Андрій Кокотюха

Вигнанець і чорна вдова

Розділ 1

Посланець із револьвером

Весна 1909 року

Київ, шинок на Батиєвій[1] вулиці

е треба різких рухів, пане Чечель. Я попереджений про ваші фокуси.

— Господь із вами, які фокуси?

— Ви чудово мене розумієте, Платоне Яковичу. Стійте спокійно. Витягніть правицю перед собою.

— Коли наставляють револьвер, завжди велять підняти руки вгору.

— Не гарикайтеся. Ця ваша манера теж добре відома... кому слід. Робіть, що велено.

Платон Чечель підкорився міцно збитому й незграбному на вигляд дядькові. Сиві пишні вуса робили його подібним до козацького полковника. Але не справжнього, а намальованого художником — з тих, що не застали живими жодного нащадка запорожців. Тому надихувалися описами з публікацій пана Яворницького й малюнків, які їх ілюстрували. Образ дещо перекреслював візницький сіряк, франтувато оздоблений трохи витертим бобровим коміром, і висока, трохи приплюснута згори шапка.

Іван Захарченко завжди любив маскуватися, і в нього дуже добре виходило.

Коли Платон тільки почав служити, Захарченко два роки як подався у відставку. Та легендарною персоною лишався. Його можна було зустріти в будинку на Великій Житомирській — завжди мав якісь справи у головному поліцейському відділку Києва. Особливо на третьому поверсі, надбудованому спеціально для розміщення там розшукової поліції.

З відставним сищиком рахувалися, бо Захарченка цінував сам недавно померлий, царство небесне, пан Мастицький[2] — київський поліцмейстер, з якого, кажуть, почалися успіхи міського розшуку. А пристав Георгій Рудий[3], той самий, хто придумав заносити відомості про злочинців в окремі картки, при зустрічі тиснув Захарченку руку й навіть поважно кланявся.

Відставний поліцейський не надто й приховував, що виконує приватні доручення за грубі гроші. Авторитет, а головне — зв’язки як у поліційному департаменті, так і в київських нетрях були старому сищику в поміч. Потай Платон хотів стати схожим саме на Захарченка, заслуживши повагу передусім сумлінною службою. Навіть кілька разів намірявся набратися духу й підійти до свого кумира, чемно попросити поділитися досвідом, напроситися на науку — якщо Іван Макаровим бере учнів.

Не думав, що Захарченко прийде сам.

Що шукатиме його.

Взагалі не уявляв собі, чим завершиться кар’єра поліцейського, яка так стрімко й навіть дуже вдало розпочалася для нього лише три роки тому.

Платон привчив себе спати чутливо. Тож коли ззовні в замкову шпарину щось вставили, зрозумів: не сниться. Одразу скочив із ліжка, благо лежав одягнений, хай без піджака. Проте незваний гість уже зайшов. Поштовхом лівої руки причинив двері з огидно рипучими, давно не мащеними петлями, а озброєну праву руку направив на Платона. Спершу дуло дивилося Чечелю в лице, та наступної миті опустилося на рівень грудей.

Цілило в серце.

Платон упізнав прибульця й зрозумів: влучить із першого пострілу. Туди, куди наставив зброю. З будь-якої відстані, яка не перевищує передбачену зброярем дальність стрільби. Вайлуватий вигляд Захарченка, за переказами, обманув не одного зарізяку.

— Тепер спокійно покладіть ліву руку на зап’ясток правої. — Візитер говорив, не опускаючи револьвера, і, щойно Чечель виконав наказ, легенько гойднув дулом. — Дуже делікатно засукайте рукав сорочки до ліктя.

— Нічого там не...

— Роби, як сказано, щеня! — гаркнув Захарченко, тупнувши ногою. — Балакаєш густо! Ну!

Чечель не засукав просторий рукав шовкової, давно не праної сорочки — підсмикнув, оголюючи руку.

— Отак. — Сищик задоволено кивнув. — Дамський браунінг у рукаві на гумці. Де таке бачили, у кого з колег?

— Вичитав. Думав, вигадка, та спробував практикувати. Тут головне — тренуватися.

— Еге. Щодня перед люстром. Замість ранкової гімнастики. — Й одразу, без переходу: — Де?

Платон кивнув собі за спину.

Старий сищик опустив зброю і, більше не чекаючи небезпечної для себе витівки, обійшов Чечеля, відтерши міцним плечем. Спокійно перекинув подушку з брудними розводами, гмикнув, побачивши згаданий уже браунінг, але брати не став. Повернувся, присів на краєчок ліжка, покрутив свою зброю, підбив дулом край візницької шапки.

— Це все?

— Стилет, під низом.

— А ще? Чув, з вас кепкували через надмірну любов до зброї. По-доброму, Платоне Яковичу, по-доброму. Заздрили, я б сказав.

— Більше нічого нема. Казенний кольт здав.

— Забрали.

— Забрали, — визнав Платон.

Захарченко розгладив вуса, зітхнув.

— Стежив я за вашим сходженням, Платоне Яковичу. Ви подавали дуже великі надії. Власне, ту справу ніхто, крім особи з вашими природними вміннями й зрозумілими амбіціями, розплутати б і не зміг. Зараз розчарували.

— Чому?

Старий сищик обвів револьверним дулом убоге приміщення.

— Пішли шляхом найменшого опору. Благо, нинішні київські поліцейські — через одного довбаки. Досвідчений агент найперше шукатиме того, хто ховається, у гадючниках, подібних до цього. Але ти, синку, — він знову заговорив фамільярно, — навіть зараз маєш мадам Фортуну за коханку. Полюють на тебе не ті, хто добре це вміє робити. Є тут, як любив казати душогуб Шельменко, нью-анс.

— Не зовсім зрозумів...

— Охо-хо... — Захарченко знову зітхнув. — З квартири ти, ясна річ, з’їхав, бо домовласник зі зрозумілих причин відмовив. Ті, хто тебе шукає, нишпорять по мебльованих кімнатах. Тільки мені стукнуло в голову попитати тут, на Батиєвій. Бруднішого місця в усьому Києві не знайти. Добре ведеться з блощицями?

— Знущаєтесь?

— Аж ніяк. На твоє щастя, поки ніхто з серйозного криміналу не готовий через тебе домовлятися з поліцією. Твоєї голови, синку, твоєї крові дуже хоче Петербург. Але тут Київ. Та столична панночка наробила в місті забагато горя. Її в нас дуже довго боялися, через неї постраждали ні в чому не винні люди. Саме тому, Платоне Яковичу, оце місце, твою теперішню нору, мовчки приховують вдячні люди. За інших обставин вони поміняли б відомості про тебе на прихильне ставлення поліцмейстера. Ба навіть самого генерал-губернатора.

— Кажете, мене шукають, від поліції тут поки ховають — скільки можуть. Від вас — ні, ви приватна особа. Прийшли по мою душу. За чиїм наказом, Іване Макаровичу?

Слова вирвалися — і Захарченку не сподобалися.

Старий сищик закректав, неквапом підвівся, наблизився до Чечеля впритул.

Різкий рух — дуло врізалося в живіт.

Він знав, як і куди треба бити: Платонові від нібито несильного удару враз потемніло в очах. Повітря забракло, він відкрив рота, та вичавив лише неприємне хрипіння. Ступивши на крок назад, Захарченко дозволив йому опуститися на коліна, зі свистом видихнути. По тому присів, узяв грубими пальцями за підборіддя, подивився просто в очі.

— На душу твою, щеня, мені плюнути й розтерти. Дякуй Господу Богу й батькам своїм, що отакий вродився. Я вже наплював на київський розшук. У департаменті толкові люди перевелися, куди Рудий дивиться... Гребуть хабарі, коли вже понаїдаються... Мастицький такого б не допустив. Ти, Чечелю, наче той гриб після дощу серед купи мухоморів. О, думаю, нарешті за когось не соромно. Тому прийшов сюди нині. І ніхто мені ніколи нічого не ладен наказувати. Ще раз дозволиш собі подібне — подавишся.

— Вибачте... — прохрипів Платон.

— Вставай. Матимеш урок. Є в Києві люди, з якими отак балакать краще не треба.

Місце, куди ткнулося дуло, боліло. Подумки Чечель кляв себе останніми словами. За три роки в розшуковій поліції жодного разу не дозволив себе отак підловити. Але ж завжди готувався до сутичок, хай хтось і вважав його позером та хвальком. Нічого, зате он чутки розходяться про пістолет у рукаві. Ось порожня долоня, махнув рукою — все, мовби з повітря вилетів, лапи вгору, всіх заарештовано. Тут програв — шанованій ним людині, правдивому кумиру, та все одно — програв. Він у руках Захарченка, і хтозна, навіщо насправді старий сищик відшукав проти ночі його вбогий притулок.

І ще сильніше картав себе, бо не міг, не мав бажання опиратися людині, яка була — та й лишається, чого вже там! — зразком професіонала. На яку хотілося — чого вже там, далі хочеться! — рівнятися.

Платон не міг підняти на Івана Захарченка руку.

Покірно дозволяв робити з собою все, що тому заманеться.

І не розумів, як житиме з цим далі — по тому як старий поліцейський зробить те, навіщо прийшов.

Знати б, пощо перевдягнувся візником...

Захарченко заховав револьвер у глибоку кишеню сіряка.

— Слухайте мене, Платоне Яковичу, — знову почулися дружні нотки, та й голос помітно подобрішав. — У цій норі всі ваші речі та гроші?

— Речі — всі. Є ще сорочки, віддав прати, — бовкнув навіщось. — Мабуть, уже не заберу.

— З грішми що?

— Маю при собі двадцять шість рублів.

— О. Стільки ж, скільки маєте років.

— До чого...

— Не зважайте, Платоне Яковичу. — Старий сищик легко посміхнувся у вуса. — Просто зайве показав: цікавлюся вами й усім, що ви робили на службі. Та й газети про ваші подвиги писали.

— Я нікого про те не просив.

— Звісно. Та вам же було приємно. Нічо’, пробачаю молодій людині потяг до марнославства, якщо для того є певні підстави. З віком мине.

— Вже минуло, Іване Макаровичу.

— Коли так — час настав. — Це прозвучало філософічно. — Досвід приходить із набиттям ґуль. Вам, пане Чечель, після останніх подій ґуль — та й досвіду — на два життя стане.

— Хоча б одне прожити.

— Згоден. І бажано не на каторзі. — Посмішка сховалася у вусах. — Вас, Платоне Чечель, уже розшукують за підозрою в убивстві Поліни Урусової.

— Я не вбивав її.

— Охоче вірю. Проте іншого кандидата не хоче її згорьований татко, дійсний таємний радник Антон Павлович Урусов, з тих самих санкт-петербурзьких князів Урусових, наближених до государя імператора. Таємний радник, високий чин Міністерства внутрішніх справ, має досить сил, аби згноїти вас на Соловках. Чи десь інде.

— Я здогадуюся.

— Тим не менше полізли в ту справу.

— Зібрав досить доказів проти цієї потвори! Ви знаєте, що робила розбещена, цілковито безкарна Полінка тут, у Києві?!

— Знаю. Її батько, князь Урусов, так само знає. Йому стає доказів, Платоне Яковичу. Ви зробили роботу так вправно й ретельно, як не зробив би я.

— Не перебільшуйте.

— А ви слухайте, коли старші кажуть! — Захарченко знову тупнув, проте легше. — Дійсний таємний радник Урусов не має жодних сумнівів, що його доця скоїла ті жахливі вбивства. Єдиний спосіб відбілити її — поставити в один ряд із жертвами. Полінку, як відомо, закатрупили тим самим способом, який вона практикувала. Лишилося покарати вас. Молодого поліцейського, котрий нібито розкрив злочин і виставив родовиту петербурзьку князівну патологічною вбивцею-маніячкою.

— Колишнього поліцейського. Ми з вами в одному статусі.

— Але в різному становищі, — нагадав старий сищик. — Я можу вільно ходити Києвом, ви годуєте блощиць у найбруднішій нічліжці Ями. І шукають вас за наказом навіть не нашого обер-поліцмейстера. Урусов не довіряє.

— Чекайте! — Платон відмахнувся, мов від набридливої мухи, вже зовсім освоївшись у присутності легенди розшуку. — Високий чин із Петербурга не має довіри до високого чина з губернії, якого звідти, зі столиці, і призначають?

— Охо-хо, синку... — Захарченко зсунув візницьку шапку на потилицю, від чого став виглядати кумедно і вже не нагадував запорожця. — На нашій, поліцейській справі ви знаєтесь дуже добре. Стежив за вашими успіхами. Навіть краще, ніж я замолоду, їй-богу. Тільки ж ви не політик.

— А ви — політик?

— Платоне Яковичу, справа Полінки Урусової — передусім політична. Донька таємного радника, наближеної до імператора особи, не може бути вбивцею. Тим більше такою огидною, з нахилами сумнозвісної Салтичихи[4] чи графині Баторі[5]. Хто вважає інакше й декларує це — кидає тінь на найкращих людей Російської імперії. Таємний радник Урусов — суть імперія, пане Чечель. Наближений до царя — отже, тінь падає на самого государя. Ви її кинули, ту тінь. Знаєте чому? Бо ви, Платоне Яковичу, прихований мазепинець. Зрадник. Навмисне здобули добру репутацію, аби підривати основи імперії. У цьому разі — довіру до царських владних інституцій. Не надто пишно говорю?

— Гм... пишнувато. — У роті в Чечеля враз пересохло.

— Підемо далі. Завважу — усе, що кажу, відчув колись на власній шкурі. Там, — Захарченко багатозначно кивнув угору, на брудну, давно не білену стелю, — довіряють своїм призначенцям. Проте особовому складу, тобто підлеглим, сіромахам, Петербург не вірить і вірити не буде. Не всі ми тут тримаємо дулі в кишені, але хтозна. Не заміниш тутешні кадри їхніми — петербурзькими, московськими, тамбовськими, астраханськими, псковськими — на сто відсотків. Завжди є місцеві. Лиш два роки, як знову взялися за мазепинців. Ого, скільки виявили. Тож Петербург завжди має на увазі: зрадників серед нашого брата вистачає.

— До чого...

— Цить! — Старий сищик вкотре легенько тупнув. — Самі питаєтеся, так слухайте. Вам, Платоне Яковичу, після розкриття тих огидних убивств багато хто симпатизував явно. Не лише тут, на колишній Ямській. Маю на увазі кримінальну поліцію, навіть звичайних городових. Оці вже видихнули, їх начальство припинило дерти, щойно ви зловили панночку. Та, бачте, справу проти вас повернули. Уже не можна відкрито симпатизувати вам і вашим талантам. Урусов там у себе в Петербурзі підозрює: наказ шукати вас місцеві поліцейські саботуватимуть. Не всі, та менше з тим. Тож на пошуки спеціально відрядили гончаків зі столиці. Вони мисливці вправні, тільки ж Києва не знають: і міста, і звичаїв наших. Тому й не дісталися поки сюди, в Яму.

— Той самий нью-анс?

— Еге. Пощастило, пане Чечель, що столиця підозрює в наших губерніях зраду. Така ось, бачте, політика. Ну досить, до справ.

— Ви знайшли мене, щоб попередити?

— Охо-хо... — Захарченко стягнув шапку з голови, оголивши стрижене коротко, під глечик, волосся. — Мерсі за гарну думку про мене. Тільки ж за інших обставин, синку, я б не рипався. Вас шукають за прямою вказівкою з Петербурга як убивцю доньки таємного радника. Знайдуть — передадуть охоронному відділенню, пришиють політику, тероризм, нігілізм, державну зраду. Воно мені чи комусь іще треба — вважатися вашим спільником? Звільніть від того, Христа заради. Тут інший нью-анс. Маю доручення.

— До мене? — Платон тицьнув себе пальцем у груди.

— Від дуже важливої особи. Мене попросили приватно залагодити одну делікатну, родинну справу. Або знайти того, хто впорається з тим швидко й добре. Тому згадав про вас і про ваше невеселе становище.

— До чого тут моє становище?

— Нью-анс! — Старий сищик підморгнув. — Ваше становище не дозволить вам відмовитися. Навіть часу на роздуми не дасть. Пристати на мою пропозицію — ваш єдиний шанс без перешкод вибратися з Києва й на певний час навіть отримати захист. А до нього ще й трошки більше грошей, ніж двадцять шість рублів.

— Іване Макаровичу, ви хитрий лис. На тому завжди стояли, вас таким знають. — Платон відчував пастку, та не міг пояснити природу чуйки. — Знаменитий київський агент-пошуковець відмовляється від заробітку. Більше того — готовий передати справу людині, над якою висить дамоклів меч і яка може не довести діло до фіналу. Чого я не розумію?

— Обставин справи. Вони надто специфічні. Чоловік, той самий мій давній знайомий, сказав прямо: Макаровичу, боюся, ви дасте відкоша. Але, каже, дуже прошу про допомогу. Отже, він розуміє, у що мене втягує. Свідомий того, що в своєму становищі я, найімовірніше, відмовлюся, бо воно мені на старості літ не треба. А у вас, Платоне Яковичу, нема іншого виходу, окрім як запрягтися в це та довести до кінця.

— Шантажуєте? Користуєтесь нагодою, штовхаєте туди, куди особа при здоровому глузді не пхатиме носа?

— Виглядає справді так. — Захарченко розправив шапку, глянув на неї, мовби зараз її вигляд мав найбільше значення, по тому діловито вдягнув знову. — Аби не одна дрібничка. Ви, Чечелю, у своїй справі найкращий із тих, про кого я чув і кого знаю. Досить юний, не обтяжений життєвим досвідом, тож не надміру розважливі в діях та рішеннях. Я хочу відмовитися і водночас допомогти приятелю. Тож рекомендую йому вас — а ви не відмовитеся лізти в той гадючник. Або туди, або в тюрму за вигаданими звинуваченнями. Нічого не доведете, на пальцях же вам пояснив. Поїхали, синку, вивезу звідси.

Відставний поліцейський виглядав так, мовби легким порухом вирішив справу свого життя.

Зняв зі цвяха чорне пальто, простягнув Платонові.

Розділ 2

Облава

Київ, Батиєва вулиця — Царська площа

ерезневі сутінки вже поглинули вулицю.

Настав час, коли на фасадах більшості тутешніх будинків засвічували червоні ліхтарики — мешканки Ями готувалися до нічного життя. Ліхтарі хтиво підморгували: агов, вечір добрий, заходьте, кому самотньо. Сіяв бридкий дощик, червоне світло де-не-де накривали шмати сірого туману. Здалеку нагадувала про себе специфічними звуками залізниця, десь у глибині чергової грішної ночі час від часу дзеленькав невидимий трамвай.

Рання київська весна прикра, але може бути й гірше: сніг та мороз у середині, а то й під кінець березня нікого з містян не дивували.

І ліпше б зараз повернувся мороз. Хай холодніше, зате ходити легше. Околиці не мостили. Колишня Ямська слобідка восени та навесні, з потеплінням і відходом зимної погоди, потопала в болоті. Колись тут зробили дерев’яний хідник, навіть на широку дорогу клали стругані дошки. Проте навіть найкраще дерево під кованими колесами екіпажів за рік-півтора просідало, тріскалося, кришилося. У дірки потрапляли ноги, жінки ламали підбори, коні — копита. Візники витягали свої транспортні засоби, голосно матюкаючись. Спершу міська Дума ще якось давала цьому лад, але вже кілька років поспіль на слободу з її борделями й злодійськими притонами махнули рукою.

Околиця впевнено грузнула.

Звісно, колись тут було свято нічного життя. Але віднедавна гуляння перенеслися на Поділ з його бульварами опліч Канави. Там теж виросли будинки з червоними ліхтарями, ареал яких не так уже й давно обмежувався Андріївським узвозом.

Тільки неподалік — нові, яскраво освітлені модні ресторації та кафешантани з оркестрами, відомими київськими піаністами й навіть знаменитими, хай і в досить сумнівних колах, європейськими скрипалями. Київська аристократія забувала дорогу на Ямську слободу.

Нетрі приваблювали строкату й здебільшого не представницьку публіку. Тут можна було зустріти гімназистів та кадетів, великих любителів торгуватися й збивати ціну так низько, як дозволяв уміст гаманців. Навідувалися сюди неговіркі, навіть з вигляду сором’язливі багатодітні батьки з категорії чиновників не вище від десятого рангу. Цих невтомно пиляли й шпетили з приводу, а частіше — за звичкою, для порядку старомодні матрони-дружини, котрих з віком наздогнали жіночі хвороби. Зазирали дрібні комерсанти, нижні чини, ремісники, сільські дядьки, для яких вільні, без обмежень любощі — дивина й щось незвідане, недосяжне, мов континенти по той бік океану. Тинялися студенти, бідні художники, другорядні актори, а ще — кримінальники всіх мастей, бандити, анархісти чи ті, хто вважав себе революціонером без конкретних політичних поглядів.

Заховатися в Ямі було не складно.

Лиш пересидіти тут погані часи мало кому вдавалося — за місцевістю наглядала поліція. Коли щось не подобалося владі, не тільки Батиєву вулицю, а й усю слобідку активно трусили, потім закривали більшість пригонів, когось саджали в холодну, і доводилося трусити калитками, відкупатися, усіляко підкреслювати лояльність до влади та, головне, бажання співпрацювати.

Яма могла надійно прихистити — і враз відмовитися від того, кому ще вчора надала покровительство.

Платон Чечель чудово знав тутешні звичаї. Вивчив, коли вів ту справу й нарешті взяв слід убивці-психопата, яким виявилася Полінка Урусова, будь вона неладна сто разів. Ні, Платон не шкодував.

Ретельна робота принесла плоди: з Ямської слободи пішов кількамісячний жах. Вдячність мешканців самого серця київських нетрів дозволила Чечелю знайти притулок у нічліжці, облаштованій хазяїном затрапезного шинку. І всі, і він сам розуміли: сховок тимчасовий, аби перевести подих, дуже скоро доведеться робити звідси ноги, тільки от вирішити куди.

Що ж, усе сталося само собою.

Речей Чечель при собі не мав. Несвіжа сорочка на немитому тілі, жилетка, піджак із дорогої тканини, штани, підтримані помочами й заправлені в брудні чоботи з високими халявами, верблюже пальто, довгий плетений шарф, кашкет. А ще браунінг, мізерна сума грошей і паспорт, дбайливо захований у внутрішній кишені піджака. Платон свідомо залишив увесь нехитрий скарб на квартирі. Казенного помешкання заслужити не встиг, хоч до того йшло. Як приїхав до Києва шукати щастя, винаймав житло і тільки недавно зміг дозволити собі апартаменти поруч із Кадетським гаєм, у дохідному будинку Стрекалових. З окремими їдальнею, спальнею, круглою пічкою-чавункою, ще й з водогоном та ватерклозетом. Обжитися не встиг, відкладав — служба затягнула.

Тепер і не встигне.

Не переселитися б назавжди до тюремної камери.

Вміє Захарченко детально все пояснити.

А сам Платон чомусь не наважився думати в такому напрямку...

Надвір вийшли окремо. Старий сищик, вбраний візником, пішов через шинок. Тутешню публіку складали, крім інших, такі самі «ваньки»[6], один навіть махнув Захарченкові, бо вирішив із п’яних очей — приятеля вгледів. Чечель же гайнув чорним ходом, на прощання вдячно хлопнувши шинкаря по плечу. Той відвернувся, демонструючи: нічого не бачить, не знає, не чує, не скаже, йди собі з Богом, чоловіче добрий. Виринувши на задній двір, у березневу мряку, Платон підняв комір пальта, насунув на лоба кашкет, перетнув дворик, оминувши купку свіжого сміття.

Ступив на розхлябаний тротуар.

Різкий сюрчок почув одразу — і шлях заступив крупний городовий із незмінною шаблюкою при боці. Платон ступив назад, усередині все вкрилося кригою: не встиг, попався, знайшли, прийшли. Та з іншого боку знову засюрчало, мить — вулиця, та де, вся Ямська слобідка потонула в трелях поліцейських свистків.

