Анатолій Птіцин, Ігор Ільєнко

Не гальмуй!

Частина I

Грамотка від Божени

Розділ 1

Ура! Гноми на Мосту!

Чи знаєте ви, де з’єднуюються всі дороги?

Де саме всі ці дороги з’єднуються, сплутуються, перемішуються і переплутуються? А напевне не знаєте! То я вам скажу: всі дороги з’єднуються-збираються на Мосту-Ярмарку. І звісно, разом з дорогами на Мосту-Ярмарку збираються всі чарівні дорожні створіння — гноми, шляховички, роуді й банники, хлопчики-мізинчики й чоловічки-нігтики, а ще — восьминіжки дорожні, дівчатка-веї на роликах, манівці, простеці і навіть китайські гноми доо. Еге ж. Тож якщо ви хочете побачити дорожніх створінь, нема нічого простішого: треба лише зазирнути на Міст — справжнісінький Ярмарок Доріг. Прошу.

Були б ви гномом — у вас подих перехопило б від захоплення. Машин було стільки, що вони юрмились на мосту, ніби бджолиний рій. Якби вам пощастило поглянути на міст із космосу, вам би відразу стало зрозуміло, чому цей міст дорожні гноми називають Ярмарком. Лише на ярмарок може вести стільки доріг. А ще ви зрозуміли б відразу, чому дорожній гном Гролик і шляховичок Добринька так рвалися сюди. Ви б це негайно зрозуміли, якби були гномом.

Неймовірна кількість машин, що бігли назустріч одна одній і втікали одна від одної. Ряди машин, що мчали в одному напрямку, ряди машин, що мчали в іншому напрямку, машини, що звертали з Мосту праворуч-ліворуч, спліталися, розпліталися… І бігли, бігли, ніби стрічка Мьобіуса, назустріч самим собі. Тож коли б ви все це бачили й до того ж були справжніми дорожніми гномами, а не якоюсь шляховою волоцюжкою — отоді б ви дізналися, що саме відчував дорожній гном Гролик, який нарешті дістався цього місця, і що відчував шляховичок Добринька.

Навколо гномів усе мигтіло: мільйон люстерок заднього огляду, мільйон дверцят у салонах, мільйон бардачків у купе. А попереду, біля мільйона лобових шибок, дорожньому гному Гроликові й шляховичкові Добриньці вклонявся мільйон іграшкових мавпочок, слонів та інших дрібничок, що зазвичай прикрашають автомобілі.

Ви гадаєте, це все, від чого перехопило подих у дорожніх чоловічків? Звісно, не все.

Ще Мостом-Ярмарком проходила лінія метро. До Ярмарку-мосту бігли рейки, якими поїзди метро ганяли вагони то в один, то в інший бік. Рейки весело блищали на сонці, а над ними грали алюмінієвими відблисками денного світла ліхтарі.

Та й це ще не все. Ще рівнями Мосту-Ярмарку мчали машини з миготливими ліхтариками: пожежні машини, величезні вантажні самоскиди — й шерех шин, гудки клаксонів, вереск гальм і ревіння моторів розносилися далеко навкруги.

А в усьому цьому морі машин, у всьому тому машинаріумі, ніби дельфіни в океанаріумі, хлюпалися дорожні родичі Гролика та шляховичка — восьминіжки дорожні, банники, роуді й навіть китайські гноми. Тут був хлопчик-мізинчик і чоловічок-нігтик, також тут були місцеві дорожні гноми — шляховички, простеці, манівці, а ще ті й ті, ці й ці. І навіть такі, котрих ми досі не помітили, про котрих ми ще не згадали жодного разу чи про котрих ми взагалі нічого не знаємо. Усі вони насолоджувалися перебуванням на Ярмарку-Мосту, де — ура! — з’явилися нарешті двоє наших: гном Гролик і шляховичок Добринька.

Розділ 2

Хто кого

Гном Гролик і шляховичок Добринька вискочили з автомобіля й застрибнули на поруччя мосту — щоб огледітися. Шляховичок стояв, роззявивши рота, а дорожній гном Гролик завмер. Усі відчуття дорожнього гнома Гролика, усі його почуття німіли від захвату: і друге, і четверте, й сьоме, й восьме. Відчуття прекрасного, відчуття дотику й почуття дружби.

Усе його єство сповнилося світлом… любов’ю… готовністю виявити себе якнайповніше…

Коли — геп! — у спину дорожньому гному Гролику втикається злющий шершень Бу.

Якщо ви не знаєте, звідки він узявся, — спитайте в мене. Злющий шершень Бу прибув на Міст-Ярмарок у тій самій машині, що й дорожній гном Гролик зі шляховичком. А дорожній гном Гролик прибув на Міст-Ярмарок, сподіваючись позбутися злющого шершня Бу. Гролик дуже прагнув позбутися злющого Бу, а Бу зовсім не хотів, щоб Гролик його позбувався. Адже злющий шершень Бу мав завдання досаджати дорожньому гномові Гролику — що й робив. Пригоди, пережиті злющим шершнем на перехресті й під час переслідування гнома Гролика навчили його диявольській спритності.[1]

Усе це сталося тому, що дорожній гном Гролик дуже невигідно поселився в одному з трьох пеньочків на узбіччі дороги, позаяк територію навколо південного пеньочка займало сімейство злопів — бридких придорожніх створінь, заклопотаних тільки тим, щоб захопити та забруднити щонайбільше місця. Злопи розмножувались із неймовірною швидкістю, тому вони були страшенно невдоволені новим сусідою — дорожнім гномом Гроликом. Південний пеньок, котрий Гролик зайняв по закону, за магічним обміном, знаходився в самому центрі володінь злопів. Тому злопи намагалися по-всякому вижити з південного пеньочка дорожнього гнома Гролика, а південний пеньочок прибрати до власних лапок. Злопи підсипали Гролику скла на доріжку. Плювали в його бік. Розвішували навколо південного пеньочка на травинках своє закисле взуття та підкидали дорожньому гному Гролику іржаві бляшанки з-під консервів. Одним словом, злопи поводилися зовсім не по-сусідськи з єдиною метою: аби дорожній гном Гролик щонайшвидше забрався геть зі славного південного пеньочка, котрий злопи нагледіли для свого потомства. Але дорожньому гному Гролику подобалося в його південному пеньочку, він терпів усі утиски та знущання сімейки й нікуди не збирався вибиратися. Нічого, якщо я дозволю собі так висловитись?

Отож, злопи нічого не могли вдіяти з дорожнім гномом Гроликом — аж допоки не придумали нацькувати на Гролика злющого шершня Бу. Злопи неабияк сподівалися, що шершень Бу допоможе їм здихатися гнома Гролика. Що Гролик не витримає такого сусідства і накиває п’ятами з пеньочка. Того, що з південного боку розташований.

Гном Гролик від шершня Бу просто не міг відчепитися. Куди Гролик — туди й шершень: бубонить, буцається, а бува, ще й кусається. Укуси в шершня Бу страх які болючі були.

Тож ледь благословиться на світ, то шершень Бу починає діставати гнома Гролика:

Бу-дить,

Бу-хтить,

Бу-бонить,

Бу-янить,

Бу-цається,

Бу-кає… — тобто лякає і взагалі жити не дає. Відтоді як злопи придумали діставати гнома Гролика за допомогою шершня Бу, у житті того настала чорна смуга, слово честі. Уявіть собі маленький бойовий вертольотик-штурмовик. Ну, якщо вже не найменший, то хоча б найменший з тих, котрі ви можете собі уявити. Уявили? Справжній крихітний вертольотик-штурмовик, на котрому може літати справжній маленький ас. Він уміє стріляти з кулемета й гармати, без роздумів іде в лобову атаку на таран. Шершень Бу — оце й був той вертольотик-штурмовик. Сподобалось би вам, коли б вас невпинно переслідував такий живий штурмовичок? Хай навіть і маленький? От і гному Гролику злопівський винахід теж виявився не до смаку. Еге ж. Колишні приставання злопів сміливо можна було вважати світлою смугою в Гроликовому житті.

Шершень Бу діставав гнома Гролика з насолодою. Він ганявся за гномом Гроликом. Він полював на гнома Гролика. Він змушував гнома Гролика пригинатися та рухатися перебіжками. Зливатися з навколишньою місцевістю й буквально сплющуватися. Він навчив його втікати щодуху й взагалі набрид до нестями. Набрид дужче, ніж здатні надокучити трійко або четверо молодших братів і сестер.

І не забувайте, що, крім шершня Бу, Гролика продовжували невтомно переслідувати решта членів сімейства злопів. Особливо діймали його найменші злопи-лютики, як ніжно називали їх матусі. Віконця Гролик закривав віконницями, аби злопенята не запускали в них віддзеркалення смердючок та жаб, а килимок перед дверима взагалі викинув, бо його погризла тля. Килимок був зі старенької кольчужки, а тлю, котра жере залізо та крицю, підкинули ті ж юні злопенята, вкрай роздратовані тим фактом, що гном Гролик не здається й не втікає.

А гном Гролик не здавався. Він спробував був відірватися від шершня на дорозі, але як на зло йому попалося таке повільне авто, що далі просто нема куди. І знову: де Гролик — там і шершень. Гролик в авто — шершень за ним, Гролик в пробку дорожню — шершень зверху гуде, Гролик Добриньку зустрів — шершень з-під листочка виглядає… Куди б гном Гролик не заховався, там його злющий шершень знаходив.

От і на Мосту-Ярмарку знайшов.

Розділ 3

Кому водити?

Ха-ха-ха! Злющий шершень Бу багато дечого навчився. Вибравшись із машини вслід за Гроликом та Добринькою, він подався за ними вгору на бильця (це йому було зовсім не важко), й поки гноми безперестанку витріщалися на Міст-Ярмарок, шершень готувався до атаки.

Дислокація мала такий вигляд: гном Гролик стояв на бильцях, завмираючи від захвату й витріщаючи очі. Позаду з розкритим ротом бурмотів щось шляховичок Добринька, белькотів щось внутрішнім голосом мовою ацтеків. Хоча коли б мене спитали, я б відповів, що Добринька просто цокав-цмокав язиком і підсвистував ніздрями. Шляховичок не стояв сумирно, він махав руками й сіпав ногами і всім заважав.

Темп руху на Мосту-Ярмарку годі й порівнювати з темпом руху на приміській трасі. На Ярмарку-Мосту не було вільного місця. Шляховичок, який махав руками на бильцях, заважав руху так само, як пес, що перебігає дорогу в недозволеному місці.

— Чого це ти тут розмахався? — штовхнув його під бочок чоловічок-нігтик на призвисько Пень.

Він був незадоволений, адже мусив перестрибувати через шляховичка Добриньку, щоб уникнути зіткнення. Чоловічок-нігтик був не такий спритний, ніж зазвичай дорожні гноми, й не вмів маневрувати. Скажімо, щоб застрибнути на лімузин, йому доводилося розганятися, а дорожній гном до будь-якої машини міг вскочити, навіть якщо стояв до неї спиною. Чоловічок-нігтик вилаяв Добриньку й помчав далі, а шляховичок із запізненням пригнувся. Щоправда, він теж прокричав щось образливе вслід чоловічку-нігтику, але той його не почув — надто зосереджено видирався на велетенські залізні гусениці трактора, що заїхав був на міст. Гном Гролик теж прокричав щось услід чоловічку…

Звісно, ні один, ні інший не звернули анінайменшої уваги на те, що слідом за ними на поруччя мосту випурхнув злющий шершень Бу й теж на мить заціпенів. Саме так — заціпенів, оскільки бачив таке вперше. Чаклунський малюнок потоків машин, що мчали в різні боки різними смугами, з різною швидкістю й водночас гармонійно, яскраво і злагоджено, міг заворожити кого завгодно.

У той час, як дорожній гном Гролик і шляховичок Добринька не могли поворухнутися від напливу почуттів, злющий шершень, не такий емоційний і більш прагматичний, приготувався атакувати дорожнього гнома Гролика.

Раз… Два… Три…

Бах! — і тиньк закривавився…

Гном, не нарадівшись життю, покотився під колеса якоїсь «ЗИЛухи» — вухи мої, вухи…

…де його негайно запросив до гри у квача німецький банник Ґансі. Ґансі звалився з дверцят джипу, ляснув Гролика по спині й закричав:

— Гролику водити!

Гноми, котрі гралися у квача, загорлали:

— Bay!

Усі, хто грався у квача, подумали, що Гролик зловив ґаву і його заквапив банник Ґансі. Тому тепер гном Гролик мав у свою чергу когось наздогнати й заквапити.

Агов!

Гном Гролик впав просто у потік автомобілів, ніби дельфін у воду, і помчав від шершня Бу. Дорожні гноми вирішили, що він когось наздоганяє. Шершень Бу зосліпу теж намагався тицьнутися в кожного гнома, що потрапляв йому під хобот, а гноми й від нього втікали з реготом і вереском.

Гролик перестрибував з однієї машини на іншу, з одного ряду в інший. Він біг по колесах, які оберталися, ніяк не міг ні до кого дотягтися й спересердя показував носа й віслючі вуха побратимам, а ті стрімголов від нього втікали. А гном Гролик щодуху втікав від шершня Бу. А шершню Бу страх як хотілося вжалити хоч кого-небудь. Хоч би Ґансі. Хоча б шотландського сірого гнома Юна. Але як слід. Однак гноми гралися на Ярмарку з самого ранку й наловчилися — а наші, щойно прибулі, ловили порожнечу, хоча й докладали зусиль.

Розділ 4

Переслідувачів побільшало

Дорожній гном мчав то за банником Ґансі, то за манівцем Ки, то за восьминіжкою дорожньою на ім’я Сежелен, перестрибуючи з одного ряду в інший, з однієї машини в іншу. Він біг по колесах, які крутилися, намагаючись до когось доторкнутися, хоч би до когось із гномів. Він стрибав то за роуді, то за тіпунею, то за гномочкою Сніжинкою, названою так за унікальне вміння танути, ніби сніг, а потім виникати знову.

Ганяючи за приятелями, гном Гролик ускочив у КРАЗ, що саме їхав повз нього, й побіг у кузов. У КРАЗів-вантажівок кузов завбільшки з футбольне поле, і кілька дорожніх гномів гралися тут в експрес-футбол м’ячем-кульбабою. Експрес-футбол — гра швидкісна, як і все на дорозі. У нього можна грати всього кілька хвилин. Коли кузов — поле КРАЗа — їде Ярмарком-Мостом. Переможцем експрес-футболу вважався той, хто останнім торкався кульбабки, тобто м’яча. Еге-е-е ж, у експрес-футбол гноми грали придорожніми кульбабками, дечим попередньо оббризканими. Чим саме, я не говоритиму. Кульбабка, просочена рідиною, якою побризкали її гноми, не розліталася від ударів і набувала стрибучості та міцності. М’яч із неї виходив хоч куди.

КРАЗ їхав уже серединою мосту, коли на нього заскочив гном Гролик, котрий чи то доганяв Ґансі, чи то втікав від шершня Бу. Гноми притьмом проскочили полем, а злющий шершень Бу затримався. Гном Гролик зіскочив із КРАЗа, а в кузові залементували обурені гноми.

Чому? Бо шершень Бу проковтнув м’яч-кульбабку. А що? Він завжди закусував кульбабками. Гонитва за Гроликом не приносила шершню Бу жодної втіхи, а кульбабки він їв. Щиро кажучи, шершень Бу із більшим задоволенням поганявся б за шляховичком Добринькою, котрий і дотепер зачаровано стовбичив там, куди їх доставила машина.

Між іншим, гноми, котрі раніше за Гролика прибули на Міст-Ярмарок, помітили шершня-переслідувача, однак дорожніх чоловічків важко було здивувати дрібними домашніми тваринами. Усі подумали, що Бу — ручний шершень Гролика, Отак. Тому футболісти, у яких шершень Бу зжер кульбабку, теж рушили шукати Гролика — вимагати компенсації за моральні збитки.

Тим часом звеселілий шершень Бу, ледь вибравшись із кузова, відразу помітив гнома Гролика й знову прилаштувався до нього хвостом…

Не просто у хвіст, а хвостом, ага?

Якщо гном Гролик підстрибував — шершень Бу, що летів позад нього, теж підстрибував. А коли гном Гролик спотикався і шершень Бу пролітав далі — всі вважали це трюком, виконаним на втіху глядачам. А шершень Бу не зупинявся ні перед чим, аби тільки дістати гнома Гролика. Але впіймати його було неможливо. Стрибки гнома Гролика були непередбачувані, адже він сам брав участь у погоні і в той же час утікав. Він кидався то праворуч, то ліворуч, то намагався впіймати німецького банника Ґансі, то мчав за англійським роуді Лефом, то за гномочкою Сніжинкою, то за Чарівною Ши. Чарівна Ши теж у квача грала, але ухилялася від гнома Гролика, бо не любила, коли її ляпали.

А потім дорожній гном Гролик помітив, як шершень Бу відчепився. Затримався з м’ячем у кузові й на короткий час упустив його, гнома Гролика, з виду.

Гролик негайно вирішив скористатися цією ситуацією. На голові в нього був зроблений з лопуха крислатий капелюх — десь такий, котрий Великі називають ковбойським. Гролик зробив його раніше, коли вони з Добринькою мандрували приміською дорогою. Гролик гадав, що серед зелених кущів, трави і листя шершень Бу загубить гнома, якщо той буде у зеленому трав’яному капелюсі.

Але то на приміській дорозі. Тут же, на Мосту-Ярмарку, серед залізних авто і яскравих дорожніх гномів, Гролик виділявся у своєму капелюсі, як зелена муха на білій тарелі. Переслідуючи гнома Гролика, шершень Бу насамперед орієнтувався на капелюха. Гном Гролик це зрозумів. Він вирішив взагалі збити з пуття шершня Бу. Він не зупиняючись стягнув головний убір з першого-ліпшого дорожнього гнома, ще й встиг насунути тому на голову власного капелюха. Гном Гролик сподівався, що таким чином обдурить шершня Бу й той полетить за гномом у капелюсі Гролика. А він, Гролик, встигне ще щось придумати.

Шершень Бу вилетів із кузова КРАЗа й зорієнтувався одразу. Він нікого ні з ким не переплутав. Злопи закодували його на переслідування гнома Гролика, а не його капелюха. Однак жарт шершню не сподобався, тому він грубо штовхнув гнома в Гроликовому капелюсі — самохідного гнома Джепку — й помчав далі за Гроликом.

Гноми-самоходи були найзлостивішими гномами у світі. Вони були такими злісними, що злопам та їхньому шершню Бу до них було далеченько. А коли із самоходів на вулиці зривають шапки — ті просто навісніють. Джепка не становив винятку. Він упав, коли його турнув шершень Бу, потім підхопився й помчав навздогін. Оскільки гнома Гролика, котрий надто швидко поміняв головні убори, самохід Джепка навіть не помітив, бо не встиг, то шершня Бу він роздивився дуже добре. Тому він вважав його винним в обох випадках — і в обміні шапками, і в штовханні.

Самоходи завжди вважалися найобмеженішими гномами на планеті. Однак пхнув самохода шершень Бу, далі помчав шершень Бу, то й Джепка погнався за шершнем Бу. За Джепкою помчало якесь собача, кимось приведене на Ярмарок-Міст. Отаке щастя мав гном Гролик: ціла кавалькада переслідувачів присікалася, ще й гном-собача.

Гном Гролик у чужій шапочці, котра йому тисла й колола, носився по крилах авто, перестрибуючи через номерні знаки. За ним мчав злющий шершень Бу. Шершню Бу наступав на п’яти самохід Джепка, за котрим нісся миршавий гном-песик, обгавкуючи його, стрибаючи вслід за ним із машини на машину й намагаючись ухопити за штани.

Таке становище почало неабияк пригнічувати гнома Гролика, й він вирішив просто зникнути — сховатися на деякий час. Щоб погоня зійшла нанівець. Про гномів-футболістів гном Гролик і гадки не мав. Тож він покотився під колеса автопоїзда, який саме нагодився, сподіваючись, що великий і довжелезний поїзд ітиме дуже довго.

Доки він їхатиме, на Мосту багато що зміниться.

Гном Гролик тішив себе думкою, що коли він вибереться з-під автопоїзда, шершень Бу кудись зникне таємниче й несподівано, і це буде дуже приємно.

Розділ 5

Сутичка із самоходом

Але під автопоїздом Гролик опинився не сам.

Там, під автопоїздом, дорожній гном Гролик зненацька зустрів свого приятеля — польського гнома-простеця Тишу. Простець Тиша не грав у квача — він грав у хованки із хлопчиком-мізинчиком та чоловічком-нігтиком. Я б від них теж заховався. Обидва були в півтора рази вищі та сильніші за звичайних дорожніх гномів і при нагоді спуску не давали. Тому не кожен наважувався гратися з ними в азартні ігри або хованки.

Отже, простець Тиша теж ховався під автопоїздом. Він там знайшов чудову хованку. На його жаль, про ту схованку згадав і дорожній гном Гролик. Він поліз і наткнувся на ногу простеця Тиші, який там уже сидів. Що подумав простець Тиша? Що його знайшли, і, звісно, висунувся й побачив гнома Гролика. А саме тієї миті під автопоїзд зазирнув той, хто шукав простеця Тишу, — чоловічок-нігтик. Він побачив Тишу й загорлав:

— Тобі водити!

Простець Тиша зрозумів, що пошився в дурні, й образився на гнома Гролика. Він виліз зі своєї схованки й показав гному Гролику язика. А потім закричав на весь Ярмарок:

— Не я воджу — Гролик водить. На новенького! Он він під автопоїздом причаївся!

Гроликові спало на думку, що місце, де він збирався ховатися від шершня Бу, не таке вже й надійне. Хвилиночку — коли вже про нього знає простець Тиша, чоловічок-нігтик, він сам і, до того ж, увесь Ярмарок.

Гном Гролик вискочив з-під автопоїзда й ніс до носа зіткнувся з перепоною, тобто із самоходом Джепкою, у котрого на голові красувався його, Гроликів, рідний капелюх. Гном Гролик розсердився: мало того, що за ним ганяється, сором сказати — шершень, так ще й бозна-хто носить його капелюх.

— Чуєш, — сердито сказав гном Гролик цьому самоходу Джепці, — ти нащо це мого капелюха вдягнув? Це ти з кого мого капелюха зняв? Хто ти такий взагалі на трасі?

Гном Гролик зірвав із самохода свого капелюха й почув дзижчання шершня, що крутився поблизу. Дорожній гном Гролик не став розбиратися із самоходом Джепкою — він насунув власного капелюха на самі вуха, а шапочку Джепки схопив і пожбурив у той бік, звідки чулося дзижчання злющого шершня.

Аж тут на них наскочив гном-песик, котрий гнався за самоходом Джепкою. Гролик схопив гнома-песика за карк і теж пожбурив у шершня Бу. Але злість чомусь не пройшла.

Злість не пройшла не лише у гнома Гролика. Злості досхочу назбиралося у самохода Джепки. Еге ж, капелюха в нього зірвали, шершень його штовхнув, песик стрибав і хапав його за холоші, а тепер ще й Гролик прискіпався. У самохода засвербіли кулаки. Певна річ, йому захотілося довести кому-небудь, що його не можна безкарно ображати.

Самоходові Джепці просто кортіло дати комусь по лобі. Відповідний настрій у нього вже був, треба було лише відповідну нагоду для бійки. Відповідної зачіпки — ось чого не вистачало самоходові Джепці. Саме зачіпки, бо гноми не схвалювали немотивованої поведінки (тобто без приводу) й могли разом розправитися з хуліганом. На щастя самохода, гарний привід сам ішов йому до рук. Привід знайшовся там, де його залишив дорожній гном Гролик. Сумирний шляховичок Добринька, який белькотів на два голоси різні дурниці, — ось хто здався Джепці підходящою мішенню, аби зірвати свою злість і почухати кулаки.

Розділ 6

Як корисно знати мови

Шляховичок Добринька справді топтався там, де його залишив дорожній гном Гролик, — на поруччі Мосту-Ярмарку, під ліхтарем.

Шляховичок Добринька почувався незатишно: він дещо ніяковів. Інші гноми з підозрою ставилися до дивного шляховичка, у якого два голоси. І як будь-якого совісного та чутливого гнома, шляховичка Добриньку ті підозри та недомовки неймовірно гнітили — до недавнього часу. Але після зустрічі з дорожнім гномом Гроликом шляховичок упевнився, що будь-хто, навіть найправильніший гном, не застрахований від проблем. Це шляховичка одразу втішило. От причепився ж до Гролика шершень Бу. Так само, як до шляховичка причепився внутрішній голос.

«Із цим треба жити», — філософськи розмірковував Добринька.

Однак самоходові на це було начхати. Неправильні гноми поцупили в нього шапку, пожбурили в нього собачам та ще й до того ж облаяли знов-таки неправильні гноми. Значить, прочухана слід було дати неправильним гномам. На Мосту-Ярмарку важко було знайти гнома більш неправильного, ніж шляховичок Добринька. Хіба що двоголового. Шляховичок був неправильним — із двома голосами, а тому винним у всіх негараздах самохода Джепки. Його слід було покарати. Шершень Бу неодмінно схвалив би вибір самохода Джепки.

Шершень Бу теж не любив шляховичка Добриньку. На щастя для Добриньки, шершень Бу й самоход Джепка знаходилися далеко один від одного, на різних кінцях Мосту. Шершень подався в інший бік шукати гнома Гролика, який знову десь запропав, а самохід скрадався до шляховичка Добриньки. Поки він скрадався, той не припиняв розмірковувати про власне життя.

«От причепився до Гролика шершень Бу, — думав шляховичок, — то й що? Хіба Гролик став гіршим через це? Ні, не став… Що ж, тепер його не повинні любити друзі? Аж ніяк. Повинні».

Шляховичок Добринька, власник внутрішнього голосу, був анітрохи не гіршим за інших гномів. Тому шляховичок, який досі старався якомога менше базікати, потроху розговорився, взявся на різні голоси відпускати компліменти гномочкам, які пролітали на машинах, і висловлювати захват від спритності гномів-хлопців.

