per bangas, tada ima plaukti. Laukinis juodas žirgas tamsiai mėlynoje jūroje, pilnoje žuvusių vaikinų pelenų.

Taip netikėtai ir staiga, kad nė nepastebiu, kumelė pradingsta, telieka siūbuojantis vandenynas.

Šonas stovi prie vandens, žvelgia į jūrą, – įsikūnijęs ilgesys, tarsi pats trokštų šokti į vandenyną ir pradingti. Štai tada pamanau, kad kaip tik dėl to Normanas Folkas ir kreipėsi į Šoną. Ne dėl to, kad jis vienintelis galėtų atlikti apeigas, o todėl, kad taip atrodantis Šonas Kendrikas ir yra lenktynės, net jei lenktynės niekad nė nebūtų vykusios. Jis yra priminimas, kas žirgai yra salai, – tiltas tarp to, kas esame, ir Tisbio paslapties, kurią norime sužinoti, bet kurios niekaip neatskleidžiame. Taip stovėdamas, atsukęs veidą į jūrą, Šonas yra ne ką civilizuotesnis už bet kurį kapail uis, ir mane tai trikdo.

Mane slegia visos tos pradžios ir pabaigos. Rytoj vyks lenktynės, reikės strategijos, galvoti apie taktiką, pavojus, teks viltis ir baimintis, o po lenktynių Geibas sės į laivą ir mus paliks. Tikriausiai panašiai jaučiasi ir į vandenyną žiūrintis Šonas. Nebegaliu tverti mane užvaldžiusių jausmų, nenusakomų žodžiais.

Penkiasdešimt šeštas skyrius

Šonas

Paleidęs Tomio Folko kumelę, esu įtraukiamas į laidotuvininkų būrelį. Ugnies apšviesti veidai – paslaptis, kol prieini prie pat. Atskleidžiu vieną paslaptį, tada kitą; randu Gabrielį Konolį ir Finą Konolį, bet nematau Pukos.

Paklausiu lyg kaliausės stovinčio Fino, ar Puka su jais atėjo, o jis atsako: „Aišku“, – tik tiek. Braunuosi per grupelę, liečiu alkūnes ir klausinėju, ar jos nematė, galvoje sukasi įkyri mintis, kad taip šaukiu apie savo jausmus jai. Niekas jos nematė.

Lenktynės rytoj, savo pareigą Tomiui Folkui atlikau ir turėčiau grįžti į žirgyną, bet žinodamas, kad Puka čia, o aš jos nerandu, jaučiuosi tuščias. Turiu ją rasti, o dėl to noro man neramu.

Sustoju ant akmenų, ilgai svarstau, kur ji galėtų būti, tada užkopiu uolų keliuku. Žemė tamsi, bet čia, arčiau dangaus, vakaras tamsiai raudonas. Kitur Tisbyje tikriausiai jau stojo naktis, bet čia dar regime vakarinės saulės pėdsaką, toli už vakarų jūros. Puką randu ant uolų viršaus, žvelgiančią į horizontą. Ji sėdi pritraukusi kelius prie pat smakro, apsivijusi juos rankomis. Atrodo, tarsi būtų išdygusi iš akmenų ir žemės. Nors išgirsta mano žingsnius, tebežiūri į jūrą.

Prisislenku ir spoksau į jos profilį, čia, kur mane mato tik Puka, nė nesistengiu to slėpti. Vakaro saulė glamonėja jai kaklą ir skruostus. Brizas plaiksto jos uolų žolės spalvos plaukus. Jos išraiška ne tokia atžagari, kaip įprastai, ne tokia ir atsargi.

Klausiu:

– Ar bijai?

Ji spokso į tolumą, į horizonto liniją vakaruose, kur pasislėpė saulė, bet kur tebėra matyti švytėjimas. Kažkur ten visi mano kapail uis, Džordžo Holio Amerika, nesibaigiantis vandenynas, kurį skrodžia laivai.

Puka nenuleidžia akių nuo oranžinio švytėjimo pasaulio gale.

– Papasakok man – kokios jos? Lenktynės.

Jos yra mūšis. Žirgų, žmonių ir kraujo maišalynė. Greičiausi ir stipriausi, likę gyvi po dviejų savaičių treniruočių paplūdimyje. Purslai ant veido, mirtini lapkričio kerai ant odos, Skorpiono lenktynių būgnų ritmas vietoj širdies plakimo. Greitis, jei tau sekasi. Gyvybė ir mirtis arba abi susipynusios, ir nėra nieko, kas būtų į jas panašu. Kadaise ši akimirka – vakaro prieš metų lenktynes šviesa – man būdavo geriausia. Artėjančio žaidimo nuojauta. Bet taip buvo tada, kai galėjau prarasti tik savo gyvybę.

– Paplūdimyje nėra drąsesnio už tave vyro.

Ji atsainiai atsako:

– Nesvarbu.

– Svarbu. Per šventę kalbėjau rimtai. Šiai salai nerūpi meilė, bet ji palanki drąsuoliams.

Pagaliau Puka žvilgteli į mane. Ji pikta ir nuraudusi, nesunaikinama ir permaininga, tai dėl tokių ir Tisbis toks. Puka klausia:

– Ar jautiesi drąsus?

Deivė kumelė liepė man sugalvoti kitą norą. Dabar jis, dovanotas noras, man atrodo plonas kaip siūlas. Prisimenu metus, kai jis atrodė kaip pažadas.

– Puka, nežinau, ką jaučiu.

Puka ištiesia rankas, kad išlaikytų pusiausvyrą, ir pasilenkia prie manęs, o mums bučiuojantis užsimerkia.

Ji atsitraukia ir žiūri man į veidą. Nė nekrusteliu, ir ji vos sujudėjo, bet žemė po mumis sukasi.

– Sakyk, ko man norėti, – klausiu. – Sakyk, ko prašyti jūros?

– Laimės, kad būtum laimingas.

Užsimerkiu. Mano galva pilna Koro, vandenyno, Pukos Konoli lūpų prisilietimo. Kažin ar Tisbyje galima tai rasti. O jei ir galima, nežinau, kaip tai reikėtų išlaikyti.

Per užmerktus vokus padvelkia brizas, kvepiantis jūra, lietumi ir žiema, girdžiu, kaip vandenynas dūžta į salą tarsi nesibaigianti lopšinė.

Man į ausį sukužda Puka; ant kaklo, už švarko apykaklės dvelkia šiltas iškvepiamas jos oras.

– Sukuždėk jai, ką ji turi išgirsti. Ar ne taip man sakei?

Pakreipiu galvą, kad jos burna palytėtų mano odą. Vėjui brūkštelėjus per skruostą, ten, kur ji pabučiavo, vėsu. Ji įremia kaktą man į plaukus.

Atsimerkiu, saulė jau pradingo. Atrodo, tarsi krūtinėje tyvuliuotų vandenynas, nepažabojamas ir nenuspėjamas.

– Taip sakiau. Ką aš turiu išgirsti?

Puka kužda:

– Kad rytoj mes valdysime Skorpiono lenktynes kaip Skarmuto karalius ir karalienė, aš išsaugosiu namus, o tu gausi savo eržilą. Balandėlė visą gyvenimą ės auksines avižas, tu kiekvienais metais siaubsi lenktynes, o žmonės važiuos čia iš visų pasaulio salų sužinoti, kaip tu įsigudrinai priversti žirgus tavęs klausyti. Keršoji nusineš Matą Malverną į jūrą, o Gabrielis nutars likti saloje. Aš turėsiu ūkį, o tu man vakarienei atneši duonos.

Atsakau:

– Tai ir turėjau išgirsti.

– Ar dabar žinai, ko norėti?

Nuryju seiles. Neturiu norų kriauklės, kurią galėčiau įmesti į jūrą, bet vis tiek žinau, kad vandenynas mane girdi.

– Gauti tai, ko noriu.

Penkiasdešimt septintas skyrius

Puka

Pamenu, prieš tėčiui išplaukiant, namai atgydavo nuo šurmulio. Net jei jis išplaukdavo ankstų rytą ar vėlai naktį, sekdamas potvynius ir atoslūgius, mama nemiegodavo, ruošdavo jam lauknešėlį, Geibas sėdėdavo tėčio kambary, tikrindavo, ar įsidėjo skustuvą, o mudu su Finu kabindavomės tėčiui į kojas, ropšdavomės į jo krepšį ar lįsdavome prie mamos miltų. Tą dieną, kai jie išplaukė kartu, aš jiems ruošiau valgį, Geibas tikrino, ką mama susikrovė, o Finas sėdėjo paniuręs, nepatenkintas, kad jie ruošiasi išplaukti.

Dabar, Skorpiono lenktynių rytą, jaučiuosi, tarsi aš ruoščiausi išplaukti. Finas neramiai tikrina mano krepšį, Geibas šveičia mano batus, o aš rišu plaukus į uodegą ir galvoju: „Ar jau iš tiesų metas?“ Galime neskubėti; rytą vyksta trumpesnės, ne tokios rimtos lenktynės, todėl aš su Balandėle turėsiu pasirodyti tik ankstyvą popietę. Kyšteliu ranką į sausainių dėžutę, ketinu paimti šiek tiek pinigų, jei Balandėlei prireiktų ko nors nupirkti. Pirštai užčiuopia šaltą, pliką skardinės dugną. Viską išleidome.

Lyg man reikėtų primininti, dėl ko lenktyniauju. Per sprandą iš jaudulio nubėga šiurpuliukai.

Kai pagaliau einu į kiemą, Finas sako, kad atneš man užkąsti, – nors kažin ar galėčiau ką praryti, nes mano pilvas – gyvačių lizdas, tai kiek trikdo virškinimą, – o Geibas išseka paskui mane iš namų.

– Puka, – taria jis. – Nedaryk to.

Užsikvempęs ant tvoros jis stebi, kaip permetu Balandėlės pavaržą per balną. Dabar, šioje šviesoje, jis labai primena tėtį, nes neišsimiegojęs ir po akimis įsirėžusios raukšlelės. Jis primena žvejus, kurių akių kampučius išvagojęs raukšlelių tinklas.

– Manau, jau kiek per vėlu. – Žvilgteliu į jį per Balandėlės nugarą. – Pasakyk, kaip dar galėčiau išsaugoti namą, ir niekur nejosiu.