Перехожі, переважно чоловіки різного віку, котрі зі зрозумілих причин намагалися не афішувати свого візиту в нетрі, пришвидшили кроки. Усі вони прийшли по гріх — але зараз воліли розсмоктатися, розчинитися в дощі й тумані, від гріха далі. Боковим зором Платон зачепив двох по різні боки вулиці, їх зупиняли поліцейські для перевірки документів. Крига розтанула. Зітхнув полегшено — не по нього, може, обійдеться. Уже хотів оминути городового, котрий, виглядало, просто трапився на дорозі.

— Е, ану куди!

Кричали до нього. Городовому все одно, керував хтозна-звідки матеріалізований агент у цивільному. Притримуючи круглий котелок на голові, поліцейський для певності схопив Платона за лікоть, розвертаючи до себе, під блякле світло ліхтаря, що теліпався над входом до шинку.

— Та я нічого, ваше благородіє, — пролебедив Чечель, граючи наляканого небораку, навіть дозволив собі бутафорськи затинатися, мовби голос тремтів. — Я просто так, випадково...

— Усі ви тут випадково. — Агент відпустив лікоть, ступив назад, обмацав поглядом. — Хто такий? Пачпорт давай.

Очі остаточно звикли до півтемряви. Платон уже міг добре розгледіти поліцейського. Ні, бачить уперше. Явно новенький, недавно з війська, таким іншої дороги не було, крім як у поліцію, — полюючи на маніяка, Чечель перезнайомився з усіма тутешніми служаками. Його міг упізнати городовий, бо щось знайоме в обличчі майнуло. Проте тут Платон почувався впевненіше: із сищиками вуличні постові контактували мало, більше з філерами.

— Агов, то зі мною!

Усі, і городовий теж, повернулися на Захарченків окрик.

Старий сищик неквапом злазив із передка, недбало кинувши віжки.

Кінь пирхнув, труснув головою, переступив із ноги на ногу, товчучи багнюку.

Захарченко перевальцем посунув до гурту.

— До сраки, хто там з... — почав городовий, намірившись поставити на місце геть знахабнілого «ваньку».

Та Захарченко наблизився, і той миттю поміняв тон. Виструнчився, випнув груди, взяв під козирок.

— Здоров’я бажаю, Іване Макаровичу! Звиняйте, не пізнав. Чого це ви з конякою?

— Не мій. Позичив. Вогником кличуть. — Сищик кивнув у бік коня, мовби знайомлячи з ним присутніх. — Ти ж, Єрмолаєв, мене давно знаєш. А дивуєшся.

— Вам, Макаровичу, гріх дивуватися. Так, питаю. Даруйте, мо’, пізнавати вас тута не вільно. Треба ж було сказати.

— Уже впізнав. Вважай, розсекретив. Нічо, у вас тут, бачу, свій Содом із Гоморрою.

Агент у цивільному кахикнув.

За нього забули, а він тут як не головна, то не остання персона. Захарченка не знає. А отже, подумки сказав собі Платон, усе мудро вирахував. Новенький, не більш як місяць служить. Коли б не більше року — впізнав би Чечеля. Добре, що так. Погано, що особа Івана Макаровича йому нічого не важить.

Легенько відсторонивши Платона, поліцейський виступив на перший план.

— Так що тут коїться, га, Єрмолаєв?

— Винуватий. — Провини в голосі городового не чулося. — Тільки ж той, оце — пан Захарченко, ще раз звиняйте.

Агент стрепенувся, тепер Платон вловив щире зацікавлення.

— Той самий? Іван Макарович? А я, грішним ділом, засмутився — стільки чув про вас, переймався: не матиму честі познайомитися особисто. З усією повагою, Фомічов Лук’ян Дмитрович.

Захарченко не потиснув простягнуту руку — дозволив потиснути свою.

— Давно на службі?

— Перевели з Полтави. Підвищили, так би мовити.

— Мовте, як є, — підвищили. Київ за статусом вищий, синку.

Агент Фомічов із вигляду був старшим за Чечеля років на десять. Але, схоже, для старого сищика всі, з ким говорив, лишалися синками. Платону стало ще легше: сприймав таке звертання винятково на власний рахунок, як визнання недосвідченості.

Свистки не вгавали.

— З якої оказії гармидер? — спокійно запитав Захарченко. — Чи для порядку?

— І для того, — погодився Фомічов. — Хоча зараз шукаємо революцію.

— Знову бомбисти бешкетують? То ж не поліції парафія.

— Сам дивуюся. Тільки ви, Іване Макаровичу, краще за мене знаєте, як воно буває. Жандарми в такі клоаки полізуть лише в крайньому разі. Зайве чобіт не бруднитимуть. Охранка, знаєте, звикла до рукавичок. Вони навіть до соромних дівиць в інші нумери ходять. — Агент реготнув. — Сказано прошерстити Яму — ми виконуємо. Заразом, може, когось по нашому департаменту прихопимо. Хоча б того душогуба, Шельменка. Наспівали пташки: повернувся з каторги.

— Шельменко вже не той, — відмахнувся Захарченко. — Як треба по нього — мене поспитайте. Ми ж із Шельменком, вважай, однолітки. Я його свого часу зловив, тепер він до мене коли не коли на чай з бубликами заходить чи я його десь у шинку чаркую. Повірте мені, синку: оті ваші пташки на Шельменка клепають, хоч би що наспівали.

— Господь із ним, — поступився Фомічов. — Для прикладу згадав. Назбираємо іншого врожаю, без вилову з Ями не підемо. Як революція тут була, наші так нашуміли, що пани нігілісти вже дали драла. У нас же служба.

— Так отож. — Захарченко жестом підкликав принишклого Платона. — Ви собі вошкайтесь. Ми теж поїдемо.

Чечель полегшено зітхнув.

Ступив крок до брички.

— Пробачення прошу, Іване Макаровичу, — почув позад себе. — То мудро ви кажете, служба. Хто ви — знаю тепер і безмежно поважаю. Але ваш товариш хай усе одно пачпорт покаже.

— Зі мною він, — викарбував старий сищик.

— До вас питань нема й не буде. Проте, даруйте ще раз, ви давненько не на службі. Приватна особа, хай заслужена. Бачте, ми ж тут не граємося, терористів ловимо. Ви б перший мені чортів виписали, аби я отак, без перевірки, підозрілого відпустив.

— Кажу ще раз: він зі мною. І в нас свої справи.

— Відставний поліцейський агент перебрався у візницький сіряк. Зрозуміло, є певні справи. — Фомічов гнув своє так упевнено, як це робить усякий новачок, котрому ще незвично дивитися крізь пальці на службові інструкції. — Я не цікавлюся, що ви робите. Мені нема до того жодного діла. Але ваш товариш — особа підозріла.

— Моє слово...

— Пане Захарченку. — Нарешті в голосі впертого агента брязнув метал. — На моєму місці ви так само робили б свою роботу належним чином. Не заважайте працювати.

— Яка підозра?

— Усякий у цьому Содомі з Гоморрою підозрілий. І ви, Іване Макаровичу, мусите погодитись.

— Ти зі мною сперечаєшся, синку?

— Я на службі, пане Захарченку.

Городовий Єрмолаєв кумедно крутив головою, дивлячись на того, хто говорив у конкретний момент. Платонові кортіло, аби про нього забули за суперечкою. Та чудово розумів: не буде так, адже предметом суперечки він же й став.

— Хай ваш товариш покаже документи... якщо має при собі. Коли не має, мусимо забрати, так би мовити, до з’ясування особи.

У світлі ліхтаря Чечель перехопив погляд Захарченка — той саме насунув шапку нижче на лоба, до брів.

— На нас давно чекають у «Європейському». Номер люкс, за дванадцять рублів. Ви ж розумієте, там живуть дуже важливі персони. І якщо ви затримаєте їхніх гостей...

— Отак, у сіряку, вас пустять у хол найкращого київського готелю? — Фомічов присвиснув. — Мені вже кортить дізнатися, у що таке серйозне ви впряглися, Іване Макаровичу. Козиряєте люксом за дванадцять рублів, даєте зрозуміти: самі теж надважливі персони. Чого тоді боїтеся, тягнете, голову морочите? Хай ваш супутник покаже пачпорт чи просто назве себе. — Поліцейський усім корпусом розвернувся до Платона. — Про нього промовка, а він вклякнув, язика проковтнув. Хоч би відрекомендувався з пристойності.

Назватися Платоном Чечелем після почутого від Захарченка було самогубством.

Звісно, є серед київських поліцейських ті, хто йому співчуває й за зручної нагоди дозволить зникнути з очей.

Але не той, кого нещодавно перевели з Полтави. Хто діє за інструкціями й не втратить нагоди вислужитися, піднятися на одну, а то й на дві шаблини вище.

Платон знову зачепив погляд старого сищика.

Той непомітно для інших ступив півкроку вбік.

Укотре різко засюрчало десь зовсім поруч — наче сигнал.

Чечель, уже не думаючи про наслідки, затопив упертому Фомічову кулаком у щелепу.

Той іще падав — а Платон підніжкою звалив городового.

Обіруч у стрибку штовхнув Захарченка в груди.

Три великі стрибки — і ось уже сидить на передку.

Кінь наче знав, що так станеться: без команди рвонув уперед. З-під кованих коліс у різні боки полетіла ямська грязюка. Платон трохи запізно загорлав, підганяючи Вогника, навіть підвівся, сіпаючи віжками. Бричка мчала вулицею, підскакуючи на горбах та ямах і ризикуючи перекинутися. Кінь з доброго дива заіржав, у відповідь у туманній ночі гучно й дружно засюрчало, звідкілясь збоку гримнули один за одним два револьверні постріли.

Та всі розбігалися, даючи дорогу.

У ролі втікача, який до всього напав на поліцейського агента й штовхнув городового, Платон Чечель ще ніколи не був. Відтак почуте вибору не лишало. Рано чи пізно він мусив перейти межу, опинившись по інший бік закону. Годину тому Платон мав примарний шанс балансувати, втриматися хоча б за рахунок невідомого покровителя, на чию пропозицію змушений пристати. Тепер поруч із Чечелем стало небезпечно. І не всякий, навіть той, хто дозволяє собі люкс у «Європейському», наважиться мати справу зі злочинцем.

Проте Захарченко назвав адресу.

Вилетівши з нетрів, Платон спрямував бричку спершу вздовж берегу Либіді, потім — у бік Великої Васильківської, а звідти, повз завмерлий уночі Троїцький базар, — на Благовіщенську[7], через Караваєвську[8] й далі до Бесарабки.

Завернувши з Благовіщенської вулиці, Платон натягнув віжки, зупинив коня й, не надто переймаючись докорами сумління, залишив бричку біля першого-ліпшого будинку. Трюк із втечею дозволив і допоміг відірватися від погоні, яка напевне вже відрядилася. Проте виграний час працював на нього.

Від Бесарабки до Царської площі[9] вдалося дістатися без пригод.

О цій порі, попри вогку погоду, тут тільки починалося звичне для центральної частини міста гуляння. Хрещатик та прилеглі вулиці якихось півтора десятка років тому теж у міжсезоння потопали в болоті, вулиці навіть часом заливали потоки брудної води. Проте для Платона це лишилося хіба в розповідях правдивих киян. Коли він перебрався сюди, Хрещатик замостили мозаїкою, спеціально купленою в Швеції. А великий шматок вулиці біля міського саду зміцнили зовсім новим, асфальтовим методом. Тож волога погода не стала на заваді звичному вечірньому життю Києва, яке поступово перетікало в нічне.

Ті, хто не сидів у рестораціях, прогулювалися парами чи невеличкими компаніями, накриваючись широкими парасолями, розказуючи одне одному щось веселе і зазвичай чекаючи, поки почнеться чергова фільма у «Корсо», «Новому світі» чи «Ілюзії»[10] — електричні театри росли Києвом, немов гриби. Ілюзіони впевнено тіснили театри хоча б через ціну вхідного квитка — найдорожчий вартував три рублі проти семи на театральну виставу.

Що ближче підходив Платон до Царської площі, то сильніше відчувався холодний подих Дніпра.

Перехожі не звертали на молодика в пальті й картузі уваги. Городових його персона теж не цікавила. Вони пильно стежили, аби підприємливі громадяни не порушували закон і не пропонували купити театральні квитки з рук. А як підступив до «Шато-де-Флер»[11], узагалі розчинився в святковому й бурхливому, попри погану погоду, натовпі вечірніх гуляк.

Уже біля яскраво освітленого готельного фасаду Платон розправив плечі, обсмикнув пальто, заразом обтрусивши налиплу бризками грязючку.

Опустив комір, пальцями навів трошки ладу на голові, використавши їх як гребінець. Критично оглянув чоботи — тут нічого зараз не вдієш. Зітхнув. Машинально перевірив у кишенях гроші й плаский браунінг — єдине своє майно.

І наблизився до парадних дверей готелю «Європа».

Його ще називали «Європейський».

Розділ 3

Нікола-воїн

Київ, Царська площа, готель «Європа», люкс

ерший поверх повністю займав хол.

Ступивши всередину, Платон завмер на порозі. Під час поліцейської служби бував тут не раз і не два, тому встиг звикнути до темних тонів — спеціально дібрана фарба вкупі з освітленням надавала найкращому київському готелю належної величі. Але саме вона й зупинила Чечеля: забрьохані чоботи не дозволяли йти далі. Десь усередині спрацювало: особі з житейського узбіччя, на яку він перетворився менш ніж за тиждень, у подібних пишних приміщеннях не місце. Навіть із чорного ходу радше пустять пічника, аніж такого сіромаху.

Припущення справдилося негайно.

Швейцар у форменому одязі рішуче заступив шлях. Поки Платон міркував, як скоро той зачне гукати городового, аби той припинив небажане вторгнення, хол навскоси швидко перетинав лакей, насуваючись на незваного візитера, мов бик на дражливу червону ганчірку. Вони наблизилися одночасно, і лакей навіть не завдав собі клопоту щось сказати — гидливо тицьнув у Чечеля тонким пальцем, кивнув швейцару, а той, теж мовчки, поклав широку важку долоню візитеру на плече.

— Помилився, чоловіче. Вихід там, — нарешті процідив лакей через губу.

— А ти, Савку, краще гляди. Темно тут у вас, світла мало.

Лакей сахнувся, мовби дістав ляпаса. Швейцар далі стискав плече порушника спокою. Чечель сам скинув її різким рухом, відчувши, як повертається втрачена через останні прикрі новини впевненість. Лакей ступив ближче, примружив очі, тихенько зойкнув.

— Платоне Яковичу! В такому вигляді... Я вибачаюсь... Винуватий... Усе добре, — це кинув швейцарові, той знизав плечима й повернувся на своє місце. — Слухайте, я правда...

— Годі квоктати, — мовив Чечель. — Проведи в люкс. На мене тут чекають.

Лакей хотів щось сказати, та враз почулися кроки — сходами спускалася гарно вдягнена пара. Солідний літній добродій у справному верблюжому пальті й високому циліндрі допоміг зійти молоденькій, дещо вульгарно, хай і розкішно вбраній дамі. Вона навіщось поправила капелюшок із широкими крисами, прикрила личко густою чорною вуалеткою, недоречно хіхікнула. Зайняті одне одним, вони не зважали ні на що довкола. Швейцар миттю кинувся відчиняти вхідні двері, чоловік пропустив супутницю, на виході, не дивлячись, механічно поклав щось у розкриту швейцарову долоню. Той, глипнувши й оцінивши, зігнувся мало не навпіл.

— Тут чутки пішли, Платоне Яковичу, — зачастив лакей. — Навіть не знаю... Ви ще в такому вигляді...

— Може, не знаєш, — кивнув Чечель. — А може, забув.

— Про що, вибачайте?

— Як два роки тому тебе закрили в холодну, бо ніхто більше не міг обчистити апартаменти купця першої гільдії Зворикіна, — процідив Платон. — У тебе в комірчині, Савку, знайшли його шкіряний гаманець. Порожній. Забув, хто тебе витягнув із тюрми?

— Аби не ви, Платоне Яковичу... — Лакей знову, за звичкою, ковтнув залишок фрази. — Я ж вам віддячив. Вірою-правдою.

— Бач, згадав, як і чому зробився моїм інформатором тут. — Чечель обвів рукою хол. — У розшуковій поліції вже не служу, чутки правильні ходять. Обов’язкам твоїм, добровільним, нагадаю, настав кінець. А так — усе без змін.

— Що саме, вибачаюся?

— Я — це я.

Ступивши два кроки назад, лакей обмацав Платона критичним поглядом.

— У такому вигляді...

— Щось, окрім одягу й місця служби, у мені помінялося?

— Аж ніяк.

— То проведи в люкс. Кажу ж, на мене давно чекають. Напевне вже нервують.

Лакей пожував губами, зиркнув на швейцара в кутку.

— У нас не один люкс, Платоне Яковичу.

— Знаю. — Насправді Чечель згадав про це лиш тепер, одразу зрозумівши, чому старий сищик не назвав уголос потрібного номеру. — Я підкажу, що робити. Вони всі зайняті?

— У нас ніколи нема вільних місць! — прозвучало так, ніби готель був власністю самого лакея і відсутність вільних місць була плодом його особистої діяльності.

— Чудово. У такому разі скоро й делікатно, як тільки можеш, поцікався, постоялець якого люксу чекає новин від пана Захарченка. Як дізнаєшся — проведеш мене туди.

Лакей нервово потер руки.

— Не маю права й бажання відмовити вам, Платоне Яковичу. Тільки мене теж зрозумійте... Ваші чоботи... Зволите зачекати в моїй комірчині? — Він показав на важку портьєру в глибині холу.

— Чого ж, — легко погодився Чечель. — Навіть краще.

Швейцар уже не дивився в їхній бік.

Портьєра закривала вхід до невеличкого приміщення, більшу частину якого займала отоманка з вигадливо вигнутими ніжками. Платон присів, потім, не стримавшись, приліг на неї, тримаючи, проте, ноги внизу. Хоч витер підошви старанно ще біля вхідних дверей, усе одно встиг напаскудити. Але навіть незручна лежача позиція раптом розслабила, Чечеля накрила хвиля втоми, раптом похилило на сон — пережите менш ніж годину тому давалося взнаки. Повіки опустилися самі по собі, і скільки часу так спливло, поки почув делікатне кахикання лакея Савки, — не зміг би сказати, навіть бажаючи того.

— Ну? — запитав, не розплющуючи очей.

— Так точно, Платоне Яковичу.

Повіки піднялися.

Лакей тупцяв на порозі, з сумом позираючи на брудні сліди від підошов.

— Звітуєш, мовби я на службі.

— Ну так звичка. Та й узагалі, я ж до вас із усією повагою, як до рідного...

— Не всіх рідних поважають. — Платон рвучко підвівся. — Кажи.

— На запитання ваше відгукнувся один пан. Нумер на другому поверсі, вікна виходять на площу.

— То гайда. — І, вже коли переступив поріг, трохи запізно, та мовив тепле: — Дякую, Савку.

— Не мені дякуйте. — Щось у голосі лакея непомітно змінилося.

— Не тобі?

Тонкий палець показав на стелю.

— Він є, Платоне Яковичу. Господь Бог. Хто б ще зробив так, аби нині ви на мене наткнулися? Інший би з вами інакше повівся. — Лакей ураз перейшов на шепіт. — Поліцію б гукнув.

Більше нічого не сказав — підморгнув змовницьки.

Мешканець номеру люкс, який відчинив двері, спершу видався Чечелю несправжнім.

Тобто не живою людиною, а малюнком із модного журналу, який дивним чином ожив, набувши плоті й крові. Платон побачив чоловіка віком під тридцять. Гладенько поголений, дбайливо підстрижені й напомаджені вуса завиті вгору. Тонкі аристократичні риси трошки вульгарно відтіняв здоровий рум’янець. Спортивний, підтягнутий брюнет зустрів Чечеля у бездоганній візитці[12], штанях у смужку, білій італійській сорочці з високим, майже до підборіддя, стоячим коміром, оздобленим, згідно з вимогами вечірнього вихідного вбрання, краваткою-метеликом.

Апартаменти зустріли теплом — гріло парове опалення.

— Де пан Захарченко?

— Добрий вечір.

— Добрий. Хоч ви не виглядаєте людиною, для якої це справді так. Отже, де пан Захарченко?

— Думаю, саме зараз дає якісь пояснення в поліції, — сказав Платон.

— Якісь? Чому в поліції?

— Мене звуть Платон Чечель.

Модний добродій підозріло глянув на простягнуту правицю. Потім, після коротких роздумів, коротко й міцно потиснув її. Скривився, зиркнувши на забризкане пальто й брудні чоботи гостя. Назвався:

— Нікола Садовський, до ваших послуг.

— Микола? — для чогось перепитав Чечель.

— Хрестили так, — мовив новий знайомий. — Проте в офіційних документах значуся Ніколою. Так нарекли батьки. Ім’я грецьке, у нас не аж так часто трапляється. Тим не менше пишеться, як звучить, — Ні-ко-ла. До речі, означає переможець.

— Або воїн, — підхопив Платон.

— Хіба?

— Отож. — Чечель неквапом почав розстібати пальто. — У міфології є Ніка, богиня перемоги. Але й воїтелька. Не знали?

— Не думав.

Нікола ступив набік, жестом запрошуючи гостя проходити до столу. Там уже стояв порцеляновий графин з коньяком, невеличка вазочка, повна чорного кав’яру, — з гірки стирчала маленька срібна ложечка. Поруч на срібній таці лежали скибки свіжого білого хліба, довершувала натюрморт ваза з червоними яблуками та гроном винограду.

Чечель стягнув пальто, трошки повагався, але все ж поклав його на бильце крісла. Намагаючись не думати про стан чобіт, ступив до столу, дочекався, поки господар наповнить чарки, торкнувся краю його посудини, вилив у себе вміст своєї одразу.

Закашлявся.

Мабуть, збоку це виглядало зовсім не естетично. Утім, додало останнього штриха до його зовнішнього вигляду, не відповідного статусу готелю, інтер’єру люкса та поставі пана Садовського. Той, своєю чергою, випив половину, наклав чорну гірку на хлібний кусник, прожував, повторив:

— Так чому Захарченко в поліції?

— Бо я напав на поліцейського, щоб прибути на цю зустріч. А Іван Макарович мене супроводжував і до останнього намагався уникнути інциденту.

— Йому щось загрожує?

— Що може загрожувати Іванові Захарченку? — розвів руками Платон. — Хочете знати перебіг його думок? Будь ласка. Усім, кому треба, відомо: один із найкращих київських сищиків після відставки виконує, скажімо так, приватні доручення особливого характеру. Отож особи, котрі йому довіряють, завжди хочуть зберегти інкогніто. І найменше прагнуть розголосу. Взагалі, що менше народу посвячено в їхні делікатні справи, то краще. І то дорожче платять панові Захарченку. Поки я правий?

— Абсолютно. Маю для нього саме таке доручення. Він не зрадів, дізнавшись суть. Але пообіцяв рекомендувати того, хто впорається не гірше. То це ви?

— Так виглядає. Якщо ви не проти.

— А той... інцидент?

— Я не завершив. — Від коньяку стало ще тепліше, Чечель неквапом розплутав шарф і тільки тепер додумався зняти кашкет. — Переживаю не найкращі часи, та мені все одно нині щастить. Стражі порядку, з якими довелося конфліктувати, виявилися з тієї меншості, яка не знає мене в обличчя. Прізвища свого я також не назвав. А досвідчений пан Захарченко навмисне промовчав про номер вашого люксу. Отже, — Платон з поважним виглядом заклав руки за спину, — поліцейський пристав отримає таку картину. Іван Макарович Захарченко, якого навіть обер-поліцмейстер не ризикне без дуже поважної причини зачепити пальцем, виконував чергове доручення певної впливової персони. За цією справою його випадково заскочили поліцейські під час облави в сумнівному місці. Проте поява відставного сищика в київських нетрях завжди матиме пояснення. Сьогоднішній інцидент — лише реакція на небажання пана Захарченка розкривати чужу приватність та, відповідно, свої особисті справи. Повторюся: прозвучи моє прізвище — йому було б непереливки. А так з ним погарикаються трохи, потім запропонують чарку-другу, як ось ви мені, та й піде собі.