Його внутрішній голос геть пустився берега й гукав до кожного стрічного, бажаючи щастя й удачі. А справжній голос репетував:

— Привіт! Ми вас любимо! Усе гаразд! Привіт! Ми приїхали з дорожнім гномом Гроликом! У дорожнього гнома Гролика все чудово — його переслідує злющий шершень Бу, та й по всьому. У мене також усе добре. Я маю два голоси й розмовляю десятьма мовами.

Ну, й таке інше.

Тобто, замість того щоб заспокоїти всіх, шляховичок Добринька всіх збивав з пантелику, всім морочив голови.

А втім дорожан — мешканців доріг — на мосту було багато. Не всі були місцевими. Не всі знали шляховичка Добриньку, й не всі звертали увагу на його здатність говорити двома голосами. Тому до шляховичка, який, на відміну від інших гномів, не бігав і не стрибав, а мирно сидів на місці, часом хтось та й підходив. Скажімо, щоб попитати про щось.

На модному Мосту-Ярмарку сьогодні каталися безліч гномів з різних куточків світу. Декого з них дивувало те, що шляховичок Добринька балакав на два голоси. А деяких навпаки — вельми цікавило. Наприклад, китайських дорожніх гномів. Ці двоє новоприбулих китайських гномів були близнюками. Навіть не так: близнюками — це ще м’яко кажучи. Вони були такі схожі між собою, що один міг би дивитися в люстерко за обох.

Однаково жодне люстерко не знайшло б жодної відмінності. Мало того що китайські гноми-близнюки вдалися один в одного ріст у ріст, голос у голос, волос у волос, та ще й імена їм батьки дали однакові. Старшого з близнюків звали Дооо, а молодшого Дооо-о. Імена відрізнялися лише однією літерою «о». Коли хтось сторонній згадував про обох, а вони були поруч у ста випадках зі ста, то про них говорили просто — близнюки доо.

Близнюки доо вперше в житті опинилися так далеко від батьківщини. Вони справді були ще дуже юними, хоча добре вихованими дорожніми гномами. Бігали вони в дерев’яних черевичках-стукалках, котрі дивовижним чином не спадали з їхніх ніг. А ще близнята доо, незважаючи на юний вік, носили борідки й конусоподібні капелюхи. Самі розумієте, які.

Вони щойно прибули й геть нічого не знали про Київ, про Україну та про місцевих дорожніх гномів-путівців, манівців та інших. Навіть про дорожнього гнома Гролика вони нічого не знали. А вже про шляховичка Добриньку та його дар — і поготів не здогадувалися.

Тому підійшли китайські дорожні гноми до шляховичка недарма, тобто не тому, що він дар мав розмовляти на два голоси, а через те, що він спокійно стояв собі на місці.

Шляховичок був єдиним, хто на Ярмарку нікуди не квапився. А цікавим юним китайцям страшенно хотілося якомога більше дізнатися про наймодніший Міст-Ярмарок у світі. Але позаяк на модному мосту жодна істота не хотіла з ними спілкуватися — всі гасали туди-сюди, то новоприбулі вирушили прямо до Добриньки.

Шляховичок Добринька, будемо щирі, стирчав на одному місці — де його залишив гном Гролик. Він стирчав там не тому, що не хотів гратися чи бігати з рештою дорожніх гномів. Шляховичок Добринька просто боявся загубитися. Страшенно боявся розлучитися зі своїм дорожнім другом Гроликом. Він сподівався, що рано чи пізно Гролик обов’язково за ним повернеться, й продовжував терпляче чекати. Саме тоді до нього підійшли ввічливі близнюки, китайські дорожні гноми.

— А ти вмієш носом ловити краплини дощу? — щирою китайською мовою поцікавився старший із близнят. Допитливість старшого надихнула молодшого на наступне запитання:

— А ви своїм пташкам какати над мостом дозволяєте?

Теж поставлене найсправжнісінькою китайською мовою.

Близнюки стали говорити одночасно, і хоча вигляд мали однаковий, проте ставили різні запитання. Певна річ, адже вони таки були окремими гномами. Різними.

Шляховичок Добринька спершу розгубився. Будь-який дорожній гном зніяковіє, якщо дві однакові особи одночасно ставлять двоє різних запитань. Шляховичок спочатку розгубився, а потім зрадів. Ще й як зрадів і кинувся відповідати. Уявіть, як здивувалися китайські гноми Дооо і Дооо-о, коли шляховичок ввічливо відповів кожному близнюку на його запитання: одному внутрішнім голосом, другому — справжнім. І уявіть собі, як здивувався шляховичок Добринька, коли він і його внутрішній голос дали відповідь кожному з близнят.

Я сподіваюсь, ви розумієте різницю між обома й кожним. Зазвичай — і близнюки до цього звикли — знайомі чи просто співрозмовники сприймали їх як єдину істоту. Тож коли близнюки про щось запитували, відповідали тільки одному або втікали. Як правило, відповідали тому, котрий запитував голосніше. Тому близнюки звикли перекрикувати один одного.

А для Добриньки найнесподіванішим виявилося те, що він вільно володів китайською не лише внутрішнім, а й власним голосом. Про таке він навіть не здогадувався. Це його приємно вразило. Китайських близнюків, які не могли ні з ким поговорити, теж. Отак вони й розмовляли. А ті, хто був про шляховичка невисокої думки, пролітали далі. Хоча й пригальмовували та дослухалися: про що ж це балакають китайці з дивакуватим шляховичком, що має два голоси. Та могли хіба що отримати задоволення від мелодійності китайської мови.

Внутрішнім голосом шляховичок розповідав одному братові про принади рідного краю, красу якого він відчував усім серцем. А іншому — нормальний голос шляховичка розповідав про вей — місцевих кралечок.

Справа в тому, що в Китаї ніяких вей не було. Веї завжди жили тут і не надто полюбляли мандрувати, так само як і путівці та манівці. А ще веї вміли впливати на погоду, й це неабияк цікавило доо.

Так вони собі спілкувалися, коли підскочила познайомитися Чарівна Ши. Вона надзвичайно подобалася Добриньці. У нього навіть подих перехопило. А Чарівну Ши теж вразило, як Добринька вільно володіє китайською мовою.

«Як це я досі його не помічала?» — дивувалася дорожня гномочка. Вона так уважно слухала шляховичка, що той навіть засмутився, що має тільки один внутрішній голос.

«Ото б вразити Чарівну Ши двома чи трьома внутрішніми голосами», — мріяв шляховичок.

Близнята доо відкланялися, пообіцявши пізніше розшукати Добриньку. Шляховичок лишився на поруччі разом із Чарівною Ши. На бильці мосту, ніби на квітці латаття посеред водойми. Чесне слово.

Розділ 7

Втеча

Хіба так буває?

Шляховичок Добринька сидів на бильці Мосту-Ярмарку із Чарівною Ши. На бильці мосту, ніби на квітці латаття посеред водойми. Добринька — і Чарівна Ши поряд…

Ідилію порушив тупоголовий самохід Джепка, у якого свербіли кулаки після зустрічі з дорожнім гномом Гроликом. Самохід Джепка не терпів нічиєї індивідуальності, окрім власної. Хоча б його власна індивідуальність була стандартна та сіра. Усі гноми світу мали бути такими, як самоходи, та й годі.

Такий непотріб, як шляховичок Добринька, треба було знищити за несхожість із нормальними гномами. Із самоходами, котрі ніколи не мали внутрішнього голосу чи хоча б совісті.

— Таких, як ти, слід відправляти на гірські вершини — в кращому разі, — щоб прокладали стежинки для гірських баранів, — безцеремонно перервав бесіду шляховичка з Чарівною Ши самохід Джепка. Так би мовити, вдерся на їхнє латаття. Багато хто пригальмував, щоб послухати, як самохід Джепка вичитує шляховичкові, та подивитися, якого збирається дати прочухана. Самохід горлав на весь Ярмарок, що гномів з такими відхиленнями треба віддавати до цирку чи до планетарію — грати інопланетян. Він так голосно кричав, що його чули чимало гномів. А коли багато когось чують, то багато з ним і погоджуються.

Самохід Джепка підскочив до шляховичка так несподівано, що той не встиг ні образитися, ні розізлитися. Шляховичок Добринька взагалі не встиг взяти в голову, чого-то цей не знайомий з ним особисто самохід так на нього наскочив. А натомість Добринька зрозумів, що Джепці просто не було з ким побалакати. І тоді шляховичок Добринька вирішив поговорити із самоходом Джепкою. Він почав із порядку. Шляховичок Добринька почав доводити самоходові, що порядок — це саме те, що проголошено правилами, а правила — це те, про що кажуть мудреці та закони.

Він засипав пихатого самохода законами Менделя, прикладами з життя видатних гномів, коронованих осіб та легендами про гномів-героїв минулого. По всьому виходило, що він — шляховичок Добринька з двома голосами — і є найнормальніший героїчний коронований дорожній гном. Врешті-решт самохід Джепка відчув себе страшенно нетямущим. Він уже вірив шляховичку Добриньці, хоча ще мало що розумів. Якщо двоголовий чоловік доводить тобі, що все гаразд, то несамохіть почнеш замислюватися своєю єдиною головою: може, ти сам не в порядку?

Джепка уперше в житті відчув, що він таки невіглас, а отже, — якщо дотримуватися його, Джепчиної, логіки — неповноцінний. До того ж, із одним слабеньким голосом, без знання іноземних мов та ще й із головою, котра працює надто повільно.

І до купи саме у цей момент на голову Джепці знову звалився дорожній гном Гролик, який взявся негайно горлати на самохода:

— Ти хто такий? Нащо сюди приперся? Де півняче перо, яке було на моєму капелюсі? І нарешті — зроби так, щоб тебе шукали!

Дорожній гном Гролик геть розлютився.

Заморочений самохід щодуху дременув до однієї вечірньої школи на Тайвані, про яку чув ще від бабусі.

Що з ним сталося потім — ніхто не знає. Більше цього самохода ніхто ніколи не зустрічав…

А дорожній гном Гролик витріщився на Чарівну Ши — він її спочатку не помітив. Настрій у нього почав покращуватися. На очах він розплився в посмішку, придумуючи, з чого почати приємну розмову. Однак не встиг промовити й слова, бо його знову наздогнав злющий шершень Бу.

Гролик був ввічливим дорожнім гномом — він вибачився перед дамою і скочив на дах поїзда метро.

Тепер Гролик вирішив заманити шершня Бу в пастку — в пащеку метро — й так покінчити з ним назавжди.

Однак шершень Бу був злющим шершнем, але не дурним. Він виконав крутий віраж і ні в який тунель метро не полетів. Бу подумав, що Гролик загине в тунелі й без нього. Він страшенно засмутився. Шершень Бу сам хотів зробити гному Гролику якусь операцію: розчавити його катком, розплющити, зіпхнути з мосту. Відірвати йому крильця чи розрізати Гролика навпіл. Словом, задумів не бракувало. Але все це Бу хотів зробити сам. (Ну, тобто зробити сам, а хотів він не сам, хотів він тому, що так його злопи запрограмували.)

Отже, гном Гролик зник у тунелі.

Шершень Бу поводив очима й злобно загудів, ніби чотири машинки для свердління зубів. З досади шершень Бу взяв та й налякав ні в чому не винну дівчинку, котра їхала з татом і мамою на звичайній старенькій «Ладі» в звичайному другому ряду на звичайнісіньку дачу.

Тато дівчинки сидів за кермом, а дівчинка позаду милувалася краєвидами з вікна. Маленька беззахисна пасажирка, як здалося шершню Бу, ідеально підходила для ролі жертви.

Звідки, спитаєте ви, взялася дівчинка?

Як звідки? З машини. Що ж ви гадаєте — машини їздять самі собою дорогами, для власної втіхи? У них всередині сила-силенна людей — Великих, як називають їх дорожні гноми. Люди керують машинами, люди в них подорожують, і люди же їх створюють — принаймні на думку декотрих гномів. Втім, таких меншість. Більшість гномів вважає, що машини створила природа так само, як хмари, гірки та пеньки. Та це не головне, хто як вважає. Дорожня братія користувалася автомобілями так само, як переправи через річку без мосту користуються будь-чим — корчами, старими пеньками, очеретами й навіть порожніми пластиковими пляшками. Або плотами. Машини для дорожніх гномів були тими самими пеньками, корчами й плотами, якими вони послуговувалися для переправи. Зазвичай на людей — Великих — дорожні гноми не звертали уваги. Однак розлючений тим, що загубив Гролика, шершень Бу заходився лякати дівчинку. Дівчинка дуже приємно для слуху шершня Бу верещала. Й на відміну від Гролика, поводилася як слід, тобто боялася.

Вона безперестанку здіймала лемент. Махала руками й показувала пальцями на шершня Бу.

Шершень Бу насолоджувався ситуацією доти, поки тато дівчинки, водій машини, не натис на гальмо й не згорнув у трубочку твердий глянцевий журнал.

— Ясно, — сам собі сказав злющий шершень Бу й вилетів у відчинене віконце. Ніхто йому не перешкоджав.

Виявилось, поки він жахав невинне дитя, машина від’їхала від мосту далеченько. Так далеко, що шершень Бу відразу й не збагнув, як йому повернутися. Злющий шершень Бу сів на придорожню кульбабку й зробив їй бу! Коли кульбабка з переляку розлетілась, Бу вирішив перепочити. Йому не давали спокою думки, що Гролик може вибратись із підземних коридорів, і він вирішив злітати на міст і переконатися, що Гролику — гаплик.

Розділ 8

Весела гномоверть

А Гролик, проїхавши в метро одну зупинку, відразу повернувся назад. Він пробирався серед гномів, котрі гралися на мосту, ніби крізь натовп на вокзалі. Тут, на мосту, маленьких чудесних мешканців доріг була сила-силенна, й вони все прибували. Каталися на вагонах метро путівці та манівці, пустували дорожні гноми, літали на бамперах роуді — прибульці з Англії та Америки. Ганяли на автомобільних колесах китайські доо. А дорожні хитуни їхали на номерних знаках. Будь-хто міг знайти тут гру до смаку. Якщо комусь на мосту й було нудно, то його тут не було! Звісно, дорожній гном Гролик тієї ж миті забув і про шершня Бу, і про решту негараздів, і навіть про намір познайомитися із Чарівною Ши. Забув і про те, що на нього чекає шляховичок Добринька. Гролик відразу включився в метушню.

Знайомі гукали Гролику:

— Привіт! Ля-ля! Мерщій до нас. Здоров був, Гролику! Гролик — продай нолик!

З Гроликом усім кортіло погратися.

— Ти з нами?

— Привіт, Гролику… — і так далі.

Гролику було страх як весело. (Між іншим, Чарівна Ши та шляховичок Добринька теж не нудьгували.)

А гном Гролик вискочив із тунелю метро й міг розважатися, як заманеться. Класний міст поблизу нового житла — південного пеньочка — так тішив дорожнього гнома, що той просто кричав від захвату.

Навколо гнома Гролика каруселилась ціла купа дорожніх гномів звідусіль. Усіх приваблював модний міст із шикарними розв’язками, рівнями й тунелями — тут можна було забавлятися протягом кількох місяців поспіль. Гноми перестрибували з естакади на машини, зі смуги на смугу. Дорожні гноми народилися дорожніми гномами, й ніщо, крім доріг, їх не цікавило. (Ну, може, за винятком кохання. Втім, як і всіх нас.)

Тому дорожнього гнома Гролика теж нічого, крім доріг, не цікавило. З безліччю інших дорожніх істот Гролик ходив колесом у потоках машин, відгалуженнями дорожніх розв’язок, перескакував із ряду в ряд і робив карколомні кульбіти. Клянусь вам, жодні гімнасти в жодному цирку не змогли б зробити нічого подібного: зробити кульбіт і опинитися на машині, що несеться по зустрічній смузі. Дорога була світом дорожніх гномів, на дорогах вони почувалися як удома. А хто ж не любить свій дім?

Певна річ, Гролик дорогу любив, як свій пеньочок із чудернацькими сусідами-злопами. А злопи — що злопи… Численні істоти населяли світ доріг та узбіччя так само, як ріки населяють не лише коропи й плотвичка, а й щуки, п’явки та соми… Так само й на дорогах і обабіч них мешкали найрізноманітніші створіння з відповідно різними звичками та характерами. Скажімо, обгортка від печива чи цукерки, яку викинули Великі (так дорожні створіння називали людей), для одних дорожніх мешканців була їжею, для інших — жуйкою, а для третіх — парашутом чи скейтом, із якими можна погратися. Спитайте в мене, у що грають гноми на Мосту-ярмарку?

У момент, коли гном Гролик позбувся переслідування шершня Бу, більшість дорожніх мешканців грала в чортове колесо. Гра полягала в тому, щоб на ходу проти руху перескочити з одного авто на інше, дістатися до середини мосту й там підстрибнути вгору вище за інших.

Над серединою Мосту-Ярмарку крутилося колесо гномів, які підстрибували й підстрибували. Після стрибка кожен придумував якесь ефектне продовження. Скажімо, Ясько-гном ляскав двірниками авто, що саме їхало поряд. Простець Тишко — старий друг та сусід гнома Гролика — перестрибував із антени на антену, наче камінець, кинутий у воду. А неповороткий чоловічок-нігтик, котрий підстрибувати високо не вмів, дуже смішно пускав вітер.

Потім вигадали нову гру: грали в назви міст.

Уродженець Амстердама кричав: «Амстердам!» — а йому мав відповісти гном із міста, назва якого починалася з літери «М».

— Москва! — закричав чоловічок-нігтик на прізвисько Пень.

— Ашхабад! — закричав китайський гном і знизав плечима: все одно Ашхабад рано чи пізно стане китайським.

На цьому гра скінчилася, бо на різні кінці мосту чути було погано.

Розділ 9

Передай привіт

Тим часом прибували нові гості, нові дорожні істоти, давні знайомі Гролика. Адже майже всі дорожники у світі знають один одного в обличчя. Правда, про це мало хто здогадується.

Зазвичай гноми задивляються один на одного, розлітаючись та з’їжджаючись на шалених швидкостях. Тому дорожній гном Гролик не звернув уваги на щойно прибулого, який промайнув повз нього на мотоциклі, — дорожнього гнома харлея. Усі мотоциклетні дорожні гноми звалися харлеями, а дражнили їх шмарлеями. Гролик не помітив би того харлея-шмарлея, коли б той не прокричав йому, проносячись поряд:

— Це ти, Ріпко?

Отаке прогорлав дорожньому гному Гролику якийсь зухвалий новоприбулий гном-шмарлей.

Шмарлеї захоплювалися двоколісними машинами й швидше обирали поїздку на мопеді чи велосипеді, ніж на найновішому «Майбаху».

Зате коли харлеям траплялися оті божевільні гонщики — Великі мотоциклісти-байкери, — то харлеї теж збивалися в зграї і могли подорожувати з ними разом протягом місяців не розлучаючись. Може, тільки харлеї з усіх дорожніх гномів не вважали, що Великі, тобто люди, всі на один копил, і так подорожуючи звикали не тільки до мотоциклів, а й до водіїв. А крім того, гноми-харлеї були найдружнішим маленьким народом серед гномів.

Гном Гролик вельми здивувався, чого це незнайомець — нехай і з породи ненормальних гномів-шмарлеїв — звернувся до нього так запанібрата. Він розгублено озирнувся, однак гнома харлея вже не було видно. Той промчав ліворуч на своєму мотоциклі. Звісно, на мотоциклі, на чому ж іще ви сподівалися зустріти гнома-харлея?

«Взагалі, гноми-шмарлеї, вони всі якісь із привітом, — ображено думав Гролик. — Чому він гукнув до мене — „Ріпко“?»

— Я не Ріпка. Я — Гролик! — закричав гном.

Харлей озирався й горлав іще щось, але що саме, Гролик не чув. Він подумав, що гном-шмарлей кричить щось прикре, й образився.

Кінець фрази віднесло зустрічним вітром — шмарлей умчав, і його слова теж. Не почув їх дорожній гном Гролик. А ось слова банника, котрий його нагнав, збили з пантелику. Банник мчав мостом навздогін Гролику й почув слова шмарлея, які прослухав Гролик.

— Ух ти! — заздрісно крикнув банник Ґансі. — Та ти везунчик!

Везучим гном Гролик себе не вважав. Особливо сьогодні.

Однак той банник явно щось знав. Тому Гролик посунувся й дозволив баннику застрибнути на його машину. Той стрибнув, послизнувся, мало не загудів під колеса й нарешті всівся.

— Ага, — заздрісно продовжував Ґансі, — вітаю!

— Із чим? — здивувався Гролик.

Банник здивовано зміряв його поглядом і сердито додав:

— Сам знаєш, із чим — із привітом!

— З яким привітом? — дивувався й далі гном Гролик.

— Ти що — глухий? — знов здивувався банник. — Гном-шмарлей привіз тобі від когось привіт і грамотку.

— Від кого? — відчайдушно закричав гном Гролик.

— Оце вже я не дочув, — зізнався банник з жалем. — Може, той шмарлей ще повернеться?

— Агов! — гукнув гном Гролик. — Хто бачив, на чому приїхав гном-шмарлей?

— Здається, на «Харлеї», — нагодився шляховичок Добринька.

— Якщо він з байкерами, — гірко промовив гном Гролик, — то може не повернутися. Він нізащо не захоче відриватися від товариства. Ні за які медяники він не схоче покинути компанію байкерів, аби передати привіт і грамотку малознайомому гному, — гном Гролик був невтішний.

Мушу вам сказати, що дорожній гном, котрий прокричав Гролику про привіт і грамотку, напевне знав гнома Гролика особисто, позаяк пролітаючи повз «Сітроєн» Гролика на мотоциклі, він дуже впевнено сповістив Ріпку, себто тьху, Гролика, що його хтось шукає. Хтось хоче йому дещо передати.

Не існує у світі істот, байдужих до того, що хтось хоче їм щось передати. Тож гном Гролик кинувся виглядати гнома-харлея по єдиній деталі, яка впала йому у вічі — по шапочці.

Коли б ви подивилися на міст і дорожні розв’язки навколо мосту збоку, ви б упевнилися, що майже кожен гном вирізнявся оригінальним головним убором. Ковпачки у гномів були найрізноманітніші — жовті, червоні, сині, зелені, обшиті хутром та без нього, з балабончиками й без них, а ще із зірочками, півмісяцями та восьмикутниками.

У гнома харлея, який гукнув Гролика, ковпачка взагалі не було. Замість шапочки харлей носив на голові плетену дитячу рукавичку. По рукавичці гном Гролик і згадав цього хлопця. У цього дорожнього шмарлея було прізвисько Бу-Ба й познайомились вони у Франції. Франція подобалася харлею так, як Гролику Україна. Він ніколи не полишав її надовго. Саме цей дорожній гном-харлей і хотів передати щось від когось, і саме Гроликові…

Дорожній гном Гролик, повз якого пролетів шмарлей, перестрибнув на машину, що рухалася туди ж, куди помчав вісник. Стрибнув він поспіхом, не дуже вдало, і його понесло під колеса. Поки Гролик вибирався по колесу на бампер, поки утримував рівновагу на крилі, збігло кілька дорогоцінних секунд. Загубилися кілька дорогоцінних секунд, від яких могла залежати зустріч із несподіваним вісником.

Гном Гролик впав у відчай. Зате коли він вибрався з-під машини, його зустрів вірний шляховичок Добринька, котрий відразу й повідомив йому, що гном-харлей нікуди не від’їхав. Він зважився на відчайдушний вчинок — покинув своїх братів, які вже помчали з байкерами в далечінь, і лишився на мосту, розшукуючи Ріпку, тобто — тьху! — гнома Гролика. Певно, гном Харлей безмежно поважав того, хто передав привіт і грамотку гному Гролику.

Гролик полегшено зітхнув.

А харлей, покинувши свого мотоцикла, перестрибнув на стрічну машину й помчав у зворотній бік. Він ще встиг помітити, як Гролик вибирався з-під авто, але знов нічого не встиг сказати гному Гролику. Харлея понесло в один бік, Гролика в інший…

Уся публіка, що була присутня на Ярмарку-Мосту, всі гноми залучилися до цієї небувалої справи — передавання привіту й грамотки від гнома харлея гному Гролику.

Гролик, не гаючи ні секунди й зосередившись, стрибнув на машину, яка їхала слідом за машиною харлея. Та цієї миті машина зі шмарлеєм різко повернула ліворуч, а машина, де був Гролик, помчала прямо. Простець Тишко з польськими гномами кинувся навздогін харлею. Сежелен — восьминіжка дорожня — впіймала гнома Гролика за підтяжки й звеліла:

— Побудь на місці хвилинку! Посидь на машині, на якій тебе бачив шмарлей. Якщо він лишився на мосту й не поїхав з компанією — значить він має твердий намір передати тобі те, що має намір передати.

Отак пояснила восьминіжка Гроликові. Він аж зашарівся.

— А я що кажу! — закричав шляховичок Добринька, акуратно стрибнувши на ту саму машину разом із Чарівною Ши. Йому шкода було з нею розлучатися й набридло скакати по машинах, бо коли ти скачеш по машинах, то присутні чують не плавні та мудрі розмови, а щось схоже на «бла-бла-бла-бла-бла». Чарівна Ши була цілком згодна зі шляховичком.

Гролик їх послухав, зупинився. Проте машина, на котрій мчав Гролик, поринула в тунель, де машини їхали в одному напрямку, а куди подівся шмарлей, у тунелі видно не було. Гролику довелося чекати, поки машина виїде з тунелю.

Він плекав надію, що харлей не поїде з Ярмарку, не припинить пошуки гнома Гролика, що харлею вистачить совісті знайти дорожнього гнома Гролика й передати йому те, що належить передати від того, від кого належить передати. Звісно, дорожній гном Гролик хвилювався. Дарма, що серед дорожніх гномів передавання привіту такий само простий і звичний ритуал, як і в нас із вами. А він так переймався, ніби привіт йому передавали вперше в житті.