– Ar būtų taip jau blogai, jei išsikeltume iš šito namo?

– Man jis patinka. Primena mamą su tėčiu. Ir svarbu ne tik namas. Žinai, kokio pirmiausia neteksiu dalyko, jei jį prarasime? Balandėlės. Negaliu… – nutylu ir puolu valyti nuo balno dėmės.

– Ji tėra arklys, – taria Geibas. – Nežiūrėk taip į mane. Žinau, kad ją myli. Bet galėtum gyventi ir be jos. Galėtum susirasti čia darbą, aš siųsčiau jums pinigų ir viskas būtų gerai.

Suleidžiu pirštus Balandėlei į karčius.

– Ne, nebūtų. Nenoriu susirasti darbą, dirbti ir būti gera. Noriu Balandėlės, noriu turėti vietos kvėpuoti ir nenoriu, kad Finas plušėtų malūne. Nenoriu gyventi spintelėje Skarmute ir nenoriu, kad Finas gyventų ir sentų kitoje spintelėje Skarmute.

– Kitais metais uždirbsiu daugiau, jūs galėtumėte atvykti į didžiąją salą. Ten yra geresnių darbų.

– Aš nenoriu plaukti į didžiąją salą. Nenoriu geresnio darbo. Nejau nesupranti? Aš čia laiminga. Geibai, ne visi nori išvykti! Aš noriu gyventi čia. Man pakaktų turėti Balandėlę, vietą gyventi ir maišo pupų.

Gabrielis spokso sau į kojas ir krutina lūpas, taip darydavo, kai susikivirčydavo su tėčiu ir jam nepatikdavo, kad būdavo įspeistas į kampą.

– Ar dėl to verta žūti?

– Taip. Man atrodo – verta.

Jis nudreskia nuo lentos atplaišą.

– Ir tu neapsigalvosi?

– Kodėl turėčiau? O kaip tau taikos variantas? Aš nelenktyniausiu, o tu niekur neplauksi. – Bet siūlydama tai žinau, kad jis atsakys „ne“ ir kad vis tiek lenktyniausiu.

– Puka, – atsako Geibas, – negaliu.

– Na, – atsiliepiu darydama vartus ir vesdamasi pro Geibą Balandėlę, – štai tau ir atsakymas.

Bet nepykstu ant jo. Tebejaučiu seną dieglį, bet manęs jis nestebina. Atrodo, tarsi visada, nuo pat vaikystės, būčiau žinojusi, kad jis išvyks, tik buvau išstūmusi iš galvos tas mintis. Manau, pradėdamas pokalbį Geibas taip pat žinojo, kad neįstengs sulaikyti manęs su Balandėle nuo paplūdimio. Tiesiog abu turėjome pasakyti, ką pasakėme. Einant pro šalį, Geibas sugriebia man už rankos. Balandėlė geraširdiškai sustoja, o jis suspaudžia mane glėbyje. Ir tyli. O kiek kartų jis buvo mane taip apkabinęs vaikystėje, kai šešerių metų skirtumas tarp mūsų buvo tarpeklis: aš, vaikas, vienoje prarajos pusėje, o jis, suaugęs, − kitoje.

– Pasiilgsiu tavęs, – šnabždu jam į megztinį. Nors kartą jis netrenkia žuvimi; jis kvepia šienu, kurį mano paprašytas krovė užvakar, ir laidotuvių laužu.

– Atsiprašau, kad priviriau tiek košės, – sako jis. – Turėjau labiau jumis abiem pasitikėti.

Norėčiau, kad jis šiuos žodžius būtų pasakęs anksčiau, kai buvo liūdnas ir išsigandęs. Bet gerai, kad bent dabar išgirdau.

Geibas paleidžia mane.

– Einu išsiaiškinti, kur dalija lenktynių atributiką. – Jis žvilgteli į mane. – Atrodai kaip mama.

Penkiasdešimt aštuntas skyrius

Šonas

Šiandien pirmoji lapkričio diena, taigi šiandien kas nors žus.

Girdžiu beldimą į suskeldėjusias duris, tada jos atsidaro.

– Kaip laikosi Skarmuto taurės laimėtojas lenktynių rytą?

Atsimerkęs atsisuku į tarpduryje stovintį Džordžą Holį. Jis apžvelgia mano palėpės baldus; čia tėra lova, kriauklė ir mažytė viryklė, įstumta po nuožulniomis lubomis, viską nušviečia menka, blausiai violetinė ryto šviesa.

Linkteliu, tai ir pasveikinimas, ir kvietimas užeiti.

– Čia niūroka, – sako jis. – Ir pats atrodai niūrus. – Patylėjęs pasiima šalia kriauklės stovinčią dėžę nuo skardinių ir sėdasi ant jos. Savo raudoną kepurę deda ant kelių ir paglosto kaip gyvūnėlį.

– Jaudinuosi, – sakau. Užsimerkiu. – Negaliu toks eiti į Koro gardą, nes jis pajus, o tada geriau išvis nesirodyti paplūdimyje.

– Ar dėl lenktynių? – klausia Holis. – Ar bijai jų?

– Niekad nebijojau, – atsakau neatsimerkdamas.

Holis kamantinėja toliau:

– Ar dėl to, kad šį kartą lenktyniauji dėl Koro? Šonai, ko iš tiesų nori?

Įsikniaubiu į delnus, ieškau krūtinėje ramybės – turi ten būti. Pasitikėjimo, kurį kasmet apsivilkdavau prieš lenktynes. Kiekvieną rytą prieš lipdamas ant bet kurio žirgo.

– Ar laisvės? Nesivargink lenktyniauti. Plaukiam su manim į Valstijas, ir padarysiu tave savo žirgyno partneriu. Ne vyriausiuoju arklininku. Ne vyriausiuoju dresuotoju. Galėsi daryti ką panorėjęs. – Man vis dar tylint, Holis sako: – Va, matai? Melavai man, kad trokšti laisvės. Tu jos visai netrokšti. Pavadinčiau tai pažanga.

Nusisuku. Apačioje arklidėje girdžiu lenktynių dienos bruzdesį, o aš jame nedalyvauju.

– Tai sakai, viskas dėl raudojo eržilo? Pralaimėjęs lenktynes, vienu mikliu Malverno teisingumo kirčiu jį prarasi? Bet laimėjai ketverius metus iš šešerių, ar ne? O tai visai neblogai. Todėl nemanau, kad ir tai būtų bėda.

Atsimerkiu. Veriamas mano žvilgsnio, Holis pasimuisto; dėžė po juo sugirgžda.

– Du kartus pralaimėjau Janui Privetui ir jo Pendai. Trečiaisiais metais jis nuvirto ir prarado Pendą, o šiais metais vėl jos su ja. Blekvelas turi Margo…

– …o toji greita kalė… – įsiterpia Holis, mano žodžiai jo lūpose.

– …ir dar yra keršoji. Neperprantu jos. Manau, visi turėtume jos prisibijoti. Manau, galiu viską prarasti.

Holis pasikaso sprandą ir žiūri į šešėlius po siaura mano lova.

– Man rodos, svarbiausia yra tas „viską“. Ar sakydamas „viską“, netyčia nekalbi apie Keitę Konoli? O, matau, kad kalbi.

Atsakau:

– Dėl savęs galiu būti tikras.

– Mmm, – numykia jis.

– Pone Holi, nemykit čia man. Negalite ateiti su savo raudona kepure, tais batais ir vaidinti išminčiaus.

– Aha, tai sako vyras visai be batų, – taria Holis. Jis atsistoja ir žengęs žingsnį atsiduria prie mano viryklės. – Šonai, kaip čia gyveni? Kaip užsiplikai arbatos nenusidegindamas pimpio? Jei pasiverstum lovoj, atsidurtum kriauklėj. Kiekvieną rytą pusryčiauji lovoje, nėra nė metro grindų, kad žingsnį žengtum.

– Gyventi galima.

– Mmm, – vėl numykia Holis. – Tokie žodžiai tinka daugeliui aplinkybių apibūdinti. Jei laimėsi, ar čia grįši?

– Mano tėvo namas yra už valandos kelio pėsčiomis, ant šiaurvakarinių uolų. Jei galėčiau rinktis, kur gyventi, ten ir gyvenčiau. – Gerai nebepamenu tėvo namų, nors esu prajojęs pro šalį. Prisimenu nuotrupas iš vaikystės: aš lovoje, aš prie lango, mama ant kėdės. Dabar namas aptriušęs. Tebėra registruotas mano vardu, bet jis per toli, kad jame gyvenčiau dirbdamas Malvernui.

– Ar ten ir laikytum mano ką tik nusipirktą veislinę kumelę, kol ji nuo tavo raudojo eržilo susilauktų žavingo raudo kumeliuko?

Siekteliu ant radiatoriaus kabančių kojinių ir prie jo stovinčių batų.

– Nesakiau, kad įkurčiau žirgyną.

– Ir nereikia. Grįšiu kitais metais, tu už savo lango turėsi bandą žirgų, Puką Konoli savo lovoje, ir aš pirksiu ne iš Malverno, o iš tavęs. Štai tavo ateitis.

– Dėl jūsų akcento ateitis atrodo gerokai šviesesnė, – atsidūstu ir ištiesiu ranką švarko.

– Kur eini? Dar toli gražu nebaigiau savo pranašysčių.

Apsivelku švarką.

– Į paplūdimį. Niekada neregėsit to savo kumeliuko, jei aš nelaimėsiu Koro.

Penkiasdešimt devintas skyrius

Puka

Naktį aš susitraukiau, o visi kiti saloje išaugo. Visi vyrai – trijų metrų ūgio, o aš pusantro metro paauglė. Per minią vedama Balandėlė irgi kaip žaislas ar šuo. Uolų keliukas jau kunkuliuoja; pirmosios lenktynės prasidėjo prieš valandą, pajūryje lenktyniauja penktininkai – bėga trumpas distancijas. Girdžiu ant uolų dejuojant ir juokiantis žiūrovus. Visus košia vėjas.

Žvilgteliu į debesis, bet jie skysti, tokie užsilieka trumpai, nesusitelkia. Palengvėja; jau maniau, kad oras bus toks pat prastas kaip tą dieną, kai negyvą paplūdimy radome Tomį. Vėsoka, bet jau lapkritis. Ir nesitikėjau, kad bus šilta.