Садовський знову взявся за графин, ураз вклякнув, поставив акуратно.

— Ваше прізвище... Чекайте-чекайте. Ну звісно, Платон Чечель! Свіжа кров київської розшукової поліції! Дивуюся, як після газетних публікацій про вас не пишуть отих дешевих оповідок, як про Ната Пінкертона чи Івана Путіліна[13]!

— Коли ми при тому, наш Іван Захарченко нічим не гірший за їхнього Путіліна, — не стримався Платон. — Він більш гідний кандидат на героя таких книжечок. Тільки ж Макарович — людина сувора, з досвідом. Який підказує: ліпше лишатися в тіні. Що менше про тебе чули, то краще для справи. Щодо свіжої крові — так її віднедавна хочуть пустити. Попереджаю, аби не виникло зайвих запитань. Мусите розуміти, кого Захарченко прислав замість себе. Від початку хочу бути чесним. Можете відмовитись.

— Я? — З Ніколи на коротку мить сповзла поважність. — Шановний, якби допомога в делікатній справі була потрібна персонально мені, я був би повним фофаном[14], коли б відмовився від ваших послуг! А особа, чиї інтереси представляю, тим більше ні на що не зважатиме. Слово честі, Захарченко виправдав усі сподівання: передав справу в надійні руки.

Господар знову заходився наливати.

— Змушений повторити: ставати моїм покровителем зараз небезпечно. Моєї крові хоче не київський обер-поліцмейстер. Навіть не київський генерал-губернатор. Я розгнівав Петербург.

— Дякую за попередження. — Нікола простягнув Платонові повну чарку. — Це свідчить тільки про потребу вивезти вас за межі Києва від гріха далі чимшвидше. У моєму розпорядженні авто, рушаємо хоч зараз.

Чечель узяв чарку.

Випити не встиг — у двері ввічливо постукали.

— Хто? — голосно запитав Садовський, не здивувавшись, ніби його розмову в найдорожчому готельному номері постійно хтось переривав.

— Пробачте, — промовив ззовні лакей. — Тут до вас пани з поліції.

Погляди Платона й Ніколи швидко схрестилися.

Чечелева рука здригнулася, коньяк з чарки хлюпнув через край, обливши несвіжу манжету.

— Не потребую поліції, — відповів Садовський.

— Прошу відчинити, — втрутився грубий голос.

Нікола вказав Платону на двері, що вели в спальню.

Сам, не випускаючи чарки, пішов до вхідних.

Платон поставив свою чарку, кішкою ковзнув у сховок, причинив двері — і раптом згадав: лишив на видноті пальто, шарф, кашкет, іще й наслідив на килимах. Впевненість у собі знову випарувалась. Укотре за вечір відчув себе загнаним звірятком, до всього — зовсім безпомічним, беззубим. Браунінг не при ньому, та все одно навряд застосував би зброю до поліції...

Потилиця стукнулася об тверді двері.

— Дозвольте зайти? — почулося з кімнати.

— Ваш візит саме зараз мені заважає, — відрізав Нікола. — Хіба якщо ви прийшли обшукувати. Коли так — чекаю пояснень.

— Помилуйте, Ніколо Самсоновичу! — Отже, незвані гості знали, з ким мають справу й до кого вдерлися, хоча сам Платон — ще ні. — Господь із вами, який, до біса, обшук!

— Не згадуйте нечистого всує.

— Пробачення просимо. — Поліцейський чин із усієї сили намагався триматися в рамках. — Досить буде, якщо ви нам скажете.

— Що саме?

— Гм... Тут така історія...

— Я не сам. Я дуже зайнятий. Прошу без передмов.

А він — книш тертий, Чечель уже оцінив. Шанси врятуватися ставали дедалі більшими. Постоялець не пускав поліцію в свій люкс без вагомого приводу.

Ось вона, сила номера за дванадцять рублів!

— Підозріла особа, яку ми шукаємо, мала намір зустрітися з кимось тут, у «Європейському». За нашими відомостями, зустріч повинна відбутися в номері люкс.

— У моєму номері нема підозрілих осіб. — Пауза. — Окрім мене, пане приставе.

— Ох, ці ваші жарти.

— До всього, мій номер — не єдиний люкс у цьому готелі.

— Звісно. Ми взяли на себе клопіт перевірити всі.

— До всіх пожильців отак вдираєтеся?

— Ми не вдиралися до вас, Ніколо Самсоновичу!

— Але порушили мою приватність. І вже зіпсували мій вечір. Маю честь. — Запала нетривала тиша. — Чекайте, один момент. Як вас там... — Відповіді Платон не почув. — Не знаюся на поліцейських практиках, не люблю отих безглуздих читанок про сищиків. Тільки скажіть: невже той, кого ви шукаєте, такий дурний, аби поліція почула від нього правду? — Знову пауза. — Подумайте, панове. Готель «Європейський» — хибний слід, не інакше. Ви своїми вторгненнями нажили ворогів. Від власника готелю я вимагатиму шампанське в номер. Як компенсацію. Так, не жартую. На все добре.

Звук дверей, що зачинялися.

— Виходьте, вони вже не прийдуть.

Платон витер змокріле чоло.

Повернувся до кімнати. Застав Садовського за повторним наповненням чарок.

— Маю причини не любити поліцію, — пояснив Нікола. — Та навіть якби ставився до неї інакше... Є важливіші справи. Йдеться про життя людини. Прошу, за нашу маленьку перемогу.

— Цілком відповідаєте своєму грецькому імені. — Чечель узяв простягнуту чарку.

— Ми з вами в чомусь схожі. — Садовський посміхнувся. — Ви так само маєте грецьке ім’я. Буквально воно означає широкі плечі.

— Знаю. Цікавився.

— У ширшому сенсі — той, хто не боїться йти проти течії.

— Невже? Якось не думав.

— А я, Платоне Яковичу, щойно мав нагоду переконатися в цьому. Будьмо, і прошу дуже — брудершафт.

Чоловіки переплели руки, випили, почоломкалися.

Нікола вкотре щедро пригостився кав’яром. Чечель обмежився кількома виноградинами. Коньяк розслабляв що далі, то більше.

— Гадаю, ми порозуміємося.

— Переконаний у цьому. Та доведеться почекати кілька годин.

— Почекати?

— Я витурив поліцію. Виглядатиме дивно, якщо по тому заберуся з готелю сам.

— На місці пристава я б назвав таку поведінку підозрілою, — кивнув Платон.

— Засим поговорімо тут. Усе одно деталі вам повідає пан Шлессер.

Чечель закашлявся з несподіванки.

— Альфред фон Шлессер? Барон? Власник винокурень? Мільйонер?

— Той самий, — підтвердив Нікола. — Я керую його справами, давно служу. Але не слуга, він так не ставиться до мене. Радше — улюблений учень. Багато чим завдячую баронові. Мене вважають членом родини — усі, крім його рідних дітей. Та мова не про мене. Панові Шлессеру пророкують смерть. — Він перевів подих. — Від руки дружини Марії.

Розділ 4

Ласкаво просимо

Київська губернія, Бородянська волость,

маєток Альфреда фон Шлессера

Києві діяла заборона лишати автомобілі біля будівель.

Для того були спеціальні гаражі, їх зводили у дворах, та всякий щасливий власник саморушного екіпажа міг їх орендувати. Проте гостям «Європейського» гаражі на задньому дворі надавалися безкоштовно. Звісно ж, пожильці люксів найперші мали такий привілей.

Побачивши новенький «даймлер» гірчичного кольору з піднятим чорним верхом, Платон ледь стримався, аби не попроситися за кермо. Та одразу засоромився власного хлоп’яцтва, сів поруч із Ніколою.

Виїхали в ніч і дорогою не балакали.

Усе одно старий фон Шлессер, як попередив новий товариш, скаже більше й докладніше. Воду в ступі товкти не хотілося, та й шофер сам не бажав, аби говорили під руку.

До Брест-Литовського шляху «даймлер» підскакував на бруківці. Дорога була так само не пристосована під потреби нового популярного транспорту. Але щойно вона скінчилася — машина застрибала баским конем. Фари світили не аж так яскраво й далеко, дощик за Києвом навіть посилився. Від Садовського, який до всього трохи випив, була потрібна максимальна увага, аби втримати авто й не перекинути разом із пасажирами. Через те мотор працював на половину потужності.

Півсотні верст долали понад годину.

Минулого літа Товариство автомобілістів[15] проводило перші, аматорські перегони, готуючись до великих. Власник «мерседеса» захворів і довірив Платонові участь замість себе. Чечель мав членський квиток клубу, та не мав власного авто. Це проти правил, але для нього зробили виняток: почасти через місце служби, почасти завдяки набутій за три роки репутації чесного поліцейського. Відстань, якою вони рухалися зараз, під час перегонів Платон здолав майже вдвічі швидше. Мало не перекинув на горбах чужу автівку, зате прийшов другим. І наполягав, коли підпив на святкуванні: аби не боявся пошкодити чужий транспорт — виклався б на повну силу й переміг, утер би всім носа.

Нарешті «даймлер» вирулив на вибиту дорогу, яка пронизала зустрічне село, занурене в міцний сон. Напевне селяни вже звикли до шуму автівок та інших ознак прогресу, який підтримували в маєтку тутешнього господаря. Залишивши сільські хати позаду, Нікола наддав газу, і Платон зрозумів причину такої впевненості: під колесами зашурхотіла добре асфальтована дорога. Відрізок виявився невеликим, обабіч височіли тополі, а попереду, крізь дощову завісу, уже проглядався й сам маєток.

Чув про нього Чечель чимало. Не раз писали в газетах. Побачив уперше. До пуття роздивитися не міг. Та головне, чим захоплювалися газетярі, розгледів. Кидалося в очі навіть о темній порі.

За високою ґратчастою брамою височіли готичні шпилі середньовічного палацу.

Круглі зубчасті вежі, схожі на шахові фігурки-тури.

Замок барона з численних лицарських романів, читаних Платоном-гімназистом.

Садовський не заглушив мотор — на нього чекали. Від парадного входу двором квапився, ховаючись під парасолькою, служка. Додибав до брами, склав парасолю, притулив до огорожі. Скоро впорався з замком, послужливо розчахнув одна за одною стулки, зустрів «даймлер» уклоном.

— Тебе проведуть. Я поставлю машину. Нічому не дивуйся, — мовив Нікола.

Після пережитого ввечері Чечель не думав, що його можна здивувати чи збентежити, принаймні сьогодні. Тож вибрався під дощ. Не чекав прислугу з парасолькою, рушив двором навпростець до парадного.

І враз укляк.

З-за рогу, просто з-за круглої вежі долинуло хиже гарчання. Наступної миті назустріч вилетіла чорна гнучка постать, стрімко наближалася, набула рис величезного, з теля зростом, дога. Пес поки не гавкав — навіщо. Уже сам його вигляд лякав, обеззброював, паралізував, не давав змоги тікати, позбавляв надії на порятунок. «Привезли, аби згодувати псові», — майнуло в Платоновій голові. Забув про браунінг, та коли дог наблизився на критичну відстань — згадав, майнув рукою в кишеню.

Пес гучно загарчав.

Стрибнув.

Платон дивом ухилився, скочивши вбік, — спрацювали інстинкти, помножені на навички, здобуті під час тривалих спортивних тренувань. Дог уже розвертався, тепер нападу було не уникнути, і Чечель зібрався дорого продати життя.

— Карло, цить!

Собака, на диво, послухався, спершу завмер, потім сів на задні лапи, перетворившись із вбивці на друга всіх людей. Нікола вже наспів, схопив дога за нашийник, з силою нагнув голову, поторсав:

— Тихо, тихо! Геть на місце! Геть, я сказав! Дістанеш у мене, гляди!

Лиховісний пес заскавчав, мовби просячи пробачення. Садовський пустив його, і собака, не озираючись, подибав туди, звідки вибіг. Платон перевів подих, голосно видихнув.

— Що це було? Попереджати треба!

— Вибач, забув. — Нікола винувато розвів руками. — Карло на чужих кидається, на прислугу трохи гарчить, але терпить. Зате своїх розрізняє за запахом. Узагалі він мирний.

— Ага. Бачу.

— Зате надійна охорона. Тутешні селяни про нього страшні казки складають, дітей ним лякають. Мовляв, не станете слухняними — віддамо панському собаці. Я попереджав: хазяїн не надто щедрий, особливо зараз. Легше нацькувати на чужих таке чудовисько, ніж тримати за власні гроші охоронців, яким не довіряєш.

— Фон Шлессер хоч комусь довіряє?

— Кажу ж, не дивуйся, — нагадав Нікола. — Людей, яким старий вірить, справді небагато. Його рідні діти до таких не належать... на жаль. Ну, сам побачиш і почуєш, для того тебе сюди привезли. Ходи, старий не спить, бач.

Нікола кивнув на другий поверх. Одне із запнутих вікон тьмяно світилося.

— Будинок уже завтра покажу. Не знаю, яка тобі з того користь, але буде цікаво — так точно. Гайда. Ласкаво просимо.

З великого передпокою ліворуч нагору вели кручені сходи.

Маєток спав, занурений у нічну тишу. Служка, лисий, мов коліно, дядько років під п’ятдесят у білій сорочці, гаптованій жилетці та кумедних як для його віку штанцях до колін, старанно зачинив за прибулими вхідні двері. Платон із цікавістю закрутив головою, намагаючись одразу розібратися, що тут до чого. Нікола відчув його намір, легенько хлопнув по плечу.

— Та потім, потім освоїшся. Архітектори Харитонов і син пишаються творінням рук своїх. Я доповім. — І повернувся до служки. — Нечипоре, пан Чечель — наш гість. Проведи його в Маркову кімнату, покажи гардероб. Хай вибере собі, що вдягнути. — Знову глянув на Платона. — Ви з молодшим Шлессером майже одного віку. Марко на рік менший, тут давно не живе. Старий барон терпіти не може, як хтось неохайний. До нього в такому вигляді тобі зась. І взагалі, перевдягнутися в свіже треба. У тебе ж речі всі на тобі.

— Та отож, — погодився Чечель. — Тільки що барон скаже?

— Нічого не скаже, — відмахнувся Садовський. — Сам скоро про все знатимеш і все зрозумієш. Тому бери, користуйся, поки дають. І ні про що більше не думай. Буде чим сушити голову.

На цьому Нікола мовби втратив до гостя інтерес, поквапився нагору, кроки стихли. Служка Нечипір делікатно кахикнув, укотре вклонився, показав рукою на сходи:

— Зволите, пане Чечель. Туди пройдіть, прошу вас.

Платон рушив, куди показали. Вигнуті сходи, хоч із грубого дерева, рипіли під ногами. Але рипіння Чечеля не дратувало. Навпаки, саме так він уявляв собі звуки, що насичують готичний маєток, а таким зробив його господар-німець. Він піднявся на другий поверх, зупинився посеред широкого коридору. По обидва боки побачив кілька зачинених високих важких дверей. Тут уже все спало. Служка дріботів позаду, Платон пропустив його. Той ступив до перших дверей ліворуч від сходів, на ходу вивудив із кишені штанів в’язку ключів, безпомильно знайшов потрібний, вставив у замкову шпарину, тричі повернув.

Чечель зайшов сам.

Служка ступив за спину, легко знайшов вимикач, повернув.

Під стелею засвітилася електрична лампочка.

Платон опинився у доволі просторій, проте досить скромно як для оселі мільйонера обставленій кімнаті. З меблів — нешироке, дбайливо застелене ліжко, на якому давно не спали, круглий столик на трьох ногах, біля нього — два стільці з вигнутими спинками, глибоке крісло в протилежному кутку. Чи не половину простору займала шафа з червоного дерева. Пропонований одяг міг бути тільки тут. Чечель справді побачив ряд старанно напрасованих, накрохмалених та складених сорочок, шовкових, лляних і бавовняних. Ще — штани, кілька пар, однотонних та в тонку смужку, відповідно до модних віянь, добротні піджаки. Окремо два фраки, чорний і білий, три пальта й шкіряна, навряд чи бодай раз вдягана шкіряна шоферська куртка. Збоку на поличці примостилися на вибір шийні хустки різних кольорів, краватки й метелики, усі чорні.

Чечель провів рукою по стосах сорочок, уважніше обмацав інший одяг.

Мешканець кімнати, той, для кого гардероб призначений, не користувався ним. Або тривалий час, або, що ймовірніше, ніколи.

Стоячи в чужій кімнаті серед дорогих речей та придивляючись для себе вбрання, Платон не міг позбутися відчуття приниженості. Навряд чи господар маєтку збирався принизити його, тим більше Нікола, який мав тут певну владу, що дозволяла розпоряджатися майном хазяйського сина. Навпаки, він без задньої лихої думки виділив гостеві блага з панського плеча, й у очах мешканців жест був природним та в межах пристойності. Жоден із них не думав і надалі навряд перейматиметься, як сприйме це обдарований. Уже вирішено: Чечель працюватиме на фон Шлессера й виконає доручення, суть якого не до кінця зрозумів з пояснень Садовського. Отже, матиме на час виконання роботи статус вищий, ніж служка Нечипір та інша прислуга, — але все одно нижчий, ніж якби був поліцейським, який виконує службовий обов’язок.

Через обставини непереборної сили Платон опинився в золотій клітці. Ніби вільна людина — і водночас у добровільному полоні, звільнення з якого означає позбавлення захисту, статус поза законом, неминуче ув’язнення й арештантську роту.

Зрештою, вирішив Чечель, його кумир Іван Захарченко не гребував перевдяганнями й маскарадом. До практики перевтілень Платон лиш збирався вдатися по службі. Тепер про поліцію можна забути, але міняти одяг і вдавати з себе когось задля досягнення результату — чом би й ні. Саме час, тим більше коли мимоволі змушений переховуватися ще й від присланих із Петербурга гончаків.

Платон рішуче роздягнувся до білизни. Кальсони й спідню сорочку в останній момент залишив на собі. Краще хай їх поперуть. Вбирати чуже спіднє, хай навіть давно не ношене, — цю межу він ще не готовий був переступити.

Двадцять хвилин.

У великому дзеркалі Платон бачив денді в лакованих туфлях, трохи мішкуватому піджаку, штанях такого самого фасону, як на Ніколі, і легковажній картатій жилетці. Шию обвивала хустка стриманих тонів. Ще більш легковажним Чечеля робили вуха — предмет підліткових кепкувань, через які, власне, він і затявся стати найкращим на весь світ поліцейським.

У двері постукали.

— Прошу. — Платон кинув на себе останній критичний погляд, поправив хустку.

На порозі виник Нікола.

— О, зовсім інша справа, — оцінив. — Навіть людина зовсім інша. Ходи, хазяїну не терпиться.

Розділ 5

Банкрут п’є краплі

а голові Альфред фон Шлессер мав старомодний нічний ковпак. Білий, з довгою китицею, яка кумедно звисала набік.

Сам господар сидів на великому ліжку, підпертий під спину кількома подушками. Край пухової ковдри сягав грудей, відкриваючи старого барона тільки до половини. Платон мав змогу побачити важкий гаптований халат, у який хазяїн загорнувся і в якому, хтозна, міг навіть спати. У будинку відчувалася прохолода, хоч Чечель помітив каміни й припустив наявність власного парового опалення.

У подібних маєтках напевне все є.

Барон мав вигляд змарнілий та втомлений. Але перше враження ставив під сумнів гострий погляд з-під краю ковпака, насунутого до чорних густих брів. На ліжку сидів породистий аристократ з поважним родоводом, і вже саме це зобов’язувало його триматися гордо, навіть зверхньо, і вимагати до себе особливого ставлення.

Господар маєтку належав до тих людей, чия присутність мимоволі бентежить і змушує шануватися, стежачи за язиком.

— Хотів би я, аби мій син так одягався. — Голос барона був хрипким, мовби застудженим. — Не буде пуття з моїх дітей, ось у чому річ.

— Краще промовчу, — відповів Платон стримано. — Не знаю, чи мушу взагалі щось на таке казати.

— Не мусите, — легко погодився фон Шлессер. — Але мусите. Ви, пане Чечель, тут насамперед через моє родинне горе. Нікому спадок передати. Троє дітей — і жодному не вірю. Всі хочуть позбавитися моєї Марії. Її люблю, і ще ось його, — кивок у бік Ніколи. — Відпочинь, свою справу зробив. Нащо тобі знову слухати, ти все сам знаєш. Залиш нас, Нікі, залиш.

Садовський чемно схилив голову, вийшов. Барон жестом запросив гостя сісти навпроти, пововтузився, вмощуючись зручніше.

— Як бажаєте, можете пригоститися. Там, на столику. Лийте, що до душі.

— Трохи згодом. Спершу вас послухаю.

— На тверезу голову розмова не піде. Але хай, може, ви й праві. Нікі сказав, вас рекомендував Захарченко.

— Саме так.

— Ось третя особа, варта моєї довіри. Маю надію, це дасть змогу довіряти й вам, пане Чечель.

— Ви не будете розчаровані, ваша світлосте.

— Мене так називають, — зауважив старий барон. — Язик ламається, коли намагаються вимовити «Альфреде Вільгельмовичу». — Кутик його рота скривився. — Ми все одно перейдемо ближче до моїх справ, та розкажіть трохи про себе. Крім того, що ви служили в розшуковій поліції, нічого про вас не знаю. Нікі тут обмовився — газети писали, ви ніби київська знаменитість. Я газет не читаю, якщо там не пишуть нічого про фінансові справи. Чим ви заслужили славу, пане Чечель?

— Добре робив свою роботу.

— Тобто інші сищики робили її недобре?

Платон відповів не одразу.

— Я провінціал, ваша світлосте. З невеликого містечка Ніжина.

— Батьки дали вам грецьке ім’я. Чомусь тяжію до них. Хоч дітей назвав, як покійна дружина захотіла. Вона, Олександра, найменшою була в родині. Троє старших рано померли, тож вона нашим дітям дала їхні імена.

— Моя матінка на третину грекиня. — Платон не знав, для чого повів про це. — У нас у містечку грецька колонія велика. Ніколи не замислювався, чому саме так хрестили.

— Батьки живі?

— Вчаділи. Уві сні, у власному будинку. Я тоді вже вчився.

— Тому й поїхали, ніщо не тримало?

— Не знаю, як пояснити... Дух тримав. Ніжин — колись полкове козацьке місто, вольності досі десь незримо в повітрі. Тільки мені там тісно, саме через те, якнайбільше волі хочеться.

— Еге, ось вона, зараза — воля. Ви, отже, з бунтарів, — пробурчав барон. — Як мій молодший, Марко.

— Не маю честі знати вашого сина.

— Матимете нагоду познайомитися.

— І хтозна, що вважати бунтарством. Часом так визначають бажання бути собою.

— Хіба можна бути кимось іншим?

— То, як кажуть, філософічне. Хлопчакам на вулиці дуже не подобалися мої вуха. — Чечель торкнуся правого. — У гімназії дражнили. Міг терпіти, бо природа справді нагородила дещо кумедними вухами. Можна завести довге волосся, аби прикривало їх. Тільки ж народ знає, що саме я ховаю. Тому я навчився бити першим.

— А це не у вашій природі.

— Довелося ламати себе. Виявляється, моя справжня природа просто ховалася.

— Раніш не огризалися.

— Саме так. Почав — кпинити перестали, хай кілька разів налітали зграєю й робили «темну». Скоро стали поважати. Друзів не завів, забагато носів розквасив, поки захищав своє право мати кумедні вуха. Тому ношу волосся, яке їх закриває.

— Нічого не розумію.

— Бо я ще нічого не сказав. Самих кулаків не досить. Бійками до університету не потрапиш. Так я почав учитися, забувши про все на світі. І ніхто вже не зважає на мої вуха, ваша світлосте. З Києва після навчання нікуди не збирався. Вступив до кримінальної поліції, саме розширювався розшуковий відділ. Попервах робив найчорнішу, найневдячнішу роботу. А коли інші відпочивали — опановував спорт, навчився кермувати автом, недоїдав, але вивчав приватно німецьку. Не дивуйтеся, саме через дивну форму вух колись припекло стати найкращим. Став.