А ще дорожній гном Гролик хвалив себе, що там, на перехресті, де бігоні, змінив напрямок і замість Кільцевої дороги поїхав на Ярмарок-Міст. Інакше хтозна, коли б він зустрів харлея і коли б отримав невідомий привіт…

Розділ 10

Зустріч

Нарешті тунель із одностороннім рухом скінчився, показалися машини, що летіли назустріч. У дорожнього гнома Гролика з’явилася можливість мчати туди, де його шлях уперше перетнувся зі шляхом харлея.

Більшість гномів уже дізналися про те, що дорожній гном Гролик шукає зустрічі з мотоциклетним гномом Харлеєм, і всіляко допомагали їм зустрітися, давали слушні поради, розмахували руками, улюлюкали й билися об заставу.

Кожен гном виходив із власного досвіду та вдачі. Ті, кому найчастіше не вдавалося, ніж вдавалося, вважали, що дорожній гном Гролик і харлей ніколи не зустрінуться. Ті, до кого життя ставилося поблажливіше, припускали, що зустрінуться, але в далекому майбутньому і не тут. А десь високо в горах. І не в нашому районі.

Проте щасливчики, котрих, щиро кажучи, серед дорожніх гномів більшість, були впевнені, що шляхи Гролика та харлея-шмарлея невдовзі перетнуться. Найрозумніші навіть передбачали, де саме. Там уже зібрався натовп.

Деякі шляховички радили зустрітися на пероні метро. Нетерплячі роуді кричали, що вони можуть добігти до шмарлея, взяти у нього те, що той хотів передати дорожньому гному Гролику, наздогнати Гролика й віддати посилку йому. Вдумливі доо пояснювали через перекладача Добриньку, що світ перебуває в гармонії. Тож якщо посилка призначена йому, гному Гролику, то він її отримає, а якщо не призначена, то не отримає. А мляві манівці радили випробувати закляття для прискорення зустрічі. Одним словом, уже за хвилину після вигуку дорожнього гнома Харлея весь міст знав, що відбувається щось надзвичайно важливе й що дорожній гном Гролик шукає зустрічі з дорожнім гномом харлеєм.

Геть усі, хто перебував на мосту, окрім Великих, звісно, долучилися до процесу. Кожен прагнув взяти участь. Як завжди в таких випадках, коли помічників виявляється надто багато, вони лише заважали й дорожньому гному харлею, і дорожньому гному Гролику, й ще декому. Але найголовніше — вся та метушня проходила щиро, душевно, із запалом.

Попри це дорожній гном Гролик досі не зустрівся з дорожнім гномом харлеєм, хоча той уже двічі промайнув у різних рядах — нижньому та верхньому. Однак це трохи підбадьорило дорожнього гнома Гролика. Він зрозумів, що дорожній гном харлей нікуди не дінеться, доки не передасть йому посилку.

— А що в тебе там? — встиг крикнути дорожній гном Гролик, коли знову побачив харлея, котрий мчав унизу машиною в південному напрямку.

— Грамота! — ледь чутно долинуло у відповідь.

— Грамота! — закричали роуді.

— Грамота!!! — підхопили шляховички.

— Грамота!!! — підтримали польські гноми.

— Харлей Гролику грамоту передає! — здійняли галас манівці.

Усі заметушилися ще більше. Більше подій — більше метушні, погодьтеся. Всі-всі докладали неймовірних зусиль. Чарівна Ши була прикро вражена, що харлей виявився таким нетямущим.

Врешті-решт обидва гноми вдало скочили на дах одного й того самого поїзда метро, що вилетів із підземелля. За хвилину під овації вони поважно потисли один одному руки. Пальці різнокольорової дитячої рукавички, натягнутої на голову шмарлея, кумедно тріпотіли, а сам він захекався, наче був пішоходом, а не біговим дорожнім гномом.

— Мерщій передавай мені привіт і розкажи, від кого! — нетерпеливився гном Гролик.

Навколо нього хвилювалася юрба дорожніх гномів. Усі бурхливо раділи зустрічі й волали:

— Віват!

— Ура!

Майже всі гноми, що гралися на Мосту-Ярмарку, перебралися на цей вагон.

Узагалі, дорожні гноми ніколи не збиралися такими натовпами. Але зараз всім було цікаво дізнатися, що трапилось.

Розділ 11

Грамотка від Божени

У харлея справді були важливі звістки.

— Тобі привіт і грамотку передавала Божен а, — нарешті вимовив захеканий гном харлей.

Еге ж, гном Гролик таки недарма ганявся за харлеєм по в’їздах і виїздах нового мосту.

О Божена!

…Божена була така приваблива. Така сміхотлива. Така уважна. Така доброзичлива. У перші дні знайомства Гролик просто не міг від неї відійти. Гролик познайомився із Боженою кілька років тому на одній гірській дорозі Грузії. (Я залюбки покажу вам те місце, якщо ви мене туди відвезете. Бо на відміну від дорожнього гнома Гролика, я не вмію добиратися, куди мені заманеться, без сторонньої допомоги.) Там, де вони познайомилися, ще була придорожня корчма з українськими стравами. А втім, страви — не головне. Головне — Божена.

Божена передавала дорожньому гному Гролику величезний, просто метровий привіт, мільйон поцілунків і запрошувала до себе в гості. Так ніяковіючи розповідав харлей.

Привіт він передав, а поцілунки від імені Божени передавати посоромився — надто вже багато люду спостерігало за цією сценою. Його б просто засміяли. Харлей він там чи не харлей.

Утім, Гролика поцілунки не цікавили. Його цікавила адреса. Свою адресу Божена написала в грамотці, яку й просила передати Гроликові, коли харлей вирушив мандрувати світом. Чесний харлей, щойно зустрів Гролика, поквапився виконати прохання красуні Божени, навіть ризикуючи відстати від своїх. Тож Божена передавала поцілуночки, грамотку, а ще на словах просила передати, що нарешті знайшла собі постійне помешкання — справжній професійний корт неподалік Парижа — й запрошувала гнома Гролика на гостину. Під Париж.

— Ого! — присвиснув гном Гролик. Він одразу зрозумів, що на нього чекає далека подорож.

На вагон поїзда стрибнув чоловічок-нігтик. За законами фізики з вагона вихлюпнулося трійко гномів легшої ваги. Близнята доо вчепилися в Добриньку, Добринька — в Чарівну Ши, а вона (дякувати Богові) ще вміла триматися на ногах. Унизу загомоніли налякані пасажири.

— Хлопчика-мізинчика нам тут ще не вистачало, — недоречно згадав гном Гролик, — або Кота в Чоботях…

І накликав. Хлопчик-мізинчик теж стрибнув на дах вагона. Гном Гролик прикусив язика, щоб не ляпнути про шершня Бу — бо з’явиться!

Харлей ляпав себе по кишенях, нишпорив у пазусі. Після мотоциклетних викрутасів хитавиця на даху вагона йому не заважала. Його непокоїло, що він ніяк не міг відшукати грамотку від Божени в той час, як поїзд метро ось-ось мав перетнути міст. Гном Гролик теж занепокоївся. Він хотів отримати свою грамотку від Божени. Усім потрібна була грамотка від Божени, однак грамотки катма. Вагон трясло, гном харлей утретє перевіряв кишені, Чарівна Ши нишпорила в нього за пазухою та лоскоталася, а хлопчик-мізинчик узявся до коміра: мовляв, шмарлея треба перевернути й витрусити — грамотка з нього неодмінно випаде. Хлопчик-мізинчик Ілько був такий — він би й трьох запросто перевернув. Адже зростом він був з мізинчик Великих, а не гномів.

Харлей уже затинатися почав, а пальці в нього так просто тремтіли. Через це Гролик не зрозумів і половини того, що харлей пояснював на пальцях. Ніхто не зрозумів.

Нарешті харлей образився, що його всі кваплять і ніхто навіть не подякував (а хлопчик-мізинчик навіть нахваляється перевернути його догори дригом і потрусити), та спересердя згадав нарешті, де сховав грамотку:

— Овва! Та вона ж на голові!

Стягнув свою рукавичку, дістав із великого пальчика пергамент, тицьнув грамотку в руки гному Гролику, буркнув, що має безліч власних справ, і скочив із вагона в кузов вантажівки, що теліпалася рівнем нижче.

От я написав «скочив», а дорожній гном харлей швидше звалився, ніж скочив. Дорожній гном харлей упав у кузов машини з гарячим асфальтом, а коли вибрався звідти, то був уже далеко від мосту. Повертати йому не хотілося: гноми так само чутливі до глузувань і кпинів, як і будь-які створіння.

Розділ 12

До чумачків

Тим часом всі, хто брав участь у пригоді, хотіли знати продовження історії. Нема чого й казати, геть усіх цікавило, що саме написала гномочка Божена дорожньому гному Гролику. Тож прочитати грамотку Гролик мусив для всіх.

Гролик під вітальні вигуки зірвав печатки, здув заклинання, вигріб охоронки, розгорнув грамотку й почав її вивчати. Я правильно кажу — не читати, а вивчати.

Божена писала, знаєте що? Божена писала таке, що годі було прочитати. Принаймні саме гном Гролик ні бельмеса не втямив у письменах, якими було списано грамотку.

Еге. Отаку-то грамотку прислала Божена. Усе ясно.

Даремно задні витягали шиї, заважаючи переднім спокійно розібратись. Ані тим, ані іншим, ані Гроликові нічого не було зрозуміло.

— Ріпко, — сказав гному Гролику банник Ґансі і покрутив пальцем біля скроні, витягаючи в розгубленого гнома з рук дурнувату грамотку, — твоя Божена, з нею все гаразд? Це якою такою мовою тут написано?

— Це у вас шифр закоханих, — здогадалася Чарівна Ши, а шляховичок протер очі (вони збіглися на переніссі, а обидва його голоси почали затинатися, силкуючись висловити те, що нібито було написано гномочкою Боженою на нібито грамотці).

— Може, це якийсь розіграш? — поцікавився підозріливий англійський роуді Леф. Вони там у себе, в Англії, всі Шерлоки Холмси. — Недарма цей шмарлей відразу чкурнув. Чи ти від нас щось приховуєш?

Дорожники були кмітливим народом. І справедливим. А ще важким на руку та швидким на розправу. Їм слід було казати правду. Їх краще було не зачіпати. Хоча Гролик нічого не приховував, товариші непокоїлися.

На щастя гнома Гролика — а він вже був подумав, що в нього сьогодні нещасливий день, — вагон так хитнуло, що тільки чоловічок-нігтик встояв. Була б грамотка в руках у когось іншого, той неодмінно впустив би її.

— Хлопці! — зрадів чоловічок-нігтик. — Тут поцілуночки намальовані — це я розшифрував!

Про поцілунки й так усі розуміли. А от щодо слів — жоден гном не здогадувався, що вони означають.

Отже, конче потрібно було тлумача. Перекладача.

Спочатку наперед пропхався гоблін-косинець із математичними здібностями. Цей гоблін був не автомобільною, а пішохідною істотою. На Міст-Ярмарок він зачастив у гості до манівця Кеклика, свого друга. Манівець підсадив його на ліхтар, а потім гоблін вдало гепнувся на вагон, де розгорталися події. Жодних математичних символів у листі не було, тож нічого розумного гоблін не сказав, і його відіпхнули інші розумники. Косинець намагався залишитися в центрі уваги, кричав, що володіє сенегальською мовою і вміє користуватися логарифмічною лінійкою. Проте його не пустили. Уміти користуватися логарифмічною лінійкою для дорожнього гнома однаково, що вдень присвічувати собі ліхтариком.

Роуді пояснили йому, що сенегальська на «с», а англійська на «а» й розшифровувати листа слід у алфавітному порядку. Французькі гноми почали голосно обурюватися. Адже лист прийшов із Франції. Французький гном Задира бився об заклад, що листа написано французькою і якщо йому дадуть півроку на збір доказів, він це доведе. Йому дали стусана.

Галас здійнявся неймовірний. Найголосніше кричали близнюки доо.

Гролик вимкнув звук і вирвав грамотку з рук чоловічка-нігтика і взявся до неї сам.

Божена була простою, симпатичною, привабливою дорожньою гномочкою і завжди розмовляла простою мовою. А грамотка, отримана Гроликом, була написана непростою мовою.

Гном Гролик перевернув грамотку від Божени й нічого не втямив, повернув ще раз — такий само результат. Ото біда!

Гролик дивився на нерівний текст, чорнильні плями, на схиблені рядки, на мазки Божениних губів у листі й мало не плакав. Ото б тішився, ото б радів злющий шершень Бу, побачивши його зараз!

Лист переходив від простеців до роуді, від манівців до дорожньої восьминіжки.

Зненацька Ілька, хлопчика-мізинчика, осяяла думка:

— Я! — закричав хлопчик-мізинчик. — Я знаю, що робити! — він таки встиг крикнути першим.

Вагон струснуло.

— Я! — зарепетував простець Тишко. — Я знаю…

— Я знаю, — обізвався доо. Він уже розмовляв українською.

— Я теж знаю, — весело загукав Ґансі. — Я знаю, хто зможе прочитати листа!

Усі мовчки повитріщалися на хлопчика-мізинчика. Решта чекали, що він скаже, позаяк саме йому першому спала блискуча думка, а закон першості, як і закони дорожньої магії, дорожня братія поважала.

Ілько набрав повні груди повітря та як гаркне:

— Чумачки! Ось хто може прочитати нам грамотку від Божени!

— Чумачки, еге ж! — підхопили путівці з манівцями.

— Певно, що чумачки! — підтримали роуді та банники. А ще восьминіжка Сежелен.

Отож, хто, крім чумачків? Чумачки були наймудрішим дорожнім народцем — це всім відомо.

— Чумачки зарадять, — мовив старший доо і поплескав гнома Гролика по руці.

Навіть у Китаї знали, хто такі українські гноми-чумачки і що вони — наймудріший дорожній народ у світі.

— А де вони? — ляпнув чоловічок-нігтик і заозирався. — Чому вони не з нами? Таке гальмо…

Всі знизали плечима й відвели очі.

— А де ми їх знайдемо? Де шукати чумачків? — підхопили банники.

Щоб не повторювати, знайте, що всі іноземні гноми про це питали.

А місцеві дорожні гноми — манівці, путівці, простеці, дорожній гном Гролик — усі знали, що чумачки мешкали за Границею. Недалеко від Києва. Мешкали у власному маєточку під назвою Бодайка. Чумачки хоча й були щирими дорожніми гномами, але мали власну думку про те, як і на чому слід пересуватися дорогами. Якщо сучасні дорожні гноми могли подорожувати будь-чим: хоч велосипедом, хоч скейтом, хоч танком, то чумачки воліли мандрувати дорогами тільки на воликах. Волики, на яких чумачки колись мандрували світом, перестали топтати українські шляхи, то й чумачки покинули свої мандри та осіли в невеликих маєточках на кшталт Бодайки. На власних невеличких хуторах неподалік доріг.

— Зрозумів? — спитав путівець Шаня чоловічка-нігтика.

Той ніготь гризти узявся. І спідлоба глянув.

— Сам знаю, — буркнув він. Може, й справді знав, та забув.

Еге ж, чумачки перестали виходити на дорогу, але мудрість та доброту не розгубили. Їхню мудрість визнавали всі.

— Б’ємося об заклад, — заголосила Сежелен, — я перша добіжу до Браниці, до чумачків.

— Що? — закричали гноми доо.

— Що?! — підтримали їх шляховички.

— Що?! — вступили до загального хору банники.

На даху створилася гномоверть, у котрій змішалися місцеві й приїжджі. Усі враз перестали цікавитися гномом Гроликом, ніби не він був головною особою події, що відбувалася. Усі враз перестали цікавитися гномом Гроликом і зацікавилися машинами, які прямували в напрямку Бранниці. Атож, гноми легко вловлювали напрям, і їм було байдуже, чим саме їхати — аби у потрібний бік.

Першими щезли манівці. Банники, а за ними інші осідлали попутки. Дорожнього гнома Гролика підхопили під руки чоловічок-нігтик на прізвисько Пень і роуді Леф. Підхопили й стрибнули на новенький «Рено». Страх як їм кортіло щонайшвидше добратися до чумачків, дізнатися, що написано в грамотці.

Гролик дригав ногами. Йому було лоскітно.

За ними спланирувала допитлива восьминіжка. Вона воліла триматися ближче до Гролика.

Шляховичок Добринька без упину теревенив і все далі від’їжджав поїздом від гнома Гролика. Так і умчав би, якби не Чарівна Ши. Як і всяка кралечка, вона трішечки була відьмою і трішечки вміла літати, якщо було конче потрібно. Вона вхопила Добриньку й шугонула вслід за восьминіжкою на «Рено».

Невдоволеним довелось потіснитися, оскільки гном Гролик їм страшенно зрадів.

Дах вагона спорожнів.

Та ні, там ще топтався Ілько — хлопчик-мізинчик. Втім, його дорожні гноми вважали нездарою.

Агов! Ви слухаєте?

Між іншим, саме хлопчик-мізинчик першим згадав про чумачків. Не хвилюйтеся, він теж поїхав. Він помилувався панорамою, посвистів, понасолоджувався краєвидами, а потім акуратно спланирував на рейсовий автобус, котрий їхав — куди ви думаєте? — саме в Браницю. Просто в Браницю, а не приблизно в тому напрямку.

Гномів у тому автобусі було ніби виметено. Ілько влаштувався чудово. Він забрався на кермо, вмостився спереду від водія, звісив ноги й споглядав дорогу, яка бігла йому назустріч.

Розділ 13

Розквітала чага…

А гноми мчали у бік Браниці. Як я вже говорив, вони попадали з вагона приблизно у вісім машин. Чому я кажу приблизно? Як завжди, одразу сталося кілька накладок. Одна машина з’їхала на узбіччя, в іншій було спекотно… У п’ятій по головах ходили діти, а в сьомій було надто вогко. Я ж казав, приблизно вісім машин їхали в тому напрямку. В потрібному нібито напрямку.

Звідки я знаю? Це не я, це гноми, їхній навігатор.

Машини з гномами, модні, дорогі, мчали в бік Браниці, а позаду неквапно провалювався на вибоїнах повільний зашморганий рейсовий автобус із хлопчиком-мізинчиком на кермі. Ілько посвистував і лузав трав’яні горішки. А ще хлопчик-мізинчик тримав травинку-сопілочку й бібікав своїм товаришам-гномам, які мчали попереду.

А далі? Далі знаєте, що вийшло?

Вийшло ось що: чоловічок-нігтик Пень і роуді Леф, які з нетерплячки підхопили Гролика й плюхнулись у першу-ліпшу машину, звісно, до Браниці не доїхали. Перші-ліпші машини у Браницю не їдуть. Вони їздять куди завгодно, тільки не в Браницю. Спробуйте-но зупиніть перший-ліпший автомобіль, і самі переконаєтеся. Через те роуді й чоловічок-нігтик першими зійшли з дистанції…

Та на узбіччі вони не засиділися. Майже відразу їх нагнав автомобіль, у якому їхали польські гноми й Ґансі. А далі?

Далі вони вирушили разом. Однак знову не дуже довго чи дуже недовго — просто не знаю, як правильніше визначити той відрізок шляху. Не минуло й чотирьох хвилин, як усій компанії знову довелося зістрибувати. Ця машина також повернула. Знову їм довелося чекати попутної. Ну справді, ви ж бо розумієте, не всі машини на дорогах України прямували в Браницю. Навіщо в Браниці стільки машин?

Нарешті їх нагнав простець Тиша у малесенькій машині, і всі пересіли до нього. Тісно, зате тепло.

…Послухайте, то та машина таки довезла їх до чумачків під Браницею? Відповім одразу — ні! А все через брусничного гнома Брусниця і Колобоню Корочку. Брусничний гном Брусниць і Колобоня Корочка звалилися товариству на голову, коли авто нагнав запилюжений самоскид. Їх упізнати всі. Колобоня Корочка була найстарішою дорожньою гномочкою — такою старою, що ніхто навіть не знав, скільки їй років. А брусничний гном зазвичай вигадував щось таке й сяке, до чого жоден інший гном ніколи не додумався б.

Дивна то була парочка: Колобоня Корочка й Брусниць. Усім одразу засвербіло дізнатися, чому це вони разом подорожують і куди? Проте нові попутники поводилися підозріло й трималися осторонь. Вони були такі заклопотані, що на Боженину грамоту навіть дивитися не схотіли. Така незрозуміла поведінка не могла не заінтригувати допитливих гномів. Усі, хто супроводжував Гролика, вмить забули про грамоту й почали чіплятися до Брусниця й Колобоні Корочки, вимагаючи негайно розповісти народу, куди вони прямують і що приховують. Певна річ, ті недовго відкручувалися (брехати взагалі не в звичках дорожніх гномів).

Виявилось, що брусничний гном Брусниць і Колобоня Корочка прямували зовсім недалеко. В одну місцинку. По дорозі. З’ясувалося, що зовсім поруч — трохи далі, у березовому гаю, розквітла всіма барвами веселки березова чага.

Той, хто не знає, що таке чага, — нічого не зрозуміє, а той, хто знає, — негайно почне зі мною сперечатися:

— Ти що? — скаже той, хто знає все про березу та чагу. — Хіба чага квітне? Аж ніяк.

Чага не квітне так, щоб ми, люди, це бачили. Чага квітне так, що ми цього ніколи й нізащо не побачимо. Однак дорожніх гномів ми також не бачимо. А вони не тільки бачать, як квітне чага, а й відчувають блаженство від її пахощів та нектару.

Можете мені повірити, всі одразу кинулись слідом за Колобонею Коронкою і гномом Брусницем, котрі вже, виявляється, приїхали й уже виходили. Гай був поряд.

Гноми повискакували з машини, і той гном, що саме роздивлявся грамотку від Божени, теж не став затримуватись у авто, аби повернути її Гролику. Гролику нічого не лишалося, як вискочити вслід за усіма…

Місця для милування чагою вистачало для всіх.

Березовий гай був величенький, і чи не на кожному п’ятому дереві квітла чага. Все навкруги сповнювали чудові пахощі. Гноми повидиралися на дерева й насолоджувалися.

Усі насолоджувалися — і тільки дорожній гном Гролик носився між деревами й шукав свою грамоту від Божени. Гролик був у розпачі — грамотна пропала, як не було. Він так переймався цією втратою, що навіть не попив цілющого нектару й не помилувався квітами. Добре, що шляховичок пригостив його нектаром та пилком. Але розрадити Гролика могла тільки грамотка.

У восьминіжки Сежелен грамотки не було. У чоловічка-нігтик теж не було і, певна річ, її не було у шляховичка Добриньки. А Колобоня Корочка взагалі ніякої грамотки не знала й знати не хотіла. Так само, як її знайомий брусничний гном Брусниць. І, безперечно, грамотки не було в шляховичка Добриньки. Він би точно притримав її для гнома Гролика. Він уже сказав про це з берези своєму другові гному Гролику двічі своїм звичайним голосом і двічі — внутрішнім.

Добринька прагнув, щоб гном Гролик йому повірив, тож він зібрався сказати йому про це втретє й навіть відірвався був від квітки, підняв голову та…

Розділ 14

Страх великі очі має

Те, що сталося із Добринькою та іншими гномами далі, вимагає окремого й детального пояснення. Бо те, що сталося — це не іграшки, це речі серйозні. Дуже серйозні. І трапитися вони можуть з кожним.

Добринька хотів допомогти гному Гролику, який переймався пропалою грамоткою від Божени, та саме в цей час йому трапився на очі один із пеньочків посеред березового гаю. Незадовго до цього там зупинялися перепочити Великі. Які Великі? Звичайні Великі — люди. Була в них така звичка зупинятися край дороги й смітити, — тобто по-їхньому, їсти, пити й відпочивати.

Шляховичок Добринька кинув випадковий погляд з берези у той бік, і язик у нього прилип до горла. Але не тому, що чаговий нектар був такий липкий, а зовсім з іншої причини. Протилежної. Язик шляховичка Добриньки прилип до горла від жаху. З внутрішнім голосом теж діялося щось недобре. Внутрішній голос шляховичка Добриньки зашипів від жаху. Майже нечутно.

То й що?

Як це «що»?

Подивився шляховичок Добринька на засмічений Великими-відпочивальниками пеньок березовий і язика проковтнув з переляку.

Так не буває!

Буває!

Шляховичок Добринька взагалі замовк. Заціпило. Уявляєте?!

Добринька, до безперервних теревенів якого всі вже звикли, ніби до хурчання моторів.

Гномів мовчання Добриньки просто оглушило. Уявіть — коли б туристи на Ніагарському водоспаді зненацька перестали чути його шум. Усі підняли голови й повитріщалися на Добриньку. Чомусь в його обличчі з’явилося щось таке, що привернуло до нього загальну увагу. Його мовчання настрахало неймовірно. Неозброєним оком було видно, як лячно стало шляховичку. Навіть малознайомі близнюки доо це помітили.

Страх передавався ніби ланцюжком. Перелякалися всі. Але крім шляховичка Добриньки, ніхто не міг пояснити, чому вони злякались. А той так перепудився, що говорити не міг — як ти його розпитаєш, чому він злякався.

Першою знайшлася Колобоня Корочка. Вона підскочила до заціпенілого шляховичка Добриньки й зазирнула в очі, що зупинилися від жаху.

— Чого ж ти мовчиш? — спитала Колобоня Корочка, долаючи власний страх. — Говорити не можеш?

Шляховичок Добринька говорити не міг. Це й так було ясно. Погляд його був втуплений в одну точку. На пеньочок. На Колобоню він навіть не дивився.

Гном Гролик згадав, як вони рятували гнома-птаха, й підказав знизу:

— Добринько, поворуши вухами, якщо говорити не можеш!

Гролик теж трішки злякався, як і всі. Але не так сильно. Він усе ще шукав Боженчину грамотку.

Колобоня Корочка на свій лад передала запитання гнома Гролика шляховичкові Добриньці:

— Гей, малий! — звернулась Колобоня Корочка до шляховичка. — Ти пальцями ворушити можеш?