Visi stebi mane, girdžiu kartojamą savo vardą arba man bent vaidenasi, kad girdžiu. Kažkas spjauna Balandėlei ant kanopų, o gal man ant kojų. Girdžiu šūksnius, ryškų didžiosios salos akcentą ir pastabas apie mano auklėjimą kapota Tisbio tartimi. Keista, jaučiuosi svetima ir turistė, atvykusi aplankyti salos, kurioje neturiu draugų. Visi liečia Balandėlę, o ji baidosi nepasitikėdama. Paskui ji pakelia galvą ir sužvengia, nors šioje salos pusėje ir nėra, kas jai atsakytų. Apačioje, paplūdimy, sustaugia kapal uis. Balandėlė sudreba ir ima vilkti mane įsikibusią pavadžio; šiek tiek pačiuožiu, kol vėl tvirtai atsistoju ant žemės.

Girdžiu juoką, kažkas nemaloniai paklausia, gal man reikia pagalbos. Suurzgiu:

– Būtų buvę šaunu, jei tavo motina būtų daugiau galvojusi devynis mėnesius prieš tavo gimimą.

– Ji kandžiojasi! – kažkas šūkteli.

Užsičiaupiu ir braunuosi toliau. Šioje makalynėje yra Geibas, galbūt paėmė man atributiką, ir Finas, galbūt stumdosi su mano pietumis.

– Keite Konoli, ar norite pakeisti įprastą tvarką?

Sumirksiu ir žingsnį atsitraukiu. Tiesiai prieš mane stovi vyriškis rudu kostiumu, brangesniu už mūsų namą. Rankoje jis laiko užrašų knygutę. Už jo stovi fotografas su didžiule blykste. Už manęs su Balandėle stūkso žmonių siena. Jaučiuosi įspeista į kampą.

– Aš tebandau pakeisti savo padėtį, – atsakau.

– Tai jus įkvėpė ne moterų teisių gynėjų judėjimas?

Dairausi aplink ieškodama brolių, Doros Mod ar dar kokio pažįstamo. Visą gyvenimą nebuvau mačiusi tiek katiliukų.

– Aš tik žmogus su žirgu, kaip visi šioje saloje. Gal galėtumėte pasitraukti? Gąsdinate mano žirgą.

Žurnalistas klausia:

– Ką atsakytumėte Tisbio gyventojams, teigiantiems, kad jums ne vieta Skorpiono lenktynėse?

– Neturiu jums gudraus atsakymo, – irzliai atšaunu.

– Panele Konoli, dar vieną klausimėlį. Kaip manote, kokią užimsite vietą? Ar turite galimybę baigti lenktynes? – Pasuku į juos Balandėlę pečiu, tuodu risnoja bandydami spėti kartu. Keista, bet žurnalistas su fotografu šiandien mane labiausiai išmuša iš vėžių. Stengiausi negalvoti apie mane ryjančias jų akis, juo labiau kad juodu iš didžiosios salos laikraščio.

– Eikit, paklauskit Greitonų. Jie žino viską, – susiraukusi dėbteliu.

Bandau vėl pasukti Balandėlę ir nustumti juos šalin.

– Puka!

Širdis krūtinėje apsiverčia kūlio, atsisuku balso pusėn, o ten Šonas. Man reikia brautis per žmones, o jis kuo lengviausiai skrodžia minią. Ši užleidžia jam kelią, tarsi pati to nejausdama. Jis vilki marškinius, kvėpuoja pridusęs, dėl to akimirką netikiu, kad čia jis.

Jis prieina artyn, atsuka žurnalistui nugarą ir palinksta prie manęs. Visi išpūtę akis, bet Šonas nekreipia į jas dėmesio. Jis klausia:

– Kur tavo atributika?

– Geibas nuėjo jos ieškoti.

– Ją dalija paplūdimy, – sako jis. – Turi eiti pasiimti.

– Ar tu jau pasiėmei?

– Taip. Galiu palaikyti Balandėlę, kol tu suvaikščiosi.

Balandėlė sudreba kažkam palietus jos pasturgalį. Jai čia per garsu, per tiršta. Nerimauju, kad praras dvasią dar ant uolų, prieš nusileidžiant į paplūdimį. Prisimenu, kad Pegė Greiton patarė man lenktynių dieną niekam neleisti priveržti balno. Šonas, nusprendžiu, nėra niekas.

– Gal gali pasirūpinti, kad jie paliktų ją ramybėje?

Jis man linkteli.

Taip tyliai, kad Šonui tenka pasilenkti arčiau, padėkoju:

– Ačiū.

Šonas ištiesia ranką ir užmauna man ant riešo plonytę, iš raudonų kaspinų nupintą apyrankę. Pakėlęs mano ranką prispaudžia lūpas prie vidinės riešo pusės. Nė nekrusteliu; mano pulsas kelis kartus sutvinksi jam į lūpas, tada jis paleidžia mano ranką.

– Laimei, – sušnabžda. Paima iš manęs Balandėlės pavadį.

– Šonai! – pašaukiu, jis atsisuka.

Suimu jam už smakro ir stipriai pabučiuoju į lūpas. Staiga prisimenu pirmąją dieną paplūdimy, kai ištraukiau jo galvą virš vandens.

– Laimei, – pakartoju į jo sutrikusį veidą.

Žybteli blykstė, skamba pritariantys šūksniai.

– Gerai, – atsako Šonas, tarsi būtume susitarę ir jam mūsų susitarimas tiktų. Jis atsisuka į minią ir sako:

– Jei norite lenktynių, padarykite šitam žirgui vietos. Tuoj pat.

Miniai pažirus į šalis, nusiiriu per žmones prie uolų keliuko. Prieš leisdamasi žemyn atsigręžiu per petį į Šoną, jis stovi su Balandėle tuščiame plotelyje, nenuleidžia nuo manęs akių. Jaučiu salą po kojomis ir Šono lūpas, šmėkšteli mintis, gal sėkmė šiandien bus mūsų pusėje.

Šešiasdešimtas skyrius

Puka

Paplūdimy ne taip sausakimša, kaip maniau. Dabar pertrauka tarp dvejų ne tokių svarbių lenktynių, paplūdimy tik kitose lenktynėse dalyvausiantys kapail uis. Visi prieš tai ant smėlio būriavęsi žiūrovai dabar spiečiasi ant uolų, grūdasi kaip drįsdami arčiau krašto. Dangus jiems virš galvų prasigiedrijo į skaistų mėlį, tokį matom tik lapkritį, o vandenynas dešinėje – tamsus kaip naktis.

Nenoriu galvoti, kad netrukus lenktyniausiu šalia vandens, antraip nepajudėsiu.

Greitai randu lenktynių teisėjų stalą uolų priedangoje; prie jo sėdi du vyriškiai su katiliukais, priešais juos guli masinanti įvairiausių spalvų lenktyninės atributikos krūva. Nuskubu per smėlį prie jų ir pasilenkiu arčiau, kad nereikėtų šaukti.

– Man reikia pasiimti savo atributiką, – sakau. Atpažįstu vyriškį iš dešinės; jis sėdi netoli mūsų Šventojo Kolumbos bažnyčioje.

– Jums neliko, – atsiliepia lenktynių teisėjas. Rankomis jis pridengęs medžiagų krūvą.

– Nesupratau? – mandagiai perklausiu.

– Nebeliko. Sudiev. – Pasisuka į šalia sėdintį teisėją ir klausia: – Ką manai apie orą? Šiltoka, tiesa?

– Pone, – nesitraukiu.

– Aišku, nesiskundžiu dėl šilumos, bet sukils mašalai, – atsako kitas teisėjas.

– Negalite apsimesti, kad manęs čia nėra, – irztu.

Bet jie gali. Nekreipdami į mane dėmesio jie pabrėžtinai plepa, kol nuryju pyktį, pažeminimą ir pasiduodu. Išdrožiu jiems, kad yra galvijai, vis tiek nesiginčys su manim, ir grįžtu iš kur atėjusi. Pakeliui sutinku uolų keliuku besileidžiantį Geibą. Vėjas sušiaušęs jo plaukus.

– Kur tavo atributika? – klausia jis.

Nelabai noriu jam prisipažinti, bet vis tiek atsakau:

– Niekas nedavė.

– Nedavė!

Suneriu ant krūtinės rankas.

– Nesvarbu. Lenktyniausiu be jos. – Bet šiek tiek svarbu.

– Einu su jais pasikalbėti, – taria Geibas. Malonu regėti jo teisuolišką pyktį, nors ir nemanau, kad jis padės. Kartais tiesiog malonu, kad ir kitas žmogus jaučia tą patį. – Tai kvaila.

Jis nusileidęs klampoja per smėlį, bet iš teisėjų veidų, žiūrinčių, kaip Geibas artinasi, suprantu, kad jis peš ne ką daugiau. Guodžiuosi – tai nesvarbu. Neturiu būti panaši į kitus. Neprivalau prie jų pritapti.

– Velniop juos, – grįžęs sako Geibas. – Senos Tisbio bobos.

Už mūsų kažkas sušunka, kad iš paplūdimio turi pasitraukti visi, išskyrus paskutinių rungtynių dalyvius, nes jau metas paskutinėms lenktynėms.

Vadinasi – mums.

Šešiasdešimt pirmas skyrius

Šonas

Stojus popietei saulė šviečia skaisčiai, bet nešildo. Vėjas šiaušia tamsiai mėlynos jūros paviršių į tūkstančius putotų bangų. Ant uolų mirga marga minia, susmeigusi akis į blyškų smėlio ruožą prie vandenyno.

Kartkartėmis vandenyje, toli nuo kranto, kyšteli galvą kapal uis, lapkričio srovių varomas į seklumą. Tie, kuriuos sugavome, kovoja su mumis pažaboti kamanomis, nukabinėtomis varpeliais ir raudonais kaspinais, geležimis ir bugienio lapais, saulutėmis ir užkeikimais. Vandens žirgai alkani ir pavojingi, žiaurūs ir nuostabūs, nekenčia mūsų ir mus myli.

Laikas Skorpiono lenktynėms.

Jaučiuosi kaip niekad gyvybingas.