— Вам не позичати скромності. Мені подобається.

— За інших обставин волію не говорити про таке. Кажу ж, заробив репутацію не такими-от байками. Справами, ваше світлосте.

— Ну, коли так, до справ і перейдемо. Поправте мені подушку, будьте так ласкаві. Сповзає.

Чечель виконав прохання. Наблизившись до барона впритул, відчув запах старості та хвороб.

— Спершу маю дещо розтлумачити, — почав фон Шлессер. — Живу, як бачите і ще побачите, доволі закрито. Так було не завжди, колись життя було насиченішим, зовсім недавно, трохи більше двох років. Відвідував світські прийоми, хоч не завжди хотів, але ж статус вимагає. — Він обвів рукою кімнату, маючи на увазі весь пишний маєток. — На одному з них познайомився з Марією, вона перед тим вдруге овдовіла. Мої діти ненавидять мачуху.

Чечель делікатно кахикнув.

— Ваш управитель, пан Садовський, дещо розповів у загальних рисах. Коли ми вже впритул підходимо до того, задля чого я тут, дозвольте час від часу переривати вас. Аби не втратити думку.

— Заради Бога!

— Я, можливо, ставитиму не надто пристойні запитання.

— Історія, у яку вас затягнули, сама по собі не надто пристойна. Валяйте.

— Гаразд. Ваша нова дружина набагато молодша за вас?

— На двадцять п’ять років, — проскрипів фон Шлессер. — Та діти ненавидять її не через вік. Марія краща за кожного з них, та й за всіх трьох разом. Кажу вам, чужій людині, усе це, аби бачили перед собою відкриті карти.

— Дякую за довіру.

— Спробуйте не виправдати, — зауважив барон. — Гаразд. Ви зрозуміли — до дружини в мене довіри більше, ніж до дітей. Я банкрут, пане Чечель. Цілковитий. Як усякий батько, чиї діти не відповідають його прагненням та надіям. Не покладуся на жодного з них, і це сумно. Але, — він застережливо підніс пальця, — мої висновки зовсім не означають, що я погано ставлюся до них чи люблю менше, ніж дружину. Мені їх радше шкода. Почнемо зі старшого, Василя. Встиг розлучитися з двома дружинами, кожна через вправних адвокатів обідрала його до нитки. Кажучи його, маю на увазі себе, адже рахунки сплачував я. На жаль, Василь фон Шлессер не пішов стежкою батька. Родинне діло, засноване тут, у Київській губернії, ще моїм дідом, його цікавить лише як джерело дармових грошей. Один раз спробував себе як ділова людина. Вклав усе, що мав, у акції газової компанії Струве[16]. Ще й не порадився зі мною. Але ризикнув, коли навіть бродячі собаки в Афанасіївському яру знали: діло Струве пахне не газом, а гасом. — Барона потішив власний каламбур, певно, що вигаданий значно давніше. — Та й сам Струве тоді вже доживав своє.

— Здається, Василь фон Шлессер — член Київської міської Думи, — вставив Чечель. — Чи я помиляюсь?

— Я частіше називаю його Базилем, на німецький копил. Не ображається. А про депутатство... Ким же ще бути синові фон Шлессера? — розвів руками барон. — Від нього там така сама користь, як від більшості думських. Представництво, не більше. Живе на Липках, займає другий поверх доходного будинку. В свої сорок років має від мене ренту й більше нічого від життя не хоче.

— Непогано влаштувався.

— А ваша оцінка, молодий чоловіче, мене цікавить найменше! — Хазяїн враз різко підніс голос. — Дозволите собі подібне ще раз — пошкодуєте! Хай мій нічний ковпак не вводить вас в оману!

— Вибачте. — Платонові щоки запашіли. — Я справді...

— Досить розуміти, що ви мене почули.

— Я дозволив собі зайве.

Фон Шлессер втішено кивнув, даючи зрозуміти: вибачення прийнято.

— Доньку звати Варвара. Вона середульша дитина, на п’ять років молодша за Василя. З нею ще сумніше, хоч проти нього — значно простіше. Теж розлучалася двічі, як брат. Різниця в тому, що дітей не має й мати не прагне. Якщо Василь хоч вдає, що при ділі, маю на увазі депутатство, Варвара вештається Європою. Жоден із колишніх чоловіків чомусь не заплатив при розривах. Тобто вона сама чомусь не вигризла з них ані шеляга. Зрозуміло, їй так само призначена рента. Єдине — вже рік, як я поставив їй умову: має гроші, поки не виїздить за кордон. Бо звідти приходять такі рахунки за гардероби, що краще не згадувати. — Барон похитав головою. — Пане Чечель, будьте знову такий добрий, на столику краплі. Дуже прошу.

Платон підхопився, знайшов на столику пузатий скляний флакончик, накапав у склянку, скільки сказали, простягнув хазяїну. Той випив, скривився, поставив посудину біля себе.

— Серце стискає, коли про це згадую. — Від грізного володаря мільйонів та замку в лицарському стилі нічого не лишилося, на ліжку лежав хворий і дуже самотній літній чоловік. — Клав усе на олтар родинної справи, Платоне Яковичу. Ми, німці, підходимо до того інакше, ніж тут звикли. Ще й нове століття, усе стрімко йде вперед і так само стрімко руйнується. Нащо мені все, що маю, як нема кому заповісти? Кажу про рідну кров, самі ж розумієте. — Барон відкинувся на подушки, далі говорив, дивлячись на стелю. — Марко, найменший. З Варварою десять років різниці. Найбільша надія, бо пішов учитися сам. І найбільше розчарування — знаєте, напевне, що нині в головах у молодих. Університет кинув. Єдиний з трьох, кому треба найменше. Проте, де живе, — не знаю. Контакт із ним тримає більше Нікі. Сюди Марко майже не навідується. І завтра його теж не буде, хоч я хотів би його бачити тут.

— Щось має статися?

— Мені виповнюється шістдесят, — пояснив барон. — Уже не влаштовую пишних вечорів, здоров’я, самі бачите. У нас має бути святковий обід у тісному родинному колі. З появою Марії ці зібрання стали нестерпними. Причини я пояснив. Присутні не можуть спокійно сидіти за одним столом. Тим не менше є привід зібрати всіх для важливого оголошення. Я зроблю його за обідом. Ви будете присутні. Підозрюю, це нікому не сподобається. Мені так само, скажу відверто. Проте не бачу іншого виходу, окрім як залучити досвідченого сищика, який не служить у поліції та є приватною незалежною особою. На столику, там, де брали краплі, лист.

Платон знову підвівся, взяв довгастий поштовий конверт. В останній момент стримався, інстинкт змусив хапати не всією рукою, а брати обережно, двома пучками за верхній кут. Акуратно розкрив, витрусив на ковдру вкладений у конверт аркуш. Беручи послання, діяв так само делікатно. Прочитав уголос:

Ви помрете від руки вашої чорної вдови женіть її геть

Фон Шлессер мовчки сопів. Чечель зиркнув на нього, реакції не дочекався, знову перемкнувся на анонімний лист. Прочитав, тепер уже беззвучно ворушачи губами. Згорнув аркуш, далі тримаючи за краї. Старанно вклав назад у конверт.

— Пан Садовський попередив: вам погрожують смертю від руки молодої дружини. Чому чорна вдова?

— Так у народі називають дружин, чиї чоловіки довго не живуть після шлюбу. Таку репутацію має й Марія.

— Ви знали про це до одруження?

— Я не надавав значення чуткам, — відрізав барон. — Так, вона мала два шлюби, зі старшими заможними чоловіками. Перший, власник цукрового заводу з Полтави, помер трохи більше ніж за рік після весілля, своєю смертю в лікарні. Марія була з ним до кінця, останні тижні спала на отоманці в окремій палаті. Серцевий напад підтвердив професор, запрошений для лікування з Берліна.

— Вдова отримала спадок. — Платон не питав, констатував очевидне.

— Половину якого віддала на благодійність згідно із заповітом! — Барон наставив на Чечеля вказівний палець. — Частину поділила між родиною старшої доньки чоловіка. Ще менша сестра була, тій теж щось перепало. Проте їм виявилося замало. Це вони пустили нічим не підтверджені чутки про нібито причетність Марії до смерті хворого чоловіка. Надалі її доля склалася сумно: не змогла керувати ділом, на таке треба досвід, ще й від неї після прикрих чуток багато хто відвернувся. Довелося продавати все. Від спадку майже нічого не лишилося.

— І вона одружилася вдруге, — підхопив Платон. — Підозрюю, так само із заможною людиною.

— Із чернігівським поміщиком. Та хіба це заборонено? — гримнув барон. — Що, багатим удівцям не можна шлюбитися? Тим більше з молодими вдовами?

— Усе можна. Як помер її другий чоловік? Серце?

— Убили грабіжники. Уночі проникли в будинок, Марія дивом лишилася живою. Чоловіка зарізали, бо опирався. Ні, не бився — відмовився дати ключ від сейфу.

— Звичайно, трагедія викладена тільки у версії Марії.

— Поліцейське слідство не підтвердило жодної іншої! — Фон Шлессер укотре підніс голос. — Син покійного вимагав ретельного дізнання. Незадовго до загибелі поміщик склав заповіт, де відписав дружині грубі гроші. Майно залишив нащадкові, таж людям завжди мало. Марія забралася геть від гріха, аби очі не мозолити. За нею пішла чутка: найняла бандитів, потім підкупила поліцію.

— Чесно кажучи, ваша світлосте, припущення не надто фантастичні. За мою практику...

— Мене мало цікавить ваша практика! — знову каркнув господар. — У часи, коли я мав честь познайомитися з паном Захарченком, ми, багаті люди, платили поліції за роботу! Додатково до казенного жалування, інакше б їм додавали злочинці! Я ніколи не тішив себе ілюзією стосовно чесності поліцейських чинів! На це й розраховували, поширюючи брехню про Марію!

Барон хотів продовжити, та враз мовби захлинувся власними словами. Закашлявся, стиснув груди з лівого боку, відкинувся на подушки, тяжко дихаючи. Платон не чекав прохання — скочив до столика, схопив пузатий флакон. Фон Шлессер, не припиняючи кашляти, зупинив його жестом.

— Чекайте... Не треба так часто... То ж ліки, не чай чи вода. Зараз минеться.

Чечель поставив флакон на місце. Тим часом баронове дихання вирівнялося.

— Вам напевне цікаво, чи склав заповіт я. Відповідаю: ні. Але підозрюю: попередження щодо намірів Марії має на меті налаштувати мене проти дружини — враховуючи сумну історію двох її попередніх шлюбів. Тепер — те, заради чого ви тут. — Голос знову звучав упевнено, владно. — Ніхто, крім рідних дітей, не переймається моїми стосунками з молодою дружиною. Отже, лист, який ви прочитали, міг написати хтось із них. Завтра я зроблю заяву, на яку вони зреагують. Ви зі своїм досвідом повинні вирахувати автора листа і довести це. Далі я вживу заходів, аби таке не повторювалося.

Платон нарешті зрозумів, чому Захарченко не хотів влазити в це.

Досвід старого сищика підказував, яких історій слід уникати. На службі від подібного ще можна відкараскатись. Приватна особа, погодившись, опинялася серед гадюк. Або одна укусить, або всі разом.

— Не питаю, чи ви згодні, — вів далі фон Шлессер так, ніби півгодини тому не просив кволо крапель. — І ще одне. Нікі розказав про вашу халепу з владою. Поки мешкаєте в моєму домі і маєте в розпорядженні все, що забажаєте, вас ніхто не зачепить. Власне, ваші недруги не знають, що ви тут. Натомість по завершенні нашої делікатної справи на жодну винагороду не претендуйте. Чиню так, аби ви не думали, що маєте справу з добрим та хорошим стариганем, який потребує допомоги. Я користаю з вашого становища. Саме так ділові люди ладнають оборудки на свою користь, домагаються цілей та збільшують капітал. Без ілюзій, пане Чечель. На добраніч.

Розділ 6

Підозрюються всі

тже, його поселили в Марковій кімнаті.

Емоцій за день набігло по маківку. Платон навіть боявся — не засне. Та, на диво і щастя, крутився під ватяною ковдрою недовго. Заснув, мов пірнув, а виринув, коли бомкнув великий годинник у кутку на підлозі. Стрілки показували далеко по дев’ятій ранку, і Платон рвучко підкинув себе на ліжку. Сів, звісив ноги, потрусив головою, женучи рештки сну. Давно не дозволяв собі так топити.

Помешкання прогрівалося, від викладеного візерунчастою плиткою каміна йшло легке приємне тепло. Завіси зсунув, ще як вкладався, віднедавна перестав любити гостинно розчинені вікна. Але тепер пора: підвівся, ступив до вікна, пустив до себе сонце.

Платон побачив задній двір, де виконували свої рутинні щоденні справи слуги. Далі, за кованою огорожею, тягнулася чорна пустка. Тут іще де-не-де лишилися брудно-білі острівці снігу, вгадувалася торішня пріла трава, і аж ген на краю височіла по-березневому сонна, насуплена лісова стіна. Ранкове сонце ще було холодним, через що краєвид наганяв іще більше смутку й підкреслював самотність, яка стискувала серце Платона навіть серед людей. Міський житель, який перебрався з провінції, серед іншого аби опинитися у жвавому вирі подій, Чечель погано зносив лунку тишу, яку багато хто з різних причин вважає затишною. Хай вчора його намагалися позбавити ілюзій, якими він, за родом діяльності вовтузячись на міському дні й знаючи найогидніші людські таємниці, не надто підживлювався, — разом із тим пообіцяли захист. Проте навіть за могутнім готичним фасадом Платон не відчував цілковитої безпеки.

Міркуючи так, побачив за вікном нову особу.

Із висоти другого поверху він не міг до пуття розгледіти обличчя жінки. Тим більше воно ховалося за капелюшком із неширокими, відповідно до моди, крисами й неодмінним пером, яке нагадувало вигнуту спину гімнастки. Легка кротова шубка вільного крою приховувала обриси фігури. З-під неї визирали невисокі чобітки на товстих підборах. Жінка явно почувалася тут хазяйкою, не зважала на слуг, підстрибувала, мов дитина, граючи з догом. Пес виглядав ручним, слухняним, тішився й мотиляв куцим хвостом, гасаючи довкола. Картина робила вчорашнього нічного монстра зовсім не страшним, дуже домашнім.

Карло визнає лише своїх.

Доньці хазяїна, Варварі, тридцять п’ять.

Але навряд це вона, судячи з кротової шубки.

Будемо знайомі, Маріє фон Шлессер.

Позаду постукали.

Чечель поспіхом повернувся, ніби заскочений за непристойним заняттям. Підхопив шовковий халат, накинув, туго затягнув пасок. Поки давав собі ладу, стукіт повторився. Повернув ключ — Нікола наче й не спав, нагадував, як учора, живу картинку.

— Добрий ранок.

— Заспав. Даруй, зараз буду зібраний.

— Та ну, не квапся.

Садовський штовхнув двері, неквапом пройшов до вікна, завмер, заклавши руки за спину. Якийсь час мовчки дивився, нарешті мовив, не повертаючи голови:

— Як тобі хазяїн?

— Не хотів би бути на його місці, — бовкнув Платон, аби не мовчати.

— Не журися. Не будеш ніколи. — Нікола розвернувся лицем. — До обіду я б не радив тобі взагалі виходити звідси. Домашнім про гостя вже нацвірінькали. Що за один, для чого тут — ніхто не знає. Сушать голови, що вчудить старий, і хай собі сушать. За потреби будинок покажу потім, по обіді.

— Інструкція?

— Деякі рішення я ухвалюю сам, — відрізав Садовський. — Слід дещо прояснити, Платоне Яковичу. Ти знаєш, як управитель я керую справою фон Шлессера. У нас є контора в Києві, там працює штат людей. Та я вже кілька років мешкаю тут. Маю окрему кімнату, сполучену з робочим кабінетом. Якщо цікаво — зайдемо якось. Там телеграфна й телефонна лінія. Київська контора може зв’язатися зі мною будь-коли, я швидко даю відповіді, хоча досить часто буваю там сам. Ключові рішення узгоджую з бароном, та в цілому мені надано свободу дій та майже не обмежений кредит довіри. Але зараз, поки прикру справу не залагоджено, мушу бути тут, біля фон Шлессера.

— Це я зрозумів.

— Не маю сумнівів. Кажу, аби ти звикав: спілкуватися будеш переважно зі мною. Для тебе фон Шлессер — це я.

Платон повів бровами, розмірковуючи.

— Нехай. Тільки ми ж на брудершафт пили.

— То й що?

— Нічого, як дозволю собі певну фамільярність, навіть зухвалість?

— Спробуй.

— Ти не зловживаєш становищем?

— Хіба не зрозумів після вчорашньої розмови: старий не дасть на собі їздити? Завжди поставить на місце, як треба. Опустить на землю, як заграється хто. Ще й вдарить. Крім того, до родинних, інтимних справ я допущений, скажімо так, не далі передпокою. Натомість усе інше — на мені. Для прикладу, за моєю порадою кількість слуг у маєтку зведена до мінімуму. Всі живуть окремо, у найдальшому крилі. Нечипора ти бачив, він тут хтось на кшталт камердинера. Є куховарка. Праля справляється також із роботою покоївки. Двійко слуг, що підтримують порядок, один ще й пічник. Є дівчина, яка постійно при пані фон Шлессер, вона ж прибирається.

— І все? — Як треба щось інше — завжди є тутешні селяни. Не конче населяти дім прислугою.

— Не знаю. — Платон знизав плечима. — Напевне, у цьому є сенс.

— Похвалюся тобі: ще два роки тому барон досить скептично ставився до прогресу. Тепер у дворі — гараж на дві автівки.

Чечель, не знаючи, чим зайняти руки, сильніше затягнув пасок.

— Спробую вгадати. Якщо помиляюся — скажеш. Маємо наочний вплив молодої дружини, бажання виглядати сучасним, справляти враження. Старий розпушує пір’я перед жінкою, демонструє можливості, мов той чарівник. Не занадто грубо?

— Занадто, — визнав Нікола. — Але ж тебе не для того запросили, щоб добирав вирази. Є випадки, коли говорити прямо й просто значно краще й вигідніше для всіх.

— То як?

— Правда твоя, — визнав Садовський. — Звісно, не все так буквально. Мають місце інші чинники. Наприклад, хазяїна з причин, котрі ти напевне вчора від нього почув, поволі перестає цікавити діло. Точніше, особиста участь у ньому.

— Ніде не читав про банкрутство ваших винокурень.

— Вони не банкрутують. Усе працює, родинна справа не заглохла навіть під час заворушень п’ятого року[17]. Проте старий втратив інтерес, бо нащадкам цікавий тільки його спадок. Гроші, не винокурні. Розуміє: як помре, усе зійде на пси, а працювало ж три покоління фон Шлессерів. Я взявся вести діло так, аби барон не згаснув остаточно.

— Думаєш, згадає в заповіті?

— Стежив би за язиком, — різко відрубав Нікола.

— Щойно домовились, аби не добирав виразів.

— Не тоді, коли йдеться про мене. Чи про інше, що не має стосунку до справи, заради якої ти тут. — Садовський явно не бажав рухатися в цьому напрямку, перевів розмову: — Ти бачив лист?

— Хазяїн навіть дозволив його взяти. Аби була можливість передати в поліцейську управу...

— Нащо?

— Нова методика дозволяє визначити особу за відбитками пальців. Називається дактилоскопія.

— Хитро називається. Та, наскільки я розуміюся на тому, виявити сліди на папері не досить. Треба порівняти їх зі зразками, взятими в підозрюваних. Спробуй, змусь Василя, Варвару, тим більше Марка намастити чимось пальці й поставити відбиток... Доведеться думати головою, шукати інакший вихід. Можна вже щось сказати?

Платон відповів не одразу.

— Напевне лише одне. Фон Шлессер абсолютно правий, коли вважає анонімом когось зі своїх. Із ближнього кола.

— Я тобі вірю. Але поясни перебіг думок. Цікаво.

— Гаразд.

Чечель, так само делікатно, взяв лист, розгорнув перед Ніколою.

— Зверни увагу: друковані літери. Звичайний поштовий папір, запитати можна на будь-якій пошті, там само є перо й чорнила. Нікому нема діла, хто й що там виписує.

— Лист прийшов з поштою, — кивнув Садовський. — До речі, ота твоя дак-ти-ло-ско-пі-я виявить мої сліди. І хазяїна. Ми обоє брали конверт до рук, ось цей лист — теж. Є ще поштар...

— Уже не важливо, я ж відмовився від тих спроб, — відмахнувся Платон. — Мене навіть штемпель поштовий не цікавить, хай і дозволить виявити контору, з якої посилали. Ще раз кажу: на пошті ніхто ніколи не запам’ятає особу, чоловік то чи жінка, яка тихенько сидить і пише якесь послання. Літери цікавіші. Нічого не помічаєш? — Він наблизив лист майже впритул до лиця Ніколи.

— Друковані літери, — повторив той. — Анонімні листи інакше не пишуть.

— І все одно тут є дрібничка. Як каже Іван Захарченко, нью-анс. — Чечель провів нігтем під рядком літер. — Ніби досить вживати друковані букви, аби приховати себе. Ні. Автор іще й писав лівою рукою. Хто ніколи не мав із такими речовими доказами справ, не зверне увагу. Тільки ж я тертий книш, Ніколо.

Це прозвучало, як маленький переможний спіч.

— У чому суть дрібнички?

— Адресат. — Платон склав аркуш навпіл. — Лист читатиме людина, яка ладна вгадати почерк автора, навіть якщо той виписуватиме друковані літери. Принаймні, анонім так думає. Через те перестраховується, виводячи каракулі лівою. Аби напевне, зрозумів?

— Не дурний. — Широкий лоб Садовського перетнула зморшка-блискавка.

— Звідси маємо: почерк чужої людини хазяїн не впізнає. Навіщо аж так маскуватися? Бо батько напевне багато разів читав листи від усіх трьох своїх дітей. За манерою письма кожного вирахує. Не обдурять навіть друковані літери.

Нікола торкнувся пальцем зморшки, мовби розгладжуючи її.

— Ну, припустімо, барон так і міркував. Підозрюються всі. Що нового?

— Нічого, — визнав Платон. — Крім того, що шукати недоброзичливця, який бажає нацькувати фон Шлессера на молоду дружину, таки треба серед трьох його дітей. Усіх барон збирає на обід.

— Не всіх. Марка не буде. Він принципово порвав з батьком — гнобителем трудового народу.

— Але гроші від нього бере.

— Не так багато й часто, як старші.

— Це зовсім не виключає його причетності.

— Згоден. Він не любить Марію, бо вважає: вона буржуазна п’явка. Присмокталася до батькової шиї, тому що звикла паразитувати на тих, хто експлуатує простий люд. Його слова, буквально. Марко міг написати винятково задля бешкету.

— Є такі люди, — погодився Платон. — Кинуть камінь у воду й дивляться, як широко розходяться кола. Проте його не буде. Справу доведеться мати зі старшими.

— Співчуваю.

— Побачимо.

— Тобі вже готують ванну. Я дав розпорядження.

— Люб’язно з твого боку.

— На сніданок — млинці з медом, сир, кава. Принесуть сюди.

— Мріяти про таке не міг. Вчора мною самим снідали блощиці в Ямі.

— Не блазнюй.

— То я так тішуся.

— Як треба поради... Не так: краще порадься зі мною перед обідом.

— Кажеш, наче готуєш до бою.

— Майже так буде. Словом, не соромся.

Кивнувши на прощання, Садовський залишив Чечеля самого.

Платон, далі тримаючи лист двома пальцями, повернувся до вікна. У дворі вже не було жінки з собакою. Тільки слуги, що завзято пиляли дрова.

— Підозрюються всі, кажеш... — Платон недобро всміхнувся, ковзнув поглядом по зачинених дверях. — Та отож.

У нього вистачило досвіду, аби промовчати.

Чечель іще не визначив, як управитель, вірний хазяїнові, ставиться до Марії фон Шлессер. Ніхто й ніщо не заважає йому теж сприймати молоду дружину барона чорною вдовою, котра вибирає слушний момент, аби позбавити чоловіка життя й згодом накласти руку на спадщину. Всю чи її частину — у становищі подібних до неї зовсім не має значення.