Шляховичок Добринька спробував. У нього вийшло.

— Нумо, — сказала Колобоня Корочка, — покажи нам, що тебе налякало.

Усі напружено слідкували за пальцями шляховичка Добриньки. Пальчик слухався шляховичка погано. Але слухався.

Повільно розпрямляючись, задерев’янілий пальчик шляховичка похитався з боку на бік, нарешті зупинився на пеньку. Тому самому, де нещодавно відпочивали Великі.

Усі гноми старанно повитріщалися на пеньок, навіть дорожній гном Гролик. Усі мружились і напружували зір. Проте ніхто нічого особливого не побачив. А шляховичок Добринька ще не відтанув. Обидва його голоси — нормальний і внутрішній — приклеїлись до піднебіння, ніби до мідної ручки на морозі.

Гноми старанно мружилися, роздивляючись пеньок, котрого так налякався шляховичок Добринька. Гноми роздивлялися пеньок так і сяк — хто примружив очі, хто вирячив. А дехто зробив із пальців круглі окуляри. Ніхто не побачив на пеньочку нічого страшного — звичайний брудний пеньок. З обірваною корою та поламаною гілочкою. І жодних ознак того, що могло так настрахати шляховичка Добриньку. Страх почав сходити нанівець. Емоційна буря стихала, і майже всі припинили боятися.

— Агов! — горлали шляховичку Добриньці дорожні гноми з різних дерев. — Тобі що — приверзлося? На пеньку ж нема нічого!

— Гей! — репетували дорожні гноми до Колобоні Корочки. — Штурхони того Добриньку за мене! І за мене!

— І за мене!

Усім кортіло помститися шляховичку Добриньці за пережитий переляк. Усі просили Колобоню Коронку відважити духопелика дурному шляховичку. Щоб не лякався.

Однак Колобоня Корочка не стала шляховичка за всіх штурхати. Вона пхнула Добриньку лише за себе й найсуворішим голосом висварила тільки за себе. І відразу отримала відсіч від Чарівної Ши. Тоді Колобоня Корочка спитала трохи м’якшим голосом:

— Ну? Чого ти там налякався, дурнику?

Шляховичка Добриньку вже трохи попустило. Не те щоб зовсім розв’язався язик, однак внутрішній голос ожив першим і щось пробелькотів.

— Чого? — не втямила Колобоня Корочка, котрій непрохані гноми зіпсували свято.

— Ішний ом… — прошипів внутрішній голос шляховичка Добриньки звідкілясь із глибини. Видно, з чималої глибини — адже у шляховичка душа в п’яти сховалася. Значить, із п’ят.

— Що?..

Ніхто взагалі не зрозумів, що саме пролепетав шляховичок Добринька. Гном Гролик вирішив підійти ближче до шляховичка. Адже незважаючи на власні неприємності, той залишався його другом. Тож гном Гролик піднявся на березу, де нещодавно шляховичок пригощав його нектаром квітів чаги. Із квітами нічого не сталося. Там, на березі, поруч із шляховичком уже сиділа Колобоня Корочка й, звісно, Чарівна Ши.

— Ну кажи, — звернувся гном Гролик до шляховичка Добриньки.

Колобоня Корочка теж зверталася із таким запитанням до шляховичка, тільки вона питала грубо, а Гролик — ввічливо. Є різниця?

— Я бачу нічного гнома, — зненацька цілком розбірливо вимовив шляховичок Добринька. І знову затрусився. І голос у нього знову пропав. І решта гномів разом із шляховичком Добринькою теж знову затремтіли. Тільки тепер усі трусилися, знаючи, від чого вони трусяться. І в усіх язики поприлипали до піднебіння. Тому що зустріти нічного гнома нічого доброго не означало. От кажуть: погана прикмета. Зустріч із нічним гномом — це не прикмета, а трохи гірше — зустріч із нічним гномом є неймовірною неприємністю. Нічний гном — самі розумієте. Зустрів нічного гнома — не житець… Із цим не жартують.

«Але ж це шляховичок зустрів нічного гнома», — подумала кмітлива восьминіжка дорожня, відсовуючись подалі від дерева, де сидів Добринька. Сежелен, хоча вона мала вісім ніжок, а не вісім голів, вирішила не встрявати в цю особисту справу нічного гнома та шляховичка Добриньки й ушитися. І вшилася.

Колобоня Корочка негайно зірвалася з гілки, на котрій сиділа поряд із шляховичком, ніби дозріле яблуко.

Чарівна Ши мужньо не впала з берези, як дозріле яблуко, так, як це зробила Колобоня Корочка, й не вшилася, як дорожня восьминіжка.

— Де? — спитала вона із сусідньої гілки.

Китайські гноми теж питали у шляховичка Добриньки, де, але китайською.

— Де ти бачив нічного гнома?

Решта гномів потроху перестали боятися й почали сушити собі мізки: де Добринька вздрів нічного гнома?

От ви не боїтеся нічного гнома? Ясна річ. Вам можна — вас вони не чіпатимуть. А нормальні гноми їх хтозна як боялися. Нічні гноми були володарями забутих доріг — доріг, котрі прямували в нікуди. Зустріч із нічним гномом — з біса кепська новина. У шляховичка навіть майнула думка, що нічний гном, якого він, здається, зустрів і примітив на пеньочку, — навмисно заманив їх сюди. У березовий гай, де розквітла чага, щоб… Шляховичок Добринька так і не придумав, для чого їх буцімто заманив у березовий гай нічний гном.

На пеньочку, де шляховичок побачив нічного гнома із забутих доріг, знову схрестилися всі погляди. З одного боку, роздивлятися нічного гнома нікому не хотілося, з іншого — його слід було роздивитись, щоб наважитись на якусь дію. Хоч якийсь самозахист. На щось таке-сяке. Отак.

Друга хвиля страху спадала, поступаючись рішучості не дати себе скривдити.

І взагалі, чи був на тому пеньочку нічний гном — адже досі нікому, крім шляховичка Добриньки, не вдалося його видивитися.

І тоді найхоробріший — чоловічок-нігтик — скочив на той пеньок, обійшов його, а потім радісно заволав:

— Знайшо-о-ов!

Розділ 15

Знову вперед!

Усі подумали, що пеньок, себто чоловічок-нігтик, здурів від страху, оскільки той, хто знайшов гнома забутих доріг, зазвичай не радіє. Виявляється — ні, не збожеволів. Чоловічок-нігтик справді знайшов того, хто так налякав Добриньку. Це був знаєте хто? Це був не гном із нічних доріг. Це був найзвичайнісінький олов’яний солдатик.

Скажу вам по секрету, саме так буває з усіма страхами: якщо їх не злякатися (або злякатися, але все-таки потім пересилити себе), до цього страху добре придивитися, якщо подивитися просто на нього — він сам злякається і зникне. Страх — ще той страхополох, уважного погляду він лякається й одразу ховається чимдалі. Тож чи був на пеньочку нічний гном, чи Добриньці лише приверзлося, але коли гноми уважно придивилися до цього «страхіття», воно виявилося звичайною іграшкою.

Еге, просто іграшка. Під час пікнічку хтось із дітей Великих лишив її на пеньочку. Солдатик закотився під трісочку, та про нього й забули. Треба було мати гострий зір шляховичка Добриньки, щоб розгледіти іграшку, та шляховичкову уяву, щоб побачити у безневинній іграшці нічного гнома…

«Певно, шляховичок Добринька страшенно спостережливий гном, коли зміг роздивитися добре замаскованого солдатика», — розмірковував Гролик. Ці думки навели його на гарну ідею.

— Скажи, Добринько, — звернувся Гролик до шляховичка, — а як ти думаєш, у кого лист від Боженки?

Проте шляховичок, на жаль, не знав. Він чесно похитав головою.

Солдатик — це було так безпечно, що цікавість виявили найбайдужіші гноми. Навіть восьминіжка дорожня повернулася, щоб побачити й помацати іграшку, яка всіх перелякала. Іграшковий солдатик був завбільшки з гнома, але, ясна річ, неживий, німий, глухий, сліпий. Він би скоро набрид дорожнім гномам, якби банник Ґансі не докинув побіжно, що непогано було б викликати Моку-іграшкаря і віддати цяцьку йому.

Мока-іграшкар був одним із найстарших гномів на Землі. Старшим навіть за чумачків. Йому близько п’яти, а може, й п’ятдесяти тисяч років. І всі ці п’ять або п’ятдесят тисяч років Мока збирав свою колекцію дитячих іграшок Великих. Тих іграшок, які опинялися на дорозі — губились, пропадали, викидалися.

Звісно, про Моку чув багато хто, але у кожній країні про нього розповідали різне, тож гноми не проминули нагоди послухати щось новеньке.

— Мені про Іграшкаря Моку ще бабуся розповідала, — ніяковів від такої уваги гномів рудий банник. — Багато-багато років тому, майже тоді, як Великі, тобто люди, придумали дороги і ми, гноми, переселилися на їхні дороги із звіриних стежок, один з тодішніх гномів підібрав на одній з перших доріг одну з перших дитячих іграшок. Це була взагалі одна з перших дитячих іграшок на Землі. Великі тоді були ще зовсім простим народом. Доріг вони будували мало. Дороги ті були поганенькі. Проте Великі — люди — займали на Землі все більше місця. Їхні дороги охоплювали чимраз більший простір.

Великі зводили міста, викопували шахти й рудники, засівали поля, ставили млини і прокладали дороги, щоб діставатися з одного місця до іншого. Зазвичай Великі подорожували дорогами, як і ми, дорожні гноми, і частенько разом зі своїми дітьми. А всім відомо, що дітей без іграшок не буває. Тому діти брали з собою в дорогу свої іграшки.

— А до чого тут Іграшкар Мока? — здивувалася допитлива восьминіжка Сежелен. Вона в усьому шукала причину.

— Діти часто губили іграшки на дорозі, — пояснив Ґансі, — а там їх підбирав Мока-Іграшкар. На Землі змінилося багато племен Великих. Деякі племена були великими цілителями, деякі — великими металургами, деякі племена Великих були могутніми чарівниками, а деякі — майстрами мистецтв. Звісно, іграшки, які вони створювали для своїх дітей, мали на собі відбиток майстерності народів, котрі їх виробляли. Ось тому Іграшкар і збирав іграшки з доріг. У нього в колекції знаходяться іграшки зцілюючі, іграшки розвиваючі, іграшки, за допомогою яких можна знаходити шлях у лабіринтах, іграшки, що світяться в темряві тощо. П’ять тисяч років він збирав дорогами іграшки усіх великих народів світу, навіть чаклунських.

— А хіба серед Великих є чаклуни? — спитав роуді Леф, який смикався та хихотів — його лоскотала восьминіжка Сежелен.

На Лефа подивилися так, ніби він не сповна розуму.

— У Моки-Іграшкаря, — сказав банник, — є іграшки, за допомогою яких можна літати. Ляльки, за допомогою яких діти Великих можуть стати невидимими, й ляльки, здатні оживити будь-яку істоту.

— Як це — оживити? — не повірив шляховичок Добринька.

Цієї миті загуркотів грім. Гноми грози вельми не любили.

— Агов! — гукнув дорожній гном Гролик. — Гноми, віддайте грамотку, я поїхав до чумачків! Гайда!

— Гайда! — підтримали його хором шляховичок Добринька та близнюки-доо, які нічого не второпали, але також загорлали: — Гайда!

«Гайда!» на всіх мовах гномів звучить досить схоже.

— Хвилиночку, — захвилювався банник, — а іграшка? Олов’яний солдатик? Може, сповістимо про нього Іграшкареві?

— Цяцька не на дорозі, — справедливо зауважила восьминіжка. Їй хутчій хотілося забратися в машину. Вона вже нудьгувала на свіжому повітрі, — отже, Іграшкаря вона не обходить. Нас також. Нехай стоїть собі на пеньочку.

Гноми, котрі ще сиділи на деревах, пострибали звідти й помчали на дорогу. Попутна машина намалювалася негайно. Дорожні гноми чимдуж кинулись у машину.

Колобоня Корочка та брусничний гном Брусниць залишилися: вони, видно, щось знали. Але ніхто не здогадався залишитися й підгледіти, що вони там робитимуть.

А гноми позаскакували до попутної машини й продовжили подорож до Бодайки, ніби нічого не сталося.

Розділ 16

Передчасна радість

Прямо, поворот, прямо, поворот. Поворот — і ця машина також з’їхала на іншу дорогу, зовсім не збираючись підвозити випадкових попутників, а тим більше якихось там дорожніх гномів, куди їм заманеться. Машина мала іншу мету. Тому всі дорожні гноми, всі мандрівники знову опинилися на узбіччі.

Це було звичайне узбіччя, щоправда, населене придорожніми істотами. Трохи вище від місця, де гноми чекали попутної машини, вгризлося в косогір величезне гніздо злопів. Тут мешкала чимала сімейка, мабуть, не менша, ніж у Гроликових сусідів. Ці злопи жили в земляному насипі.

Зачувши гомін гномів, усе злопове сімейство вийшло на поверхню насипу та затріскотіло крильцями — аж камінці почали зсовуватися. І хоча у цих злопів не було шершня Бу, гном Гролик все одно поставився до них із острахом. Він уже знав, на які капості здатні злопи. Решті гномів це було невтямки, тому вони не звертали на злопів жодної уваги. Зате злопи продавали витрішки: надто вже яскрава подія для дороги — дорожні гноми, які подорожують натовпом. Такого досі ніхто не бачив.

А далі?

Далі до гномів, котрі то мчали найшвидкіснішими авто, то стовбичили на узбіччі, під’їхав автобус, на кермі якого дудів у трав’яне стебло хлопчик-мізинчик. Той, хто перший запропонував вирушити до чумачків.

— Бін-бін! — дудів він у стеблинку.

Із керма йому добре видно було мандрівників-гномів. Крім автобуса з хлопчиком-мізинчиком, транспорту до Браниці не передбачалося. На дорозі, що вела в Браницю, рух був не надто жвавий.

Ото ж бо й воно, уявіть собі.

А далі?

Далі? Якщо буквально далі, в самому кінці цього автобуса причаївся шершень Бу. Він теж встиг на останній автобус.

Як це?

А просто.

Ми залишили шершня Бу сидіти на кульбабці й розмірковувати, який він молодець. Шершню Бу вдалося дошкулити Гроликові, як ніколи раніше. Щоправда, трішки відхилився, полякав дівчинку, та це лише урізноманітнило успішну гонитву за гномом… Так благодушно думав шершень, поки раптом не схаменувся. А якщо Гролик вибрався з тунелю метро? Це ж означатиме, що він, шершень Бу, завдання не виконав, провалив свою місію, що він нікчема й нездара. Шершень Бу помчав назад, на Міст-Ярмарок. Шершень сподівався застати гнома Гролика на мосту. Де шершневі було знати, які важливі події відбулися за його відсутності?

Підлітаючи до Ярмарку Доріг, шершень Бу побачив лише хлопчика-мізинчика, котрий шмигонув у автобус. А більше жодного гнома на мосту не лишилося. Куди поділися? Шершень Бу не знав. Але він був зовсім недурним шершнем. Якщо на Ярмарку не лишилося жодного гнома, значить, в іншому місці щось цікаве привернуло їхню увагу. А значить, там, куди здиміли гноми, шершень напевне знайде Гролика. Отож.

Відтак шершень Бу теж залетів у автобус і заховався. Він уже навчився ховатися.

Зачувши гомін гномів на дорозі, шершень Бу не втримався і визирнув назовні. Краще б він цього не робив. Шершень Бу визирнув саме тоді, коли автобус порівнявся з насипом, де мешкали злопи. Саме тоді всі злопи спостерігали за цілим натовпом дорожніх гномів. Адже такої кількості щасливих гномів, та ще й із восьминіжкою, чоловічком-нігтик і хлопчиком-мізинчиком ніхто ніколи разом не бачив. Еге ж, усі місцеві злопи воліли на власні очі бачити те, про що розповідатимуть дітям протягом багатьох поколінь.

У декотрих старших злопів не вистачило витримки, й вони полізли по норах. Молоді мали більш міцні нерви. Вони тріскотіли й мріяли куди-небудь поїхати разом із гномами. Піщинки під їхніми лапками крутились, ніби коліщатка. Молоді злопи кректали, сповзали, але старанно витріщалися на гномів. А старі злопи позалазили в нори й закрилися пробкою від лимонаду. Отак.

Злющий шершень Бу, уздрівши злопів, зрадів. Він за ними скучив. Він таки був ніби ручним шершнем.

То й що?

Ясна річ, шершень Бу знав лише одних злопів — тих, що його приручили. Інших він ніколи не бачив. А це побачив. Шершень Бу так сторопів, що протер би очі, якби міг. Він вилетів у вікно автобуса й помчав до злон’ячих нір. Він хотів збагнути, що тут роблять його господарі. Бо цих злопів він вважав господарями. Бу прагнув отримати нові вказівки. Він націлився на нору й чимдуж помчав до неї. Та саме тієї миті, коли злющий шершень Бу летів до нори, злопи — хлоп! — і замкнулися. Шершень Бу втелющився в накривку від лимонаду. Це була гарна кришечка, вона міцно затискалася, й він — бац! — увіткнувся в пробку. Упав догори лапками і знепритомнів.

Розділ 17

Метушня в автобусі

Гноми не звернули уваги ні на злопів, ні на шершня. Навіть гном Гролик не звернув уваги. Мандрівники пострибали на рейсовий автобус і поїхали в потрібному напрямку.

— Їдемо! — галасували шляховички.

— Уперед! — горлали путівці.

Гном Гролик вештався автобусом і шукав грамотку.

Гноми розмістилися хто на даху, хто в салоні, хто на антені, а хто на дзеркалі заднього огляду. Вони й далі обговорювали зашифроване послання Божени. Гролик метався з одного кінця автобуса в інший, однак лист до рук не давався. Його передавали одне одному, він то випливав в з-під сидінь, то ховався за фіранками. Гролик замучився протискуватися крізь натовп. Та й усі невдоволено бурчали.

— Сидів би собі на місці, — докоряв чоловічок-нігтик.

Зазвичай дорожні гноми мандрували поодинці й не звикли до тісняви. Але сьогодні автобус був настільки забитий дорожньою братією, що у пасажирів просто мерехтіло в очах. У пасажирів мерехтіло в очах, і люди думали-гадали, що б це означало? Холодну зиму чи врожай на сливи? Чи це наслідки озонової діри над Антарктидою? Гноми — маленькі дорожні істоти — перебували в трохи інакшій геометрії, ніж люди, й людям важко було їх побачити. Для людини побачити гнома так само складно, як і веселку. Хоча у веселці нема нічого особливого, ми ж не можемо нею милуватися, коли забажаємо.

На високих стовпах, на гніздах, більших, ніж колеса самоскидів, позвішували донизу довгі дзьоби чорногузи. Птахи гномів бачили.

«Що ж мені написала Божена в грамотці?» — занепокоєно думав Гролик. Він уже понавигадував різного. Божена могла захворіти й благати про допомогу, могла переказувати важливі новини, запросити кудись чи щось замовити. Гролик хвилювався.

Нарешті, поминувши місточок-крихітку, проскочивши величезну калюжу, поминувши лісок, автобус наблизився до Браниці. Грамотка нарешті перейшла до рук Гролика. Він заспокоївся й почав розмірковувати, як же їм дістатися від автобусної зупинки до Бодайки.

Віддалік бовваніла водокачка. Вона стояла в центрі великої луки із соковитою зеленою травою (якщо мою книжку коли-небудь читатимуть корови — їм буде приємно). Десь там неподалік водокачки оселилися чумачки у своїй Бодайці.

Чумачки, до яких прямувала превесела компанія гномів, жили — не тужили, гостей не чекали, а тих, хто добрався, — не виганяли. Жили собі та були у своїй Бодайці. Відтоді, як волики зникли з українських шляхів — звідти пішли й дорожні гноми-чумачки. Вподобали собі невеличку галявину під Браницею й не збиралися повертатись на дороги доти, доки на дороги не повернуться волики та Великі-чумаки. Чумачки не збиралися відмовлятись від воликів, і жоден інший транспорт їх не цікавив. Ані велосипеди, ані вантажівки, ані трактори, ані лімузини. Не приваблювали чумачків катери й підводні човни. Хоча, якщо хочете знати, зустрічалися серед дорожніх істот ті, хто мандрував на підводних човнах. Щоправда, космонавтів серед дорожніх гномів досі не було.

Позаяк воликами на дорогах і не пахло, то чумачки мирно чекали їхньої появи на своєму хуторці Бодайці. Общинка чумачків непогано там влаштувалася: чумачки загородили територію Бодайки захисним екраном, який буцав сторонніх, і горя собі не знали.

Бодайка — хутірець чумачків — знаходилася у видолинку. Тут протікав струмочок та росла кропива. Бодайка розташована була трохи осторонь дороги, тож до маєточку чумачків не вела анінайменша стежинка. Чумачки самі так захотіли. Тому ті, хто мав намір потрапити в гості до чумачків, до Бодайки мусили добиратися чим вдасться — чумачків це не обходило.

Саме через те, чим добиратися до чумачків, у автобусі спалахнула суперечка.

Простець Тиша почувався найзацікавленішим. Хоча, здавалося, йому що? Він міг дістатися до чумачків потрійним гномським стрибком. Він знав навколишню місцевість, ніби свої п’ять пальців. Але простець Тиша не міг узяти з собою всіх дорожніх гномів, які бажали відвідати чумачків. Він не міг стрибнути навіть з одним гномом — гномом Гроликом. Тому що потрійний стрибок — сольна вправа.

Здоровий та високий хлопчик-мізинчик широким кроком зумів би від автобусної зупинки до хутірця чумачків і сам дійти — годин за десять. Але й він не міг нести із собою товаришів — отже, й це не знімало проблему.

Восьминіжка Сежелен загалом могла б запрягти коників, проте їхати кониками все одно, що літати повітряною кулею. Коники не слухалися й стрибали хто куди. Банник та роуді, а ще близнята доо нічим не допомагали, а тільки розповідали, що в їхніх високоцивілізованих країнах подібних проблем не існує. Що в їхніх країнах усюди прокладено дороги. Що в їхніх країнах під’їхати можна майже куди завгодно — була б машина. Вони без упину буркотіли й мало не хором гудили українське бездоріжжя й таке інше, зовсім не беручи до уваги, що це не бездоріжжя вибрало чумачків — це чумачки вибрали бездоріжжя. І що ні в Англії, ні в Німеччині, ні в США, ні в Японії нема такого древнього народу, як чумачки. Навіть близьких до них дорожніх народів не збереглося. І щодо того, що в розвинених країнах повсюдно прокладені дороги, банник та роуді прибріхували. Жив я в Німеччині. Там теж завжди можна знайти куточок, у котрий не ступало колесо машини. Іноземні гноми лаяли українське бездоріжжя, однак з автобуса не зістрибували й назад не поспішали — так усіх цікавив загадковий лист від Боженки.

— Ха! — закричав раптом хлопчик-мізинчик Ілько, метляючи ногами на кермі. — А я знаю, як далі робити. Я знаю, як добратися до чумачків. Ми прибудемо до Браниці, а там на дещо пересядемо…

— На що? — із сумнівом спитав простець Тиша. — Там нічого не ходить.

— Ще й як ходить, — засміявся хлопчик-мізинчик, — ще й як! Просто-таки не ходить, а бігом бігає!

— Коли ми приїдемо до Браниці, — провадив далі хлопчик-мізинчик, — ми попросимо довезти нас до хутірця чумачків цепового пса Фау.

— Авжеж! — зрадів простець Тиша. — Звернемося до Фау!

Мушу вам сказати, в дорожніх гномів у цьому світі багато добровільних помічників. Крім машин, вони можуть скористатися допомогою бродячого пса й пішохода, і їжачка, зрештою, навіть ворони. Та ви, певне, чули казку про Нільса та гусей. Коли Нільса перетворили на гнома. Можете мені вірити — Нільс став гномом і катався на гусаку. Так що нічого дивного не бачу в тому, що дорожнього гнома Гролика або шляховичка Добриньку чи навіть банника іноді підвозила яка-небудь ворона. Просто зараз не варто було ловити горобчиків, гав чи вужів — уся компанія залюбки розміститься на дворовому собаці Фау.

— Це який-такий Фау? — смикнула плечиком Чарівна Ши, яка ніколи не бувала в околицях Браниці і нічого не знала про колишнього цепового пса. Та й не тільки Ши, інші гноми теж воліли почути про Фау. Всі зібралися в купу довкола хлопчика-мізинчика й вимагали розповіді.

— Я там, — мовив потішений загальною увагою хлопчик-мізинчик, — кожну квіточку знаю, в цій Браниці, кожен будячок. Там у мене навіть сонечко-поштарик є приручене. Мене чумачки навчили використовувати сонечок як поштових голубів.

— До чого тут сонечка? — гнівалися слухачі. На кожній вибоїні дорожну братію розносило по автобусу, ніби космонавтів у космічному кораблі, тож їм доводилося докладати чималих зусиль, аби знову зібратися навколо оповідача, хлопчика-мізинчика. — До чого тут сонечка? Ти нам про колишнього цепного пса Фау розкажи!

— Колишній цепний пес Фау, — із гідністю почав хлопчик-мізинчик, — небезпечний і сильний звір…

Простець Тиша пирхнув.

— Якщо мені заважатимуть, я перестану розповідати, — образився Ілько.

На Тишу зашикали. Тиша зніяковів. Він нічого такого не мав на увазі.

— Звісно, Фау небезпечний на вигляд… На вигляд він просто звір…

— Далі! Далі розповідай! — закричали зацікавлені гноми хлопчику-мізинчику. Ніхто не хотів іти пішки від зупинки.

«Ліпше на собаці, — думав кожен гном, — ніж, скажімо, стрибком. Ліпше вже на акулі або крокодилі». Гноми потрійних стрибків не любили. Ну, принаймні всі, крім простеців.