Koras po manim galingas ir neramus. Šiandien jūra išskirtinai dainuoja jam, ir pro šalį einant kitam kapal uis Koras kaukšteli dantimis ton pusėn. Kol nepažinojau Pukos, niekad nepastebėdavau, kiek daug per lenktynes mūsų susirinkdavo paplūdimy. Čia grūdasi, stumdosi, kandžiojasi, šnirpščia ir spardosi įvairiausių spalvų kapail uis. Šiaurinis paplūdimio galas dar niekad neatrodė taip toli.

Po penkių minučių, įveikus tris su puse kilometro, viskas bus baigta.

Minioje surandu Puką. Priešingai nei kiti, ji neriša savo arkliui į karčius paskutinės minutės mažmožių ir niekučių. Pasilenkusi prie Balandėlės, ji trinasi skruostu jai į karčius.

– Šonai Kendrikai!

Dar net neatsigręžęs atpažįstu Mato balsą. Jis netoliese sėdi ant keršosios kumelės. Jai atmetus karčius šaižiai sužvanga Mato pririšti varpeliai. Negi jis mano, kad taip apkarstyta – geležų prikabinta ant antkrūtinio ir pakinktų pabruko – ji bus greita.

– Tik nieko man nesakyk, – atsiliepiu.

– Šios lenktynės tau bus pragaras! – atšauna Matas.

Koras suskliaučia ausis, keršoji – taip pat.

– Šiame paplūdimy manęs neišgąsdinsi, – pareiškiu jam.

Matas Malvernas atitraukia keršąją; ji žvanga ir šnirpščia. Matas paseka mano žvilgsnį iki Pukos.

– Šonai Kendrikai, žinau, kas tau rūpi.

Puka

Raminuosi, kad tai tik dar viena treniruotė, bet nesėkmingai. Stengiuosi nežiūrėti, kaip toli reikia nujoti. Privalau neužmiršti, kad turiu ne tik likti gyva, bet ir gerai pasirodyti. Turiu laimėti. Dilgteli kaltė, kad jei gausiu, ko noriu, Šonas pralaimės, bet gal nebūtinai turi būti taip. Jei laimėčiau, juk pakaktų pinigų ir namui išsaugoti, ir Korui nupirkti?

– Puka. Nulipk trumpam, – nustembu išgirdusi Pegės Greiton balsą.

Ji stovi Balandėlei prie peties, užvertusi galvą žiūri į mane. Plaukai nuo vėjo išsidraikę, o veidas rimtas. Klusniai nuslystu žemėn. Nesuprantu, kodėl ji rankose laiko savo Skorpiono paukščio kostiumą.

– Kaip laikaisi? – klausia Pegė Greiton.

– Neblogai, – atsakau.

– Vadinasi, baisiai, – kalba ji. – Geibas man sakė, kad tau nedavė atributikos.

Purtau galvą. Neleisiu, kad ji ką nors įžvelgtų mano veide.

– Gerai. Nuimk balną, – paliepia Pegė.

Suglumusi, bet patikliai nukeliu balną ir žiūriu, kaip Pegė kruopščiai išlanksto kostiumą. Prie jo nebėra didžiulės, gąsdinančios paukščio galvos; tik plunksnomis padabintas apsiaustas. Pegė užkloja jį Balandėlei ant nugaros, kurią turėjo papuošti spalvota gūnia, tada paima balną ir patikrina, kad nesitrintų.

– Štai ir turi Tisbio atributus, – sako ji.

– Ačiū.

– Nedėkok man. – Pegė jau eina šalin. – Parodyk jiems, kas esi.

Nuryju seiles. Tai, kas esu, gūžiasi merginoje pravarde Puka ir meldžiasi, kad liktų gyva kitas kelias minutes.

– Raiteliai, rikiuokitės!

Negi jau metas rikiuotis? Vos spėjome čia nusileisti, o prieš lenktynes dar nemačiau Šono. Užšoku ant Balandėlės ir ieškodama jo akimis dairausi per kapail uis galvas. Jei tik pamatyčiau…

Antai – pakėlęs smakrą kitoje eilės pusėje žiūri į mane. Koras, padabintas tamsiai mėlynomis spalvomis, jau blizga prakaitu. Šonas tebežiūri į mane, todėl pakeliu riešą, kad pamatytų ant jo savo apyrankę.

– Raiteliai, rikiuokitės!

Norėčiau būti šalia Šono su Koru, bet nebėra laiko. Trys lenktynių organizatoriai rikiuoja mus į eiles už didelių medinių užkardų. Eilės žvanga ir kaukši šimtais varpelių ir tuzinais kanopų. Kapail uis kaukši ir šnirpščia, rausia smėlį ir virpa. Laikau Balandėlę kuo toliau nuo kaimynų. Ji suskliautusi ausis. Ją supa plėšrūnai.

Greta kapal uis purto galvą, kaklu ir krūtine varva putos.

Aidi skaičiai.

Vandenynas šnabžda: ššššššššš, ššššššššš.

Pakelia užkardus.

Šešiasdešimt antras skyrius

Puka

Visi rauname į priekį. Nėra nei ritmo, nei sveiko proto; tik prisimenu, kad Balandėlę reikia kreipti arčiau vandens. Niekas nenori artintis prie lapkričio jūros, nebent neturėtų išeities. Balandėlės kanopos paliečia vandenį, ant veido užtykšta sūrių purslų. Tarp pirštų ir vadelių pakliūva druskos, kristalai degina ir trina.

Kažkas stipriai rėžia man koją, balnakilpės sagtis gremžia kaulą, o atsisukusi išvystu prie manęs prisispaudusį didžiulį bėrą kapal uis. Bėroji kumelė persikreipia ir kaukšteli dantimis Balandėlei, bet laiku nukreipiu ją toliau į vandenį. Balandėlė mauna suskliautusi ausis prie pat karčių, matau ant bėrosios sėdintį Džeraldą Finį. Pabalusiais krumpliais jis spaudžia vadeles, į mane nė nedirsteli. Iš balną krečiančio virpulio suprantu, kad Balandėlė atpažino jo kapal uis. Spusteliu kojomis šonus. Balandėle, nebijok. Mūsų dar laukia ilgas kelias.

Per vėlai prisimenu, kad turiu tausoti Balandėlės jėgas, ir ją pristabdau. Pro šalį dunda žirgai; švysteli žalia Jano Priveto spalva, šviesiai mėlyna Blekvelo, auksinė keršosios. Bet nematyti raudojo eržilo ir tamsiai mėlynos gūnios. Nė nenutuokiu, ar jis taip toli priekyje, kad nebematau, ar už manęs.

Šonas

Dairausi Pukos ar Balandėlės, bet šioje kūnų maišalynėje nieko nematyti. Koras veržiasi į priekį; išvargusius mano pečius jau maudžia nuo jo jėgos. Šlaunys liepsnoja nuo trinties su balnakilpių oda. Nesu tikras, kiek galiu prilaikyti Korą bandos užnugaryje dairydamasis Pukos. Bandos pasturgalis – blogiausia vieta; atsiliekantys kapail uis čia velkasi ne dėl to, kad būtų lėti, o todėl, kad kovoja tarpusavyje arba su jūra. Kanopos priešais pažeria man į akis smėlio. Jas gelia, bet negaliu pakelti rankos jų pakrapštyti.

Kairėje vienas į kitą kimba Pilkis ir Kaštonis. Jie nori į kovą įtraukti ir Korą. Sulaikau jį ir paspaudžiu pirmyn: ne per toli, nes Puka už manęs, o aš nenoriu palikti jos vienos. Rankos panirusios į prakaituotus Koro karčius, jo raumenys dreba nuo lapkričio jūros. Kuždu jam likti tvirtam.

Dirsteliu į dešinę pusę Pukos; prie vandens tematau Pilkį. Jis jau kone virtęs jūros gyviu, prisimerkęs – iš akių likę vien siauri plyšeliai. Pilkis purtosi ir muistosi, labiau už lenktynes jam rūpi raitelis ant nugaros. Tykšteli jūros vanduo, jo šaltis tarsi letena dryksteli man per skruostą.

Iš kairės prisispaudžia kita kapal; ji kaukšteli dantimis ir grybšteli man koją, raitelis trūkteli ją šalin. Negaliu čia maltis. Ištrūksiu į atvirą vietą ir surasiu Puką. Jei ji dar neištrūko iš šios makalynės, gali jau būti negyva.

Pasilenkiu prie Koro jam sukuždėti ir pirmą kartą nežinau, ką sakyti.

Bet nesvarbu. Koras man nė neprakalbus žino, ko noriu, jis neria iš gale susispietusių kapail.

Išvystu siaurą taką iki pat priekio, ten šuoliuoja trys favoritai. Kitu kartu būčiau nėręs su Koru pro tą skylę, ir visas lenktynes žiūrovams teliktų skaičiuoti kūnų ilgius tarp Koro ir kaimenės.

Bet nedarau to.

Laukiu.

Puka

Vos po minutės Balandėlei įkanda, po kelių sekundžių ir man įpjauna skustuvo aštrumo briauna, vargu ar tai žirgo dantys. Neturiu laiko, kad pažiūrėčiau į žaizdą ir spėliočiau, ar man įkando. Pakliuvome į kūnų spūstį. Net per ausyse kaukiantį vėją girdžiu žvengimą ir riaumojimą, klaksėjimą ir urzgimą kaunantis.

Iš žaizdos šlaunyje koja varva kraujas, jaučiu bauginančią jo šilumą. Kad ir kas man įpjovė, buvo gana aštrus, žaizda lygi.

Balandėlė jau puola į paniką. Kažką pajutusi dešinėje ji staiga trūkteli galvą, ir vadelės pradreskia svilinančią pūslę ant delno. Regiu baltymą apie visą Balandėlės akies vyzdį.

Turiu iš čia dingti. Nuo smėlio gelia skruostus ir akių kampučius, bet negaliu pakelti rankos ir jo nusibraukti nuo odos. Kaip išsiveržti į priekį, jeigu kapal uis man iš dešinės šoka į vandenyną, atsitrenkia į bangas, pasistoja ir numeta raitelį.

Ten Finis. Akimirką sutinku jo žvilgsnį, jis plaka rankomis vandenį, o tada buki bėro kapal dantys įkimba jam į skruostikaulį.

Pralekiu pro šalį, jie pradingsta, tik kunkuliuojantis vanduo palieka Balandėlei ant peties tamsų raštą. Man negera, negera, negera.