Почерк управителя хазяїн так само впізнає.

Нікола Садовський зважає на це — і пише лівою.

Справді, підозрювати — так усіх наближених.

Розділ 7

Родинний клубок змій

бід накрили у великій залі — займала чи не половину першого поверху.

Альфред фон Шлессер спустився до столу першим. Зараз ніщо в його зовнішності не нагадувало хворого немолодого чоловіка, який потерпає від родинних негараздів та вважає своє життя невдалим. Барон надягнув строгий фрак, який робив поставу величнішою й навіть трохи молодив іменинника. Платон бачив упевненого в собі пана, котрий заробив мільйони, діючи жорстко й ухвалюючи хай ризиковані, проте завжди виправдані рішення. Лиш бліде сухе обличчя, особливо на тлі рожевих, налитих здоров’ям Ніколиних щік, свідчило про його справжній внутрішній стан.

Чечель не зовсім розумів, як треба поводитися, опинившись, ні сіло ні впало, на іменинах знаного винокура. Тож простягнув руку, привітав, почув навзаєм ввічливу дяку й відступив далі до широкого каміна. Крім нього й незмінного, мов зброєносець, Ніколи в залі ще нікого не було. Та перша персона не забарилася — долинули швидкі кроки, і пташкою залетіла баронеса.

Зблизька Марія фон Шлессер здавалася ще молодшою за свої тридцять п’ять. Невисока, сказати навіть — мініатюрна, нижча на голову від будь-кого з присутніх, вона вбрала не зовсім відповідний до урочистостей хітон такого самого вільного крою, як шубка. Поруч із запакованим у фрак, старшим на чверть століття чоловіком вона мала вигляд дещо легковажний — та справді наповнила помпезну обідню залу чимось незримо-святковим. Ставши навшпиньки, обвивши Альфредову шию руками й поцілувавши його в щоку, Марія пустила цікавого бісика в бік Платона, наблизилася до столу, критично оглянула його.

— Усе так зроблено, наче нас збереться півсотні.

Її голос йшов від грудей, виявився трохи зависоким, і можна було вловити старанно приховані нотки награності й нещирості. Це зовсім не насторожило Чечеля. Жінка не приховувала, підкреслювала й випинала театральність, інакше й бути не могло.

Марія фон Шлессер готувала себе до зустрічі з недругами.

— Ми не знайомі. — Вона ступила до Платона, натягнула усмішку. — Ви, напевне, той самий таємничий гість нашого любого іменинника Альфі.

Чечель без вагань давав на відсіч пальця, а то й цілу руку: Марія зазвичай не називає чоловіка так. І взагалі вона зовсім не легковажна недалека лялька, яку старанно вдає. Обсмикнув тіснуватий піджак, прийняв правила — награно вклонився, стукнув каблуком об каблук, підхопив і поцілував простягнуту руку.

Затримав на мить — відчув, як правиця баронеси затремтіла.

Вона справді напружена, стисла невидиму пружину. Платонові вистачало поліцейського досвіду, аби прочитати все в її обличчі й очах. Вибухнути Марія могла в будь-який момент. Мала сили триматися — проте дуже втомилася від того.

— Господь із вами, ваша світлосте...

— Ой, годі вам. Маріє Данилівно, цього досить, — перервала баронеса з легкою посмішкою.

Чечель нарешті пустив її руку.

— Та отой, Маріє Данилівно. Господь, кажу, з вами. Зовсім не таємничий. Платон Чечель, до ваших послуг.

— Я це почула. Маю надію.

— На що, даруйте?

— На те саме — ваші послуги. Які саме — ще не знаю. Та коли чоловік запросив вас розділити з нами маленьке родинне свято, щось та й надумав собі. Він майже ніколи не має справу з непотрібними особами. Звісно, члени родини — виняток.

Боковим зором Платон помітив, як здригнувся Нікола. Барон заграв жовнами, підборіддя загрозливо посунуло вгору. Маріїні очі зухвало блиснули. Дала зрозуміти: остання фраза не випадково вирвалася.

— Я не так добре знаю людей діла, — дещо квапливо мовив Чечель. — Тим не менше, Маріє Данилівно, дозволю собі з вами погодитися.

— У чому?

— Непотрібні особи псують, як це називається, карму.

— Чула. Новомодне вчення в київських салонах. Хоч не маю часу, ба навіть бажання часто їх навідувати. Проте запрошують, статус зобов’язує. Мені цікаве все нове. Можемо поговорити про це.

— Я сам маю про подібні вчення доволі приблизне уявлення.

— Прекрасно. — Тепер усмішка Марії була щирою. — Отже, знайдемо спільну мову. Бо будемо на одній хвилі з вами.

— Дякую, Платоне Яковичу, — нарешті вступив фон Шлессер, тим часом трохи попустившись. — Нарешті знайшовся той, хто трошки розважить мою дружину. Бо цілими днями сидіти в цих стінах, пильнувати старого пенька — погодьтеся, для її віку не зовсім добре.

— Люблю тебе таким, Альфі. — Баронеса пустила бісик у бік барона.

— Яким? — на диво, запитання вирвалося одночасно в усіх трьох присутніх чоловіків.

— Коли ти вдаєш слабкого, нікому не потрібного, чим напрошуєшся на компліменти. Хоча в день іменин ти й без того багато їх вислухаєш. Усім би так триматися у твоєму віці.

Напруга поволі спадала.

Але щойно зайшла нова персона, Платон зрозумів — ненадовго. Зараз почнеться знову. Нікола нервово переплів пальці, барон випнув груди, мов солдат перед атакою, а на обличчі Марії з’явилася маска, яку вона за мить до того зовсім випадково скинула.

Варвара фон Шлессер — якщо зберегла прізвище, а не успадкувала інше від одного з колишніх чоловіків, — була, наскільки Платон зрозумів учора і якщо в нього все добре з математикою, — одного року зі своєю мачухою. Та зовні являла собою повну їй протилежність. Марія виглядала молодшою за свої тридцять п’ять хай на трошки. Варвара ж, навпаки, здавалася значно старшою. У її рисах не проглядалося нічого від батька, і Чечель припустив: донька більше пішла в матір.

З чого напрошувався висновок: покійна баронеса не була красунею.

Крій важкуватої сукні мав на меті прикрити вади Варвариної фігури. Але марно: як для жінки вона мала заширокі плечі, грубуваті руки і при тому — невеликі груди, хай би як форма ліфу намагалася переконати в зворотному. Риси обличчя зберігали породу й аристократичність, тим не менше в них явно втрутилося щось стороннє. Випнуті вилиці, форма носа не надто правильна, помітна горбинка, губи затонкі, брови зрослися біля перенісся. Ступала Варвара тяжкувато, і Чечель уже не гнав від себе думки про чоловіка в спідниці.

Точніше — чоловіка в корсеті. Видовженому, згідно з останніми вимогами моди. І напевне вже не з китового вуса, Варварині рухи він не сковував.

Пальці стискали яшмовий мундштук.

— Нікі, я забула сигарети на столику в кімнаті, — сказала хрипко до Садовського, не привітавшись і не зводячи очей з Марії.

Замість відповіді Нікола витягнув з кишені портсигар. Платон подумав: зараз управитель вставить цигарку й навіть прикурить для хазяйської доньки. Помилився: той лише підніс їй куриво, дочекався, поки Варвара впорається з мундштуком, взяв сірники з полички над каміном, видобув вогонь.

— Заслабкі для мене, — гмикнула жінка, затягуючись. — Але не ганяти ж тебе, ти не прислуга.

— Я просила не курити при батькові. Ще й за обідом.

Маріїне зауваження було проігноровано.

Платон відчув, як тілом пробігли легкі дрижаки.

Ну, починається.

— Давайте вже відбудемо цей ритуал. — Варвара поводилася так, ніби в залі, окрім неї, Ніколи та барона, нікого не було. — Василь, як завжди, запізнюється.

— Я попросив Нечипора постукати до нього, — сказав Садовський. — Зараз іще нагадаю. Як не достукався — випишу чортів.

Зовні раптом пролунало лунке й басисте:

— Мно-гая літа-літа, многая літа! Мно-огая літа-літа, многая літа!

— Пощастило Нечипору, обійдеться без чортів, — гмикнула Варвара, киваючи на прочинені двері.

На відміну від сестри Василь, або ж Базиль, фон Шлессер був викапаний батько.

З урочистої нагоди він надягнув фрак, але навіть у ньому виглядав не пишно. Найперше, що кидалося в очі, — одутле червоне лице. Він або задовго спав, або навпаки — мучився хронічним безсонням. Ґудзики напинало чималеньке черевце, яке, втім, не заважало сорокарічному чоловікові поводитися жваво, навіть дуже жваво для свого віку й статусу. Старший баронет нагадував велику дитину, якій батьки надали абсолютну свободу дій та вчинків і яка нею користується на повну.

Василь одразу посунув до батька — здавалося, наче на батька. Ювіляр не опирався, дозволив облапити себе й тричі розцілувати. Завершивши ритуал, баронет закректав, поліз за викот фраку, видобув звідти конверт із золотим тисненням.

— Маю зобов’язання й водночас честь вручити вашій світлості вітальний адрес від усього складу київської міської Думи, — пробасив він. — Окремо свої шанування передає особисто генерал-губернатор. Не взяв із собою, все в моїй спальні, на столику, — це прозвучало винувато й доволі кумедно.

— Нікі, друже, візьми на себе клопіт — потім відпиши всім від мого імені. — Фон Шлессер поклав конверт на камін, навіть не розкривши.

— Звичайно, ваша світлосте, — кивнув Садовський.

— Го-го-го! — прогудів Базиль, перекривив Ніколу: — Звичайно, ваша світлосте! Хіба тут, у цьому благословенному домі, хтось може сказати інакше?! — Долоні ляснули одна об одну, Базиль потер руки. — Уся сімейка в зборі!

— Не вся, — вставила Варвара, не виймаючи з рота мундштук. — Маркусь як завжди.

— Значить, уся! — відмахнувся баронет, тільки тепер затримавши погляд на Платонові. — Марко Альфредович давно соромиться, що він фон Шлессер. І Бог із ним! Точніше — чорти його бери!

— Базилю! — Барон підніс голос. — Хоча б сьогодні шануйся!

— На відміну від декого з відсутніх, я шануюся завжди!

Аж тепер Чечель зі свого місця зміг розгледіти той блиск у очах і ті ноти в голосі, що підказували: старший баронет уже встиг випити. Навряд чи багато, але йому, схоже, досить. І, що не менш важливо, присутні не здогадалися — знали про це.

— Так до столу? — Базиль знову потер руки.

— Смачного. — Нікола взяв конверт із каміна. — З вашого дозволу я залишу вас.

— А ну як не дозволимо? — Це був не жарт.

— Базилю, припини, — мовив барон. — Нікі має на сьогодні ще чимало справ.

— Усе на благо нашої родини, — прогудів Базиль, слухняно змінюючи тон. — Відданість, якій можна тільки позаздрити.

— Нікі, а якщо я попрошу лишитися на обід?

Коли Марії раптом закортіло опинитися в центрі уваги, їй це вдалося. Базиль та Варвара дружно схрестили на ній неприязні погляди. На обличчі фон Шлессера читалося: нічого в хазяйки не вийде. Садовський чудово все розумів, кивнув стримано:

— Дякую, ваша світлосте. Але в мене справді чимало важливих завдань. Смачного.

Щойно за ним зачинилися двері, Базиль припинив блазнювати. Тепер його увагою повністю заволодів Платон. Такої неприязні сищик не зміг пригадати за весь час спілкування навіть із найогиднішими типажами київського кримінального дна.

— Татусю, а хто це? — Баронет витягнув перед собою правицю, тицьнув на Чечеля пальцем із наманікюреним нігтем. — Чому на ньому одяг Марка? Чому твій лакей Садовський привіз його проти ночі й поселив у кімнаті для гостей?

— Тому що він тут не господар, — гмикнула Варвара, теж поїдаючи Платона очима. — Де ще спати гостеві, коли є спеціальні кімнати? Базиль правий, татусику. Чий він гість? Чому стоїть мовчки? Чому лишився, коли твій відданий слуга поквапився забратися далі від нашого чудового отруйного родинного кубла?

— Правила пристойності вимагають після такого відрекомендуватися. — Баронет хитнув пальцем.

Марія кахикнула, знову беручи вогонь на себе.

— Коли вже зайшло за правила пристойності, вони, Васильку, не дозволяють виходити на обід у такий день підпилим.

Базилеве обличчя налилося кров’ю. Рука повільно опустилася, кулак стиснувся.

— Не вам, мадам, згадувати в подібному товаристві про правила пристойності. Саме з вашого боку це не надто пристойна поведінка.

— Дякую всім за гарні вітання! — Фон Шлессер криво посміхнувся. — Добре мати велику люблячу родину. Прошу до столу, пані та панове. Але ви праві, нарешті слід відрекомендувати всім того, про кого вже кожному доповіли слуги. Платон Чечель, прошу любити й жалувати.

Обсмикнувши поли, Платон стримано і ввічливо кивнув.

— Цікаво, за що нам його любити, тим більше жалувати. — Базиль не збирався втихомирюватися.

— Немає кращого приводу зібрати спадкоємців у одній кімнаті за одним столом, аніж запросити на ювілей. За інших обставин, Базилю, ви з Варварою не скоро залетіли б у родове гніздо. Про Марка тут ліпше взагалі не згадувати, він навіть на мій похорон не прибуде.

Варвара стрепенулася, аж вийняла мундштук із давно згаслим недопалком.

— Ти вигадав отаку пастку для нас, татусю? Спадкоємці, похорон — ти зібрався помирати? Зараз оголосиш заповіт? І твій молодий гість — нотаріус?

— Він поліцейський, — процідив баронет.

Ефект вийшов знатний.

Марія зойкнула, затуливши рота долонькою. Варвара, вочевидь не знаючи, як поводитися при такій оказії, не придумала нічого ліпшого, як знову затиснути мундштук у зубах. Базиль тримав паузу, більше прийнятну для вистав самодіяльних театрів, і мав такий вигляд, ніби зняв машкару з небезпечного злочинця. Платон не мав жодних сумнівів у обізнаності депутата міської Думи про свою персону і стан справ довкола неї, тож зберігав спокій.

Зате фон Шлессер скористався здобутим ефектом уповні. Він повернув собі статус хазяїна дому, голови роду й загалом перехопив ініціативу, взявши керування подіями. Відсунувши стілець, кивком запросив дружину присісти. Марія кивнула у відповідь, підібрала край хітона й зайняла своє місце. Баронет ураз заметушився, з гуркотом відсунув інший стілець, шаркнув ногою до сестри. Варвара вмостилася навпроти Марії, вийняла мундштук, загорнула в серветку й поклала поруч. Чоловіки поки що лишилися стояти.

— Для чого нам тут поліцейський? — запитала Марія.

— Це не простий поліцейський, — зауважив Базиль. — Газети називали його юною зіркою київського кримінального розшуку. Здається, мосьпане, вашій кар’єрі кінець.

— Фінал кар’єри сищика найперше тішить лиходіїв, — парирував Платон, сам від себе не чекавши.

— Браво! — Варвара кілька разів легенько ляснула долонею об долоню. — Татку, твій гість починає мені подобатися. Більших лиходіїв, ніж у міській Думі, шукати годі. Скажіть іще щось, добродію. На біс.

— Я не актор, аби бісувати. Хоча ваше зібрання справді схоже на виставу. До слова, дійство не найгірше.

Чечель згадав нещодавню розмову з Ніколою й вирішив не стримувати себе. Навіть показав зуби й трошки гонору.

— То ви поліцейський чи ні? — запитала Марія.

— Я сищик, мосьпані. Це не посада. Це покликання, маю надію. Особі з таким покликанням не конче служити в поліції.

— Вас звідти поперли, — реготнув Базиль. — А фон Шлессер підібрав.

— Знати б нащо, — додала Варвара.

— Нарешті підходимо до суті нашого зібрання. Прошу сідати, панове.

Барон сів першим, Базиль — за ним. Чечель уже поклав руку на спинку свого стільця, та хазяїн зупинив:

— Чекайте. Будьте такий добрий, Платоне Яковичу, попіклуйтеся про нас. Наповніть келихи.

У відерці вже чекало шампанське. Чечель налив по черзі Марії та Варварі, потім баронові. Базиль похитав головою, тицьнув на графин із коньяком. Платон виконав побажання, подумав — трошки влив і собі. Тим часом фон Шлессер підвівся.

— Тепер кілька слів. — Він обвів присутніх поглядом. — Попри все ви моя родина. Я дожив до цього дня тільки завдяки вам. Мені було для кого жити. Я від самого початку мав намір залишити нащадкам усе, що маю. Саме тому, починаючи й розвиваючи діло, робив не завжди гарні речі. Доводилося мати справу з купою нечистих на руку, сам змушений був поводитися жорстко й навіть жорстоко. Мені є чим собі дорікнути, але вірую в Бога-отця. Він там, на небесах, бачить усе й відпустить мені гріхи, скоєні заради зміцнення й процвітання родинного діла.

— Многая літа! — Марія теж підвелася, торкнулася своїм келихом чоловікового. — Хай Бог та любов тебе зміцнять.

Баронет одним махом влив у себе коньяк.

Варвара пила шампанське з таким виглядом, ніби робила присутнім послугу.

Платон пригубив коньяк.

— Офіційна частина скінчилася. — Фон Шлессер лишився стояти. — Тепер до прикрих речей, про які ви всі знаєте без мене. Пан Чечель тут як приватна особа. Ви знаєте, як я веду справи. Короткої зустрічі й розмови з ним досить для висновку: йому можна довіряти. Усе, що він почує й побачить тут як стороння особа, залишиться в межах будинку. З додаткових відомостей, які я вже маю про нього, зрозуміло: панові Чечелю досить уже нажитих неприємностей та ворогів. У моїй особі недруг йому не потрібен. Отже, він мовчатиме про все, навіть коли розв’яже справу і в його послугах більше не буде потреби. Я правий, мосьпане?

— Так, — обмежився Платон короткою відповіддю.

— Не хочу в вас помилитися. — Барон знову прокашлявся, помовчав, обвів присутніх поглядом, затримавшись на кожному, і на дружині теж. — Коли доживаєш до шістдесяти, тягне на відвертість. Тим більше що немає сенсу приховувати очевидні речі, які наш гість уже встиг побачити. І ти, Базилю, і ти, Варваро, і Марко, якого тут нема й, мабуть, не буде, — ви всі маєте величезне упередження до моєї Марії. — Його рука лягла на її плече. — Не знаю й не хочу гадати, що вами рухає, чим вона завинила перед вами. Ви не хочете чути й знати, що саме завдяки Марії я знову відчув смак до життя. Тобто зрозумів: справжнім воно є тільки тоді, коли ти далекий від того кола, яке вважалося своїм, важливим, яке вимагає нещирих посмішок, дулі в кишені й політесів. Але ви, мої діти, гризетеся і між собою. Вам поки нема чого ділити. Господь послав мені Садовського, він має досить абміцій, аби втримати родинне діло на плаву й навіть примножити статки. Проте я зараз зроблю оголошення. — Барон перевів подих. — Відтепер я відходжу від усіх справ. Ми з Марією за якийсь час поїдемо в подорож. Кажуть, мандрувати корисно для здоров’я. Про все, що стосується діла, питайте в Ніколи. Хоча... жодного з вас воно не цікавить. Отже: я залишаю для кожного з вас ту щомісячну грошову виплату, яку мали досі. Марка це теж стосується.

Варвара знову легенько поплескала в долоні.

Базиль, уже не стримуючись, налив собі ще й жадібно випив.

— Вас напевне цікавить, чи склав я заповіт, — вів далі барон. — Відповідаю: поки ні, та маю такий намір. Згідно з ним, після моєї смерті, хоч би коли вона настала, усе лишиться, як було за мого життя. А саме: якщо діло фон Шлессерів не збанкрутує, ви надалі діставатимете щомісячні виплати. Садовський матиме повноваження й обов’язок дбати про це. Усе інше, за винятком дрібниць, які підуть на благодійність, отримає моя дружина.

— Ай молодець! — вигукнула Варвара.

— Вітаю, татусю, — похмуро пробасив Базиль. — У цьому світі є мало людей, спроможних отак, при людях, самостійно, з доброї волі виголосити собі смертний вирок.

Фон Шлессер збліднув.

Поточився, але втримався на ногах.

Сухі міцні пальці стиснули келих.

Платон перехопив розпачливий погляд Марії, кинутий на чоловіка.

— Альфреде!

Баронет рвучко скочив, відкинув стілець.

— Замовкни! Заткай свого хтивого писка, ти, вбивце!

— Як ви... як ти смієш! — Марія теж звелася на рівні.

— Скільки татусь іще житиме після такого? День? Тиждень? — Якби слова мали силу куль, тіло Марії вже перетворилося б на решето. — Ага, ви їдете в подорож! Твоя ідея, не інакше! Раптово померти на палубі десь посеред моря-океану! Пані та панове, рекомендую вам багату вдову, спадкоємицю мільйонів! Ти ж умієш так! Не ховай очі — вмієш! Ти вбивця, вбивця, вбивця!

Фон Шлессер схопився за серце, щось прошипів, повільно опустився на стілець.

Варвара не зрушила з місця.

Чечель підвівся, проте не мав гадки, що треба робити.

Зате Марія діяла швидко: хтозна-звідки видобула знайому вже Платонові пузату пляшечку, не шукала, куди капати, — дала всю в руку. Барон підніс горлечко до губ, закинув голову, ковтнув кілька разів. Завмер, заплющивши очі. За якусь мить кров приплинула до лиця, губи стали рожевими. Фон Шлессер знову дивився перед собою ясним осмисленим поглядом. Повернув рятівну пляшечку дружині, заговорив сидячи, рівним голосом:

— Рідні діти доконають мене швидше, ніж дружина. Щойно ви в цьому переконалися, пане Чечель.

— Це тільки доводить правдивість моєї теорії, — гмикнув Базиль, укотре наливаючи. — Хвилювання, потрясіння. Тобі погано, від цієї особи лиш вимагається забаритися з ліками.

— Альфреде...

— Помовч, Маріє. — Барон остаточно зміцнів. — Упритул підходимо до того, заради чого я всіх зібрав і запросив не просто стороннього, а досвідченого сищика. Я отримав анонімного листа. Ним невідомий попереджає про намір дружини вбити мене. Щойно ти, Базилю, такий намір озвучив уголос.

— Я поділяю його думку, — озвалася Варвара.

— Ви написали листа разом? — швидко запитав Платон.

— Нічого ми не писали! — гаркнув баронет.

— Тепер зрозуміло, навіщо тут сищик, — процідила Варвара.

— Я хочу знати, хто навмисне й підступно нацьковує мене на Марію, — відчеканив фон Шлессер. — Сподівався, що тут, у вузькому колі, хтось із вас зізнається. Ви обоє мали шанс, діти мої.

— Шанс? — перепитав Базиль.

— Почую зізнання тут і тепер — усе лишиться, як було. Той, кого викриє пан Чечель, буде позбавлений грошової ренти і, що найгірше, не буде згаданий у заповіті. Жодним рядком. Але й інші постраждають. Покриваєте одне одного — маєте відповісти спільно. Або хтось із вас набереться сміливості, зізнається і припинить отак, підло й анонімно, цькувати жінку, яка дала мені друге життя, — або винного знайде досвідчена людина.

Так, як Базиль і Варвара, на Платона дивилися в різний час ті, хто виношував намір його вбити. Проте саме така атмосфера й була для сищика звичною, отже — затишною. Чечель ступив трохи назад, аби зі свого місця оглядати підозрюваних мовби звисока.

— Несправедливо, — пробасив баронет. — Ти граєш нечесно, татусю. Марко теж мусить це почути.

— Якраз ваш молодший брат найменше сумуватиме.

— Не зрадіє, коли позбавиш його утримання.

— Не певен, що він те помітить.