— Фау, — з гідністю вів далі хлопчик-мізинчик, — колишній цеповий пес. Він там усю околицю знає. Бо коли він із цепу зірвався, інших справ у нього не було, крім того, щоб вештатися Браницею та її околицями. Фау перезнайомився з усіма. Він і чумачків знає, і ельфійські стільники, вони там недалеко, і Срібних жужелиць… Навіть ситника.

— Хіба там і ситник мешкає? — здивувався дорожній гном Гролик.

— Ситники зазвичай у глушині не живуть, — теж здивувався Ґансі.

А простець Тиша посміхнувся. Із Ситом-ситником, котрий мешкав неподалік від Бодайки, він мав пригоду. Колись вони удвох врятували маленького Великого, тобто людську дитину.

— …От на цьому цеповому собаці ми й доїдемо, — оптимістично сповістив хлопчик-мізинчик.

— А він не кусається? — поцікавилася Чарівна Ши. — Все ж таки цеповий!

— Колишній, — авторитетно сказав шляховичок Добринька. — Колиши; цепові собаки тут усі доброзичливі.

Чарівна Ши заспокоїлась.

Розділ 18

Хто бігає до Бодайки?

На кінцевій зупинці рейсового автобуса із Києва, ну, майже на зупинці, не на осонні, а ліворуч, у холодку, лежав велетенський вуличний пес. На його нашийнику теліпалося дві-три ланки обірваного ланцюга. Певне, цей пес і потрібен був гномам — пес, який колись був цеповим.

Звір лежав у затінку й споквола видивлявся на дорогу. Він сподівався, що побачить хоча б одного дорожнього гнома. Фа із задоволенням повіз би його до чумачків. Питання є?

Ага, цікаво. Як цеповий пес Фау став поштовим голубом… Перепрошую — фургоном… Одним словом, як йому спало на думку возити дорожніх гномів від автобусної зупинки до Бодайки — маєтку чумачків. А ось як. Якось колишній цеповий пес Фау набрів на будиночок чумачків і познайомився з ними. Чумачки завжди любили собак. Собаки часто супроводили їх у подорожах Чумацьким Шляхом.

Пес Фау чумачків теж полюбив. Чумачків було за що любити: вони ніколи не тримали собак на ланцюзі та пекли такі пиріжки з лівером, що пес Фау хотів був лишитися в них назавжди. Але нагодований бродячий пес швидко змінює своє рішення лишитися де-небудь назавжди. Тож пес Фау побіг на свою улюблену автобусну зупинку. Там його теж підгодовували. Але не гноми, а люди. А там, на зупинці, сидів саме хлопчик-мізинчик Ілько і думав про те, як йому добратися до чумачків. Колишній цеповий пес пожалів Ілька й доправив його до чумачків. Зрозуміли, еге ж? Доправив не машиною, не велосипедом, не самокатом, а на своїх двох. Перепрошую, ясна річ, на своїх чотирьох. І знову отримав від чумачків ліверної ковбаски. Пригостився. А ще чумачки вилікували Фау від лишаїв і звільнили від бліх.

Так він і став допомагати приїжджим гномам добиратися до чумачків. Так — але не за так. За належну винагороду.

Щоправда, гості приїжджали до чумачків не кожного дня, однак Фау справно чергував на кінцевій зупинці.

Фау несказанно зрадів, забачивши автобус із Києва. Він сподівався, що побачить хоча б одного дорожнього гнома. Коли б він знав, скільки саме він їх побачить!

А пасажири автобуса — бо ми таки ведемо розповідь не лише про дорожніх гномів, злопів та собак, а й про людей — тож пасажири не могли зрозуміти, чого це кошлатий безпритульний пес Фау, що валявся у лопухах, раптом скочив, крутнувся навколо своєї осі, клацнув зубами й почав танцювати. Звідки було знати пасажирам, що разом із ними до Браниці прибули десятки дорожніх гномів. А ще — хлопчик-мізинчик, чоловічок-нігтик, роуді, близнюки доо, шляховички, путівці, манівці й решта звичайної на дорогах публіки.

Дворовий пес Фау неймовірно зрадів, побачивши дорожніх гномів, що стрибали в автобусі… Правда, лише на одну хвилину. Уздрівши, скільки їх прибуло насправді, Фау ледь не впав у відчай. Все-таки, він, пес Фау, був не автобусом, а перевезти до чумачків, як ви розумієте, слід було всю прибулу публіку.

Крім щирої собачої радості, дружелюбний пес Фау керувався й розрахунком.

Усі ми трішки шукаємо власної вигоди. Чумачки, втім, як і більшість дорожніх істот, були страшенними чистьохами й не терпіли поряд із собою жодної нечисті. Тому, скажімо, дорожні гноми чи шляховички перед тим, як забратися у вовну-купе Фау, присипляли на ньому всіх комах-паразитів — кліщів, бліх тощо. Приспані «пасажири» звалювались на дорогу, а дорожні гноми після такої дезінфекції вирушали в подорож.

Проте він ніколи не мав стільки бліх і кліщів, скільки дорожніх гномів прибуло з рейсовим автобусом…

Автобус із громадянами, громадянками, торбами і дорожніми істотами зупинився.

Кошлатий пес Фау завмер. З автобуса вийшли люди. Потім повистрибували гноми. Гном Гролик зі своєю грамоткою чекав, поки не зійде останній пасажир. Він згадав прикмету: якщо останньою із автобуса вийде жінка — грамотка від Божени буде любовного змісту, якщо чоловік — ділового. Останнім у автобусі виявився водій, але він не вийшов. Він залишився в автобусі. Та ще в автобусі залишився Гро лик.

Усі приятелі давно пострибали на Фау, а Гролик сидів собі в автобусі та чекав, хто вийде звідти останнім. Водій і далі продовжував сидіти у кабіні, а потім до автобуса зайшла дівчинка, дочка водія, і вони заходилися весело та жваво щось обговорювати.

Гном Гролик збагнув усю безглуздість ворожіння й останнім, знову останнім, скочив із рейсового автобуса з грамоткою в руці. І теж заскочив на Фау, колишнього цепового пса. Товариші потіснилися. Восьминіжці не дали тут розкидатися, як вона звикла. Довелось їй сидіти, підібгавши всі вісім ніг. До Гролика знову почали тягнути руки: всіх мучила нетерплячка розшифрувати послання. Проте гном Гролик запхав грамотку від Божени під зад і вдав, що нічого не бачить, нічого не чує і нічого не розуміє.

Пес-кур’єр трішки зачекав: може, хто відстав. Упевнившись, що дорожники розмістилися, або, правду сказати, розвісилися на кудлатому собаці, ніби новорічні прикраси на ялинці, він поскакав у Бодайку, не роздивляючись на краєвиди (щоправда, через пилюку, яку здіймав пес Фау, краси довколишньої природи не було видно).

За хвилину Фау зник за горбочком. Ще через деякий час пилюка за ним вляглася.

Розділ 19

Шершень Бу бере слід

Я маю доброзичливців… Ви маєте доброзичливців… Усі мають доброзичливців — тих, котрі охоче поділяться знаннями про вас із першим-ліпшим, хто про вас спитає. Чи з першим-ліпшим злопом. Або шершнем.

Гноми не були людьми, та й пес Фау не був людиною. Однак на кінцевій зупинці рейсового автобуса знайшлися істоти, котрі помітили і гномів, і хлопчика-мізинчика, а також доо, роуді й те, що вся ця гоп-компанія осідлала цепового пса Фау й гайнула за горбочок.

Куди вони подалися — ось що хвилювало шершня Бу. Він нагнав автобус уже у Браниці, але ні людей, ні гномів у автобусі вже не було.

— До Бодайки поїхали, — пояснив балакучий місцевий абориген Кропивник. Він харчувався кропивою, щоразу ошпарював собі рота й радий був поговорити, щоб остудити смакові пухирці. Голова його була, як у мавпи, а тіло нагадувало жаб’яче.

— До якої ще Подайки? — не второпав злющий шершень Бу.

— Та не Подайки, а до Бодайки.

— Якої Бодайки?

— Це така маленька затишна долинка. Там між двома дорогами, у видолинку, стоїть хатинка чумачків, до якої возить гостей колишній цеповий пес Фау. Ніхто сторонній туди не добереться, до тієї Бодайки. Сторонніх біля тієї місцини щось боляче буцає. Туди важко потрапити, — попередив шершня Кропивник.

Отак шершень Бу дізнався про те, куди рушив дорожній гном Гролик. Шершень Бу тільки загудів у відповідь на застереження. Незалежно від того, важко чи легко переслідувати дорожнього гнома Гролика, він, шершень Бу, зобов’язаний був це робити. Навіть не віддячивши донощику хоч би здохлою мухою, шершень Бу полетів у вказаному напрямку. Шершень Бу протягом цілого дня переслідував гнома Гролика. Це навіяло шершню Бу впевненість у власних силах і в тому, що він таки покаже цьому гномові, де раки зимують.

Бодайка була дивною і красивою місциною. Галявинка, ключ, кілька дерев — усе це стало казковим притулком для чумачків. Малою батьківщиною. Хутірець із гарними чепурненькими хатками. Недалеко від Бодайки проходили кілька доріг. А ще не далеко й не близько від Бодайки проходила залізниця й лінія опор електропередачі, ельфійські стільники, харчевня ситника й невеличкий вир, де мешкала пенсійного віку русалка. Чому чумачки вирішили оселитися в такому місці? Ми знаємо, і ви дізнаєтесь.

Кремезненькі чумачки ціле тисячоліття, чи, може, два, а може, й три мандрували на воликах просторами України. Ходили у Крим, ходили назад. Серед чумачків жила легенда про те, що колись дороги Землі зіллються з дорогами Зоряного Чумацького Шляху. Тоді чумачки вийдуть на зоряні дороги, вийдуть у Всесвіт. От вони й подорожували на воликах із Великими-чумаками, сподівалися колись із статечного українського Чумацького шляху перейти на Чумацький Зоряний Шлях.

Чумачки були найдавнішим дорожнім народом, певне, одним із самих древніх на Землі. А що вони були наймудрішими та найдоброзичливішими — про те й мови нема.

Ясна річ, укриті ластовинням шляховички та доо зі скошеними очима вважали себе прадавніми народами, однак лише в чумачків вистачило мужності не змінитися та не відступити від власних уявлень про те, що таке дорога і як треба мандрувати Чумацьким Шляхом.

Тож коли остання пара воликів пішла з Чумацького Шляху, чумачки вирішили, що на дорозі їм робити нема чого, й не стали пересідати ні на коней, ні на паровози, ні на авто, ні на велосипеди, а продовжили власну уявну повільну подорож до зірок.

У всьому світі лишилося всього три чи чотири невеличкі поселення чумачків. До одного з таких поселень і підкотила (точніше, підскочила на собаці) зараз дружна ватага з реготом і вигуками.

Хочете знати, з чого вони реготали?

Грамота від Божени таємничим чином зникла — хтось таки витяг її звідти, куди її сховав гном Гролик.

Гролик лаявся, штовхався. Кидався з боку в бік, чіпляючись, як мавпа за ліани, за шерсть Фау й шукав свою грамотку. Восьминіжка реготала; хитрі доо старались загородити йому шлях, а простеці підставляли ніжки. Публіка веселилася, свято тривало.

Лист від Божени був десь поруч. Ну скажіть, куди він міг подітися з таких надійних рук, як руки дорожнього народу? Всім просто весело було спостерігати, як Гролик нервує, ревнує, злиться, роздає стусани й хоче отримати свого листа назад.

Від кордону Бодайки до хатинки чумачків було шапкою докинути. Гноми з’їхали на стежину, котра оперізувала володіння чумачків. Далі пес міг пройти, а міг і не пройти. Якщо він з’являвся не попередивши — Бодайка і його боляче ляскала по носі, тому Фау про всяк випадок висадив пасажирів прямо на кордоні забороненої зони.

Опинившись на землі, компанія дорожніх гномів повільно продерлася крізь хащі звіробою та польової ромашки. У носи гномам потрапляв квітковий пилок, і вони оглушливо чхали.

А коли натовп із розпухлими носами дістався помешкання чумачків, на гномів чекав ще один сюрприз. Двері в будиночок чумачків були на замку. Нормально? Гном Гролик, котрий відняв нарешті у когось свою грамотку, втупився поглядом у замок і геть отетерів.

Як це отетерів? Дуже просто — як інші тетеріють? Почав вицокувати, як звичайний тетір у звичайному гаю. Словом, у гнома стався напад істерики. У гномів це трапляється. Від надмірного душевного хвилювання вони можуть цвірінчати, нявкати й падати, ніби комети.

Падати, як комета, Гролик не став. Він почав токотіти, ніби тетерук. Добринька відсунувся від Чарівної Ши, поліз у кишеню й дістав шматочок сала. Добринька тицьнув сало під ніс дорожньому гному Гролику. Той замовк. Він закрив рота й заворушив носом. Решта дорожніх гномів стояли й лупали очима. А Сежелен почухала п’яту ногу об восьму.

Гноми кліпали очима, тупали ногами й витирали під пахвами. Такого ніхто не міг уявити: будиночки чумачків на замку. Позаяк уже багато-багато десятиліть чумачки не залишали свій будиночок. Чумачки не залишали своє помешкання із принципу, через кепську вдачу і взагалі — ну не бажали вони нікуди ходити без своїх воликів. Хоча чумачки й були дорожніми гномами, але дуже древніми й дуже впертими. Пересуватися дорогами вони погоджувалися тільки на воликах. Тільки на воликах, та й годі. Тому чумачки не могли поїхати. Вони навіть по кімнатах не любили ходити без воликів. Лежали собі на трав’яних матрациках та смоктали стебельця чи взимку — соломинки.

Хочете — вірте, хочете — не вірте. Я теж не завжди дотримувався істини: дещо упускаю, дещо прикрашаю. Але було так, як я сказав. На будиночку чумачків висів здоровезний замок. А значить, гномів удома не було. Замок помацали всі: і доо, і восьминіжка, і роуді. У повітрі висів знак питання.

Щоправда, досить недовго. Доки хтось не здогадався, що це могли бути не двері, а мара. І що на ці двері замок могли накласти чарами. Усі притьмом взялися розвіювати ті чари — хто на що здатен був, тобто кожен по-своєму. Пес Фау сидів під тином і за звичкою чухався — він чекав, чим усе це скінчиться. Гноми чаклували над замком. Тільки хлопчик-мізинчик обійшов будиночок чумачків і вийшов у двір. І не помилився. Старі чумачки всупереч власним правилам не сиділи вдома. Сьогодні до них у гості забрела корова з луки із соковитою травою, що біля водокачки. Для корови це не відстань — дійти до чумачків. Чумачки з пошаною приймали корову — найдорожчу для них істоту у світі тварин. Пригощали її конюшиною та розповідали про колишнє.

Гноми зрештою зрозуміли, що ніякої магії у замку вхідних дверей нема, вони таки замкнені. І що хлопчика-мізинчика довго нема, теж зрозуміли, тому повибігали у двір. Їх там зустрічали й чумачки, й корова, й накриті столи. Хоча чумачки не чекали стільки гостей, однаково зраділи. Всі дорожні гноми для чумачків були ніби діти та онуки. А накрити нові столи для них було неважко. Гноми бігали туди-сюди, цілувалися з чумачками, коровою і перехоплювали сяку-таку їжу з накритих столів.

Гном Гролик теж бігав туди-сюди. У нього просто голова йшла обертом від сьогоднішніх подій.

У маленькому дворику біля хатинки чумачків стало страшенно тісно. У сто разів тісніше, ніж у автобусі. У такій тісняві жоден дорожній гном досі не бував.

Дворик чумачків формою нагадував копитце і, ясна річ, таки був слідом від копита. У дворі пахло корівником і гуляла корова. Що було в будиночку, я не знаю. Я там ні разу не був. Місця за столом у дворі вистачало всім. Гноми сідали навколо столу, щоб не заважати один одному. Чумачки зраділи гостям, але поводилися суворо:

— Ну? — спитав у прибулих найстарший чумачок. — Що у вас трапилося? Що сталося? Пустили нову лінію метро чи придумали новий вид транспорту?

Один дорожній гном, котрий нещодавно повернувся з Америки, почав розповідати про ліфти у двохсотповерхових американських хмарочосах. Він не зрозумів гумору.

На нього зашикали, замахали руками і виштовхнули наперед дорожнього гнома Гролика з грамоткою від Божени в руках, а по тому почали наввипередки розповідати чумачкам про те, як весело гралися на Мосту-Ярмарку і як дорожній гном Харлей привіз дорожньому гному Гролику привіт і грамотку від його подружки, гномочки Божени. І що грамотка виявилася зашифрованою, і що жоден гном — ані англійський, ані французький, ані гренландський — не спромігся розшифрувати послання, адресоване Гролику. І сам Гролик не спромігся теж.

— То ви хочете, щоб ми прочитали грамотку від Божени? — здогадалися нарешті чумачки.

— Аякже, — закричали дорожні гноми. — Бо ми не можемо зрозуміти, що і якою мовою там написано.

Грамоту знов забрали з рук нещасного Гролика й передали до рук мудрого чумачка Макара. Премудрі чумачки підкручували вуса. Очі їхні блищали з-під чубів. Чумачки всміхалися й роздивлялися… Найстарший чумачок розглядав грамотку, а всі дивилися на чумачка.

А в цей час там, за горбочком, за поворотом злющий шершень Бу вів далі переслідування. Злющий шершень Бу нісся в напрямку Бодайки.

А втім, позаяк шершень Бу ще не долетів, ліпше повернемося до чумачків і гномів. Чумачок Макар вивчав послання не надто довго. Щиро кажучи, він його зовсім не вивчав. Ледь глянувши на грамотку, Макар засміявся.

— То що? Що там? — попідхоплювалися гноми. — Що написано? Якою мовою написано? Німецькою? Французькою? Китайською? Марсіанською?

— Та ні, — все ще сміючись, відповів чумачок. — Звичайне каракулеве письмо.

— Яке таке каракулеве? — здивувався чоловічок-нігтик.

— Кривулями написано, — охоче пояснив чумачок. — Грамоту написано нашою рідною українською мовою.

Усі знов попадали на лави. І взялися пригощатися. Гноми хвилювалися, а коли вони хвилювалися, то їли.

— Як це українською? — не повірив простець Тиша. — Чому ж я нічого не розумію?

— То ваша Божена поспішала, крутила папірця.

Гноми знову повскакували й почали заглядати в грамотку.

Ті, хто зумів роздивитися текст грамотки в руках чумачка, однаково нічого не зрозуміли.

— Звичайна грамотка, — говорив між тим чумачок Макар, — звичайною українською мовою.

Усі мовчали, морщили лоби й вдавали, що починають розуміти.

— Тільки почерк кепський, — сказав чумачок. — Кривулі. А написано тут ось що:

Привіт, Гролику! Запрошую тебе на входини. Моя нова адреса — автомобільний корт під Парижем біля аеропорту Орлі. З нетерпінням чекаю. Мільйон поцілуночків.

Божена

— Про поцілуночки я розшифрував, — похвалився чумачкам чоловічок-нігтик.

— Тут ще координати, — пробурмотів старий чумачок. Він послинив пальця й підняв його вгору. Йому потрібно було дізнатися напрям вітру. — Як доїхати, — знов почав читати він:

тисяча денних котячих переходів і три нічні, потім уздовж течії річки вниз за вітром, та сорок перельотів метелика, й сім вужичих кілець…

Гном Гролик нетерпляче потягнув грамоту з рук старенького чумачка. Він сам хотів побачити координати. Проте від численних складань та розгортань, від переходу з рук у руки грамотка розтріпалася й деінде навіть протерлася, а кутик грамоти, де був запис із координатами корту, відірвався, й порив вітру підняв його вгору.

Отакої! Гноми стільки сил витратили, аби дістатися до чумачків і розшифрувати грамотку, а тепер вона знову вирвалася в них із рук!

Гноми негайно розсипалися віялом, щоб упіймати обірваний клаптик — скрізь були гноми, і листочку просто не було куди падати, крім як у їхні руки.

Гноми чекали, що кутик грамотки впаде сам собою. Однак злющий шершень Бу, котрий сновигав віддаля, був напоготові. Він швиденько збагнув, що його завдання — не дати впасти кутику грамотки з координатами красуні Божени. Злющий шершень Бу втямив, що іншого такого шансу по-справжньому нашкодити гному Гролику він не матиме. Шершень Бу схопив уривок грамотки й помчав світ за очі — до осередку злопової культури. До своїх господарів тобто.

А гноми?

А гноми так і стояли на землі віялом, пороззявлявши роти.

А гном Гролик?

А гном Гролик сів і розплакався.

Розділ 20

Ультиматум

Загалом, на цьому книжка закінчується. Не моя справа розповідати, що відбувалося потім, чи ще згодом, чи набагато пізніше. Я й не став би цього робити. Однак дещо я вам все-таки розкажу, але тільки те, що потім. Але не те, що згодом чи набагато пізніше. Домовились?

Отже, потім мудрі чумачки пожаліли дорожнього гнома Гролика й пояснили йому, що шершень напевне віднесе уривок грамоти туди, де живуть його господарі-злопи. А де мешкають господарі злющого шершня, гном Гролик знав і трішки повеселішав. Втім, Гролик знав і злопів, а тому трішки посмутнішав. А коли мудрі чумачки пояснили гному Гролику, що дорогою шершень може загубити вкрадений шматок грамоти, на нього може напасти ворон чи збити будь-який хлопчисько з рогатки, гном Гролик знову захлипав.

— А може статися так, що все буде гаразд, — додав розсудливий чумачок, — може, шершень благополучно донесе уривок грамоти з координатами Божени до злопів. Ясна річ, господарі шершня Бу, сусіди-злопи, по-сусідському віддадуть гному Гролику його власність.

— Чи так, чи інакше, слід спробувати, — сказав Ґансі.

— Слід спробувати, — підтримали близнята доо.

— Спробувати слід! — сказав шляховичок Добринька, котрий взагалі не збирався розлучатися з гномом Гро ликом.

Чарівна Ши погодилася беззастережно. Гном Гролик заквапився. Він навіть чаю не попив.

Чумачки зосталися в Бодайці. Дорожні гноми повелися по-різному. Путівці, манівці, майже всі місцеві гноми занудьгували, далі їм було нецікаво. А ті, кому було цікаво — шляховичок Добринька, восьминіжка Сежелен, близнюки доо, роуді Леф та простець Тиша — вирішили супроводити дорожнього гнома Гролика на прізвисько Ріпка додому.

— Чаєм пригощу, — пообіцяв гном Гролик. — У мене в пеньку кілька кімнаток і перинки м’якенькі.

Зачувши про перини та чай, до гурту приєдналися ще кілька дорожніх гномів.

Гролик у супроводі друзів нарешті вирушив до південного пеньочка. Подорож була не надто довга й досить одноманітна, тому розповідати про неї я не буду. Та й що розповідати: гноми поспішали, Гролик не міг ні про інше думати, як про злющого шершня Бу та уривок грамотки, і йому було не до ігор та веселощів. Гролик переймався тим, щоб злющий шершень Бу не загубив грамотку, щоб цілим та неушкодженим дістався до трьох пеньочків і щоб злопи повернули грамотку Гроликові. Інші гноми теж переживали за Гролика.

Але дорога — дуже вірна річ, і той, хто готовий покластися на дорогу, рідко програє. Гноми їхали, їхали й незабаром попереду показалися три пеньочки. Нарешті все мало скінчитися. Ще не доходячи до дому, гном Гролик побачив шершня Бу, який зловтішно дзижчав над пеньком.

Біля Гроликового пенька горлало, плювалося, кривилося, вовтузилось сімейство сусідів-злопів у повному складі.

У такій кількості сусідів гном бачив уперше. Збори мали хвилюючий вигляд і враження справляли неабияке.

Попереду стояв найстарший злоп. Він стояв біля хвіртки й широко посміхався. Незвичайно широко.

— Де шершень? — закричав Гролик. — Де координати?

Злоп подав Гроликові якийсь клаптик кори. На корі щось було надряпано.

— Що це? — не зрозумів гном Гролик.

— Координати, — відповів злоп, широко посміхаючись.

— Які координати? — закричав гном Гролик. — Це взагалі не те!

— Це — те, — відрізав злоп. — Це координати Янтарного поля.

— Якого поля? — здивувалися гноми. — Навіщо вони нам?

— Ти нашу сім’ю на Янтарне поле доправиш, — посміхнувся злісний злоп, — а ми тобі твого папірця повернемо. Та й по всьому.

Частина II

Вимога

Розділ 1

Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак

Що таке стрілка, знають навіть дорожні бивні.

Дорожні бивні — тверді та неповороткі істоти. Вони надто незграбні, щоб пересуватися дорогами на машинах. Тому зазвичай вони подорожують своїм ходом.

Бувало, іноді колесо удачі випадало й на їхній номер — коли, наприклад, дорогою сунув гусеничний танк, трактор чи асфальтовий каток.

До цих видів транспорту дорожні бивні вміли причіплюватися й на них могли покататися. Та, на жаль, щастило їм не завжди. А потреба переміщення обтяжувала їх постійно, бо якщо дорожні бивні зупинялися, то швидко приростали до придорожнього ландшафту й зрушити з місця потім було неможливо. Чи то вони пускали коріння, чи коріння навколишніх рослин впиналось у придорожніх бивнів, забираючи енергію, чи то лапки, маленькі й слабкі, зігнувшись, не могли знову підняти дорожніх гігантів такої ваги. Коли лапки дорожніх бивнів відмовлялися ходити, дорожнім бивням доводилося сиднем сидіти там, де їм випало зупинитися. Отак. Ясна річ, дорожні бивні зналися на стрілочках дорожніх. На стрілках зналися майже всі дорожні, мешканці, але якщо на життя прудких та рухливих дорожніх гномів-харлеїв чи доо вони не впливали й зовсім їх не цікавили, то з дорожніми бивнями все було навпаки. Стрілочки відігравали в їхньому житті важливу роль.