Staiga ten, kur ką tik šuoliavo kapal uis, prasiskiria siauras takas. Jei spustelėsiu brangiąją Balandėlę, o ji nepagailės jėgų, juo pranersiu ir galbūt ištrūksime.

Nėra prasmės tausoti jos greičio, kitaip žūsime. Spusteliu šlaunimis karštus jos šonus ir… pasiseka. Balandėlė atgauna ritmą ir mes išsiplėšiame iš siautulingos grupelės, kurioje buvome įkliuvusios. Ir ana – lipantį ant kulnų favoritams, matau raudąjį eržilą po mėlyna gūnia ir ant jo grakščiai sėdintį Šoną Kendriką.

Nubraukiu kraują Balandėlei nuo peties. Žaizda negili, bet vis tiek dilgteli kaltė. Sušnabždu atsiprašau, o ji atsuka virpančią ausį. Šiek tiek atleidžiu vadžias. Balandėlė vis dar persigandusi, bet akimirką atkreipiu jos dėmesį.

Susikaupk. Prisimenu, kaip jojau ant uolų, raminau ją, giniau tiesiai. Prisimenu, kaip nuo uolos krašto šoko kapal uis. Mįslės raktas – nuolat prisiminti lenktynes, juk kiti pamiršta viską, išskyrus vandenyną.

Galiu būti susikaupusi.

Šonas

Mums iš dešinės išdygsta naujas kaimynas, o Koras, nerimstantis jūrai prisilietus, ištiesia galvą, kad jam įkąstų. Sutramdau jį, o žirgas šalia krūpteli, bet susitvardo. Ausys juodais galiukais. Žemesnis už Korą. Mažesnis už visus žirgus paplūdimy. Po oda susitraukia ir atsileidžia žemės arklio raumenys.

Tai Balandėlė, ji šuoliuoja petys į petį su mumis, jai po balnu plevėsuoja gūnios plunksnos. Žvilgteliu į Puką, tada dar kartelį į Balandėlę. Balandėlei įkando, bet negiliai. Puka taip pat kraujuoja. Bet kitaip nei kąstinė Balandėlės žaizda, Pukos žaizda lygi ir ilga, jos kelnių klešnė perrėžta. Peilio žymė, ne žirgo. Kažkas pyksta, kad ji su mumis paplūdimy. Nevalia per ilgai apie tai galvoti, nes įsiusiu, įsiutęs išsiblaškysiu, o to negaliu sau leisti.

Nes priešais mus tikras pragaras. Blogiausia triukšmas – pridususių kapail šniokštimas, dejonės jiems kaunantis, netylantis kanopų dundėjimas, jūros ošimas. Žvengimas, riksmas ir viršuje kaukianti minia. Triukšmas varytų žirgus iš proto net ir be šniokščiančios lapkričio jūros.

Kapal priešais mus užsiaikštija ir sukasi ratu, jo raitelis iš visų jėgų stengiasi išvengti vandenyno. Kiti du stumdosi ir riejasi, sulėtėja užtektinai, kad juos aplenktume. Iškyla šlaunų, kelių ir kanopų siena, ant kaulo tyškantis kraujas, dantys prieš dantis. Jie bando įtraukti į šią košę ir mus, bet Koras užkerta jiems kelią, stoja drebančia siena tarp jų ir Balandėlės, ši stovi tarp jo ir jūros.

Mes jau pusiaukelėje. Vadinasi, jau nujojome beveik du kilometrus. Pusiaukelė atsijoja tuos, kurie nebuvo pasiruošę, tuos, kurie nepajėgė susitvardyti. Tai ceremonijos ritualas. Žvilgteliu į Puką, jos žvilgsnis ryžtingas.

Po kojomis driekiasi smėlis, o vandenynas nutyla, jį pergali orą gaudančių mūsų plaučių šniokštimas. Ant smėlio esame vienu du.

Priekyje susikimba Blekvelo ir Priveto žirgai. Jie kaukši kanopomis, švysčioja dantys, trinasi kaklai ir pečiai. Tuoj už jų Matas Malvernas nesiliauja pliekęs Skatos, keršosios kumelės. O Puka ramiai ir ryžtingai artėja prie jų. Su Koru neatsiliekam nuo Balandėlės, šuolis į šuolį, su kiekvienu šuoliu vejamės.

Koras kupinas jėgų. Priešais matau kelią; galėčiau pralenkti Blekvelą, o tada Privetą. Matas išvis nieko vertas, jis atsilieka nuo favoritų, artėjame prie jų. Galėčiau būti priekyje ir pasiekti šią pergalę taip pat lengvai, kaip sugriebiau ją praeitais metais. Per tris minutes Koras būtų mano.

Visa, ko labiausiai kada nors norėjau. Stogas man virš galvos, vadelės rankose ir žirgas po užpakaliu. Koras.

Ant veido jaučiu deivės kumelės kvėpavimą.

Sakiau Pukai, kad palauksiu, kol ji žengs žingsnį. Galbūt jai trūksta greičio lyderiams pralenkti? Galbūt laukdamas viską paleisiu iš rankų. Sakau sau, kad dar turiu laiko. Turiu laiko, kad Koras išsiveržtų į priekį.

Balandėlė ima šuoliuoti greičiau.

O tada suprantu, kad Matas Malvernas tyčia prilaiko Skatą.

Jis nė neketino laimėti.

Puka

Keršoji užklumpa mane iš netyčių.

Ji stojasi piestu tarp manęs ir jūros, tarsi ketintų šokti pirmyn, bet tada metasi ant Balandėlės. Dantis suleidžia jai į viršugalvį, tiesiai tarp ausų.

Balandėlė susvirduliuoja.

Atsisukusi išvystu šiurpų Mato Malverno vypsnį.

Išgirstu Šoną šaižiai šaukiant:

– Matai, tai tik mūsų reikalas!

Stengdamasi nepaleisti balnakilpių pasistiebiu per prakaituotą Balandėlės kaklą ir sugriebiu keršajai už ausies. Jos oda slidi, nepanaši į jokio žirgo, kokį buvau lietusi. Man pilvą spaudžia Balandėlės nugara, dilgčioja pūslėtas rankas, bet nekreipdama dėmesio stipriai užsuku keršajai ausį. Ji sužvengia ir paleidžia Balandėlę.

Vos suprantu, ką šaukia Šonas:

– Puka, iš kelio!

Gal aš nesuprantu, užtat supranta Balandėlė; Korui spaudžiantis arčiau, ji neria iš tarpo tarp jo ir keršosios. Vos spėju atsisėti į balną, jo oda slidi nuo kraujo ir vandens.

Skata rangosi ir spardosi po Matu, bet mes išsilaisvinome. Atsigręžusi spėju pamatyti, kaip Koras pečiu rėžiasi į keršąją kumelę. Šonas žvilgteli į mane. Jis nori įsitikinti, kad aš laisva ir joju toliau.

Noriu jo palaukti. Žinau, jis ir be manęs laimėjo keturis kartus, bet nenoriu jo palikti.

Išgirstu Šono Kendriko balsą:

– Pirmyn!

Paraginu Balandėlę vadžiomis.

Šonas

Negalime atitrūkti.

Jei atsiplėštume, Koras pralenktų Skatą, bet Malvernas nusitvėrė mano vadelių. Jis tempia Koro snukį artyn, kad pasiektų keršosios dantys. Tai akloji Koro pusė, jis šėlsta iš baimės nežinodamas, su kuo kovoja. Jis išvertęs akių obuolius; kinknoja galvą. Skata kerta jam, dantimis grikšteli per skruostą. Man grumiantis su Matu dėl Koro vadelių, įsirėžiame keliais, kaulas į kaulą, nutvilko karštis.

Skata su Koru šuoliuoja petys į petį, sulig kiekvienu šuoliu vis toliau į vandenį. Jaučiu sūrų skonį; mano balnas slidus. Koro raumenys virpa ir raibuliuoja. Matau, kad Matui sunku išsėdėti.

Per vėlai pastebiu jo peilį.

Kilsteliu ranką. Negaliu apsiginti ar apginti Koro.

Bet jis smeigia ne man. Jis perbraukia keršajai per kaklą, palieka kruviną rėžį. Ši pasiunta iš skausmo.

– Kendrikai, ar gali tai suvaldyti? – klausia Matas.

Jis paleidžia vadžias.

Skata rėžiasi į mus.

Puka

Pirma pasivejame Blekvelą su Margo. Ji didelė, grakšti bėrė, ilga kaip traukinio vagonas ir niršiai jam priešinasi. Regiu pražiotus nasrus, vypsnį, primenantį mus garde užtikusio juodojo kapal uis. Ką tik ji buvo kvapą gniaužiamai greita, bet dabar Blekvelas laiko ją už trumpo pavadžio. Vos tik jis atleidžia vadeles, Margo neria vandenyno link.

Bet Balandėlei jūra nė motais. Pasilenkiu prie pat jos karčių – jos kaklas prakaituotas, mano rankos prakaituotos, sunku išlaikyti – ir paprašau greičiau. Ji pralekia pro Blekvelą.

Prieš mus belieka Privetas su Penda. Jis laikosi atokiau nuo vandens, galėčiau tuo pasinaudoti. Bet jei pajėgčiau pastumti Pendą arčiau lapkričio vandens, gal ilgiau nukreipčiau jos dėmesį ir įgyčiau persvarą. Tačiau, kad prisigretinčiau prie kapal uis, turėčiau turėti gudrų planą, o Balandėlė ir taip jau įbauginta.

Beliko nedaug. Gal kokie šeši šimtai metrų. Nenoriu tuščiai tikėtis, bet gyslomis pulsuoja viltis.

Tik… Koras turėtų būti jau čia. Neturėčiau būti čia viena su Penda.

Atsigręžusi jo nematau. Regiu sparčiai mus besivejančią Margo. Vėjyje kaip pašėlusios plaka Balandėlės balno gūnios plunksnos.

Girdžiu mintyse Šoną sakant, kad tai įmanoma. Ir Pegę Greiton, liepiančią parodyti jiems, kas aš. Žinau, galų gale ne Balandėlė turi būti drąsi. Aš turiu būti drąsi už ją. Palinkstu Balandėlei prie kaklo – Balandėlei, geriausiai draugei – ir paprašau paskutinį kartą paspausti.