— А ти не думаєш, татусю, що обожнювана тобою Марія могла написати того листа сама? Просто щоб втертися в довіру? Бо зараз найнята тобою нишпорка без збільшувального скла бачить — її акції твоїм рішенням різко стрибнули вгору. Фактично ти назвав її єдиною спадкоємицею.

— Спадок після смерті чоловіка отримує дружина, якщо воля покійного за життя не була інакшою, — відрубав фон Шлессер. — На моє глибоке переконання, Марія найменше зацікавлена писати анонімні погрози сама на себе.

— Дякую, — тихо й тепло мовила жінка.

— То як, скористаєтесь шансом? — Барон по черзі глянув на сина й доньку. — При панові Чечелі обіцяю — зізнання не вийде за стіни цієї зали. Навіть Садовський нічого не знатиме.

Базиль укотре налив собі, і Платон відзначив — він сам майже спорожнив графин.

— Ти спокушаєш, татусю. Чорт забирай, справді спокусливо. Зізнатися — і лишити все, як було і є. Хіба не так, сестричко?

— Велика спокуса, — кинула Варвара.

— То ти готова зізнатися?

Платон напружився.

— Аби писала я — звісно. Тільки маю життєвий принцип — не брати на себе чужих гріхів.

— Схоже кредо. Твоє здоров’ячко. — Базиль перехилив, ковтнув. — Татусю, в мене вистачає власних ґанджів. Я краще скажу оцій особі в обличчя все, що на душі. Писати анонімки, бруднитися... Фе!

Запала тиша.

— Ви зробили вибір, — констатував фон Шлессер.

— І зіпсували апетит. — Варвара вийшла з-за столу. — Знаєш, татку, ти, напевне, маєш право чинити так, як чиниш зараз. Ані я, ані Вася, ані тим більше Марко не живемо в твоїй голові. Вона зайнята, серце також. — Жінка кивнула на Марію. — Але тут і наш дім теж — поки твій новий слуга не придумав, кого на догоду тобі зробити цапом-відбувайлом. Тому коли думаєш, що я заберуся звідси після смачного обіду, глибоко помиляєшся. Поїхати після всього означатиме визнання провини й втечу. Лишуся щонайменше до ранку.

— Ай браво, сестро! — Базиль відсалютував келихом. — Нам слід частіше зустрічатися. Ти щойно вголос сказала те, про що я подумав. Я теж нікуди не поїду. Хоча десять хвилин тому мав намір віддати Нечипору необхідні розпорядження!

— Будь чесним, брате. — Варвара згадала про мундштук, взяла його, недбало позбавила недопалка, кинула на чисту таріль. — Ти хоч як лишився б нині ночувати.

Замість відповіді баронет повільно, вочевидь зі смаком, вицмулив бурштинову рідину.

Розділ 8

Після сумного свята

вяткового обіду не відбулося, як і самого свята.

Після побаченого й почутого Платон уже не мав жодних сумнівів — усе було замислено Альфредом фон Шлессером раніше. Проте скандал в обідній залі не здавався виставою. Ніхто з присутніх не грав, кожен поводився щиро, і Чечель теж. Навіть якби Садовський не попередив, що можна не тримати язика за зубами, він усе одно б огризнувся. Така натура, нічого не може з собою вдіяти.

Через неї зараз тут, у чужому лайні.

По тому як діти залишили залу, барон немов утратив стрижень, на якому тримався. Взявся за серце, посунувся на стільці вниз. Марія метнулася до чоловіка, у русі жестом зупинивши Чечеля, коли він теж поспішив на допомогу. Але її відсторонив уже сам барон. Зібравшись на силі, крякнув, повільно та разом із тим якось монументально підвівся. Вийшов сам, гордо випнувши груди й піднісши голову. Марія задріботіла поруч, кинувши на Платона винуватий погляд.

І Чечель залишився сам.

Його ніхто не гнав. Найімовірніше, хазяїн уже встиг розпорядитися і найближчим часом гість може розраховувати на цілковите сприяння челяді. У найкращому разі на нього не зважатимуть, у найгіршому — крутитимуться перед очима й намагатимуться всіляко догодити. Тож Платон повівся так, як підказав внутрішній голос.

Вирішив пообідати — адже зранку нічого не їв, дбаючи про апетит.

Обслужив себе сам. Спершу налив супу з супниці, швиденько змегелив полумисок. Потім взявся до качки, запеченої з гречкою. Додавши до другої страви кусник хліба з гіркою чорного кав’яру, мудро зауважив: гріхів має досить, проте збирати з них велику колекцію не гарно. А їсти все пропоноване повз французький коньяк, залишений Василем-Базилем, — согрішити. Тож налив собі бурштинової рідини, випив, від чого апетиту прибуло. Старший баронет приклався досить щедро, та все ж Платонові стало ще на дві порції. Завершивши самотню трапезу, він витер губи серветкою, подумав: не завадило б іще й кави. Але одразу прийшли інші, правильніші в його ситуації думки.

Чечель міг перебратися до своєї кімнати й поміркувати там. Щось зупинило, затримало. Він перемістився до вікна, відхилив важкий ламбрекен. Звідси відкривався такий самий, по-березневому похмурий вигляд на чорну ріллю та досі вологий після вчорашнього дощу ліс. Хіба тут Платон міг побачити шмат битого шляху, який вів до найближчого села, — саме в той бік неквапом сунув запряжений конякою віз. Ранній весняний вечір так само поволі забирав свої права. Пейзаж за вікном не тішив, рання весна завжди здавалася Платонові неохайною.

— Та отож, — мовив Чечель сам до себе.

Зараз укотре пересвідчився в житейській мудрості старого сищика Івана Захарченка. Чоловіком виявився непростим. Повчив жити, чого Платон терпіти не міг. Але рішення для себе ухвалив правильне. Маститися чужим брудом і лишатися винним за будь-якого результату йому й таким, як він, не по чину. Аби ще Платон служив у поліції та дістав наказ розібратися з родиною фон Шлессерів — нехай, нема на те ради. Зараз він поставлений у рамки, коли хочеш — мусиш щось робити. Подяки не діждеться, слави не наживе, про грошову винагороду недвозначно попередили.

— Та отож, — повторив він.

Єдиний вихід — швиденько розібратися й поїхати геть із гадючника.

Коньяк трошки розбурхав уяву, прискорив роботу звивин. На перший погляд усе здавалося дуже простим і не суперечило ранковим припущенням. Лист написав хтось із близьких. Причому Нікола Садовський не виключається. Барон довіряє йому все сокровенне, він знає нью-анси, недоступні стороннім.

Єдине, що дозволило Платонові поставити нового приятеля в кінець списку, — відсутність особистої вигоди. На відміну від дітей фон Шлессера, управителю було все одно, з ким одружений хазяїн. Він привіз Чечеля, виконуючи баронову волю й тільки. Відданість, нічого більше. Нікола дбає про хазяїна, який дав усе та вивів у люди. Погроза смертю в анонімному листі могла бути безадресною. Садовського хвилює безпека барона, а не репутація його дружини.

Кави все ж бракувало.

Платон зиркнув на стіл, ніби там міг притулитися не побачений раніше кавник. Зітхнув, вирішив запитати когось із прислуги. Ще краще — самого Ніколу. Той напевне місця собі не знаходить, чекає вердикту.

Репутація дружини...

Марія фон Шлессер, тридцять п’ять років, заміжня втретє.

До шлюбу з бароном мала репутацію чорної вдови.

Чечель не перейнявся теплими почуттями до баронових нащадків. Та логіка вимагала визнати Базилеву правоту. Марія справді могла написати того злощасного листа з єдиною метою: ще більше посварити спадкоємців між собою та з татусем. Це лише здається, що більше нема куди. Насправді є. Платон готовий був дати руку на відсіч — отак, усі разом, про спадщину в цьому зміївнику заговорили вперше. А тепер Марія почула бажане для себе. Вона стане головною спадкоємицею. Або взагалі єдиною, якщо жоден із трьох нащадків не зізнається.

Саме так, трьох.

Відсутнього на сімейному обіді Марка фон Шлессера Платон не скидав із шальок. Навпаки, того, кого в родині вважають бур’яном, запросто можна використати. Судячи з почутого, молодший баронет піддався новомодному впливу бунтарських анархічних течій. Він справді щиро плює на титул та перспективи щось колись успадкувати. За великим рахунком, у Марка найменше шансів на спадщину. Аби Марія не ставала на заваді, усе отримав би старший син, хоч як фон Шлессер ставився б до Базиля. Тут як із царським престолом — від старшого до найменшого. Проте брат, сестра чи обоє разом запросто могли намовити його зробити татусеві-мироїду капость. Марко піде на таке, навіть не замислившись про наслідки.

Ні, кави таки треба!

Платон підійшов до каміна, знайшов і натиснув кнопку для виклику слуги. Нечипір ніби чатував під дверима — постав у залі менш ніж за хвилину. Чечель запитав про каву, слуга заметушився й поквапився виконувати забаганку. Платон же повернувся назад до вікна — там чомусь краще думалося.

Базиль чи Варвара...

Він далі припускав, що вони могли змовитися й провернути це спільно. Чия рука писала — у такому разі не має значення. Але навіть якби листа підготував хтось один, другий від того дістав би велике задоволення. Лишилося зрозуміти, що, крім наміру зробити капость Марії, могло рухати автором.

Тихим привидом зринула покоївка в накрохмаленому білому фартуху. Внесла срібну тацю з кавником із блакитної порцеляни та акуратною чашечкою на блюдечку. Вправно поставила все на стіл, зробила кніксен і швиденько забралася. Платон влив кави, задоволено понюхав, ковтнув, блаженно примружився.

Так ось чого бракувало.

Він перемістився з чашкою до вікна. Віз уже зник за лісовою стіною. Березень рюмсав, легенькі бризки лишали на склі тонкі сліди. Довкілля поринало в сутінковий туман.

Варвару після нетривалих роздумів Платон усе ж таки поставив на другу позицію свого уявного списку. Її ненависть до Марії позбавлена рації, як і ненависть її старшого брата. Спроба вибити опору з-під ніг татусевої дружини принесе їй хіба моральну вигоду. Натомість Базиль зацікавлений матеріально. Спрацює теорія про претензії на царський престол — Марія для нього єдина перешкода. Якщо вдасться переконати фон Шлессера в тому, що дружина загрожує його життю, він цілком може розлучитися, навіть відкупитися невеличким пансіоном, поки молода жінка не знайде собі черговий «гаманець». Принаймні, перебіг Базилевих думок може бути таким.

Чечель повернувся до столу, налив ще кави, яка починала вистигати.

Хотів пригубити — та раптом затримав у руці, стиснув чашку. До голови зайшла думка, яка виводила Марію зі списку підозрюваних. Платон згадав про конверт.

Не про лист.

Конверт прийшов з поштою. На ньому всі відповідні штемпелі. Вкинути його в скриньку могла тільки особа, котра живе в Києві — або буває там. Баронеса, судячи з усього, переважно нудиться тут, у маєтку, клопочеться біля не дуже здорового чоловіка.

— Та отож, — сказав Платон, гойднувши чашку й подивившись на чорну рідину.

Трохи подумавши, переставив Марію в кінець, помінявши місцями з Ніколою.

Вона справді має інтерес у тому, аби барон довіряв їй найбільше, а іншим — найменше. Так, теоретично Марія могла вибратися в Київ — і напевне вибиралася. Варто поцікавитися цим, і, якщо протягом трьох попередніх днів вона була в місті хоча б раз, підозра з неї не знімається. Проте негативна відповідь змусить узагалі викреслити її з переліку.

Здається, все.

Поки що.

Платон ковтком допив теплий напій, остаточно стишуючи шум у голові після коньяку.

З почуттям виконаного обов’язку подався до своєї кімнати.

Розділ 9

Чорна вдова

ава допомогла думати, та не зашкодила задрімати після ситного смачного обіду на самоті.

Прокинувся Платон від легенького, дрібного, мов розсипаний горох, стукотіння. Дозволив собі лягти в одязі, спромігся скинути хіба піджак та спустити помочі. За вікном сіре вже стало чорним, помешкання огорнула темрява. Скочивши на рівні, Чечель знайшов і повернув вимикач, швиденько навів лад в одязі й так, як був, без піджака, прочинив двері.

Чекав появи Садовського.

Побачив Марію.

Платон розгубився, гостя помітила це. Завмерла в дверях, не спішила заходити, невинно й дуже скромно кліпнула великими очима, цвірінькнула:

— Дозволите? Не заважатиму?

— Прошу-прошу!

Чечель метушливо ступив набік, пропускаючи Марію, причинив за нею двері, навіть натиснув, аби щільніше. Відтак зрозумів: дає слабину, жінка помітила це, навмисне підігрує, вдаючи порцелянову ляльку. Сищик, якого так легко збентежити, навряд чи зможе виконати свою роботу. Тож зосередився, опанував себе, мовив рівно, впевнено:

— Даруйте, Маріє Данилівно. Як ви можете заважати гостю в своєму домі? Радше заважаю я.

— Заважаєте, — кивнула баронеса, ступила до вікна, неквапом зсунула портьєри, повернулася, схрестила руки на грудях. — Проте навряд більше за мене. Нині мали чудову нагоду зрозуміти, які я маю права в своєму домі.

Поки говорила, Чечель зміг роздивитися її краще. На Марії знову був просторий хітон, та вже іншого крою і кольору. Перевзулася в м’які домашні пантофлі, волосся прикривав тюрбан у тон одягу. Очі не блищали, смутку в них теж не читалося. Той випадок, коли не виражали нічого, жодних емоцій.

— Вас не люблять діти фон Шлессера, — погодився Платон. — І, вибачте, їх можна зрозуміти. Але ж чоловік ставиться до вас дуже добре і навіть, даруйте, кохає.

— Припиніть. — Марія наморщила носика. — Не варто через слово вибачатися. Надмірна чемність не личить особі, котру проти її волі занурили в оцей родинний гадючник та змусили перетрушувати чужу брудну білизну. Це я... тобто ми повинні перепрошувати вас.

— Фон Шлессер мало схожий на того, хто вибачається.

— Тут маєте рацію, — кивнула Марія. — Поводитися інакше люди його статусу й способу життя не можуть, навіть якби дуже хотіли. Звідки ви знаєте, що чоловік кохає мене? Барон сказав вам? Не вірю. Він за два роки жодного разу не освідчився в коханні мені. Не відповідайте, — вловила його намір. — Напевне говорили з ним. Відчуваєте його ставлення. Я так само. Вдячна йому за підтримку, навіть порятунок... до певної міри. Хоча цим шлюбом мою репутацію в Києві та й по всій губернії навряд чи можна врятувати. — Марія знову перехопила Платонів погляд, випередила: — Будьте чесним, Платоне Яковичу. Не кажіть, що не знаєте, як мене називають позаочі й навіть в очі.

— Василь Альфредович... Тобто Базиль... Чи ваш пасинок, хоч воно звучить трохи дивно. — Чечель знову на коротку мить втратив опору, та знову зміцнився. — Словом, старший син барона назвав вас убивцею.

— Продовжуйте.

Марія присіла в крісло, елегантно поклала ногу на ногу, від чого нижній край одежини смикнувся вгору, відкривши литку. Платон лишився стояти. Розміститися в кріслі навпроти означало додати до обстановки більше інтиму. Обоє й так занадто собі дозволили, зачинившись надвечір у кімнаті молодшого сина господаря дому. Чечель розумів: Марія намагається випередити, передбачити його наступні дії, тож напевне завітала, щоб якось убезпечити себе. Хоча все складалося проти неї, варто комусь донести Базилеві, де і з ким перебуває ненависна йому мачуха.

— Ви не курите? — спитала вона раптом.

— Бавився в юності.

— Ви молодший за мене. Коли говорите про юність, почуваюся старою. І все! — Марія вкотре вгадала його порив. — Без компліментів. Не треба розводитися, якою молодою й прекрасною я виглядаю. Питання, між іншим, було дуже простим. Курите?

— Уже ні. Це не випадково, до речі. Коли біжиш, прокурені легені заважають належному диханню. Швидко втомлюєшся.

— Еге ж, важче наздогнати злочинця. — Уперше від початку розмови Марія посміхнулася. — У модних журналах пишуть про відмову від шкідливих звичок. Я не можу собі цього дозволити, але при чоловікові не курю. Погано впливає на його серце.

— Варвара хіба не знає того? Курить при батькові.

— Їй усе одно. Я, між іншим, заради Апьфреда, його здоров’я, перестала курити на якийсь час.

— Знову почали?

— Ви сьогодні все бачили, — укотре наголосила Марія. — Мушу чимось заспокоювати нерви. Але ж ось. — Вона широко розвела руки. — Куди тут заховаєш цигарки?

— Завітали з наміром перекурити...

— Так, мала надію. Коли вже ми при цьому: від алкоголю не відмовилися. Хіба він не так само шкідливий?

— Шкоду знайдемо всюди, — посміхнувся Платон. — На день можна скурити зо два десятки цигарок. Чи випиваємо ми скільки ж келихів чогось алкогольного? Навіть вина, воно легше за лікер чи коньяк, не кажучи про горілку. Якщо випиваємо таку кількість, наступного ранку організм вимагає повторення. Що означає: особа випадає з життя, не годна виконувати жодних функцій. Ми всі розуміємо це. Тому п’ємо не щодня й точно не в таких кількостях, як куримо. Тим більше жоден лікар не розповість вам про користь тютюну. Натомість алкоголь різної міцності вживають самі ескулапи. Ще й радять пацієнтам, хай навіть у невеликих дозах. — Він захопився, розумів: понесло, верзе не те, але зупинитися не міг. — Щодо роботи, яку виконував... виконую я й подібні до мене, так без практики пиття діла не буде. Левову частку потрібної інформації знаходимо на міському дні, рідше — на сільському. Отам без розмов за чаркою просто не обійтися.

— Зброя, — гмикнула Марія.

— Радше ключ. Відмичка.

— У такому разі сищики нічим не кращі за злочинців.

— Не ви перша доходите такого висновку, Маріє Данилівно. Ми справді однакові. Різниця в меті, яку має кожен. Недарма каторжник Відок[18], коли став поліцейським, перетворився на грозу паризьких лиходіїв.

Гостя легенько плеснула в долоні.

— Цікаво балакати з вами просто так, пане Чечель. Особливо про те, як погані звички можна повернути на користь собі та людству. Але ж я не для того прийшла... на жаль.

— Розумію.

— Чому Базиль назвав мене вбивцею?

Перехід вийшов занадто різким — Платон знову вийшов із колії. І нарешті відчув: Марія фон Шлессер не аж така беззахисна, якою намагається виглядати. І якою бачить її чоловік.

— Гаразд. — Настала черга Чечеля плескати в долоні. — Справді, ми захопилися світським базіканням. А все через ваше і моє спільне небажання переходити до незручних для нас обох речей. Будь я навіть на службі, усе одно сповідуватися краще священику, аніж поліцейському. Якщо врахувати, що я цивільна та доволі сумнівна особа...

— Ми з вами, отже, обоє сумнівні.

— Згоден. Геть умовності, до справ. Дозволю собі ставити запитання, котрі вас ображатимуть.

— Більше, ніж за тим святковим обідом, мене вже не образити.

— Чорна вдова, — мовив Платон. — Так вас охрестили. Ходять чутки: ви прямо причетні до смерті двох попередніх чоловіків, після чого успадковували їхні статки. З кожним мали відчутну різницю в віці. Чоловіки годилися вам у батьки. Як, до речі, нинішній. Прошу розказати свою версію.

— Правду, — виправила Марія.

— Свою версію, — повторив Чечель. — Інакше доведеться визнати: за обідом Базиль теж сказав правду.

— Правда одна.

— Як особа, котру газети охрестили одним із найкращих сищиків Києва, смію зауважити: правда в кожного своя навіть по тому, як істину встановить суд присяжних. — Платон схрестив руки на грудях, сперся плечем на край шафи. — Слухаю.

Марія фон Шлессер кілька хвилин мовчала під цокання годинника.

— Овдій Дорошенко, — вичавила нарешті. — Мій перший чоловік. Я викладала музику його дітям у його маєтку. Після того як розорився батько і майно пішло з молотка, мусила якось годувати себе. На той час фортепіано — єдине, що я опанувала досконально, завдяки татові, який у кращі часи наймав учительку мені. Я не хотіла, він змушував. Наставниця заразом навчила мене німецької, тож учителькою я була досить вправною.

— Ви, як то кажуть, одружили пана Дорошенка з собою?

— Не хочеться брехати. Але й погодитися з вами не можна. Усе трохи не так, на відтінках. Овдій... Панасович давно жив сам, дружину забрала пропасниця. Її можна було вилікувати, проте і він, і обидві доньки казали: вона чомусь забобонно боялася лікарів. Звідки те в неї, Бог його зна. До речі, про Бога: замість медиків запрошувала священика. Вірила в силу молитви, з віком, як говорили, ставала дедалі набожнішою. І ще покійниця теж була значно молодшою за Овдія. Діти в них народилися пізно, між старшою дочкою та мною на той час було якихось десять років різниці.

— Вони добре до вас ставилися?

— Не повірите — так, доки Овдій не вирішив побратися зі мною. А я того хотіла, душею не кривитиму. Якось виходила його, він з віком частіше хворів. Стала з учительки доглядальницею. Потім йому порадили тривалу морську подорож. Не запросив — буквально звелів їхати з ним. Хто б відмовився... З мандрів повернулися зарученими.

— Скільки жили разом?

— П’ять років. Старша падчерка сприймала мене не краще, ніж ви бачили сьогодні. Молодша якось трималася, бо встигла прикипіти до мене, поки вчителювала. Але ж виростала, старша змогла накрутити сестру проти мене. Тож, коли Овдій помер на моїх руках у лікарні, а заповіт було складено на мою користь, уявіть, що почалося.

— Ви віддали половину на благодійність.

— Не допомогло. — Марія хитнула головою. — Дівчата воліли, аби віддала їм. Усе. Милостиво дозволяли жити у флігелі, обіцяли невеличке щомісячне утримання. Я могла вчителювати. — Сумно посміхнулася. — Платоне Яковичу, тільки чесно: ви б порадили мені так учинити, аби всі та все довкола заспокоїлися?

— Ні, — мовив він, навіть не думаючи. — Спадок ні до чого. Доньки пана Дорошенка ненавиділи вас особисто й на тому навряд чи зупинилися б. Одного разу ви опинилися б без даху над головою, а всі ваші речі вмістилися в одну валізу.

— Рада, що ми, хоч не знайомі дотепер, думаємо однаково.

— Проте ви все одно втрапили в скруту...

— Так. Мала намір дати лад грошам і майну. Скористалася кількома порадами, які за короткий час призвели до катастрофи. За іронією долі, все одно опинилася просто неба. Хіба двома роками пізніше.

— Другий шлюб?

— Урятував від остаточного падіння, — просто сказала Марія. — Поміщика Юрія Зайчевського зустріла не так щоб випадково, але й не шукала навмисне. Теж давно овдовів, дорослий син мешкав у Європі. Мені Юрій... Зенонович видався дуже самотнім.

— Чому?

— Той, хто не почувається самотнім, не влаштовує прийоми в маєтку щонайменше раз на тиждень. Як свята, то частіше. Само собою вийшло так, що я взялася розпоряджатися тим. Але ж наші люди... Поки не повінчалися, сприймали за хазяйку. По тому пішли чутки: прибрала до рук Зеноновича. Напевне хтось обмовився, як Юрій помер.

— Хтось?

— З вами говорили мій чоловік та Нікі, його довірена особа. Хто?

— Барон, — визнав Чечель.

— Що знаєте?

— Вбивство під час пограбування.

— На моїх очах. — Від її обличчя раптом відлинула кров. — Забрали готівку з сейфа, мої коштовності. Потім син намагався довести: проти спадку, який я отримала, втрати мізерні. Він же пустив поголос: я найняла вбивць.

— Заповіт було складено?

— Було, і я знала про це. Юрій... Зенонович мав дивну вдачу: раз на рік викликати нотаря й переписувати папери. Майже нічого не міняв, йому важливіше було тримати справи в повному порядку.

— Ви жили з ним два роки?