— Хвилиночку! — скажете ви. — Що за стрілочки? Які стрілочки? Звідки стрілочки? Про що, взагалі, йдеться?

Про те, що ми з вами називаємо дорожніми знаками, розміткою та світлофорами. Для дорожніх бивнів усі ці дорожні позначки були просто стрілочками, і ставилися бивні до них, як ми до народних прикмет. Авжеж, стрілочки — це природні, тобто дорожні, прикмети, оскільки дорога для бивнів і була природою.

Дорожнім бивням доводилося дуже уважно стежити за прикметами: розміткою дороги, світлофорами, стрілочками та дорожніми знаками — скрізь, особливо на перехрестях. Бо дорожні бивні практично не зупинялися. Самі знаєте, чому. Дорожні бивні йшли не зупиняючись, вони мусили йти та йти доти, поки їх щось чи хтось не зупинить. А зупинятися їм, як ви знаєте, не хотілося, бо коли вони вже ставали, то практично назавжди. Тоді вони не могли зрушити з місця.

Правда, все просто?

У житті все завжди просто. Ніби вареники у корчмі Сита-ситника — дорожнього корчмаря. Тими варениками бивням доводилося ласувати лише інколи. З тієї ж причини: вони не могли стояти. А за випічкою в Сита завжди стояла черга, у котрій доводилося стояти тим, хто хотів отримати пиріжок. Проте Сит-ситник до всіх ставився добре й коли бачив дорожнього бивня, що проходив повз його корчму, неодмінно виносив пиріжок чи сушку. Еге.

Але повернемося до стрілочок. Певне, ніхто не знав так добре дорожні знаки, як бивні. Більшості дорожніх та придорожніх істот було байдуже щодо того, в якому порядку рухаються на дорозі машини. Вони просто сприймали рух машин, як сприймає рибка потоки води в струмочку — не замислюючись над тим, що рухає тими потоками. Дорожні бивні — інша справа. Їхній рух, а отже, їхня доля залежала від знання дорожніх знаків. Їм було байдуже, куди рухатися, їм необхідно було рухатися без перерви: і саме знання розмітки доріг та дорожні знаки могли допомогти їм у їхньому невпинному русі.

А втім, ця казка не про дорожніх бивнів. Ця казка про дорожнього гнома Гролика. А про дорожніх бивнів — лише приказка. Лише помітки на узбіччі.

Просто поблизу трьох деньочків, де мешкали злопи та дорожній гном Гролик, щось скоїлося з одним із цих самих дорожніх бивнів, і він став частиною краєвиду. Ну, ви зрозуміли — вріс в узбіччя. Краєвид, звісно, трохи змінився, але мені здається, не настільки, щоб дорожній гном Гролик не зміг знайти свого південного деньочка.

Присутність дорожнього бивня на злопів теж ніяк не вплинула. Злопи швидко дійшли висновку, що дорожнього бивня ні їсти, ні пити не можна. І з нього не можна добувати корисних копалин або кочережку, а мокриці під нього не залазили. Крім того, злопи втямили, що заселити дорожнього бивня теж не можна, то й відразу втратили до нього інтерес. А ми розповіли про дорожнього бивня тільки для того, аби ви знали всю правду про те, що відбувається в нашій історії. Тому що люди читають книжки, щоб дізнаватися правду. Якщо не писати правди в книжках — їх просто ніхто не читатиме. Це призведе знаєте до чого? До того, що виробництво книжок припиниться й усі залишаться без роботи. Хороші люди також… Це ще одна приказка. Казка буде попереду.

У той день, про який я веду мову, дещо сталося. Дещо незвичайне. Звісно, завжди краще починати розповідь з того моменту, коли щось починає відбуватися.

Отже, після того як рано-вранці того дня, коли злющий шершень Бу вирушив переслідувати дорожнього гнома Гролика, сімейка злопів зайнялася своїми злоп’ячими справами. Злопи подалися тинятися біля дороги та чубитися через недопалки чи лушпиння. Злопенята теж рушили обгризати молоденьку траву й підбирати лушпиння за старшими. Старовинне правило злопів проголошувало: все корисно, що в рот пролізло.

Згідно з цим правилом вони й жили. Шматок діставався тому, в чию пащеку він поміщався. Навіть їжак погодиться, що, скажімо, недопалок злопенятам не по зубах. Тому вони вдовольнялися дрібними шматочками та крихтами тютюну.

Злопи вешталися обабіч шосе, відгавкувалися від інших придорожніх лушпайників, котрі теж паслися в цих місцях. Навколо дороги вистачало всілякої публіки — хижої та небезпечної.

На жаль, злопи були не найнебезпечнішими істотами на узбіччі. У злопів вистачало ворогів та конкурентів. Проте мені їх анітрішечки не шкода. А злопчихам-матусям, звісно, було шкода своїх злопенят, тому найдрібніша молодь трималася в самому центрі володінь злопів, у найбезпечніших та найоб’їденіших місцях. Певна річ, ніхто не дозволяв малятам лізти на дорогу чи на узбіччя. Тому їм доводилося замість смачних окурочків чи пластикових пакетів жерти камінці або один одного. Через ту дурнувату безпеку. Крихітні злопенята сиділи, нудилися, гризли, що на очі потрапить, або терли крильця шматочками крейди, що невідомо яким чином опинилася в цих місцях. А вимальовувати крейдою крильця у злоп’ячої малечі вважалося шиком і навіть грою. Злопенята билися об заклад, хто довше проходить чистим після того, як відбілить крейдою крильця.

Ви вже знаєте злопів?

Я вам про них розповідав? Як ви гадаєте, чи може мале злопеня ходити чистеньким після того, як його оточить цілий натовп інших маленьких злопенят з повними жменьками багнюки у лапках?

Ото ж бо й воно!

Коли вже якомусь злопеняті щастило залишитися з незаплямованими крильцями, це означало лише те, що інших щось дуже сильно відволікло. Щось вельми важливе. Самі розумієте, що мало статися казна-що, аби відвернути злопенят від обливання товариша брудом.

Тож цього, котрий саме натер крильцята крейдою, чекала така самісінька доля, як і його попередників, якби біля самої дороги зненацька не залунало жаб’яче квакання:

— Ква, ква, ква.

А чи знаєте ви, кого люблять жаби?

Це ви так гадаєте, що планктон, ряску та комарів. Даремно ви не враховуєте злопів. Так, це правда — злопів мало хто любив. Щира правда.

А от жаби злопів любили. Причому в будь-якому вигляді: в сирому, і в ледь придушеному, навіть у розчавленому. Якось хробачок на яблуні зірвався разом з яблуком і впав на злопа. Так оту поживну суміш із розбитого яблука, розплющеного злопа та розквашеного хробачка жаба спожила із превеликим задоволенням.

Без жартів, у кожного свій смак. Жабкам до смаку були злопи. Вони їх щиро любили. Однак злопи взаємністю не відповідали. Їх жахала ця любов. Саме тому коли залунало жаб’яче кумкання, злопенята тут же забули про те, що вони збиралися обхаркати, облити брудом, обстріляти гнилими кісточками інше злопеня, яке щойно вибілило крильця. Всі налякано завмерли. Дорослі злопи завмерли теж, бо стояли ближче до дороги, від якої чулося квакання. Жабки несказанно любили злопів, і ті приготувалися до найгіршого.

— Tc-c-c-c, — само по собі прошелестіло над узбіччям, і над пеньочками, й над косогірчиком, і там, і сям. Здоровезні злопи з кирпатими носами й малятка-злопенятка — всі замовкли. Заціпеніли. Очерети з жабами були далеко від узбіччя і від трьох пеньочків. Те, що якась жаба дошкутильгала до трьох пеньочків, вражало. Звісно, якщо той дорожній бивень, котрий засів нещодавно поряд із пеньочками, не був насправді прихованою жабою. Проте в це ніхто вірити не хотів. Та хочеш-не хочеш, а гучне «ква» чулося зовсім поряд. Злопи в розпачі завмерли, не насмілюючись деренчати, й приготувалися… До найгіршого…

Злякалися?

Не бійтеся — добре те, що кінчається добре.

Жаб’яче «ква-ква-ква» зненацька перейшло на звичайне кахикання.

— Ква, ква, кха!

А кашель, погодьтеся, аж ніяк не квакання.

Це навіть те, з вибіленими крильцями второпало. Старші злопи вмить відчули полегшення, оскільки жаб, які кашляють, не буває. Жаби не кашляють.

Якщо ти квакаєш — ти жаба.

Якщо ти кашляєш — то яка ж ти жаба?

Так то й не жаба була. То був Шиворіт-Навиворіт-Наче-Здох-їжак…

Хто?

Та майже ніхто. Так, пройдисвіт дорожній… Балакало перелітне. Перевертак. Коли б злопи одразу на нього подивилися, щойно він заквакав, то відразу б побачили, що то не жаба, а навпаки. Але злопи заціпеніли від жаху й очей підняти не сміли. От Шиворіт-Навиворіт-Як-Неживий-їжак підкрався до злопів та й усю їхню компанію розіграв. Він би й далі насолоджувався таким чудовим розіграшем, ще полякав би злопів, та кашель завадив. Тож уся вистава зійшла нанівець.

Розділ 2

Рожеві мрії

Злопи обступили Шиворота-Навиворота, схожого на здохлого їжака, й узялися лаяти його на різні лади. Злопи жаб боялися, а Шиворота-Навиворота нітрішки не боялися. Вони його лаяли та кляли, а він знай собі реготав.

Не кожне створіння з тих, що мешкали на дорозі, знесло б прокльони злопів. Коли вони поруч, і то не кожен витерпів би. Однак оцей Шиворіт-Навиворіт, котрий ніби здохлий їжак, ще смердючіший за злопів був. Ще бридкіший. Тому на цю лайку та сморід злопів йому було тричі начхати. Йому взагалі на будь-що було начхати, цьому самому Шивороту-Навивороту-Ніби-Здохлому-їжакові, навіть на погану репутацію. Погана репутація захищає тільки тих, на кого хоч комусь заманеться напасти. А напасти на Шиворота-Навиворота, немовби здохлого їжака, не спало б на думку жодній істоті. Тому Шиворота-Навиворота — неживого їжака — й не чіпав ніхто. Ніхто до нього навіть близько не підходив й ніхто до нього не торкався.

Еге ж, нікому не хотілося до здохлого їжака торкатися.

Шиворіт-навиворіт аж ніяк не був здохлим їжаком, хоча на вигляд був зовсім як здохлий їжак. Він був таким самим дорожнім мешканцем, як от яяюжі чи бігоні, чи, може, навіть дорожні гноми. Шиворіт-Навиворіт мав вигляд здохлого їжака для самозахисту, бо такий вигляд робив його вкрай непривабливим і відштовхував не тільки людей та тварин, що мандрували дорогами, а майже всіх звичайних та чарівних мешканців доріг. А насправді він був сумирною, незлою істотою і через свій жахливий вигляд чудово почувався. Тому Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак злопів не боявся. І злопи знали, що він не страшний. Майже. Однак все-таки він був на вигляд майже здохлий їжак…

Шиворіт-Навиворіт квакав, кашляв і реготав з власного вдалого, на його думку, жарту.

Злопи шипіли, плювалися та злилися. Вони готові були просто роздерти бідолашного Ши-На-Ви — самі розумієте, кого — на дрібні клаптики.

Вони б його й розтерзали, та знали, що Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здохлий-їжак їхні голови до землі розщепити здатний… До того ж, Шиворіт-Навиворіт зі злопами нібито дружив, то він їм нібито співчував, про територіальні проблеми розпитував. Про ці проблеми він усе знав. Злопи йому про них під час кожної зустрічі розповідали й не раз.

— То як? — спитав Шиворіт-Навиворіт у злопів. — Відвоювали ви нарешті південний пеньочок?

Злопи, для котрих південний пеньочок лишався болючим питанням, заходилися бідкатися Шивороту-Навивороту, що замість колишнього сусіда у південний пеньочок вселився новий — дорожній гном. Для Шиворота-Навиворота це справді було новиною. Давно він у цих місцях не бував. Злопи так галасували, так бідкалися, що Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак навіть руками замахав, щоб увесь злоп’ячий колектив припинив лементувати й щоб хтось один розповів йому все по порядку. Злопи майже замовкли. Тільки п’ятеро найстаріших почали розповідати. Хоча розповідь велася на п’ять голосів, та не в лад, Шиворіт-Навиворіт зрозумів майже все.

Що дорожній гном вселився замість їхнього колишнього сусіди у південний пеньочок. Що він виселятися не захотів. Що вони, злопи, переконливо просили звільнити приміщення. Як дохідливо гному кожен злоп окремо й усі разом пояснювали, що в них мало місця. І як усе це на гнома не впливало.

— Вдома не сидить, — скаржилися злопи на гнома. — Цілий день дорогами гасає. Тільки ночувати приходить. А пеньочка віддавати не бажає.

— Отже, дорожнього гнома за сусіду маєте? — співчував Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак.

Злопи гірко зітхали.

— От ми й кажемо — днями десь ганяє… Пеньок південний пустує. А у нас місця нема.

Місця справді не вистачало. Відступати злопам не було куди. У пеньочках надто тісно. Схил поритий норами. Зависати в повітрі, ніби комашня, злопи ще не навчилися. Місця злопам справді не вистачало — косогірчик, ну два пеньочки, ну галявина… Ну, там узлісся. Узбіччя. Піщана яма. Порівняно до того, скільки було злопів, місця не вистачало. Харчів теж. Доводилося навіть гравій жерти — так скаржилися злопи. Навіть той шлак, що висипається з вантажівок, мусили вони їсти.

— То ви й шлак трощите? — здивувався Шиворіт-Навиворіт. — Круто!

— Трощимо, — знизав плечима старший злоп.

«Еге», — замислився Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак.

— Себто, — вхопив він за крилечко злопа, — значить, якщо шлак вам по зубах, то ви можете жити там, де він є, а не лише при дорозі?

— Як це — не при дорозі? — здивувався той злоп, котрого Шиворіт-Навиворіт зачепив. — А де ж іще їжа може бути?

— Існують місця, — авторитетно заявив Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак.

Такі слова завжди звучать авторитетно. Через те, що вони про їжу. Той, хто розповідає вам, що знає, де можна нажертися на дурняк, завжди буде користуватися у вас авторитетом. Втім, Шиворіт-Навиворіт увагою не зловживав, розповідав без пауз:

— Терикони, — почав він перераховувати місця, де їжі для злопів завжди досхочу, — раз. Там шлаку, котрий ви вживаєте, стільки, що кожного окремого злопа можна на цілий окремий терикон садовити. Зоопарк — два.

— Що таке «зоопарк»? — поцікавилася недовірлива злопчиха з кривою пикою (у неї сусідній злоп на нозі стояв).

— Місце, де багато першокласного поживного сміття, — відповів Шиворіт-Навиворіт не лаючись, що його перебивають. — У зоопарку Великі тримають тварин. Там тварини всі разом живуть: слони, нерпи, леви, кролики, лисиці…

— Лисиці? — мало не хором перепитали злопи. — Ні, там, де лисиці, нам не годиться. Далі давай.

— Міські смітники, — вів далі Шиворіт-Навиворіт, — каналізація…

Злопи шепотілися.

— Ага, от іще згадав! — радісно закричав Шиворіт-Навиворіт. — Янтарне поле… — і зареготав. — Ну, хлопці, коли б ви знали, скільки у світі місць, де досхочу їжі! А на териконах шлаку просто завали. Отакенні гори їстівного шлаку, — трусив Шиворіт-Навиворіт відловленого злопа за комірець, — гори харчу.

Злопи пищали від радості, однак Шивороту-Навивороту поки не вірили.

От ви повірили б, якби хто-небудь сказав вам, що знає місце, де лежить гора ковбаси? Хай навіть вареної?

— Пі-пі-пі, — промчало лабіринтами й лазівками злопів. Гори безкоштовної ковбаси усім подобалися. Злопи притьмом зібралися навколо Шиворота-Навиворота — сморід їм не заважав — і налаштувалися слухати. Чому ж задарма не послухати?

Розділ 3

Янтарні мрії

— Якщо вам пощастить на терикон потрапити, — переконливо говорив Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак, — там шлаку стільки, що кожен злоп може по сто грамів щодня уминати, і його частка не зменшиться.

— Воно-то так, — недовірливо заперечив котрийсь надто розумний злоп, — але туди ще потрапити треба.

Проте романтики серед злопів переважали. Серед голодних романтиків завжди більше, ніж серед ситих. Злопи всі в основному голодні були й знали, що гарне життя там, де є сміття.

Вони кричали:

— Bay! Гайда на терикони!

— Bay! Вперед на смітник!

— Агов, хлопці, усі на терикон!

— Але туди ще дістатися треба, — і далі гугнявив той, котрий був розумний. Його спершу з’їсти хотіли, а потім вирішили послухати — останнє слово надали.

— Ми ж не сарана, — гугнявив розумник, — ми звичайні осілі злопи… Як ми той твій терикон розшукаємо?

— Жодних можливостей, — пожалкував злоп-старійшина. Він був такий старий, що чурбак у нього репнув не натроє, а на вісім частин. Ото він і підтвердив: — Нє-а, на терикон нам не дістатися…

— Авжеж?! — іронічно спитав Шиворіт-Навиворіт. І запах відповідно іронічно: скислим борщем і розлитим оцтом. — А сусіда вам навіщо? Дорожній гном?

— Правильно! — загомоніли злопи. Про те, що сусіда їм ні до чого, вони знали. З цим вони завжди готові були погодитися. — Нащо нам сусіда?

— Слід його як-небудь вколошкати.

— Та припиніть! — заволав Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. — Я маю на увазі, що в цьому випадку сусід дорожній гном вам більше за все й потрібен.

— Він нам потрібен? — здивувалися злопи, переважно молодь. Старші звикли ні з чого не дивуватися.

— Він вам потрібен. Аякже.

— Він-бо — дорожній?

— Дорожній.

— І сусід?

— Сусід.

— А коли він дорожній, та ще й сусід, то нехай і проведе вас по-сусідськи звідси на терикони або на Янтарне полечко!

…Зависла тиша. Злопи несподівано замовкли всі разом. Під таким кутом жоден злоп ніколи свого сусіду гнома Гролика не розглядав. Що від сусіди гнома Гролика може бути не тільки шкода, а й користь. Злопи так довго мовчали, отетерівши, що Шиворіт-Навиворіт навіть занепокоївся:

— Агов! Чого ви? Чого мовчите?

— Та ми його вижити хотіли, — просто зізнався один із злопів. — Мучили його самі, а потім іще й шершня впіймали та нацькували, щоб він гному дошкуляв. Навряд чи дорожній гном після такого погодиться нам допомагати. Навряд чи погодиться переселяти.

— Погодиться, — впевнено сказав Шиворіт-Навиворіт. — Сусідам, котрі стараються тебе вижити, завжди треба допомогти переїхати.

— Да-а, — проказав Шиворіт-Навиворіт, оглядаючи злоп’ячий натовп. — Таку сімейку переселити трудно. А терикон далеко… Майже так само далеко, як і Янтарне полечко. Злопи! — радісно загорлав Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. — Ви, злопи, янтар жерете?

Злопи були істотами, багатими на чутки.

— Ми не жеремо, — чесно зізнався один старий злоп. — Ніхто не пригощав.

— А розповіді чували. Навіть дуже їстівна річ. А що?

— Та знаю я одну місцинку, — сказав раптом Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. Думка щодо Янтарного полечка припала до смаку Шивороту-Навивороту. Янтарне полечко було наймилішою місцинкою з усіх досі бачених ним. Там було чистенько й охайненько. Там було багато янтарю. Але янтарна варта — духи Янтарного полечка — викинули Шиворота-Навиворота з Янтарного поля. Щоб духу його там не було. Зараз Шиворіт-Навиворіт про це згадав…

«Ах! Яка то була приємна місцинка!» — подумав Шиворіт-Навиворіт.

— Ах! Яка то славна місцинка! — сказав він злопам. — Чиста. Акуратна. Наминайте собі янтар та радійте.

— Нам чистота ні до чого, — насупилися злопи.

— Позагиджуєте, — заспокоїв їх Шиворіт-Навиворіт, — скрізь можна насмітити. Хіба вам довго?

— Янтарне полечко… — замислилися злопи.

— А сусіда погодиться? — уточнив усе-таки якийсь сивий злоп.

— Та куди він подінеться, — здивувався Шиворіт-Навиворіт.

Злопи пропустили повз вуха ідею Шиворота-Навиворота. Вони нарікали на сусіду-гнома — який він упертий. Як він із південного пеньочка йти не бажає і як вони, злопи, шершня закодували, щоб гнома випхати. Це Шиворота-Навиворота наче здохлого їжака неабияк зацікавило. Аякже! Завжди згодиться знання про те, хто кого як дістає. Злопи теревенили, а він по лобі себе раптом як лясне:

— Хлопці! А чи не той це гном, котрого звуть Гролик?

— Він! — заверещали злопи. — Він!

— А знаєте, що я вам скажу? — несподівано підняв лапки Шиворіт-Навиворіт. — Якщо це той гном Гролик, про якого я чув, то він дуже меткий дорожній гном.

— То й що? — погодилися злопи. — Дуже меткий. Так воно і є. Але що з того?

— Один із найкмітливіших дорожніх гномів у світі. Найкращий із усіх, кого я знаю, — правив своєї Шиворіт-навиворіт.

Він навіть підвівся (хоча йому пропонували присісти, навіть стільця підставили) та узявся стоячи розхвалювати гнома Гролика. А злопи навпаки — гнома Гролика не любили.

— Та замовкніть ви! — нагримав на злопів Шиворіт-Навиворіт. — Ото просторіки! Ви слухайте, про що я вам кажу. Я вам про Янтарне полечко розказую — хтось пам’ятає? Вам не виганяти Гролика слід, вам його слід полюбити.

При слові «полюбити» злопи затремтіли. Вони згадали, що жабки їх любили.

— А навіщо? — поцікавилося злопеня, котре забилося в щілину на макітрі найздоровішого злопа.

— Як це «навіщо»? — навіть присів Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак.

Власне, йому ввічливо пропонували сісти — тоді, коли він розповідав про чарівні, повні поживного сміття місця. Але поки Шиворіт-Навиворіт розмірковував, розповідав і руками махав, злопи запропонованого табурета прибрали через ощадливість: щоб сидіння дарма не псувалося на відкритому повітрі. Вони в якійсь газеті прочитали, що коли сидіння стільчика задом не прикривати, а тримати на відкритому повітрі, то воно псується. А Шиворіт-Навиворіт такого навіть від злопів не сподівався — що вони з-під нього табурета запропонованого приберуть, тому не дивлячись присів, вважаючи, що сідає на табурет.

А насправді — на порожнє місце. І бебехнувся. І схилом покотився.

Розділ 4

Здобич шершня Бу

Дуже приємне видовище, еге ж — здохлий їжак, що котиться схилом.

Злопи засперечалися: до якого місця він докотиться?

Проте Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак нікуди не докотився. Він миттю підвівся там, де впав. Злопи нажахано сахнулися — думали, він квакати почне або карати від щирого серця. Однак Ніби-Здох-їжак був ніби не мстивий. Він замість помсти завершив свою думку:

— Вам чому треба гнома Гролика любити? Тому, дурнуваті ви злопи, що саме гном Гролик може вас усіх до добробути привести — на Янтарне полечко доправити. Місця там на кожного буде стільки, скільки ви тут на всіх маєте.

Злопи розічхалися від хвилювання. Від дороги могло здатися, що над пеньочками зависла хмарка комашні. Та це була не комашня. Це злопи чхали. Як малорухомі істоти, злопи боролися за кожен сантиметр землі, на котрій жили. Тож думка про те, що можна ось так, запросто, взяти й переселитися всім сімейством кудись далеко, що хтось здатен переправити їх із одного місця на інше, досі не спадала їм. Але вже коли спала, то відразу глибоко в їхніх розтрісканих головах засіла. Злопи не могли отямитися. Довго кумекали. А потім гірко заголосили. Заголосили вражено. Немстивий Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак почав докладно змальовувати звиклим тіснитися, товктися в черзі до туалету та до триярусних ліжок злопам, які там чисті, не загиджені простори Янтарного поля…

Про те, скільки нір можна накопати в чудовому янтарному ґрунті та як багато місця та вільного часу матимуть ситі й вільні істоти. Отож заливав немстивий Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак по повній програмі. Коли б злопи вміли плакати, вони б плакали, слухаючи, що їм розповідає немстивий, ну геть немстивий Шиворіт-Навиворіт-їжак-Напевне-Здох.

Груди у злопів здіймалися, оченята сяяли, а самим їм несказанно закортіло вирушити вперше в житті в романтичну подорож.

Янтарні міражі линули над натовпом злопів… Ну, певна річ, знайшовся серед них розумник, котрий у розпалі рожевих марень візьми та й ляпни:

— Якщо Гролик нас звідси на Янтарне поле відвезе, йому наші пеньочки дістануться.

— А дулю йому, а не наші пеньочки! — загарячкували найжадібніші злопи. Поспіль чоловічої статі. — У наших пеньочках ми свої яєчка заховаємо, щоб із собою не возити. Нехай вони тут вилуплюються й знову розмножуються.

— Та як це ми яєчка залишимо? — оскаженіли злопчихи. — Ми лише вас, плішивих тут покинемо. А самі з Гроликом поїдемо на Янтарне полечко.

— То ось ви як заговорили! З Гроликом ви поїдете? А хто нас підбурював шершня Бу проти Гролика дресирувати?

Злопчихи робили невинні, мов росинки, очиці. Вони вміли їх робити кришталево-прозорими й вугільно-чорними — щоб подобатися.

Немстивий Шиворіт-Навиворіт розсівся на стільці, котрого злопи знову витягли й встановили для дорогого гостя.

Шиворіт-Навиворіт рохкав від задоволення. Він любив подорожувати. А злопи його вразили. От же народ — малорухливі, найжалюгідніші за рангом серед мешканців доріг. А ти диви — ледь перед ними перспектива змалювалася — потягло злопів у мандри! У дорогу…

— Отакі ми всі, дорожні жителі, — філософствував Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак і погойдувався на стільці.