Šonas

Laikau Korą, bet nelaikau nieko. Nuaidi aukštas, skardus žvengimas, o tada aš krintu.

Akimirką, kol skrieju nuo Koro nugaros į bangas, pirma pagalvoju apie tuzinus mus besivejančių arklių, o tada apie tėvo mirtį.

Vienintelė viltis likti gyvam – pasitraukti. Tikėtis, kad nukritęs drėbsiuosi taip, kad galėčiau pasiristi kuo toliau nuo atlekiančių kanopų. Jei neprarasiu sąmonės, galiu likti gyvas.

Akimirką viską regiu aiškių aiškiausiai: Korą, raudona kauke virtusį jo snukį, perplėštą šnervę; tolyn besidriekiantį nepasiekiamą horizontą; vaiskiausią lapkričio dangų.

Keršosios kelis švysteli man į galvą.

Nudribus ant smėlio mano regėjimas sugūra kaip banga. Burnon priplūsta vandens, smėlis po manim bilda nuo kanopų dūžių, o virš manęs raudona, raudona, raudona.

Šešiasdešimt trečias skyrius

Puka

Kai pralenkiame Janą Privetą su Penda, Janas sugauna mano akis, jis negali tuo patikėti.

Bet lenktynės baigtos.

Net pamačiusi, kad mes pirmos perkirtome liniją, net po sekundės pro šalį švystelėjus Margo, o dar po sekundės nosis į nosį pralėkus Eikui Polsonui su daktaru Holsalu, vis dar tuo netikiu.

Pristabdau Balandėlę, tapšnoju jai per kaklą, juokiuosi ir kruvina ranka trinu ašaras. Visas mano skausmas ištirpo; tik drebu. Netvirtai atsistoju balnakilpėse, pavarau Balandėlę toliau nuo finišą kertančių kitų kapail uis. Palšių, juodžių, kaštonių ir bėrių.

Šono nematau.

Ausyse tebešnypščia. Praeina šiek tiek laiko, kol suvokiu, kad tai viršuje riaumoja žiūrovai.

Jie skanduoja mano ir Balandėlės vardą. Pasidingoja, kad tarp jų girdžiu Fino balsą, bet gal tai tik vaizduotė. O lenktynių trasoje tebezuja, piestu stojasi ir sukiojasi vandens žirgai.

Bet nematau Šono.

Priėjęs prie manęs, Balandėlės kamanų siekia lenktynių teisėjas. Man tebedreba rankos; širdyje stiprėja siaubinga nuojauta.

– Sveikinu! – sako teisėjas.

Žiūriu į jį laukdama, kada suvoksiu jo žodžių prasmę, o galų gale paklausiu:

– Kur Šonas Kendrikas?

Jam neatsakius, pasuku Balandėlę, iš kur atjojome. Šiame paplūdimio gale prisigrūdę prakaituotų kapail uis ir nuvargusių raitelių. Paplūdimys neprimena to, ką mačiau šuoliuodama finišo link. Risnojant jis tėra smėlio juosta. Vandenynas – viena po kitos plūstančios bangos, o ne alkanas, tamsus padaras. Jojame atgal, dairausi po šlapią paplūdimį. Ten, kur vyko kovos, driekiasi kraujo dryžiai, prie pat vandens guli negyvas kaštonis kapal. Atokiau nuo kranto kloja drobulę, ją pamačius man sugniaužia širdį, bet kūnas per didelis, kad būtų Šono.

O tada pamatau prie vandens stovintį Korą, šlapias smėlis po juo atspindi raudoną vandenį. Vieną užpakalinių kojų parietęs po savim, atmetęs kanopą. Stovi nulenkęs galvą, prijojusi arčiau matau, kaip jis dreba. Balnas nuslydęs ir persisukęs.

Po juo tyso tamsi, laiba vadelėse įsipynusi figūra. Net ir purvintą atpažįstu tamsiai mėlyną švarką. O raudonis, kurį palaikiau atspindžiu, – kraujas, kurį pamažu plauna bangos.

Staiga prisimenu Geibą sakant, kad jis „daugiau nebeištvers“, tada netikėjau juo, nes, aišku, užsispyręs ištvertų viską.

Bet štai dabar puikiai jį suprantu, nes nepajėgsiu ištverti, jei Šonas Kendrikas negyvas. Tik ne po viso to. Ne po visų šių įvykių. Jau užtenka matyti Korą stovint, man regis, sulaužyta koja. Bet Šonas negali būti žuvęs.

Nučiuožiu nuo Balandėlės. Šalia stovi dar vienas lenktynių teisėjas. Įbruku jam į rankas vadeles. Nuskubu per smėlį prie Koro. Stabteliu, nes pro nosį švysteli kiras. Jie jau renkasi prie maitų paplūdimy – kodėl jų niekas nenubaido?

– Šonai.

Artindamasi krūpteliu, matau, kaip po Koru staiga sujuda – Šonas. Jis pakėlęs ranką grabalioja ore. Užčiuopęs balnakilpę, į ją remdamasis stojasi ant kojų. Svyruoja kaip ką tik atsivestas kumeliukas.

Šoku jo apkabinti. Nežinau, kuris mūsų drebame.

Šonas kimiai prabyla:

– Ar laimėjai?

Nenoriu jam sakyti, nes padarėme tik pusę to, ko troškome.

Jis atsitraukia ir žiūri man į veidą. Nesu tikra, ką Šonas jame įžvelgia, bet jis atspėja:

– Laimėjai.

– Penda atbėgo antra. Kur buvai? Kas nutiko?

– Matas, – sako Šonas. Prisimerkęs žiūri į vandenyną. – Matei jį? Ne, kažin. Ji jį nusinešė. Keršoji jį nusinešė.

– Jis nė neketino laimėti. Tenorėjo pakenkti tau… – man ima mausti žaizdą, spaudžia krūtinę.

– Koras stovėjo čia, – Šonas kalba stebėdamasis. – Kitaip mane būtų sutrypę ir būčiau žuvęs. Jis neprivalėjo manęs saugoti.

Tą akimirką suprantu: jam nesvarbu, kad nelaimėjo. Koro ištikimybė jam svarbesnė už jo nuosavybę.

Matau, kaip jis nužvelgia Korą, jo nuleistą galvą, kruvinas šnerves, sulenktą užpakalinę koją. Iš čia ji atrodo baisiai, net man širdį sugniaužia kaip replėmis. Šonas prieina ir atsargiai paliečia užpakalinę Koro koją, perbraukia ją delnu. Matau, kaip Šono ranka sustingsta, sulinksta pečiai, ir suprantu, kad koja lūžusi.

Prisimenu, ko Šonas norėjo, ko jam reikėjo.

Negi tokią akimirką galėčiau tikėti kokiu nors dievu ar deive ar išvis sala, o jei tikėčiau, kaip galėčiau tikėti, kad jie nežiaurūs.

Šonas atsitraukia ir trūkteli balno pavaržą, persisukęs balnas nudrimba ant žemės, ten, kur buvo balnas, Koro nugara tamsiai raudona, plaukai susigulėję ir drėgni. Šonas perbraukia ranka per šlapius ir prisiplojusius plaukus.

Tada suima į saują Koro karčių ir prispaudžia kaktą Korui prie peties. Net jam nieko nepasakius suprantu, kad Koras niekada nebelenktyniaus.

Šešiasdešimt ketvirtas skyrius

Puka

Diena prašniokščia šuoru. Laukia apdovanojimo ceremonijos ir pinigai, žurnalistai ir turistai. Sulaukiu tiek daug sveikinimų, tiek daug kartų man spaudžia ranką, ošia tiek daug balsų, kad negirdžiu nė vieno jų. Man perriša žaizdą – Vajė, Puka Konoli, kaip žirgas tau taip padarė? Pasisekė, kad ji ne tokia jau gili – ir šokinėja apie Balandėlę. Tai trunka be galo, bet negaliu ištrūkti, kad nuveikčiau ką nors svarbaus.

Saulei pasislėpus sužinau, kad Korui sumeistravo priedangą vienoje iš užuolankėlės paplūdimio uolų, nes jis nepajėgia pareiti iki Malverno žirgyno. Šiaip ne taip ištrūkstu iš minios ir nusileidžiu iki uolų keliuko pusiaukelės. Prieblandoje pamatau atsirėmusį į uolą, sėdintį užsimerkusį Šoną Kendriką – būčiau prie jo priėjusi, bet šviesiaplaukis Džordžas Holis jau purto jį ir vedasi. Net iš čia regiu sugniužusio Šono išraišką – jis tiek prarado. Holis iš tolo man linkteli netrukdyti, bet Balandėlę namo nusivedu tik sugavusi Šono žvilgsnį.

Finas mane pasiveja pakeliui namo, kelis kartus šokteli, kol įtaiko į koją su manim. Rankas jis susikišęs į striukės kišenes. Kurį laiką einame tylėdami, girdėti tik mūsų žingsniai ir kartkartėmis akmenukus užkliudančios Balandėlės kanopos. Prieblandoje viskas aplinkui atrodo mažesni.

– Tu susiraukusi, – pagaliau brolis nutraukia tylą.

Jis teisus; jaučiu raukšles sau tarp antakių.

– Skaičiuoju, štai kodėl. – Bet skaičiavimas džiaugsmo nesuteikia. Kiekvieną kartą gaunu tokius pat skaičius: pakanka namui išsaugoti, nepakanka, kad Šonas nusipirktų Korą, net jei Malvernas leistų.

Finas sako:

– Turėtum švęsti! Geibas sako, kad namie mums ruošia puotą!

Net po tokios ilgos dienos jis nepajėgia susilaikyti nestrykčiojęs. Primena kumeliuką vėjuotą dieną.

Kaip įmanydama stengiuosi neleisti į savo žodžius įsismelkti kartėliui, nes Finas čia niekuo dėtas, bet vis tiek nepajėgiu nuslėpti aitrumo.

– Negaliu švęsti, kol Šonas Kendrikas sėdi ten su suluošintu žirgu, kurio per mane negali nusipirkti!

– Iš kur žinai, kad Šonas Kendrikas jo tebenori?

Man nereikia sakyti. Žinau, kad Šonas vis dar nori Koro. Ne lenktynės buvo svarbiausia.

Finas dirsteli mano pusėn ir išskaito atsakymą mano išraiškoje.