— Менше. Розумію, до чого ведете. Заповіт переписав на мою користь незабаром після вінчання. До речі, мені належали тільки гроші. Нерухомість, господарство — усе лишив синові. Але тому байдуже, швидко продав усе, у Європі йому гроші потрібніші. Перебралася до Києва, почала світське життя. Не вчителювати ж удові, яка має в банку мільйони.

— Куди вони щезли?

— Платоне Яковичу... — Марія зітхнула. — Коли гроші тільки витрачати, не примножувати, тим більше жінці в моєму становищі, тим більше яка піддається спокусам... Знову спробувала вкласти у власну справу. Знову багато втратила. Фон Шлессера зустріла, коли була на межі. Ось коротко про мене.

— Шлейф чуток тягнувся за вами весь час?

— Ні. Лиш коли виходила в люди чи робила щось публічно. Власне, аби не історія, яка привела вас сюди, нинішнє становище мене б цілком влаштовувало. Жити в маєтку далеко за Києвом, не мозолити людям очі, вибиратися в місто, коли сама хочу й коли є на те потреба. Мені тридцять п’ять. Повірте, я встигла як на свій вік дуже втомитися. Хочу спокою, як стара баба.

На останню фразу Чечель вирішив не зважати.

Емоції взагалі варто відкинути. Власні, чужі — все одно.

Напевне Марія не сказала всієї правди. Або так: сказала не все. Має право, промовчати не завжди означає збрехати. Проте, слухаючи її історію, Платон що далі, то частіше подумки ставив собі запитання, яке зараз вимовив уголос:

— Маріє Данилівно, хто і чому вирішив, що ви готуєтеся вбити свого третього чоловіка? Причому вбити тут і тепер? Анонімний лист такого змісту не написали б на рівному місці.

Розділ 10

Рівняння з трьома відомими

нову запала тиша.

Тепер вони мовчали довше. Чечель не поспішав, дав жінці зібрати думки докупи. Він мав підозру: Марія не ставила собі таке питання, бо приймала родинні чвари та неприязнь на свою адресу як належне, навіть змирилася, зжилася з цим. Зараз мусила нарешті задуматися й відповісти передусім самій собі, чому таких анонімок барон фон Шлессер не отримував раніше. Хоча...

— Ваш чоловік дотепер мав клопіт із подібними писулями?

— Н-ні, — мовила Марія невпевнено, та наступної миті повторила вже твердо: — Ні! Ні, Платоне Яковичу! Я не давала чоловікові приводів, маєте розуміти!

— Аби не розумів, не говорив би з вами про це. — Чечель збрехав, усе одно так чи інакше мусив порушити тему. — Ваш недоброзичливець недарма вибрав час, коли в маєтку зберуться лише близькі — святкувати ювілей. Звідси, Маріє Данилівно, такий висновок: анонім чудово знає про цю родинну традицію. Таким чином, стороннє втручання категорично виключаємо. Автором міг бути кожен з трьох дітей Альфреда фон Шлессера. Чи з двох.

— Чому? — Марія кинула на Платона різкий колючий погляд. — Когось виводите з кола підозрюваних?

— З почутого й побаченого зрозумів: Марко, молодший син, давно тримається від сім’ї подалі. Як і від родового гнізда. Він переймається вами найменше, чи помиляюся?

Жінка відповіла не одразу.

— З одного боку, ви, мабуть, праві, — мовила нарешті, зважуючи кожне слово, не так говорячи до Платона, як міркуючи вголос. — З Марком я за два роки, що в шлюбі, перетиналася не так часто. Навіть правильно буде сказати — майже не перетиналася. На перший погляд, молодий чоловік має до мене такий самий сантимент, як до рідного батька. Але! — Марія застережливо піднесла палець, похитала ним. — Я не виводила б його з кола підозрюваних. Марко цілком міг нашкрябати подібного листа просто з метою зробити капость. Нашкодити. Потягнути кицьку за хвоста й побачити, що з того буде. Запалити будинок і заворожено дивитися на вогонь. Він — анархіст, для нього нема жодних моральних перешкод та застережень. І погодьтеся, молодших шибеників батьки люблять найбільше, хай дивною любов’ю.

— До чого тут дивна батьківська любов?

— Тато не викреслив Марка зі свого життя, хоч так дуже часто буває. Блудних синів та дочок часом навіть проклинають. Ще частіше позбавляють спадку. А тут Марко сам відмовився від грошей, котрі батько виділив йому як щомісячне утримання. Навіть заявив про це на якомусь із їхніх збіговиськ, газети надрукували. Базиль, між іншим, тоді зміг використати публікацію проти мене.

— А ви до чого?

— Я у фон Шлессерів до всього. — Марія сумно посміхнулася. — Звичайно, у газети Базилева бздура не пішла, він не такий аж дурний, щоб дозволити подібне. Проте у своїх колах говорив: Марко відмовився від усього, пов’язаного з батьком, саме через мене. Мовляв, не сприймає мачуху. Або вона, або він. Захоче батько повернути сина — хай проганяє підступну аферистку.

— Варвара теж так думає?

Марія примружила очі, враз уподібнившись до розгніваної кицьки. Повільно підвелася, стала навпроти Платона. Не говорила, шипіла:

— Варвара... Василь і Варвара... Поруч із ними Марко ще гарно виглядає, якщо можна так сказати про брудного патлатого анархіста. Ви бачили сьогодні цього Базиля. Думаєте, він влаштував концерт навмисне, для вас, для мене, для батька? Пане Чечель, чи не половина міської Думи знає: Василь фон Шлессер алкоголік! Його терплять, бо знають, чий син! Дожити до сорока років і досягти тільки того, що слуги мовчки підтирають за тобою блювотиння та все інше, чим достойний член суспільства, вроджений аристократ загиджує постіль майже щодня! Він деградує, Платоне Яковичу, якщо вже не деградував! А батько... Забороняє говорити про старшого сина. Той випадок, коли дозволяє собі крикнути на мене, грубо обірвати, рикнути: «Закрий рота!» Я плачу, він вибачається, і так до чергового Василевого вибрику. Думаєте, через що від Базиля пішли по черзі перша й друга дружини? Та де пішли! Сам вигнав, кожна до кінця трималася б і терпіла, бо за ним батько-мільйонер. Але ж копнув кожну, другу навіть побив. Жінці урвався терпець, знайшла одного з найкращих адвокатів. Каюся, не витримала, згрішила — підслухала їхню з бароном розмову. Відкупився круглою сумою, аби лиш не розхлюпалося.

— Отже, ви вже жили тут, коли це сталося?

— І була на боці тієї жінки! — заявила Марія. — Дозволила собі сказати це Базилеві при татові. Барон промовчав, що дивно. А Базиль зненавидів мене ще більше.

— А Варвара?

Тепер на обличчі Марії з’явилася огида.

— Не знаю, що гірше: робити п’яним під себе й бити в білій гарячці дружину чи так, як вона.

— Кажіть, почали вже.

Марія знову скривилася, гмикнула.

— Знаєте, як нашу Варвару кличуть у певних колах, у салонах? Ой, правда, звідки вам знати! Ви ж не завсідник світських прийомів, де всі посміхаються одне одному, але позаочі готові горлянки перегризти. Її називають Сапфо[19].

— Варвара пише вірші?

— О! Ще скажіть — ви читали Сапфо.

— Поліцейські не завжди дрімучі. — Платон не образився. — Розумію, яке враження справляю. Згоден, віддуваюся за всю поліцію. Я до служби, Маріє Данилівно, вчився в університеті. Не скажу, що люблю такі вірші. Процитувати не можу. Але так, читав.

— Вибачте.

— Нічого. Якщо читали, маєте здогадатися, чому Варвару так охрестили. Даю підказку: віршів вона не пише. Ви, напевне, встигли помітити: тонкою поетичною натурою там не пахне. Наша Варвара любить у ліжку жінок, а не чоловіків, так зрозуміліше?

Чечель гмикнув.

— Ось до чого тут грецька поетка... У мене, чесно кажучи, не виникало таких асоціацій. Маріє Данилівно, ви мене здивували, та не шокували. За час служби в поліції на київському дні бачив і не таке. Можу розказати про жінку з чоловічим...

— Ні-ні, звільніть від того, заради Христа! — Марія виставила руку долонею вперед. — Мені самої Варвари досить. Вона розбещувала служниць, щоб ви знали. Дівчата одна за одною від неї тікали. До тата дійшло, він доньку сам відправив до Європи. Хай, каже, там подуріє й заспокоїться. Очі не бачать — серце не болить.

— Теж при вас було?

— При мені Варвара вже два роки як повернулася.

— Чув, вона мала кількох законних чоловіків...

— Це правда, — легко визнала Марія. — Перший заскочив її з молоденькою повією, вважав себе обдуреним, барон ледве загасив пожежу. Заткнув рота грішми. Другий... — Жінка не стримала смішка. — З другим ще цікавіше вийшло. Одружився про людське око. Сам тяжів до своєї статі, Варвару влаштовувало, претензій не матиме. Але чоловіка незабаром обікрав коханець, а обікрадений, своєю чергою, шантажем витягнув у Варвари кругленьку суму. Розлучилися за такою самою домовленістю, як сходилися. Власне, після того єдина татова доня почала дуріти, поліція збирала скарги за непристойну поведінку, несла до барона в кабінет. Знову довелося замазувати роти. Отак донька й подалася за кордон. Поки татові не урвався терпець, бо рахунки текли рікою. Нині живе собі Варвара тихо, на утриманні, час від часу котрусь собі знаходить для забав.

— Отак, — підсумував Чечель. — Романісти не вигадують про виродження породи. Та все одно, Маріє Данилівно, я не дивуюся.

— Звісно, — погодилася вона. — Сумна історія занепаду роду фон Шлессерів підтверджує теорію про розбещеність вищого світу. Часом ловлю себе на думці: раптом Марко мав рацію, вирішивши порвати з усім цим? Він так само людина без особливих чеснот, та хоча б не ховається, як оці двоє.

— Алкоголік, лесбійка, анархіст, — мовив Платон. — Хтось із них переконує батька, що його дружина — потенційна вбивця. Знаєте, я вважав свою місію тут обтяжливою, вимушеною, а себе — жертвою обставин, коли хочете. Але вислухав вас і вже не шкодую. Мені стає цікаво.

— А мені — ні, — відрізала Марія. — Тепер ви знаєте, з ким маєте справу. Розв’яжіть оцю задачку з трьома відомими. Нам потрібен спокій, більше нічого. Мій чоловік має право відпочити від своєї родини бодай деякий час.

Її очі вже не блищали, голос стишився. Чечель знову побачив перед собою наївну ляльку — чи велику налякану дитину. Вона ступила до вікна, взялася за край портьєри.

— Отаке ще, Платоне Яковичу. Барон, мій чоловік, нічого вам не пообіцяв. Схоже на нього. Встигла вивчити, як веде справи, користуючись становищем партнера. Проте можете розраховувати на невеличку винагороду. Я все ж таки баронеса фон Шлессер. Не зовсім бідна людина.

— Та ну, мосьпані. Не журіться. Не треба.

— Треба! — Марія ледь підвищила голос, тупнула ніжкою. — Більше прошу не сперечатися про це, я вирішила, і так буде.

Жінка повернулася спиною, відсунула краєчок портьєри, дуже природно зойкнула:

— Гляньте! Сніжок! От вам і весна!

По той бік великого вікна з неба на землю важко сипалися мокрі сніжинки.

Розділ 11

Кроки й крики

осподиня залишила помешкання.

Чечель ще якийсь час постояв, дивлячись на березневий сніг і чомусь перейнявшись саме ним. Зрештою, знайшов пояснення, яке без того лежало на поверхні: повернення зими ранньою весною в цих краях не така вже й рідкість. Далі констатував — спати не хоче, їсти теж, а більше робити нема чого.

Жодних потрібних думок не спадало.

Аби не почуватися в’язнем із доброї волі, Платон одягнувся, причинив двері, спустився в хол і попросив у Нечипора калоші. Той швидко знайшов підходящі й пообіцяв притримати собаку, поки пан Чечель гулятиме. Але прогулянка не принесла ані задоволення, ані нових здогадів. До вологої погоди Платон зазвичай був байдужий, та саме зараз під мокрим снігом чувся незатишно. Неквапом обійшов маєток кілька разів, зробивши чотири кола в один бік, потім стільки ж у протилежний. Намагався визначити, хто з домочадців де і що може робити.

Нікола встиг дати план будинку й назвати розташування кімнат, які займали мешканці маєтку, схожого на лицарський замок.

Платон уже знав: праворуч від нього — кімнати старших дітей, причому Варвара мешкала в кутовій. Ліворуч — кабінет господаря, кімната Марії, а за рогом, у протилежному куті — барліг самого фон Шлессера. Усі вікна виходили на один бік. Тож, гуляючи, Платон мав змогу трошки розважитись, визначаючи, де чиє.

Найперше Чечель знайшов хазяйську спальню, куди запрошували вчора. Вікна там щільно запнули, та світло все одно вгадувалося. Коли Платон робив чергове коло, зачепив поглядом жіночий силует — Марія не залишила чоловіка-ювіляра самого після неприємного, зовсім не святкового обіду. Ну, так і мала б поводитися сумлінна любляча дружина.

Вікно в кімнаті Базиля яскраво світилося, хоч за ним не помічалося жодного руху. Напевне, баронет встиг напитися й зараз хропе, забувши загасити лампу, а ніхто зі слуг не наважується зробити це. Ніби навмисне, всупереч висновкам, у вікні з того боку виросла чоловіча постать. Чечель машинально відступив, переходячи в тінь, не маючи бажання потрапити у поле зору старшого хазяйського сина. Вчасно — Базиль завовтузився біля вікна, щось робив із ним, сіпав, нарешті розчахнув одну стулку. Тепер його можна було роздивитися краще. Зі своєї позиції Платон бачив розпатлану голову й важкий халат, у який баронет загорнувся. Спершись руками на підвіконня, Базиль наполовину висунувся, наче збирався вилізти чи, точніше, вивалитися звідти, пірнути з другого поверху вниз головою. Але того не сталося: баронет спершу спробував зловити розчепіреною правицею кілька сніжинок, потім — вистромився так далеко, як міг, і загорлав:

— Многая літа-а-а-а! Всі чули, сволото? Мно-га-я-а-а-а літа-а-а!

Йому не відповіли. П’яні крики не схарапудили вологого вечора, ніхто не квапився на гармидер. Платон зробив єдиний можливий висновок: до витівок Базиля тут звикли й не звертають на них уваги. Вочевидь, за хазяйським наказом.

— Во здравіє-е-е, во спасеніє-е-е! — повів далі баронет.

Вигуки розчинилися в засніжених сутінках. Хіба цього разу подав голос Карло — гавкіт чувся з-за рогу, там, де стояла собача буда. Базиль чомусь неабияк зрадів, почувши собаку. А далі вчинив по-ідіотському, проте в його стані — доволі очікувано:

— Гав-гав-гав! У-у-у-у!

Дог або здивувався, або вирішив не гратися — замовк. Базиль випростався, відступив від вікна, зник у кімнаті, аби за короткий час повернутися, тримаючи в одній руці пляшку, в другій — келих.

Що саме він пив, Чечель бачити не міг, та його не надто й цікавило, адже не мало жодного значення. Баронет, примостивши зад на підвіконні, налив, тримаючи келих у руці, і, судячи з усього, спорожнив пляшку. Стиснувши горлечко, відсалютував снігові, підніс келих до вуст, перехилив вміст у себе.

Наступна дія Чечеля теж не збентежила.

Базиль замахнувся, пожбурив келих за вікно. Не цілив нікуди, проте посудина пролетіла за якийсь метр від Платонової голови й з брязкотом розбилася об мокру землю. Втративши до зміни погоди всякий інтерес, баронет повернувся до снігу спиною, знову замахнувся — тепер жбурляв пляшку. Судячи зі звуку, кидав у двері й влучив.

— Де ви там, дармоїди? — прокричав Базиль, вочевидь до когось із челяді.

Чечель дочекався, поки постать старшого хазяйського сина, пасинка Марії, зникне з пройми вікна. Почув, як грюкнуло. Потім долинув крик, і слів тепер було не розібрати. Нарешті до вікна хтось підійшов, старанно зачинив зсередини, дбайливо закрив шторами.

Жодна жива душа не могла зашкодити Василеві фон Шлессеру в такий момент нашкрябати анонімного листа.

Платон згадав почерк.

Рівний. Лівою рукою — але орудували обережно, букви не стрибали, як від письма п’яного.

Але думка нагидити мачусі, молодшій за себе на п’ять років, у подібному стані стукнути могла. Лишалося проспатися, згадати, переконати себе у власній правоті. Обміркувати намір та наслідки більш-менш тверезо.

І втілити задум.

Покинувши пункт спостереження, Чечель посунув далі. Покої Варвари розташувалися за рогом, далі від спальні старшого брата. Коли кілька разів перед тим обходив будинок, Платон знайшов її вікно, бачив — воно теж світилося, але зараз у світлі бовваніла жіноча постать.

Варвара теж прочинила стулку, пускаючи до себе свіже вологе повітря.

На відміну від Базиля, не чудила. Стояла, дивилася на сніжинки, курила. І, на відміну від брата, помітила Чечеля.

— Нудьгуєте?

Говорила голосно, аби знизу почули. Платон не бачив смислу в тому, аби швидко забратися геть. Це виглядало б утечею, а він менш за все хотів, аби його тут сприйняли не надто впевненою в собі людиною. Засунув руки в кишені пальта, ступив ближче, підняв голову.

— З вами не занудишся, мосьпані.

— Брешете, — відрубала Варвара. — Тут нудно. Якась смертельна нудьга.

— Не кидайтесь словами.

— А ви боїтеся слів? Забобони?

— Мав справу зі смертями.

— А, ви ж поліцейський. Якого наш Нікі привів своєму хазяїнові в рабство.

— Я проковтну це, мосьпані. Хочете неприємну правду? Вам не сподобається.

— Правда ніколи нікому не до вподоби. Кажіть, валяйте.

— Якщо хотіли мене образити, принизити чи бодай зачепити — у вас вийшло погано. Навіть так: не вийшло зовсім. Ви не вмієте, хоча б через те, що нудитеся. Самі щойно сказали. Вам варто б навчитися лихослів’я на Подолі в базарний день.

Чечель не збирався провокувати Варвару — слова лилися самі собою. Поки говорив, постать у вікні лишалася незворушною. Навіть виглядала трохи величною.

— Ви нагадуєте мені моську з байки. Ту, яка огризається на слона й бачить себе сильною, — мовила у відповідь.

— Але ж вам, Варваро Альфредівно, не подобаюсь я. Не до душі мета мого візиту. Вам узагалі все довкола не подобається.

— Ось це — чиста правда. Нарешті.

— Ви ж не від того, аби зіпсувати життя іншим. Найперше — тим, хто вам не подобається і з ким вам нудно. Погодьтеся, сьогодні за обідом було весело.

— Не без того. Справді, трошки розважилася, дивлячись на одну перелякану мадам.

— Марія Данилівна зовсім не здавалася переляканою.

— Хіба? Чому ж тоді вона встигла збігати до вас?

Отут Платон визнав — туше[20] Варварі вдалося. Відповіді не шукав, судомно думав: чи чує їхню словесну дуель ще хтось і, якщо так, чи можна візит Марії якимось чином використати проти нього.

— Руки в кишенях, бо полізли за словами? — Жінка у вікні вже знущалася. — Чого б моя дорога мачуха отак запросто приходила до гостя із візитом? Тим більше до значно молодшого за її чоловіка. Ви ж їй сподобалися, пане Чечель.

— Можемо поговорити, але не тут. Давайте, запрошуйте до себе, — вичавив Платон.

— Я не так вихована, аби проти ночі кликати чоловіків у спальню, — відрізала Варвара. — І тим більше бігати до них.

«Що ви знаєте про чоловіків...»

Фраза мало не вирвалася. Чечель насилу стримався. Замість того мовив з підкресленою ввічливістю:

— Коли так — доброї вам ночі. Побалакаємо завтра вранці за кавою.

— Завтра вранці мене вже тут не буде. Кажу ж, нудно. Коротка розмова з вами переконала в тому.

Варвара відступила від вікна, зачинила його, зникла з поля зору.

Чечель переступив із ноги на ногу, дивлячись на сліди від калош, залишені на мокрому снігу.

Подумки підкреслив імовірність припущення: Варвара фон Шлессер не від того, аби порушити спокій ненависного рідного дому.

Причому, на відміну від старшого брата, руки в неї навряд чи тремтять. Рішення ця Сапфо навряд чи ухвалює спонтанно, на емоціях. Навпаки, емоції — не її чеснота. Хоч би що задумала, зробить розважливо, з холодною головою.

Мінус такого припущення: Варвара не має прямої вигоди писати такого листа.

Базиль теж.

Не кажучи вже про досі не знайомого Марка.

Нагидити, зіпсувати ювілей, наплювати всім у душу — такий собі мотив. Припустимий, але слабенький. Мало би бути щось іще.

Сніг став ряснішим.

Незатишно.

Вечерю Чечель попросив принести в кімнату.

Перед тим Нікола запросив поїсти разом, та Плотанові не хотілося підтримувати ні з ким розмову. Садовський неодмінно цікавитиметься, чи є вже якісь висновки. Чечель не мав наміру ділитися з ним думками. А якби захотів — не міг би сказати нічого конкретного. Усе те саме, що зранку: винним міг бути кожен із трьох рівною мірою. Або всі троє, якщо підмовили молодшого брата-бевзя.

Нікола, напевне, зрозумів — не наполягав. Спитав лиш, чи має Платон хоч якийсь план дій, на що почув: звісно, як же ж без плану. Насправді ж Чечель не просунувся ані на крок і, що найгірше, не уявляв напрямок свого руху до істини. Завтра підозрювані заберуться геть, а йому доведеться товкти воду в ступі. Подумавши так, усе ж попросив Ніколу, аби затримав баронових дітей, дав змогу поговорити з кожним на свіжу голову. Нинішній, зітканий із суцільних сварок день, треба переспати.

Усім.

Повечерявши і випивши три чарки коньяку, Чечель вклався, та довго не міг заснути. У голові роїлося не зрозуміти що, тож він облишив намір давати лад цьому рою, з котроїсь спроби вмостився зручно й нарешті заснув під мірне цокання годинника.

Розбудили нові звуки.

Під бомкання Платон спати міг, воно не заважало, ще й колисало. Але почуте вирвало зі сну, змусило обережно, щоб не шумнути самому, сісти, спустити ноги з ліжка. Правиця потягнула з-під подушки револьвер, палець ліг на курок.

Рипнули сходи.

За дверима.

Потім — кроки.

Той, хто ходив, рухався впевнено, не боявся нікого потривожити.

Кроки наблизилися до Платонових дверей. Стихли. Потім хтось зовні легенько натиснув на ручку, ворухнув, намагаючись відчинити й зайти. Рука стисла револьвер міцніше. Жодного страху, навпаки — Чечель відчув мурашки на тілі. Вони з’являлися в моменти, коли виникало щось, заради чого він починав чергову справу чи вів клопітку роботу. Платон тоді почувався впевненим, як ніколи. Навпаки, міг втратити опору під ногами й віру у власні сили, якщо рухи в потрібних напрямках довго не давали жодного результату.

Зачинено зсередини, Чечель особисто тричі повернув ключ у замку.

Ручку сіпнули раз, потім другий. Та наполегливості по той бік не відчувалося. Радше хтось невидимий просто цікавився, чи можна сюди зайти, чи є в кімнаті хто живий. Дверям дали спокій, кроки почулися знову, швидко віддалилися. Нічну тишу порушувало звичне бомкання маятника.

Платон випростався. Залишаючись у темряві, знайшов халат — і вирішив не вдягати, пустив на підлогу. Він важкий, сковує рухи, тож Чечель лишився як був, у білизні та босий. Ступив до дверей, обережно повернув ключ, прочинив їх, висунувся в коридор. Вийшов, тримаючи зброю перед собою. Не побачив нікого й нічого, потупцяв на місці, покрутив головою. Рипнули мостини під ногами, отже, рухатися невідомий міг не тільки сходами.