А злопи й далі сварилися та дорікали одне одному. Кому першому на думку спало сваритися з сусідом гномом Гроликом. Дошкуляти такому, виявляється, потрібному й важливому сусідові. Злопи так погиркалися, що не помітили навіть, як повернувся злющий шершень Бу. Дорожній гном не повернувся, а шершень Бу повернувся, сів на найпівнічніший пеньочок, почав Шиворота-Навиворота роздивлятися. Без жодної цікавості. Як пересічного гнома. У шершня Бу цікавості до сторонніх не було. Він же не вівчарка, а шершень.

Між тим злопи висловлювали кожен власну думку, плювали на думки інших з високої дзвіниці. Вони рвали травинки та чхали один на одного…

У злопів весь обжитий простір був запльований. Тому що думки в них мінялися як напрям вітру. Вони всі чхали. І на всіх.

Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак відсунувся далі. Він роздивлявся шершня Бу. Шершень Бу мав переконливий вигляд — як ретельно розмальований Шварценегер.

У пащі шершня Бу стримів уривок якогось папірця. Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак, подорожуючи шляхами, надивився багато чого. І нікого він не боявся. Тому що його ніхто ніколи не чіпав! Шиворіт-Навиворіт ніби здох їжак мав вигляд здохлого їжака. Причому, міг набувати вигляду здохлого їжака будь-якої несвіжості. Ну скажіть, хто зачіпатиме здохлого їжака? Та ще й несвіжого? Ніхто не зачіпатиме. То чого ж йому боятися?

А от його всі боялися. Аякже. Кому до вподоби здохлі їжаки?

Шершень Бу не становив винятку. Хоча шершень Бу не був ні звіром, ні птахом, а лише комахою — все одно Шиворота-Навиворота боявся. Тож коли Шиворіт-Навиворіт поманив шершня Бу до себе й звелів віддати папірця, той покірливо приніс. І доки злопи сварилися, а сваритися вони могли довго, Шиворіт-Навиворіт-Наче-Здох-їжак уривок папірця вивчав.

Довго вивчав.

Ви вже здогадалися, так? А от Шиворіт-Навиворіт нічого не міг зрозуміти. Шиворіт-Навиворіт страшенно не любив усілякі головоломки. На його думку, світ мав бути простим. Тому він почухав потилицю й загорлав на весь косогірчик:

— Що?!

Злопи замовкли. Потім на Шиворота-Навиворота подивилися. Потім поряд із Шиворотом-Навиворотом шершня Бу вздріли. Потім на папірець в лапах у Шиворота-Навиворота звернули увагу. І спитали в Шиворота-Навиворота:

— А чи не наш то папірчик, перепрошуємо? А чи не нам це наш шершень Бу його приніс?

— Ваш, ваш, — заспокоїв жадібних злопів Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. Він не був скнарою. Для нього що один папірець, що цілий кошик паперів — все одно було. Це для злопів, що тулилися в тісняві, кожен клаптик паперу цінність мав. Це злопи на нього негайно претензію висували.

— А скажіть-но мені, злопи, — спитав Шиворіт-Навиворіт, котрий ніяк не міг второпати, що за папірця приніс шершень Бу, — цей ваш шершень на запис працює? Події дня в нього в макітрі записані? Цікаво мені знати, звідки він цього папірця приніс і навіщо.

Один зі злопів, той, що кодував шершня, підняв його за крильця, подивився на сітківку очиць, струснув і ляснув по задку.

— Із якого часу запускати? — діловито спитав злоп у Шиворота-Навиворота.

Розділ 5

Шпигунська історія шершня Бу

У повітрі зависло щось схоже на екран. На цьому екрані з’явилося зображення подій, що відбувалися перед очима шершня Бу — із самого ранку. З того моменту, коли злопи ще спали й тільки шершень уже чатував над південним пеньочком.

— Прискорено давай, — скомандував Шиворіт-Навиворіт.

Перед публікою промчали події цього дня. Більшість із них були зрозумілими — і погоня за малолітражкою, й події на перехресті, загаченому бігонями, й зустріч із шляховичком Добринькою, й те, що відбувалося на Мосту-Ярмарку.

— Стоп! — закричав Шиворіт-Навиворіт, коли у кадрі з’явилася грамотка.

Ота грамотка від Божени — ви знаєте.

Відтепер Шиворіт-Навиворіт став уважніше стежити за подіями. У деяких місцях він просив злопів прокрутити кадри, що засіли в голові шершня Бу, швидше, в деяких просив зробити стоп-кадр, іноді — пустити запис повільніше. Безперечно, шершень Бу не все бачив. Але Шиворіт-Навиворіт був розумною дорожньою істотою. Він супроводив те, що відбувалося, поясненнями для злопів-тугодумів.

— Ось ваш Гролик грається. Ось хтось йому записочки передає. Ось вони щось чаклують. Оце вони радяться… Цікаво… Оце вони кудись їдуть. Цілий натовп гномів кудись подався.

— …А це, — витріщив очі Шиворіт-Навиворіт, — чумачки! Давно я чумачків не бачив… Чумачки — це старійшини дорожніх гномів… ось знову записочка… Стоп! — закричав він раптом. — Назад крути! Ось знову записка, котру отримав гном Гролик і не зміг розібрати, тому її гноми привезли чумачкам. Ось ваш шершень хапає клаптик цієї записки й утікає…

— То й що там? То й як там? — хвилювалися злопи.

Злопи хвилюються раз, злопи хвилюються два, злопи хвилюються три…

Шиворіт-Навиворіт головою крутить. Міркує.

Це ми все знаємо — все, що там відбувалося.

У гнома Гролика.

У шершня Бу.

У чумачків.

А шершень Бу ні в чому не розбирався, він просто папірця поцупив у гнома Гролика. Через те, що був закодований на шкоду.

Проте Шиворіт-Навиворіт не відразу зрозумів, що й до чого. Спочатку нічого не зрозумів. А злопи на нього напосілися:

— Ну що там?

— Ну про що тут?

— Нам щось перепаде?

— Тобі зрозуміло?

— Їжакові зрозуміло! — відмахувався від набридливих злопів Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. Він поки що блефував.

Він не розумів, лише намагався зрозуміти, що й до чого.

Деякі злопи в задніх рядах уже й інтерес до цієї справи втрачати почали, натомість взялися пощипувати травичку, що підросла останнім часом. Отакої — вони лише на п’ять хвилин відвернулися, а трава так підросла!

А один злоп, котрий просто стояв, за собою хрускіт почув і теж захотів повернутися. Та як тут повернешся в такій товкотнечі? Усі злопи Шиворота-Навиворота таким щільним кільцем обступили — повернутися було ніяк. Тоді той, що повернутися не зміг, від злопи… себто від злоби хотів Шиворота-Навиворота за носа вкусити. І вкусив би. Якби знав, де в того ніс. А цього він-бо й не знав. Тому що шивороти-навивороти мають вигляд такий, який мають здохлі їжаки, а не такий, який у них є насправді. А який він був насправді, ніхто не знав. Ніхто не знав, де в Шиворота-Навиворота насправді вуха, а де — ніс. Де хвіст — теж насправді ніхто не знав.

— Є! Знайшов! — закричав тим часом Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак і підняв папірець над головою. — Тепер я знаю, що воно таке! Я знаю, як змусити гнома Гролика перевезти вас на Янтарне полечко.

— Задарма? — засумнівалися злопи.

— Мені заплатите, — скромно сказав Шиворіт-Навиворіт. Він тільки-но склав у невидимій голові частини невидимої мозаїки.

Злопи посунулися до нього ближче, якщо можна так висловитись.

Якщо ви пригадуєте, Шиворіт-Навиворіт усе-таки мав подобу здохлого їжака. А здохлі їжаки зазвичай мають з біса кепський вигляд. Проте злопи все-таки наблизилися до нього. До тісняви вони звикли, а сморід та гнилизна їх не відлякували. Вони прагнули бути ближче до Шиворота-Навиворота, оскільки сподівалися дізнатись, як можна примусити гнома Гролика перевезти їх із двох пеньочків на косогірчику на Янтарне поле, змальоване Шиворотом-Навиворотом.

Шершень Бу блимав очима. Шиворіт-Навиворіт його випустив і не звертав на нього жодної уваги. Шершень Бу лупав очима. Маленькі злопенята лізли на голови більшим, а ті, котрі їли траву, так і застигли з травинками в дзьобах.

— Кажи!

— Не зволікай! — не витримав найстарший злоп. — Що ти там зрозумів?

Розділ 6

Мозковий штурм

— Я ось що зрозумів, — сказав нарешті Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. — Я зрозумів, що вашому другові гному Гролику передали листа…

При слові «друг» злопи спантеличено перезирнулися. У їхньому словнику такого слова не було.

— Я зрозумів, що гному Гролику хтось передав листа, котрого він не зумів прочитати. Цього листа не змогли прочитати інші гноми. Тому вони цього листа віднесли до чумачків. Старших гномів.

Злопи закивали — ніби второпали.

— Чумачки прочитали записку, — вів далі Шиворіт-Навиворіт.

Злопи повитріщали очі.

— У записці гному Гролику була пропозиція кудись поїхати, — провадив далі Шиворіт-Навиворіт ніби здохлий, проте розумний їжак, — і була вказана адреса. Оцю саму адресу і вкрав ваш злющий шершень Бу. Це координати того, хто запросив гнома Гролика в гості. Розумієте?

Злопи поки що не розуміли. А коли вони не розуміли, то мружилися та насуплювались.

А Шиворіт-Навиворіт зареготав:

— Ги-ги-ги! У нас в руках найважливіша частина листа, отриманого гномом Гроликом. Адреса невідомого відправника!

Злопи чесно старалися зрозуміти, переваги володіння адресою того, хто послав Гролику листа. Але не розуміли.

— Ото тупаки, — знову розгнівався Шиворіт-Навиворіт. — Глечики на вас чіпляти, як на кілочки! Ми маємо в руках адресу того, хто запросив до себе гнома Гролика, второпали?

Второпали чи не второпали, а руки в злопів засвербіли. Однак бурий злоп напрямки спитав:

— Так його що, цього гнома Гролика, теперечки витурити з південного пенька дозволено?

— Витурити! — загомоніли злопи, переймаючись надією.

— Так йому й треба, нехай чужих адрес не губить. Нехай законів не порушує.

— Ви про що? — здивувався тупості злопів Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. — До чого тут «витурити»? Навпаки — ви тепер самі можете поїхати. Гном Гролик от-от з’явиться сюди по свого папірця навздогін за шершнем Бу…

Шершень Бу вжахнувся. Він пригадав, які погрози кричав йому вслід гном Гролик, коли він утікав зі здобиччю.

— І адресу у вас попросить, — провадив Шиворіт-Навиворіт. — А ви… Ви йому…

— Дулю! — одноголосно й дуже радісно загорлали злопи.

— Та ні, не дулю, — з досадою поморщився Шиворіт-Навиворіт. — Ви йому запропонуєте обмін: нехай він за ту адресу всіх вас на Янтарне поле відвезе. То він вас і відвезе. Якщо ця адресочка йому потрібна…

— А звідки нам знати, де ті галявинки? Ми не знаємо, де вони, то може, й гном Гролик не знає? — засумнівався старий злоп. А злоп із червоним носом докинув: — Ми йому віддамо адресу, а він нам — дулю.

— Ну, по-перше, — сказав Шиворіт-Навиворіт, — не судіть інших по собі. А по-друге, я вам намалюю план, як добратися до Янтарного поля. Шматок кори знайдете?

— Якої кори? — не зрозумів злоп із червоним носом.

— Кори для малювання! Щоб я вам план намалював. Як добратися до Янтарного поля.

Кора для малювання у злопів була. Але їм було шкода її віддавати. Вони головами замотали. Ніби нема в них кори.

— Тьху! — розсердився Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. — Отакі скнари! То й сидіть усе життя на двох пеньках. А я полетів…

Хтось нервово захихотів.

Еге ж, злопам було над чим поміркувати.

— Значить так, — подав голос старший злоп, — принесіть-но сюди кору для письма.

— По цілій галявині на кожного злопа! — нагадав Шиворіт-Навиворіт. — На Янтарному полі.

— Бігцем! — знавіснів старший злоп.

Шершень Бу хотів кудись побігти, але увіткнувся в спини натовпу злопів і зупинився. Відверто кажучи, йому кортіло спати.

Злопенята принесли кілька сувоїв кори для письма. Це була гарна кора. Шиворіт-Навиворіт вибрав клаптик, чистіший за решту, й наніс на нього кілька значків. Потім пошепотів над ними. Потім віддав кору старшому злопові.

— Усе! — сказав він. — Карта готова. Згідно з цією картою вас будь-який дорожній гном до Янтарного поля доправить. Хоч Гролик, хоч не Гролик. Але щодо Гролика ви аргументи маєте. У вас є те, що йому потрібне. Я гадаю, він вас повезе.

Шиворіт-Навиворіт раптом заквапився й почав збиратися. У повному розумінні цього слова. Щойно він скидався на розчавленого здохлого їжака, а ось уже він скидається на тільки-но здохлого їжака, ще зовсім свіженького.

— Агов! — загукали злопи. Вони дечого не зрозуміли. — А як цей Гролик зуміє нас перевезти?

— Якось вже перевезе, — зареготав Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак.

Навіщо цей ніби здохлий їжак вирішив Гролику такі чудернацькі задачки загадувати, так цього навіть я не розумію. Чим йому дорожній гном Гролик насолив, що він його так підставити вирішив? Загадати таку задачку на чотири дії? Може, вони раніше десь зустрічалися й дорожній гном Гролик чимось не догодив Шивороту-Навивороту, ніби здохлому їжаку? Чи той просто про запас йому шкодив? Хто його знає! Я коли вже щось дізнаюся чи згадаю, відразу ваш номер наберу й розкажу.

— Щасливої дороги, — реготав злопам Шиворіт-Навиворіт. — Привіт Янтарним полям!

І кудись подівся. Зненацька зник Шиворіт-Навиворіт, котрий ніби здохлий їжак.

Куди зник?

А хто його знає? Ніхто, певне, ніколи в житті не досліджував, куди здохлі їжаки зникають… Безумовно, якщо комусь конче потрібно, ми можемо простежити, куди наш знайомий ніби здохлий їжак подівся, але воно вам потрібне?

Краще я вам розкажу, що зі злопами відбувалося та з шершнем Бу. А ще з гномами. Ах, як приємно мені про гномів писати! Я вже стомився розповідати про злостивих, невмитих, нечесаних злопів, до яких наближалося нове життя. Звісно, нове життя наближалося не дорогою, звідки його слід було чекати. Нове життя мчало навпростець — від Бодайки, хутора чумачків, через поле, через ліс до трьох пеньочків мчав колишній цеповий пес Фау, обвішаний, немов ялинка, дорожньою братією.

Гноми, що скакали на колишньому цеповому псі, були войовниче налаштовані.

Чимало гномів встряли в історію з грамоткою від Божени й втратили при цьому дорогоцінний час для ігор — на спробі розшифрувати грамотку, на подорожі до Бодайки й на спілкуванні з чумачками. Тому витівка злопового шершня викликала в них страшенне обурення й бажання помститися. Гноми ніби індійці прикрасили себе травинками та розмалювали невидимими для людського ока кольорами свої обличчя. Томагавк війни було викопано. Над натовпом гномів лунали войовничі вигуки. Цеповий пес Фау також гавкав — просто з солідарності.

Чумачки пообіцяли цеповому псу Фау південну частину Фолклендських островів за підтримку у відніманні грамотки. Пес Фау вважав, що за такий приз можна й погавкати. А в цілому біг він ледаченько — хоча й удавав, що дуже старається.

Три пеньочки наближалися.

Розділ 7

Нове життя наближається

На зашийку в цепового пса Фау поважно сидів дорожній гном Гролик — хтось же мав вказувати шлях. Пес Фау мчав навпростець — це було захоплююче видовище для дорожніх гномів. Їм рідко доводилося їздити отак — не дорогами. Певна річ, краєвиди, які вони звикли споглядати, роз’їжджаючи по шосе, разюче відрізнялися від тих хащів, крізь які продирався колишній цеповий пес Фау, котрий прагнув якнайшвидше доставити друзів до трьох пеньочків. Гном Гролик теж пообіцяв винагороду — кілограм шинки із лугових коників. Цю шинку вміла готувати баба Галя, котра пригощала пиріжками на дорозі.

Баба Галя мала ятку на автобусній зупинці й була людиною. Тобто Великою. Вона продавала подорожуючим Великим серветки, пиріжки й квас. І з дорожнім гномом Гроликом баба Галя познайомилася, звісно, на дорозі. Одного разу їхні шляхи перетнулися й вони зрозуміли одне одного — баба Галя й дорожні істоти. Її страви припали до смаку дорожнім істотам: і гномам, і роуді, й простецям, і шляховичкам, а деякі страви гномів, навпаки, припали до смаку Великим. І цеповому псу Фау. Скажімо, шинка з коників. Коників бабі Галі в необмеженій кількості доставляв галявинний гоблін Грок. Шинка із коників від баби Галі з’явилась уже в найкращих київських ресторанах, і колишній цеповий пес Фау старався заслужити свій кілограм.

Гном Гролик мав чим розплатитися з бабою Галею. Дорожні гноми трохи вміли впливати на погоду й на хмарність, трохи — на настрій водіїв, тож баба Галя лише вигравала від свого знайомства з ними.

Отже, колишній цеповий пес Фау, осідланий та обвішаний гномами, показався на горизонті й помчав до узбіччя, де зібралася злопська громада. Наставник злопів — Шиворіт-Навиворіт якнайсуворіше звелів твердо стояти на своєму і зник.

Побачивши пса Фау, обвішаного дорожніми гномами, злопи затремтіли. Злопи збагнули, що супроти такої кількості дорожніх гномів із колишнім цеповим псом Фау на додачу їм не вистояти. Однак Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак — їхній новий тренер — виявляється, нікуди не зник. Він не залишив своїх підопічних у скруті.

— Агов, — шелестів невідомо звідки Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак, — подивіться, скільки їх там на собаці. Адже їх там не один гном Гролик, а сила-силенна! Та ви ж їх перелічити не забудьте, щойно вони під’їдуть, — напучував він таємничим шепотом.

— А чого їх рахувати? — понуро запитав сірий злоп. Власне, всі злопи з переляку набули сірого відтінку, але цей був сірим і раніше.

— Як це — чого? — щиро здивувався Шиворіт-Навиворіт. — Ми з вами що постановили? Ми постановили дорожньому гному Гролику висунути вимоги. Аби він нас на Янтарні поля перевіз.

Пес Фау теліпав гномами вже зовсім близько.

— Сам Гролик навряд чи впорався б із вашим переїздом, — провадив своєї Шиворіт-Навиворіт. — Та вже коли візьметься вас перевозити вся його ватага, то разом вони впораються. Слід лише всіх цих гномів перелічити, коли вони з’являться. Слід їх усіх порахувати. Щоб жоден гном не ухилився. Роботи для всіх гномів вистачить. Може, цих гномів стільки, що коли вони разом до перевезення візьмуться, то й перевозити кожному доведеться по одному злопу. Ги-ги-ги! — сміявся Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак. Певна річ, як то кажуть — його б вустами та мед пити.

Злопи пильніше придивилися до гурту, що наближався, й раптом впали в розпач. Гномів на цеповому собаці Фау було набагато менше, ніж злопів. По одному гному на злопа не виходило. Простакуватих злопів це неприємно вразило.

Збігло трохи часу, й ось уже дорожній гном Гролик на собаці з юрбою друзів досяг свого південного пеньочка. Пес Фау добіг до косогірчика, поткнувся туди-сюди й не знайшов іншого місця, заліз на брилу, котра насправді була не брилою, а дорожнім бивнем. Пес Фау забрався на брилу й впав без задніх ніг. Він сьогодні набігався.

Узбіччя та косогірчик були забиті розбурханими злопами. Гноми скакали по Фау, але донизу поки не зістрибували. Усі горлали й розмахували руками.

Першими на землю зіскочили веї. Вони були на роликових ковзанах, а в роликах на собаці не вельми зручно. Веї приїхали на Фау виключно через цікавість, дорогою на роликах вони добиралися б вдвічі довше. А так вони встигли до місця подій вчасно.

Потім з Фау зіскочила Чарівна Ши зі шляховичком Добринькою.

Потім скочив шляховичок Цибулька. Цибулька пристав до гурту дорогою. Він був спробував пощипати злопів. Але злопи — істоти товстошкірі й щипання сприймали як лоскіт. Шляховичок Цибулька щипав злопів, доки не збагнув, що їм це до вподоби. Тоді він підняв дрючка й ляснув якогось злопа по макітрі. У шляховичка полетіли ка… ка… камінці. Дорожні веї від’їхали на безпечну відстань, а шляховичок Цибулька заскочив знову на Фау й сховався за спину дорожнього гнома Гролика. А чоловічок-нігтик поліз на голову Фау й почав добиватися справедливості.

— Гей, ви! — кричав він. — Злопи-копи, мерщій повертайте Гролику координати Божени, котрі ваш смердючий шершень украв!

Навіть язиката восьминіжка не вибовкала б злопам більше, ніж це зробив чоловічок-нігтик — навіть якщо була б восьмиязичкою, а не восьминіжкою.

Злопи таки зрозуміли, що Шиворіт-Навиворіт мав рацію і що шершень Бу примудрився поцупити вельми важливий для гномів документ. І за цей документ, як і передбачав Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак, можна було вимагати від дорожнього гнома Гролика чого завгодно, а не тільки переселення на якісь Янтарні луки чи галяви. Злопи, котрі спершу хотіли по-чесному віддати гному Гролику його папірця в обмін на переселення, нарешті зрозуміли, що цей клаптик — важливий козир.

Злопи, певна річ, носи позадирали й примовкли. Гноми галасували, галасували, а потім також замовкли.

— Ну, а тепер, — сказав найстарший злоп, — слухай, що я скажу. Ти, гноме Гролику, переносиш нас, злопів, усіх до єдиного на Янтарні поля й за це отримуєш свого папірця назад.

— А ви його не викинули? — злякався дорожній гном Гролик.

— Ми ніколи не викидаємо папірців, — серйозно відповів старий злоп. — Їх завжди можна використовувати знову. Тож ти переносиш нас на Янтарні поля, а ми віддаємо тобі клаптик із координатами. Усе зрозуміло?

Хоча старий злоп розмовляв не каракулевою мовою, гноми однаково нічого не второпали. Вони про Янтарні поля та про наміри злопів і гадки не мали. У них папірець украли — вони за ним і прибули. А їм про якісь Янтарні поля розповідають.

Навпаки, ніхто нічого не розумів, ніхто нічого. Ані Добринька, ані чоловічок-нігтик, ані Гролик. Ані пес Фау, який мирно спав. Жоден гном нічого не зрозумів. Ніколи ніякі злопи нікуди не переселялися. Злопи завжди розповсюджувалися, утискаючи сусідів, це так, зазвичай. Масових переселень злопів із одного місця в інше жодні дорожні хроніки не згадували.

— Ви що, сказилися? — нетактовно, але прямо спитав чоловічок-нігтик. Він один був дужчий за будь-якого найбільшого злопа. Навіть дужчий за двох середніх злопів. А якщо взяти маленьких злопів, то здоровіший за двадцять чи тридцять злопенят. Та й Ілько, хлопчик-мізинчик, був не слабким здорованем.

— Зараз водою обіллю, — пригрозила злопам восьминіжка Сежелен. — До калюжі метнуся й пообливаю.

Злопи похитнулися. Хлопчик-мізинчик видобув з пазухи рогатку й почав вибирати камінці.

— Стрілятимемо, — сказав він, — тільки по призвідцях.

Розділ 8

Злоп’ячий керманич

Злопи намірилися кинутись врозтіч, але тут на них упала страхітлива тінь і долинув рипучий голос. Злопи підняли голови й побачили Шиворота-Навиворота-Ніби-Неживого-їжака. Той звисав з гілки дерева просто в них над головами, корчив їм страхітливі мармизи й на мигах показував, що слід гнути на своє. Задля вірогідності він вигинався й діставав лапами собі до морди. А може, лише створював ілюзію.

Дорожні гноми теж попіднімали голови, проте нічого не побачили, крім здохлого їжака, а здохлі їжаки не такі вже й привабливі, щоб ними милуватися. Тому жоден з гномів навіть не подумав: а чого це раптом на дереві висить здохлий їжак? Це дорога, а на дорозі чого тільки не висить у найнесподіваніших місцях. На дорогах чого тільки не трапляється. Гноми лишень подивувалися з того, що злопи, які були подалися назад, знов зімкнулись і дружно замотали головами на знак протесту. Вони не збиралися відступати, та й відступати їм не було куди. Так уже склалося, що сімейство злопів, про яке ми розповідаємо, не могло розвиватися, витісняючи сусідів невідомо куди. З південного боку злопів обмежував пеньок гнома Гролика, з північного жила вогненна дорожня саламандра, сама ладна зжерти хоч кого, хто вдереться до її володінь, — хоч злопа, хоч кролика. Зі сходу земля була просто непридатна для життя. Там усе було випалене, залите горілим мастилом та засипане металевою стружкою. А на західному боці мешкав лис. Самі розумієте, лис теж не заперечував проти злопової навали. Він їх, злопів, просто змітав на совочок і висипав у трубу, котра вела вниз, до його друга — крота. Назад злопи, котрі забредали у володіння лиса, не поверталися. Ніхто не знав, що там із ними діялося, але чутки ходили неприємні…

Тепер злопи торжествували. Вони могли примусити дорожнього гнома Гролика перевезти своє сімейство в якісь придатні для розмноження місця.

Злопи не відступили. Усі присутні — й злопи, й гноми — збагнули, що майбутнє визначилось.

— Так, — сказали шляховичок Добринька зі своїм внутрішнім голосом, — цікаво.

— Цікаво, — погодилися злопи.