– Gerai, – sako. – Tai kodėl jis negali jo nusipirkti?

Bet ištarus tai balsu tik blogiau. Paaiškinu:

– Šonas turėjo laimėti, kad gautų trūkstamus pinigus. Neturėjo tiek, kiek reikia.

Ilgą laiką girdėti tik mūsų batų šlepsėjimas, Balandėlės kanopų kaukšėjimas ir ausyse švilpiantis vėjas. Kažin ar Holis išsivedė Šoną iš paplūdimio? Kažin ar Šonas ten ir miegos? Paprastai jis labai praktiškas, bet ne tada, kai reikalai susiję su Koru.

– Gal mes galim jam duoti šiek tiek pinigų? – klausia Finas.

Nuryju seiles.

– Laimėjimo pinigų nepakanka ir namui, ir Korui.

Finas pasirausia kišenėje.

– O su šitais užtektų?

Jo rankoje išvydusi storą pluoštą kupiūrų, sustoju kaip įbesta, o Balandėlė įsirėžia galva man į petį. Šūkteliu:

– Finai?! Finai Konoli, iš kur juos ištraukei?

Matau, kaip Finas vargsta, kad plačiausiai neišsivieptų. Nuo pastangų jo veidas tampa varliškas, tokio dar nesu mačiusi. Nenuleidžiu akių nuo pinigų pluošto jo rankoje, kone tokio pat riebaus kaip lenktynių prizas.

Jis taria:

– Keturiasdešimt penki ir vienas.

Šiek tiek užtrunka, kol prisimenu, kur esu girdėjusi tą skaičių – mačiau ant Greitonų lentos. Staiga suprantu, kur dingo paskutiniai pinigai iš sausainių skardinės.

– Tu pastatei… – nė nepajėgiu baigti sakinio.

Finas vėl leidžiasi į kojas, jau žirglioja kiek pasipūtęs.

– Dora Mod sakė, kad buvai verta statymo.

Šešiasdešimt penktas skyrius

Puka

Mama man sakydavo, kad pykdama turėtum rengtis gražiausiais drabužiais – tai žmones gąsdina. Dabar nepykstu, bet noriu įbauginti, todėl kitą rytą po lenktynių skiriu tam daug laiko. Praleidžiu valandą mamos kambaryje prie ovalaus veidrodžio, vynioju savo raudonus plaukus apie šepetį ir tampau garbanas pirštais. Plušėdama prisimenu Pegės Greiton šukuoseną. Privertus plaukus kristi į vieną šoną, jų pasirodo besą kur kas mažiau, o vėl juos susegusi, veidrodyje išvystu mamos veidą.

Atsidarau jos spintą ir peržvelgiu sukneles, bet neatrodo, kad kuri jų ką nors išgąsdintų. Todėl išsirenku palaidinukę aukšta apykakle, užsitempiu kelnes ir apsiaunu batus, pirma nušveitusi nuo jų visą paplūdimio smėlį. Užsimaunu mamos koralų apyrankę ir užsisegu prie jos tinkantį koralų vėrinį. Tada išeinu į koridorių.

– Keite, – Geibas sutrinka. Jis spokso sėdėdamas virtuvėje prie stalo. Vakar naktį girdėjau jį kraunantis daiktus. – Kur eini?

– Į Malverno žirgyną.

– Na, atrodai labai graži.

Atidarau duris. Rytas lauke švelnus, pastelinių spalvų, kvepia medienos dūmais, jis toks švelnus, vakarykštės dienos atšiaurumo nė pėdsakų.

– Žinau.

Užsimetu ant nugaros savo kuprinę ir sėdu ant dviračio, nes kas kas, o Balandėlė tikrai nusipelnė laisvos dienos, ir mėgaudamasi maloniu oru numinu į Malverno žirgyną.

Kaip ir praeitą kartą, žirgyne verda darbas. Arklininkai veda žirgus į ganyklas, jojikai su grynaveisliais eina į trasą mankštintis, arklidžių bernai šluoja grindinius.

– Keite Konoli, – taria vienas arklininkas. – Šonas ne čia.

Ir nemaniau, kad bus, bet vis tiek nemalonu tai girdėti. Vis dėlto atsakau:

– Iš tiesų tai ieškau Bendžamino Malverno.

– Jis namie. Ar tavęs laukia?

– Taip, – atsakau, nes jei ir nelaukia, kai įžengsiu pro duris, sulauks.

– Na, tada leisk man, – taria arklininkas. Jis atidaro man ir mano dviračiui vartus.

Padėkoju jam ir nustumiu dviratį prie Malverno namo. Jis riogso už arklidžių, milžiniškas senas griozdas. Kaip ir pats Malvernas, jis įspūdingas, atrodo galingas, bet ne itin dailus. Atremiu dviratį į sieną, nueinu prie priekinių durų ir pasibeldžiu.

Ilgai nesulaukiu atsako, kol pagaliau duris atidaro Bendžaminas Malvernas.

– Labas rytas, – pasisveikinu ir einu pro jį į vestibiulį.

Jame tuščia, boluoja lubos, tik prie sienos tūno mažytis staliukas. Pro svetainės duris ant baltos staltiesės matau vienišą puoduką.

– Kaip tik gėriau arbatą, – aiškina Malvernas.

– Tai puikiai pataikiau, – atsakau.

Nelaukiu, kad jis mane pakviestų, paprasčiausiai einu į svetainę. Kaip ir vestibiulis, ji kone tuščia. Tik apskritas stalas vidur kambario aukštomis lubomis ir dar žalvarinės žvakidės ant sienų. Viskas čia dvelkia tuštuma. Gal prieš man ateinant jis sėdėjo ir mąstė, ar jūra kada beišspjaus keršąją kumelę ar Matą Malverną. Atsisėdu ant patrauktos kėdės prie stalo.

Malvernas pajudina žandikaulius.

– Pieno ir cukraus?

Sunėrusi padedu rankas ant stalo ir įsmeigiu į jį akis.

– Tokios pat, kokią geriat jūs.

Jis kilsteli antakį, o tada paruošia man puodelį savo keistosios arbatos. Pastumia jį man ir įsitaiso priešais, sukryžiavęs kojas atsilošia į atkaltę.

– Keite Konoli, kokiais vėjais tarsi uraganas įsiveržei į mano namus? Nelabai mandagu.

– Nė kiek neabejoju. Iš tiesų atėjau dėl trijų dalykų, – porinu. Stebima Malverno, pakeliu puodelį prie lūpų. Primerkiu vieną akį. Gerti tokią arbatą visai tas pat, kaip gerti sklindžius arba laižyti kilimą. – Noriu trijų dalykų.

– Nemažai nori.

Kyštelėjusi ranką į kuprinę ištraukiu ir ant staltiesės padedu krūvelę banknotų.

– Pirmiausia noriu sumokėti viską, ką esame skolingi už namą.

Malvernas nužvelgia pinigus, bet jų neliečia.

– O antra?

Pabrėžtinai nuryju didelį gurkšnį arbatos. Tam prireikia didvyriškų pastangų, bet susidoroju.

– Norėčiau, kad priimtumėte mane dirbti.

Jis pastato savo puodelį ant stalo.

– Ir ką manai dirbti?

– Manau, tikriausiai pradžioje mėžčiau gardus, prajodinėčiau arklius ir stumdyčiau karučius, ir, manau, tai daryčiau gerai.

Malvernas pagalvoja.

– Žinai, šioje saloje darbai ne pats dažniausiai pasitaikantis dalykas.

– Girdėjau, – atsakau.

Bendžaminas Malvernas pirštais pasitrina burną ir užverčia akis į aukštas lubas. Tinkas įskilęs, vingiuoja ilga drūžė, Malvernas susiraukęs dėbteli į jį.

– Manau, galėčiau tai parūpinti. O kokio norėtum trečio dalyko?

Pastatau puodelį ant stalo ir nutvilkau jį gana griežtu žvilgsniu. Jei kada ir reikia ką nors įbauginti, pats metas.

– Noriu, kad parduotumėte Korą Šonui Kendrikui, nors jis ir nelaimėjo.

Malvernas nutaiso grimasą.

– Mes buvome su juo sutarę, Šonas tai žino.

– Tas žirgas jums bevertis, abu tai žinome. Ką su juo darytumėte?

Jis skėsteli viena ranka.

– Taigi tiek pat prasmės būtų ir jį parduoti, – neatstoju. – Nebent paprasčiausiai norite pakankinti Šoną Kendriką. – Man dingteli dar pridurti: „Kaip norėjo jūsų amžiną atilsį sūnus“, bet nusprendžiu, kad būtų niekšingiau, nei reikalauja aplinkybės.

– Ar jis norėjo, kad manęs paprašytum?

Papurtau galvą.

– Jis nežino, kad aš čia. Tikriausiai pasijustų kiek keistai, jei sužinotų, kad čia atėjau.

Malvernas nudelbia akis į savo arbatą.

– Judu keista porelė. Juk judu pora?

– Bandome.

Jis papurto galvą.

– Gerai. Parduosiu jį. Bet vien dėl to, kad žirgas stovi ne ant keturių, o ant trijų kojų, kaina nesikeičia. Ar tai viskas?

– Sakiau, trys dalykai, tris ir pateikiau.

– Išties. Na, tada leisk man ramiai gerti arbatą. Grįžk pirmadienį, tada ir pasikalbėsime apie tavo karutį.

Atsistoju, palieku nepaliestus banknotus ant stalo ir išeinu į kiemą. Palei žemę pučia brizas, jis dvelkia jūra, salos žole, šienu ir žirgais. Man atrodo, kad tai pats geriausias kvapas pasaulyje.

Šešiasdešimt šeštas skyrius

Šonas

Lapkričio jūra vakare primena brangakmenį, tamsi žėri už rausvų akmenų. Mudu su Koru leidžiamės nuo baltų uolų, vedu jį prie vandens. Kaip ir pirmąkart ištrauktam iš jūros, jam užmautas tik apynasris. Jau seniai nurišau jam nuo užpakalinės kojos tvarstį; jis Koro neišgydys. Holis sako, kad Kalifornijoje moka sudurti kaulą, bet Koras vis tiek niekad nebelenktyniaus. Holis sako, kad nėra nieko kvailiau, negu nusipirkti Korą tam, kad paleistum į vandenyną.

Bet Koras negali keliauti į Kaliforniją, kaip negali ir skraidyti, be to, nesu tikras, koks kapal uis ten lauktų gyvenimas. Jis myli jūrą ir bėgimą, ir kol galėjau duoti jam vieną iš tų dalykų, mes buvome laimingi.

Todėl dabar pamažu vedu jį prie vandens. Jūroje jo nerangumas pradings, jo svorį prilaikys sūrus vanduo, jis nė nejaus, kad užpakalinė koja ne tokia kaip buvusi.

Nenoriu atsisveikinti.

Prie uolų manęs laukia Puka Konoli ir Džordžas Holis, abu stovi vienoda poza, rankas sunėrę ant krūtinės. Leidžia man pabūti vienam, esu jiems už tai dėkingas.

Kad ir kęsdamas skausmą kojoje, Koras pastato ausis į jūrą. Lapkričio vandenynas saldžiai jam dainuoja, vilioja ir glosto, kaitina kraują. Kartu brendame į stingdantį vandenį. Šioje šviesoje jis raudonas kaip saulė prieš naktį – milžinas, dievas. Vandenynui siūbtelėjus per sužalotą koją, Koras atsuka ausis, tada vėl nukreipia jas į horizontą. Jūra ten juoda ir neišmatuojama, galbūt slepia dar daugiau stebuklų nei vandenys apie Tisbį.

Dar visai neseniai mudu su Koru taškėmės bangose, čia, šių uolų papėdėje. Dabar nepagalvojęs jis negali žengti nė žingsnio.

Perbraukiu jam per kaklą, per gugą, pečius. Laikiau jo artumą savaime suprantamu dalyku. Trumpam užsimerkiu, prispaudžiu skruostą jam prie peties, tada sukuždu: Susirask laimę.

Ilgiau nebegaliu stovėti, kojos nebelaiko. Sumirksiu, sudrausminu akis ir pakeliu ranką. Nuimu apynasrį.

Nenuleisdamas nuo jo akių traukiuosi iš vandens. Koras tebestovi pakreipęs ausis į horizontą, ne į mane. Jo meilė yra vandenynas, ir pagaliau jį turės.

Pasistatau apykaklę ir pasisukęs žengiu uolų papėdės link. Vargu ar pajėgčiau regėti, kaip jis pradingsta vandenyje. Tai sudaužytų man širdį.

Puka įnirtingai trinasi akis, tarsi kažkas būtų į jas įkritę. Džordžas Holis kandžioja lūpą. Stovėdamas po dunksančiomis uolomis guodžiuosi: Susirasiu kitą kapal uis, vėl josiu, persikraustysiu į tėvo namus ir būsiu laisvas. Bet mintys manęs neguodžia.

Už nugaros ošia vandenynas: ššššššš, ššššššš.

Nuaidi laibas, pratisas žvengimas. Nesustoju, basomis pėdomis pamažu ieškau kelio per nelygius akmenis.

Žvengimas pasikartoja, tylesnis ir graudus. Puka su Holiu žvelgia pro mane, todėl atsigręžiu ir aš. Koras tebestovi prie kranto, pajuto, kad nuėjau, ir atsisukęs žiūri į mane. Vėl pakelia galvą ir man sužvengia.

Jam į kanopas kabinasi vandenynas – šiam neatsispirsi. Bet Koras vis tiek per gugą žiūri į mane ir žvengia, žvengia. Nuo jo šauksmo ant rankų pasišiaušia plaukai. Jis nori, kad eičiau kartu, bet juk negaliu sekti, kur jis turi keliauti.

Man nepajudėjus, Koras nutyla. Žiūri į beribį horizontą. Matau, kaip pakelia ir vėl nuleidžia kanopą. Vėl bando priminti koja.

Tada Koras atsisuka, išbrenda iš vandenyno. Sužalotai kojai palietus žemę, jis greičiau sukinkuoja galvą, sunkiai žengia dar vieną žingsnį ir vėl man sužvengia. Paskui žengia dar vieną žingsnį nuo lapkričio jūros. Ir dar vieną.

Jis eina lėtai, mudviem abiem dainuoja jūra, bet jis grįžta pas mane.

Autorės pastabos

Būdama paauglė, paskaičiusi straipsnių apie tai, kaip rašytojai ilgus mėnesius ar net metus gromuliuodavo mintis, kol sugalvodavo, kaip jas užrašyti, visada susidomėdavau. Man, jaunajai rašytojai, puldavusiai užrašyti vos kilusios minties, tai atrodydavo keista ir svetima. Kaip gali nežinoti, kaip užrašyti savo istoriją? – nesuprasdavau, per mėnesį atpildama dar vieną siaubingą romaną.

Na, štai ir aš jau viena tų rašytoja. Jau labai seniai norėjau parašyti apie vandens žirgus. Keletą kartų net buvau pradėjusi. Pirmą sykį universitete ir iškart jį baigusi. Jau buvau bepasiduodanti, bet prieš kelerius metus – išleidusi tris romanus, jau suprasdama, ką darau, – dar kartą kibau į legendą. Ir vėl nesėkmingai.

Vienintelis tų nesėkmių skirtumas buvo, kad šį kartą baigėsi ne trankiai, kaip prieš tai, o verkšlenant.

Bėda ta, kad mitas sudėtingas, jokio aiškaus siužeto, jokio kertinio pasakojimo, kuriuo galėtų vadovautis sutrikęs rašytojas. Buvau girdėjusi daugybę žodžio vandens žirgas variantų: menksiečiai „vandens žirgus“ vadina glashtin; airiai turi capall uisge, cabyll ushtey ir aughisky; škotai vartoja žodžius each uisge ir vandeniai. Visų tų žodžių buvo neįmanoma ištarti (mano pasirinktas vardas capall uisce tariamas kapail uis), bet visuose pasakojimuose svarbiausias veikėjas būdavo pavojingas mitologinis vandens žirgas.

Mane viliojo daugybė paslapčių: kodėl arkliai buvo siejami su lapkričiu; kodėl jie ėdė mėsą; kodėl nuviliojus toliau nuo vandenyno, jie tapdavo geriausiais žirgais… nebent vėl paliesdavo sūrų vandenį.

Bet kartais mituose žirgai mįslingai pakeisdavo pavidalą. Kai kuriose versijose vandens žirgai virsdavo dailiu jaunuoliu kaštoniniais plaukais. Jaunuolis klaidžiodavo palei vandenį, viliodavo merginas – nes juk niekas taip netraukia, kaip keistas, šiek tiek žuvimi atsiduodantis raudonplaukis, – o tada nusitempdavo aukas į vandenį ir surydavo. Vėliau bangos išplaudavo jų plaučius ir kepenis.

Mane žlugdė kaip tik šis virsmo žmogumi elementas. Kiekvieną kartą pradėjusi rašyti apie padarą, kuris buvo ir žmogus, ir žirgas, pajusdavau rašanti istoriją, kurios pasakoti nenoriu. Tik parašiusi „Virpėjimo“ trilogiją, kurioje savaip pakreipiau vilkolakių legendą, supratau, kad neprivalau rašyti apie tokius vandens žirgus, kokie jie piešiami legendose. Kurdama savo mitologiją, atsirinkau, kas man tiko.

Išmečiau viską, ko man nereikėjo apie vandens žirgus, ir parašiau „Skorpiono lenktynes“, pasakojimą, kuris, kai geriau pagalvoju, visai ne apie vandens žirgus ar fėjas.

Jeigu norite daugiau sužinoti apie kraupius raudonplaukius vaikinus, išnyrančius iš vandens su dumbliais plaukuose, siūlau pasiieškoti Katharinos Briggs knygą „An Encyclopedia of Fairies: Hobgoblins, Brownies, Bogies, and Other Supernatural Creatures“, ji puiki pradžia susidomėjusiems visais pasakiškais padarais.

Galbūt kokią dieną parašysiu ir antrą legendos dalį.

Tiesą sakant, ne. Ne, neparašysiu.

Padėka

Matyt, galėčiau sutrumpinti šią padėką, tiesiog pasakyti: ačiū visiems, padėjusiems man per pastaruosius pusantrų metų aplankyti uolas.

Bet tikriausiai atrodyčiau tinginė, be to, visi jie nusipelno būti paminėti vardais: mano pirmoji leidėja ir mokytoja Samantha Grefé nuolat derino ir kilnojo mano darbotvarkę, kad galėčiau aplankyti uolas Kalifornijoje. Dėkoju savo mielai užsienio teisių komandai, Rachelei Horowitz, Janellei DeLuise, Marenai Monitello ir Lisai Mattingly, koordinavusioms mano užjūrio turus taip, kad turėčiau laiko aplankyti uolas Normandijoje. Savo leidėjams Jungtinėje Karalystėje Alyx Price ir Alexui Richardsonui, kurie nuoširdžiai pasistengė, kad galėčiau aplankyti uolas Anglijos pietuose. Ir labai brangiems draugams Erinai ir Richardui Hillams, ištvėrusiems su manim ne vieną, o dvi uolų medžiokles Jungtinėje Karalystėje, vienos jų žvelgia į pietus, kitos – į rytus.

Reikėtų padėkoti ir savo daug ką ištveriančiam redaktoriui Deividui Levithanui, jis anaiptol nepuolė į paniką man pasakius, kad kita mano knyga bus apie žirgus žudikus. Savo aistringajai agentei Laurai Rennert už tai, kad nutiesė šiai knygai kiek kreivoką kelią. Tessai Gratton ir Brennai Yovanoff, savo kritikėms, už tai, kad žaidė „Atrask farsą!“ Carrie Ryan, Natalie Parker („Gera mintis“), Jackson Pearce ir Kate Hummel už pastabas apie scenarijų ir pasakojimus apie žokėjų persirengimo kambarius.

Kaip visada esu amžinai dėkinga savo šeimai už tvirtovės saugojimą artėjant terminams – tvirtovės turi daug pažeidžiamų sienų, o terminai dažnai nudažyti švenčių spalvomis. Taip pat esu labai dėkinga tėvams, kurie paprieštaravo, nors ir ramiai, mums sėdus jodinėti be balnų.

Ir, savaime suprantama, labiausiai turiu padėkoti Edui, savo vyrui, kuris visad kartu kopia į uolas.

Content

Стивотер Мэгги Skorpiono lenktynės