— Хлопці, — похнюпився зломлений гном Гролик, — може, пеньочка мого південного візьмете, грамотку мені віддасте, та й розбіжимося?

Злопи навіть припинили потріскувати від такого нахабства. Еге ж, від такої зухвалої пропозиції. Та на біса їм здався якийсь нікчемний пеньочок, тоді як їм сяяла ясна далечінь?

Хочеш — на терикони їдь, де на кожного злопа по схилу дістанеться.

Хочеш — у зоопарк.

Хочеш — на смітник за Кільцевою дорогою.

А хочеш — на Янтарні Луки. Де, за словами того самого Шиворота-Навиворота, янтарю на тисячу років вистачить.

Злопи твердо стояли на своєму:

— Ми вам — клаптик вашої грамотки від Божени, ви нас — на Янтарні поля. Тра-ля-ля! Далечінь!

— Та ви їм кажіть, що тут недалечко, та й за мене не забудьте. Я вам дорогу підказуватиму, — шепотів Шиворіт-Навиворіт.

Такого злопи не чекали. Вони так здивувалися, що навіть забули, що повинні розмовляти з Шиворотом-Навиворотом таємниче й пошепки, тож вголос закричали:

— То ти теж у далечінь?! А як ми тебе із собою візьмемо? Адже ти не злоп, а Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак.

— А ви скажете, що я родич… Або — сімейна реліквія, — озвався згори той.

— Тільки ми не самі, — тут-таки сповістив Гроликові злоп-вискочка, не чорного, а сірого кольо-py. — У нас тут талісманчик є, без котрого ми не поїдемо, — він вказав на гілку, звідки звисав ніби здохлий їжак.

— Фе, — зморщив носа дорожній гном Гролик.

— Може, ми вам там знайдемо здохлого їжака? — запропонував чоловічок-нігтик. — Або іншого розчавимо?

— Гидота яка, — скривилася восьминіжка Сежелен. — Бе-е-е…

А хлопчик-мізинчик Ілько спитав, заряджаючи свою рогатку:

— Хіба здохлий їжак може бути талісманом?

— Може! — безладно закивали злопи.

А сірий злоп загорлав:

— Нема чого нас під час переговорів рогаткою шантажувати!

— Та хіба я шантажую? — знітився хлопчик-мізинчик.

Шляховичок Добринька іншим зацікавився:

— А навіщо ви його на дерево закинули?

— Треба, то й закинули, — відрубав найбільший злоп.

«Оце халепа, — безрадісно думав у цей час гном Гролик (він зрозумів, що займатися переселенням злопів йому таки доведеться). — А подорож до Божени, навіть якщо злопи повернуть координати, доведеться знову відкласти».

Хочеш — не хочеш…

Гном Гролик був зрозумів, що доведеться погодитися.

А от його друзі засперечалися. Декому з особливо шляхетних гномів така пропозиція видалася нудною. Декому здалася надто великою морокою. Дехто взагалі збирався провести гнома Гролика, щоб якомога більше дізнатися про нові автомобільні корти, де поселилася Божена. Думки товариства розділилися. Більшість навіть не схотіли зайти чайку випити — все сперечалися. Хтось показував пальцем на здохлого їжака. Хтось розглядав злонів. Хлопчик-мізинчик длубався в носі, позаяк вирішив іти з гномом Гроликом до кінця. А шляховичок Добринька все пропустив повз вуха. Він усе щебетав та щебетав щось своїй Чарівній Ши на два голоси — внутрішній і справжній.

І Чарівна Ши мліла від утіхи.

Тож шляховичок Добринька нічого не слухав. Він не чув ані прохання Гролика, ані вимог злопів. А коли Добринька прислухався, гноми вже втратили надію якось домовитися.

Розділ 9

Подвиг шляховичка

Еге ж, коли шляховичок прислухався, він збагнув, що треба рятувати Гролика. Він знав — як! Шляховичок Добринька придумав таке, що вимагало від нього подвигу. Вимагало, щоб він припинив спілкуватися з Чарівною Ши.

— Б-р-р, — розмахуючи руками, збуджено закричав він. — Бр-ррр! — знову замахав руками. — Бр-рр… — знову спробував заговорити шляховичок.

Однак поки що замість того щоб заговорити, він заговорювався, бо після тривалих теревенів із чарівною Ши обидва голоси в нього запліталися, ніби кіски.

Спільна подорож та палкі рекомендації дорожнього гнома Гролика трохи примирили товариство гномів із дивацькою манерою шляховичка розмовляти внутрішнім голосом. Тож зараз, коли вже всім нічого було сказати, ніхто не заперечував проти того, щоб шляховичок Добринька висловився. Навіть противникові будь-яких компромісів Шивороту-Навивороту, й тому стало цікаво, що там хоче бр-р…якнути шляховичок Добринька.

— Б-р-р, — знову спробував Добринька. — Брр… нззз… нзззвий…

Декого з гномів це почало дратувати.

— Хто-небудь, убийте шляховичка, — гукнула з того краю пса Фау восьминіжка Сежелен.

— Брр-р-р… — і далі тягнув шляховичок.

Він тепер був у центрі уваги.

— Та годі вже, говори! — дозволив чоловічок-нігтик, який дорогою спілкувався з китайськими гномами й нахапався основ конфуціанської філософії. Ця філософія дозволяла йому дивитися на світ широко. — Говори, що маєш сказати, — додав чоловічок-нігтик і заохочувально стукнув Добриньку по спині, щоб той нарешті висловився.

— Нехай скаже! — погодилися китайські гноми доо, які ставилися до шляховичка приязно.

Шляховичок набрав повні легені повітря й розтулив рота:

— Бррр… — сказав він, — …онзовий гном-птах!

— Що-о-о? — здивувався чоловічок-нігтик і вщипнув шляховичка за вухо. Конфуцанська філософія це також дозволяла.

— Який іще озоновий гном? Може, озонова діра — у твоїй голові? Ти нащо нам баки забиваєш…

— Не озоновий! — хором загорлали шляховичок і його внутрішній голос. Нормальний голос нарешті втямив, що казав внутрішній. — А бронзовий гном-птах. Гном, котрий виконує бажання…

Чарівний гном, котрий виконує бажання, — це дивина. Це всіх одразу зацікавило. Чоловічок-нігтик майже командирським голосом запитав:

— Хто такий бронзовий гном-птах, і як він допоможе в нашій пригоді?

Шляховичку довелося розказати про все. Як вони з гномом Гроликом зустрілися на дорозі. Як потоваришували і вирішили мандрувати разом. Як їх викинуло з машини через неправильного папугу, котрий дражнився різними голосами, аж врешті закричав «кукуріку!» Як цей півняче-папужий крик розірвав єдине магічне поле й викинув гнома й шляховичка з машини, в котрій вони мандрували, а до того ж, збив бронзового гнома-птаха. Як Гролик та Добринька взялися цього гнома рятувати, бо він втрапив у маленьке грузьке болітце. Публіка слухала.

— …Ну от, — скінчив внутрішній голос шляховичка, — після того як ми врятували цього бронзового гнома-птаха, з’ясувалося, що нам за порятунок належить винагорода — виконання трьох бажань…

— Отримайте та розпишіться, — позаздрив Шиворіт-Навиворіт, соваючись на гілці.

— Отже, — вів далі шляховичок, — порятований нами гном-птах мав здійснити три наші бажання. Але він змахлював, і два бажання з трьох зумів видурити. Але одне бажання він залишився нам винен!

Гном Гролик нарешті осягнув, що він, чи то пак вони зі шляховичком, зуміли викрутитися з безнадійно скрутного становища.

— Ха-ха-ха, агов, пернаті, — закричав Гролик до злопів. — Чули? Я вас перевозити не буду! Великий чарівник — бронзовий гном-птах — візьметься до вашого перевезення на терикони.

— На Янтарні поля, — виправив з гілки Шиворіт-Навиворіт. Його майже не помічали.

— Гей, ви, — репетував гном Гролик. — Чули?!

— Чули! — гули злопи.

— Збагнули?

Ще б їм не збагнути! Гном-птах винен гному Гролику бажання. Він і перевозитиме злопів. Ще б не збагнути. Таке навіть дорожній бивень розумів би. Виконання бажань.

Це навіть дорожній бивень зрозумів. «Ото б мені, — думав бивень, — теж здійснити хоч одне бажання. Скажімо, внутрішній голос пробудити, як у шляховичка Добриньки. Зрушити з місця я все одно не можу, то б хоч побалакати з кимось — хоч якась розрада».

Чоловічок-нігтик стис кулаки:

— Ви ж розумієте, чи не так? То віддавайте грамотку!

Чоловічок-то був нігтик, але завбільшки як злоп. Та він їх своїми кулаками духопелив би досхочу, але поки що домовлявся мирно.

— То віддаєте, чи як? — погрозливо рокотав чоловічок-нігтик.

Злопи в принципі погоджувалися. Але надто вже їм шкода було що-небудь віддавати. Що-небудь брати — це будь ласка, а віддавати — шкода.

А втім… Бронзовий гном-птах переносить злопів на Янтарне поле… Так круто… це ж про них усі дізнаються! Здохлий їжак аж рохнув від утіхи (ви ж розумієте, що із такою вразливою публікою він ані квакнути, ані кукурікнути не міг).

— Згодні! — загорлали злопи й віддали гному Гролику уривок грамотки.

— А як ми гнома-птаха викликатимемо? — раптом спитав гном Гролик у шляховичка, одночасно прискіпливо роздивляючись клаптик грамотки та звіряючи його з рештою тексту.

— Не бійся, — посміхнувся шляховичок. — За внутрішнім голосом. Внутрішні голоси мають окремий внутрішній зв’язок. Мій внутрішній голос може будь-коли спілкуватися з його його внутрішнім голосом, не зважаючи на відстань.

Всередині в нього щось задеренчало. Потім хтось ніби взяв слухавку:

— Алло, — озвався заспаний потойбічний голос.

Це був внутрішній голос бронзового гнома-птаха. Злопи аж навшпиньки стали шанобливо.

Алло…

— Привіт, — сказав внутрішній голос шляховичка.

— Привіт!

— Упізнаєш?

— Упізнаю, — зрадів внутрішній голос гнома-птаха. — Ти де?

— Та тут, — відгукнувся шляховичок. — У гнома Гролика.

— Уже? — здивувався внутрішній голос гнома-птаха. — Довго ж я спав!

— Нам потрібна твоя допомога. Твій господар хлопцям бажання заборгував.

— Пригадую…

— То він не відмовляється, твій бронзовий? — уточнив внутрішній голос шляховичка.

— Якщо відмовиться, — спокійно відповів внутрішній голос гнома-птаха, — я звідси до внутрішнього голосу срібного гнома-птаха звернуся. Чи ще до когось більш значного. Я тут такі зв’язки налагодив, із такими особами — мамо моя рідна! Я в таких осіб внутрішні голоси задіяв! Нехай мій бронзовий тільки писне — йому такий розбір польотів влаштують! Не відмовиться!

— Отакої! — внутрішній голос шляховичка був у захваті. — А мене з ними познайомиш?

— Атож, — приязно відказав внутрішній голос гнома-птаха. — То такі гарні хлопці, тобто в ладу зі своїми внутрішніми голосами. Діамантового гнома-птаха, золотого гнома-птаха, срібного…

Перемовини внутрішніх голосів шляховичка та гнома-птаха чули всі, хто знаходився біля трьох пеньочків.

Від цієї миті серед дорожніх гномів внутрішні голоси перестали вважатися аномалією чи атавізмом. Вони відразу й надовго увійшли в моду. Хлопчик-мізинчик погодився б хоч зараз задіяти свій внутрішній голос. Та й решта гномів теж…

Тим часом внутрішній голос бронзового гнома-птаха знову озвався:

— Де ви на нас чекатимете?

— Відомо, де, — відповів гном Гро лик. — Біля трьох пеньочків та злоп’ятника.

— Виїжджаємо, — бадьоро доповів внутрішній голос гнома-птаха. — Зараз я його заводитиму, лоскотатиму. Чекайте.

На мовчані запанувало майдання. Ой, не так. На майдані запанувало мовчання.

Хлопчик-мізинчик знайшов десь стільця, на котрому раніше сидів Наче-Здохлий-їжак і запропонував його шляховичку. Шляховичок сів на стілець, а в нього на колінах влаштувалася Чарівна Ши. Гролик сховався від восьминіжки. Усі мовчали й просто чекали, що буде далі.

Розділ 10

Третє бажання

Чекати довелося недовго. Після нетривалої паузи в повітрі утворився вир. По тому з виру витік струмінь піску й посипався на голови злопів. Злопи сахнулися врозтіч. Суто умовно. Позаяк суто фізично цього зробити не змогли: надто щільним натовпом вони стояли. Пісок сипався недовго. А коли у вирі пісок скінчився, звідти бухнув струмінь пари. Втім, читачі, які вже знайомі з першою книгою, напевне, вже самі про все здогадалися.

Із виру виринув струмінь пари, перетворився на хмаринку, й цього разу злопи справді потіснилися. Пара — це гаряча вода, для злопа нестерпна.

— Вода — для злопа біда, — говорили старі злопи.

Парова хмара торкнулася косогірчика, але танути не поспішала. Нарешті хмара осіла, розтанула, й перед гномом Гроликом, шляховичком Добринькою, Чарівною Ши, восьминіжкою Сежелен, хлопчиком-мізинчиком Ільком, чоловічком-нігтиком Пнем, банником Ґансі, близнятами доо, ну гаразд, і перед злопами, просто перед Шиворотом-Навиворотом виник легендарний і міфічний летючий бронзовий гном-птах. Хоча бронзовий гном-птах мав належний вигляд — розкішний та яскравий, мов у папуги, — одразу стало помітно, що йому тут усе жахливо не подобається. Що його щось непокоїть. Що він весь у собі, весь всередині себе, і світ навколо цікавить його дуже мало. Гном-птах щось кашлянув у бік чоловічка-нігтика, кивнув баннику та дорожній восьминіжці, кинув погляд на Чарівну Ши й простяг кволу долоню хлопчику-мізинчику.

— Привіт, Добринько, — буркнув гном-птах хлопчику-мізинчику. Гролика він взагалі не зауважував.

Доки гном-птах обтрушувався, не піднімаючи голови і не розкриваючи рота, присутні уважно роздивлялися це диво. Присутні споглядали диво, що прибуло, й раділи кожен по-своєму.

Злопи розуміли, що цей маг-чарівник візьметься до їхніх справ, і складали грандіозні плани про перебудову світу. Принаймні про світ без кордонів вони вже домовилися.

Гноми раділи за Гролика, що він, бідолашний, нарешті вирушить до Божени. До речі, отримавши від злопів уривок грамоти, він міг би вже зникнути. Але він був гномом Гроликом, а не восьминіжкою, він пообіцяв доправити злопів, куди вони вимагали, і не збирався відмовлятися від своєї обіцянки.

Шиворіт-Навиворіт радів, що нарешті потрапить на Янтарне поле. Від нетерплячки він совався на гілці. З гілки сипалися шматочки кори й падали за комірець бронзовому гному-птаху. Досі просто незадоволений, той нарешті зовсім розлютився й розтулив-таки рота.

— Овва! — загорлав він і підняв голову. — Чи не можна обережніше, шановний?

Не знаю, кого він там очікував побачити, але коли підняв голову й уздрів лише здохлого їжака, це анітрохи не покращило настрій непривітного гнома-птаха. Не покращило його самопочуття. Здохлий їжак (Ніби-Здохлий-їжак) теж не залишився в боргу.

— Цить, — пригрозив гному-птаху Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак, — бо я не тільки квакати, а й кукурікати вмію. Прокукурікати?

Усі заворушилися. Надто страшною була погроза.

— Агов! — гукнув до гномів чоловічок-нігтик. — Агов, чого це ваш здохлий їжак постійно в наші справи втручається? Чи йому робити нема чого?

— То може, він зовсім не талісман? — поцікавився роуді Леф, підозріливий англійський гном.

Здохлий їжак відступився, бо сподівався на Янтарне поле разом зі злопами попасти. Тож замовк і відповз далі по стовбуру.

— Гаразд, — прошипів він, наче не їжак, а гадюка. — Відповзаю.

Щойно бронзовий гном-птах розтулив рота, його внутрішній голос заходився здоровкатися, із Добринькою, внутрішнім голосом Добриньки, гномом Гроликом, внутрішнім голосом гнома Гролика… Ой, знову брешу… Внутрішній голос гнома Гролика не був активований. Зате несподівано для всіх на привітання внутрішнього голосу гнома-птаха відповів внутрішній голос дорожнього бивня. Того, на якому розташувався Фау, думаючи. Що це звичайна стара брила. Усі, крім Фау, переполошилися. Але Добринька всіх заспокоїв. Він нагадав, що брила — це не брила, а дорожній бивень. То й що, що ніколи ніхто не чув його внутрішнього голосу — це раніше не чули. А тепер чутимуть. Все просто: коли йому, Добриньці, знадобилося зайти за брилу, тобто за бивня, той попросив його задіяти йому внутрішній голос.

Хлопчик-мізинчик спересердя навіть кулачок свій вкусив: він теж мріяв пробудити внутрішній голос.

Тим часом бронзовий гном-птах перервав суперечку й процідив крізь зуби:

— Ну, які проблеми?

— Боржок за тобою, — не став відкладати справи у довгу шухляду шляховичок. — Ти нам заборгував здійснення одного бажання.

— Я заборгував?! — здивувався гном-птах. — Я вам повинен здійснити бажання? За що? Ми навіть не знайомі!

Гном-птах хотів був розвинути тему, але всередині в нього щось украй неприємно забурчало. Його почало надувати. Якийсь час він терпів, потім не витримав.

— Ах, пригадую! — сказав він. — Знайомі, — і здивувався: — А хіба я не всі ваші бажання виконав?

— Ми… — почав гном Гролик.

— Чекайте, — згадав раптом гном-птах, — це ви мені килим підштовхнути бажали?

Проте дорожні гноми були тертим народом.

— Слухай, — сказав шляховичок внутрішнім голосом, — годі заливати. Чи нам запросити когось вищого за рангом на розбір польотів? Може, діамантових летючих гномів? Твій внутрішній голос їх теж задіяв!

Для гнома-птаха це виявилося новиною. Неприємною. Він збагнув, що програв, але ще не второпав, наскільки.

— Ну гаразд, — процідив він, оглядаючи чудернацьку публіку, що його обступила, — чого вам, браття? Бажаєте півників на паличці? Я можу це зробити — хоч кожному по два.

— Ура! — здійняли галас злопи. Гном-птах їм подобався чимдалі більше. — Бажаємо!

— Стійте! — кричав гном Гролик. — У нас у всіх лише одне бажання. Ніяких півників!

— А нехай він нас навчить загачувати дорогу, — зарвався якийсь зелений злоп. — Бажаю, як бігоні, дорогу перекривати та помаду красти!

— Хлопці, — зашипів Ніби-Здохлий-їжак до злопів, — у вас мало місця. Вам нема чого жерти. Вам ніде жити…

— Га? — отямилися злопи.

— Ага! — пригадали злопчихи.

— На терикони!

— У зоопарк!

— На смітник!

— На барикади!

— То хто тут бажання замовляє? — цідив крізь зуби гном-птах. — Гноми чи злопи?

— Бажання замовляємо ми, — відказав шляховичок. — Але на прохання злопів.

— То яке ж у ваших злопів бажання? — іронічно поцікавився бронзовий гном-птах. — Пристосувати їхні шлунки для перетравлювання асфальту? Чи навчити обгризати власні вуха?

— Лиса порішити із сусідньої нори! — вигукнув якийсь злоп.

— У злопів звичайне бажання, — спокійно відповів шляховичок і підняв догори палець, — вони хочуть переселитися на Янтарне поле.

— Янтарне поле, — прошипів згори здохлий їжак. І випереджаючи наступне запитання гнома-птаха, додав: — Усім злопакам. Усім злол’ячим нащадкам.

— Та як же це я все сімейство перенесу? — роззявив рота гном-птах. Із рота в нього вирвався потужний регіт внутрішнього гномо-птахового голосу.

— Перенести бронзовому гному-птаху купу злопів від трьох пеньочків до Янтарного поля, — перейшов якнайшвидше до заклинання шляховичок Добринька. — Це наше із гномом Гроликом бажання, виконати котре ми вимагаємо від бронзового гнома-птаха. Усі чули?

Усі закивали. Внутрішній голос гнома-птаха реготав. Злопи кинулися пакувати валізи. Гном-птах стояв блідий, як смерть.

— А ми, — сказав Добринька й поклав руки на плечі гнома Гролика та Чарівної Ши, — подамося нарешті до Божени.

— І я з вами! — закричав хлопчик-мізинчик. Хтось іще щось закричав. Хтось іще. І ще.

Однак колишній цеповий пес Фау навіть не поворухнувся. Він спав на дорожньому бивні-брилі, поклавши велику голову на лапи.

Тут і казочці кінець, а хто слухав — молодець!

А втім — тс-с-с…

Ще не кінець — не зовсім кінець. Про головне я вам ще не розказав. А головним було те, що дорожні гноми нарешті змогли роздивитися координати, написані на грамотці. Гноми приліпили відірваний клаптик до основного тексту так, ніби той ніколи не відривався.

Грамотка стала як нова. Звісно, кожному ще раз захотілося на неї подивитися. Усі скупчилися довкола Гролика, який не випускав грамотку з рук (іще чого — а раптом знову щось трапиться).

Усім було страшенно цікаво. Кожен з дорожньої братії читав кривулі, як собі знав. Внутрішній голос шляховичка Добриньки сіпнув господаря за віко й гукнув:

— Відкрий-но ширше рота, мені нічого не видно!..

Ич, не видно йому!

Допитливий Шиворіт-Навиворіт теж зазирнув до грамотки одним оком.

Лише бронзовому гномові було не до шмиги. Він клацав своїм ноутбуком, рахував злопів, збивався…

Від нього знову пішла валувати пара. Гном-птах почав шмаркати і терти очі.

А дорожні створіння зібралися в Париж до Божени. Не тільки Гролик — і Добринька, і Чарівна Ши, і близнюки доо.

А простець Тиша вирішив залишитися. Простеці взагалі не дуже-то полюбляють великі дороги й далекі подорожі. До того ж, Тиша обіцяв чумачкам доглянути колишнього цепового пса Фау і прослідкувати, аби той без пригод повернувся до Браниці.

Пес Фау спав. Тиша попрощався із товаришами і перебрався ближче до собаки, а по-простому — завалився в його кошлату шерсть і вже звідти махав рукою гномам.

Гноми стояли на узбіччі — чекали на попутку до Парижа.

Poзділ зовсім останній, а тому маленький

Хіба можна розповісти про Париж? Ні, звичайно, та й не збиралися ми розповідати про Париж, ми лише про Божену. Про Гролика. Про шляховичка Добриньку, про Чарівну Ши, про восьминіжку Сежелен, про роуді Лефа, про близнюків доо… Але все-таки головне — про Гролика та про Божену. Адже саме Божена прислала дорожньому гному Гролику грамотку, списану кривулями, в якій запрошувала Гролика до себе в гості. А Гролик грамотку не міг розшифрувати. І Добринька не міг. І близнюки доо не могли, і роуді, і бігоні, і банник. Лише чумачки змогли. Грамотка виявилася дуже простою:

Привіт, Гролику! Запрошую тебе на входини. Моя нова адреса — автомобільний корт під Парижем біля аеропорту Орлі. З нетерпінням чекаю. Мільйон поцілуночків.

Божена.

І адреса, куди гномочка Божена запрошувала свого доброго знайомого дорожнього гнома Гролика, теж була зовсім простою:

тисяча денних котячих переходів і три нічні, потім уздовж течії річки вниз за вітром, та сорок перельотів метелика, й сім вужичих кілець…

Отак просто.

Так просто, що кожен із вас знайде, а дорожні створіння — й поготів. Оно, дивіться, вже видно Сену, і крізь туман височіє шпиль Ейфелевої вежі, і чути аромат жасмину — чи як там пахне Париж…

Ще трохи, і вже видно маленьку чепурненьку тендітну Божену — ось вона махає рукою — і чути її веселий сміх. І не лише її, адже разом з нею сміється Гролик, сміються шляховичок Добринька з чарівною Ши, сміються близнюки доо, сміються земля й небо, сміється увесь світ.

Бо хіба може бути щось радісніше й веселіше, як після довгої дороги зустріти друга.

Примітки

1

Про інші пригоди дорожнього гнома Гролика, шляховичка Добриньки та злющого шершня Бу ви можете прочитати у книжці А. Птіцина та І. Ільєнка «Гноми на дорогах».

Content

Анатолій Птіцин, Ігор Ільєнко
Не гальмуй!

Частина I Грамотка від Божени

Розділ 1 Ура! Гноми на Мосту!

Розділ 2 Хто кого

Розділ 3 Кому водити?

Розділ 4 Переслідувачів побільшало

Розділ 5 Сутичка із самоходом

Розділ 6 Як корисно знати мови

Розділ 7 Втеча

Розділ 8 Весела гномоверть

Розділ 9 Передай привіт

Розділ 10 Зустріч

Розділ 11 Грамотка від Божени

Розділ 12 До чумачків

Розділ 13 Розквітала чага…

Розділ 14 Страх великі очі має

Розділ 15 Знову вперед!

Розділ 16 Передчасна радість

Розділ 17 Метушня в автобусі

Розділ 18 Хто бігає до Бодайки?

Розділ 19 Шершень Бу бере слід

Розділ 20 Ультиматум

Частина II Вимога

Розділ 1 Шиворіт-Навиворіт-Ніби-Здох-їжак

Розділ 2 Рожеві мрії

Розділ 3 Янтарні мрії

Розділ 4 Здобич шершня Бу

Розділ 5 Шпигунська історія шершня Бу

Розділ 6 Мозковий штурм

Розділ 7 Нове життя наближається

Розділ 8 Злоп’ячий керманич

Розділ 9 Подвиг шляховичка

Розділ 10 Третє бажання

Poзділ зовсім останній, а тому маленький

Примітки