Чечель ступив назад.

Трохи подумав — вирішив не зачинятися. Якщо це не слуховий обман, є ймовірність: той, хто пішов коридором далі, може повернутися. І хтозна — раптом знову спробує зайти.

Чечель сів, потім ліг, поклавши револьвер біля себе, і заплющив очі. Спати не збирався, сон усе одно пропав. Отак лежати краще, ніж їсти поглядом темну стелю. Скільки часу минуло — не стежив, слухав маятник і навіть задрімав під його колисанку.

Щойно подумав: треба зачинити двері, лежати в незамкненій кімнаті не хотілося, — і раптом кроки долинули знову.

Платон рвучко підвівся, ступив уперед, готуючись.

Тепер явно чув — хтось іде, причому швидко, не криється, не боїться бути почутим. Рипучі кроки не застигли біля його дверей. Наміру зайти той, хто ходив, цього разу не виявив. Платон уже взявся за ручку, збираючись нагрянути й таки викрити нічного гуляку. Та кроки швидко віддалилися.

Сонного царства маєтку більше ніщо не порушувало.

Виглядало, у маєтку барона фон Шлессера завелися привиди.

Залишивши пошук іншої відповіді на ранок, Платон таки ретельно замкнув двері. Знову влігся. Револьвер примостив біля ліжка. Трохи покрутився, міркуючи над новою загадкою.

Думав, не спатиме.

Та заснув на диво швидко, ніби й не було нічого.

Розбудив крик і грюкіт у двері, сильний, мовби їх хотіли вивалити.

— Платоне! Пане Чечель, Платоне! Біда!

Нікола Садовський.

Підхопившись, Чечель побачив — уже ранок, світло пробивалося крізь портьєри. Різким рухом відсунувши їх, гукнув:

— Та зараз, зараз, уже! — й натягнув штани.

Аж тепер відчинив.

Управитель замалим не збив з ніг, влетів до кімнати, і Платон завважив — Садовський теж напіводягнений. Волосся, зазвичай дбайливо вкладене та вкрите легким шаром лаку, відстовбурчилося, мов голки войовничого дикобраза. Сорочка вибивалася зі штанів, дуже недбало, наспіх, закріплених широкими смугастими помочами.

— Біда, Платоне! — видихнув він.

— Хазяїн?

— Звідки знаєш?

— Вирвалося. Інтуїція. Чорт, яка різниця?! Барон?

— Бігом за мною!

— Та чекай ти!

Чечель запхав босі ноги у черевики. Накинув сорочку, абияк застебнувши ґудзики. Нахилився, підхопив револьвер. Труснув головою, наче щойно побував у діжці з дощовою водою.

— Все, гайда!

Слідуючи за управителем, Чечель дістався баронової спальні. Під нею вже товклася, тихенько перешіптуючись, збурена криками челядь. Платон хотів просити народ дати пройти, але його випередили.

— Геть! Усі геть!

Це волав Базиль, який сунув до них, хитаючись, плутаючись у полах власного халата. Навіть на відстані чувся вчорашній перегар.

Слуги злякано відступили до стіни, та чомусь не квапилися розходитися.

— Геть! — знову видихнув Базиль, і Платона б не здивувало, аби хазяйський син, депутат київської міської Думи, когось вдарив.

— Нечипір! — мовив Садовський до лакея.

Той усе зрозумів — ляснув у долоні, ще раз, ще. Його челядь чомусь послухалася швидше, ніж барина, люди миттю розбіглися. Тим часом наспіла Варвара, вдягнена вочевидь давно, навіть зачіска доведена до ладу. На тлі нашвидку вдягнених чоловіків і особливо розхристаного старшого брата жінка виглядала найбільш впевнено, шляхетно й спокійно.

— Де вона? — спитала коротко, дивлячись на Ніколу.

— Там. — Садовський кивнув на двері.

— Я казав! Я попереджав! — гаркнув Базиль.

— Господи, Васю, ти можеш хоч зараз помовчати?!

— Чому я повинен...

Це треба було припинити.

— Тихо! — втрутився Платон. — Панове, ви, напевне, знаєте, що тут коїться. Я — ні. Коли сталося щось екстраординарне, зважайте: для таких ситуацій мене й викликано. Тому давати лад дозвольте мені.

— Вас покликали, щоб ви не дали цій лярві вбити нашого батька! — Базиль тупнув ногою, взутою в домашній пантофель.

— Хазяїн мертвий, — сказав Нікола. — Тіло виявила хазяйка. Зараз вона в його спальні...

— І там, біля тіла, замітає сліди свого злочину, — єхидно мовила Варвара.

Чечель глибоко вдихнув.

Голосно, шумно видихнув.

— Більше ніхто туди поки не заходить! — звелів, відсторонивши озброєною рукою Садовського.

І сильно штовхнув важкі двері.

Розділ 12

У своїй стихії

іло лежало на підлозі біля ліжка.

Перш ніж ступити далі, Платон причинив двері. Побачивши клямку, для певності накинув її. Ще й перевірив, чи щільно.

Марія, розтріпана, заплакана й налякана, машинальним рухом запнула рожевий халат, ступила до Платона. Заквилила, голос тремтів:

— Пане Чечель... Я... Я... Рятуйте...

— Кого? — сухо спитав він, не зводячи погляду з мертвого барона. — Вашого чоловіка вже ніхто не врятує.

— Мене. Ви ж чули, бачили все! Ви ж для того тут! Мій чоловік найняв вас!

— Цитьте! — прикрикнув Платон. — Ви чудово знаєте, для чого я тут. Усі знають. Я мусив знайти автора анонімки. Тепер сталося те, про що в ній попереджали.

— Це не я!

— Та тихо вже! — Чечель тупнув ногою. — Розберемося. Поки сядьте он там, у кутку. Далі відповідаєте лише на моі запитання.

— Що ви хочете знати?

— Сядьте! — тепер Платон був змушений на неї гримнути.

Нарешті Марія послухалася, тугіше запнула халат, відійшла в куток, до глибокого крісла, вмостилася в ньому, підібгавши ноги. Блиснули голі п’яти, та новоспечена вдова швидко закрила їх полами.

Тепер Чечель з головою занурився у свою стихію. Мертве тіло, місце злочину, розслідування — те, що він навчився робити найкраще. Власне, більше нічого в свої двадцять шість не навчився. Навіть не думав про іншу професію, хай історія з Полінкою Урусовою поставила на кар’єрі поліцейського великий хрест.

Дзуськи.

Не втечеш від долі.

Платон підступив до тіла впритул. Опустився на коліна, нахилився нижче. Перше, що вдарило в ніс, — запах не до кінця висохлої сечі. Мрець перед смертю вдягнув халат, він затримував неприємне. Схоже, сечовий міхур небіжчика розслабився в момент смерті. З подібним Чечель уже стикався, і, якщо все так, як він припустив, фон Шлессер міг іще й загидити нічну сорочку.

Глянувши на мертве лице з вибалушеними очима, побачив висохлу піну в кутику рота.

Огиди не відчував, інакше поганий з нього сищик.

Нахилився так близько, як міг. Втягнув ніздрями запах, який на такій відстані сеча не перебивала повною мірою. Гмикнув, зітхнув, випростався.

— Як у бульварних романах.

— Що? — озвалася Марія зі свого кутка.

— Мигдаль чути. Ціаністий калій. Миттєва смерть. І прийняв його ваш чоловік не з доброї волі.

Платон хотів випростатись, та щось зачепило увагу.

Рачкуючи, обігнув тіло. Підліз із лівого боку. Обережно, двома пальцями, підняв аптечну пляшечку, що лежала біля лівиці. Понюхав, наморщив носа, поклав знахідку назад. Аж тепер став на рівні, повернувся до Марії всім корпусом.

— Він випив концентровану дозу ціаніду. З пляшечки, у якій зазвичай тримав ліки. Я давав їх йому минулої ночі. Ви при всіх давали чоловікові ліки вчора.

— До чого ви це кажете?

— До того, Маріє Данилівно, що тут поліції нема чого робити. Альфред фон Шлессер навряд чи вкоротив собі віку, щойно відсвяткувавши ювілей. Склянку йому дав той, кому барон довіряв і від кого не чекав підступності. Перша підозра — на вас, як не крути. Я б сам не думав нічого іншого. Проста справа.

— Навіщо мені вбивати чоловіка?

— Спадщина, Маріє Данилівно. Ще банальніший мотив, сотні разів описаний у тих-таки бульварних романах.

— Не читаю їх!

— Дарма. Часом таке читання радить злочинцям, як ліпше замести сліди.

— Та що ви таке плетете!

Марія рвучко скочила з крісла. Страх змінився на гнів. Щоки пашіли, очі палали, вона не втрималася й тупнула босою ніжкою.

— Я зрозуміла! Вони вам платять чи, радше, обіцяли заплатити! Базиль, Варвара — ви на їхньому боці! Але не надійтеся! В них нічого нема! Ви праві, я перша маю право на спадок! Жоден зі Шлессерів не дістане нічого! Ніхто з них не згаданий у заповіті!

— Чекайте. — Платон говорив спокійно. — Хіба заповіт існує?

— Ні! Альфред не збирався помирати! Хворів — та не аж так, щоб наближалася смерть!

— Як можна згадати чи не згадати когось у заповіті, якого де-факто не існує?

— Та отож! Розбещені дітки, і Марко теж, повинні сидіти мовчки, крячками! І чекати, поки я, вдова їхнього батька, вступлю в свої законні права! Й аж тоді сподіватися на мою милість до них! Якщо мовчатимуть, не ляпатимуть дурними язиками, я, так і бути, з поваги до пам’яті їхнього покійного батька не позбавлю жодного з них утримання, яке вони вже мають!

Марія тяжко дихала, у певний момент захлинулася словами.

— Ви все сказали? — спокійно запитав Платон.

Молода жінка ковзнула поглядом кудись нижче, і Чечель аж тепер згадав — увесь час, навіть оглядаючи тіло, примудрився не випускати з правиці револьвер. Коли брав пляшечку, не помітив, як машинально переклав зброю з правої руки в ліву, потім повернув назад. Справді, в ситуації, що склалася, револьвер був недоречним. Примостивши його на туалетний столик, Чечель знову розвернувся до Марії, яка вже встигла взути капці.

— Сказали все? — повторив.

— Що ще хочете почути?

— Більше нічого не треба. Досить, аби заарештувати вас і засудити на заслання в Сибір. Щойно ви наговорили на довічний термін. Кажу вам як правник з досвідом посилати вбивць на каторгу.

— Я не вбивця!

— Але щойно озвучили мені наміри щодо спадщини. Отже, очевидний мотив побачить навіть зелений помічник судового пристава. Тим більше є купа свідків, котрі підтвердять: жертву незадовго до трагедії попередили про ваш намір. Фон Шлессер не зважив, бо ви задурили йому голову. Молода жінка закохала в себе старшого чоловіка. Нарешті, Маріє Данилівно, спосіб убивства — жертва взяла отруту з рук, котрі вважала люблячими. Ну, і ваша репутація так званої чорної вдови. Вуаля! — Платон розвів руками, мов фокусник, котрий завершив трюк.

Кров відлинула від Маріїного обличчя. Коли Чечель завершив спіч, перед ним знову стояла до краю налякана жінка. Зиркнувши на мерця, вона схлипнула:

— Що робити? Що мені тепер робити, Платоне Яковичу? Ви ж врятуєте мене? Врятуєте, правда? Я вам заплачу, ви не пошкодуєте...

— Давайте не чіпати грошей, — відрізав Чечель. — Мене як поліцейського, хай колишнього, цікавить не ваш порятунок, а встановлення істини. Якщо з’ясую, що ви вбили чоловіка, не покриватиму вас. Хоча тут є величезне питання, чи вартує чогось моє слово взагалі. Я поза законом. Не пам’ятаю, казав вам чи ні. До мене в поліції особливий рахунок. А поліцію ви зобов’язані поставити до відома про те, що сталося. Якщо це не зробив уже хтось на кшталт Базиля. Той рветься з повідка й бризкає слиною, так хоче законопатити вас у камеру зі щурами.

Марію пересмикнуло.

— Не хочу.

— Ніхто не хоче. — У Платоновому голосі почулися нотки повчання. — Тож давайте домовимося тут, на березі, Маріє Данилівно: більше нікому такого, як оце щойно почув, не кажіть. За великим рахунком, навіть подумки, до себе. Ваше становище без того вкрай хистке. Ясно?

Жінка кивнула раз, потім — ще раз.

— Добре. Тепер — по справі. — Платон відчув себе справжнім слідчим. — Хто знайшов тіло?

— Я. Щойно побачила Альфреда отак, на підлозі, — кинулася до нього, почала сіпати. Чомусь першою думкою стрельнуло: впав із ліжка, не було кому подати ліки.

— Чому вас не було вночі на подружньому ліжку? Даруйте, якщо нечемний...

— Нічого. — Марія опановувала себе, уже відкинула емоції. — Останнім часом ми іноді лягали порізно. Я вважала, що чоловікові потрібен спокій. Коли почувався добре, мене поруч не треба. І, — вона проколола Платона гострим поглядом, — щоб одразу поставити крапки в найцікавішій для всіх історії. У свої ніби не надто поважні роки Альфред майже вичерпав чоловічі можливості. Знаю, дехто лишається жвавим до вісімдесяти чи навіть більше. Така вже ваша чоловіча природа. Але не Альфред. Ви знаєте все про його дітей. Нерви, додайте величезне напруження в усьому, що стосується родинного діла. Через те, аби розвантажити себе, він дозволив Ніколі перебрати керування. Отже, Платоне Яковичу, останній рік ми з Альфредом не жили інтимно. Не пам’ятаю вже, хто перший запропонував спати окремо. Обох влаштовувало.

— Дякую за відвертість, — стримано мовив Чечель. — Беру на замітку. Коли ви знайшли тіло, о якій годині?

— Перед восьмою. Альфредові час вживати ліки.

— Двері спальні були зачинені зсередини?

— На ключ, — підтвердила Марія. — Чоловік завжди так робив, та я маю свій. Ось.

Вона вийняла ключ із кишені халата.

— Відчинили самі чи перед тим постукали?

— Сама. Знала — замкнено.

Чечель обійшов ліжко, визирнув у вікно. Поторсав стулки.

— Теж замкнено. Зсередини. Другий поверх, внизу на снігу — жодних слідів. І взагалі, не припускаю, що пан барон уночі міг пустити когось з вулиці, хай навіть візитер ліз драбиною. — Він міркував уголос, звертаючись не так до Марії, як до себе. — Ви зайшли. Побачили чоловіка на підлозі. Переконалися — мертвий. Що далі?

— Погано контролювала себе, — зізналася Марія. — Подзвонила Ніколі...

— Стоп! — Платон зупинив її жестом. — Подзвонили?

— Там, біля ліжка — кнопки сигналізації. Одна для прислуги, одна дає дзвінок Садовському в кімнату. Перший поверх, він як управитель займає ціле ліве крило.

— Рідні діти не мають такої честі.

— Рідні діти в рідному домі гості, — відрубала Марія. — А Нікі тут живе й працює. Мав би пояснити вам.

— Пояснив. Садовський прийшов одразу?

— Забрало стільки часу, скільки треба, аби забігти з першого поверху на другий. Далі вже він здійняв гармидер.

— Ви нічого не чіпали тут?

— Ні. Я злякалася, зрозумійте.

— І не побачили пляшечку поруч із тілом?

— Не звернула уваги — так буде правильно.

— Маріє Данилівно, саме на це запитання треба дати чітку відповідь: ви бачили пляшечку чи не звернули уваги?

Жінка замислилася на мить.

— Помітила, — сказала впевнено. — Але перше, що сяйнуло: йому стало зле, встав із ліжка, сам знайшов пляшечку, аби не буркати мене. Тільки напад випередив, не встиг вжити ліки.

— Отже, ви не думали про насильницьку смерть?

— Нещасний випадок. Не інакше. — Раптом Марія несподівано для Чечеля намалювала на вустах подобу посмішки. — Ви ж на моїх очах переконалися: кімнату замкнено. Може, я погано знаюся на криміналі. Але вбивство вчиняє особа, яка перебуває поруч із жертвою. Тут нікого не було, Платоне Яковичу.

«Крім того, кого барон фон Шлессер пустив», — подумав Платон.

Або того, хто зайшов, маючи власний ключ.

Спершу дав вийти вдові.

Вийшов сам, на очах у всіх замкнувши місце злочину на ключ, який взяв у Марії. Поклав його в праву кишеню штанів. Револьвер, не маючи іншого місця, прилаштував ззаду за поясом штанів, перед тим перевіривши запобіжник. Обвів поглядом зібрання, затримавшись на кожному.

Вдова стала окремо, ближче до глухої стіни, у яку впирався коридор. Збоку виглядало: вона ховається за спиною Чечеля. Осиротілі Базиль і Варвара трималися за руки, чого Платон від цих брата з сестрою чекав найменше. Причому Варвара взяла руку Базиля в свою й час від часу стискала, мовби заспокоюючи імпульсивного брата. З усіх саме вона здавалася найспокійнішою, натомість Базиль нагадував бика перед коридою — голосно сопів, зиркав червоними очима, дихав крізь роздуті ніздрі. Нікола Садовський встиг дати одягу лад, навіть впорався із зачіскою. Проте нервував не менше від Марії, тупцяв на одному місці.

— Пані та панове, у будинку сталося вбивство, — заговорив Платон. — Попередній огляд тіла, здійснений мною, однозначно свідчить: барона Альфреда фон Шлессера отруєно ціанідом.

— Змія, — прогудів Базиль, кинувши на Марію лютий погляд через Платонове плече.

— Прошу зберігати спокій й тримати емоції при собі, — зауважив Чечель.

— Вам, чужому, легко говорити про спокій, — мовила Варвара. — Особливо коли вбивця, як я підозрюю, серед нас. Навіть здогадуюсь хто.

— Замовкніть! — вирвалося в Марії. — Ви нічого не знаєте!

— Ніхто нічого не знає, — сказав Платон. — Тож прошу всіх спуститися вниз, до обідньої зали. Тут уже нема чого робити.

— На якій підставі ви тут керуєте? — підкреслено ввічливо поцікавився Базиль. — Ви стороння особа. Не розумію, чому ви взагалі ще тут, влазите в поліцейську справу.

— Саме для пояснень я й прошу всіх перейти до зали.

— Послухаймо молодого чоловіка. — Варвара сильніше стисла братову руку. — Можливо, почуємо щось мудре.

Вони пішли до сходів першими, причому менша сестра тягнула старшого брата за руку, мов сувора матуся — неслухняну дитину. Садовський рушив за ними. Чечель жестом пропустив Марію поперед себе, та вона хитнула головою, рушила останньою, замикаючи маленьку процесію.

У залі четвірка, не змовляючись, розмістилася за обіднім столом. Причому так, як посідали вчора. Марія трималася окремо, а Нікола вмостився між Шлессерами й вдовою, ніби мав намір стати своєрідним арбітром. Платон лишився на ногах, зі свого місця бачив кожного, заговорив, висловлюючи думки, що вже встигли скластися докупи.

— Пані та панове, повторюся: господаря маєтку вбито цієї ночі. Про це треба повідомити поліцію. Сталося те, про що невідомий, якого я так і не встиг вирахувати, попереджав барона листом. Ви знаєте, я не так давно служив у поліції. Маю репутацію, скажімо так, не найгіршого майстра пошукової справи. Огляд, який я провів, та короткий допит, — він наголосив на цьому слові, — Марії Данилівни дав усі підстави для прикрого висновку: вбивця тут, у будинку. Він не прийшов зовні.

— Я вам більше скажу, пане сищику! — Базиль нахилився вперед. — Убивця тут, у цій залі. За он тим краєм столу!

Вказівний палець він наставив на Марію.

— Згодна, — зауважила Варвара. — Хоч би про що ви питали цю особу за зачиненими дверима, вона збрехала вам. І збреше поліції.

— Вам так само доведеться брехати, — відрубав Платон. — Точніше, приховувати від органів дізнання правду про себе. Присутні розуміють, про що я, Варваро Альфредівно. Ви теж не робіть круглих очей.

— На що натякаєте? — визвірився Базиль. — Хочете образити честь та гідність моєї сестри? Чи мою?

— Вчора надвечір ви, Василю Альфредовичу, не були зразком гідної шляхетної поведінки. Я гуляв під вашими вікнами. Дещо чув і бачив.

— До чого ведете, ви, нишпорко?!

— Лише апелюю до здорового глузду поважного товариства, — промовив Платон. — Вам доведеться пояснювати поліції: вбивця тут, у стінах маєтку. Проти Марії Данилівни ті самі непрямі докази, що й проти кожного з присутніх. Хіба ви готові припустити, що хазяїна отруїв хтось із челяді. Наприклад, Нечипір.

— Дурня! — пирхнув Базиль.

— Згоден. З огляду на це вам, передусім вам, депутату київської міської Думи, шанованій людині, доведеться розповідати поліції нью-анси стосунків усередині родини. Те, чому я вчора був мимовільним свідком, дає підстави для сумних висновків: брудної білизни тут досить. Ви дозволите копирсатися в цьому поліції чи погодитесь, аби обставини з’ясовувала приватна особа? Котра й без того до ваших послуг і, головне, не зацікавлена у розголосі й публічності.

— Натякаєте на себе?

— Жодних натяків. Уже маю деякі висновки. Готовий поділитися ними трохи згодом, коли згребу думки докупи. Поки пропоную розв’язати питання з поліцією.

— Як саме?

— Найперше — викликати її. — Чечель заговорив розважливіше, мовби читаючи інструкцію. — Я знаю, у маєтку є телефонний і телеграфний зв’язок із містом. Тож повідомлення про трагедію може бути в Києві вже за кілька хвилин. У містечку є своя, повітова поліція, її теж варто поставити до відома. Але ж випадок особливий. Барон фон Шлессер — масштабна постать, і без начальства з губернії місцеві стражі порядку не чхнуть. Єдине, що зможуть, — допустити слідчого й виставити охорону.

— Згоден, — вставив Садовський. — І треба поставити до відома Марка.

— Звичайно! — вигукнула Варвара. — Хоч він бур’ян, паршива вівця, та в лиху годину має бути разом із родиною!

— Це можливо? — Чечель глянув на Ніколу.

— Марко мешкає в нумерах на Подолі. Будинок — ще той гадючник, та способу його життя цілком відповідає. Я знайшов йому помешкання на прохання хазяїна.

— Ти знайшов молодшому фон Шлессеру діру на прохання його батька? — здивовано перепитав Платон.

— Барон... покійний барон махнув рукою, змирився, не ліз у синове життя. Єдина умова: з Марком мусив бути хоч якийсь зв’язок. Поруч там є поштове відділення. Телеграми на Маркове ім’я поштар носить, коли треба. Не чекає, коли хлопець удома, передає телеграму двірникові. А Марко, своєю чергою, може в разі чого телеграфувати сюди. Простіше прийти в контору, тільки ж Марко бунтар, не ходить до буржуїв.

— Покликати його неодмінно! — погодився Чечель. — Утім, то вже родинна справа. Мене більше хвилює поліцейське слідство. Тому пропоную всім присутнім укласти угоду й бодай раз у житті про щось спільно домовитися.

— Укласти угоду з вами? — Базиль скептично гмикнув.

— І між собою, — додав Платон. — Поліції ніхто поки не каже про вбивство. Пропоную не заглиблюватися, просто поставити слідчого перед фактом: рано-вранці Марія Данилівна знайшла чоловіка в спальні мертвим. Самогубство, нещасний випадок — то вже хай перелякані чиновники сушать собі голови. Інакше, пані та панове, поліція дійде того самого висновку, що я: вбивця серед присутніх. І, наголошую, не слуга. Комусь це треба?

Усі четверо перезирнулися. Чи не вперше за останні дні Базиль, Варвара і Марія дивилися одне на одного без явної ненависті. На обличчі кожного закарбувалися роздуми.

— Що це дасть? — нарешті вичавив Базиль.

— Виграємо час. Я, з вашого дозволу та, якщо хочете, благословення, далі вестиму слідство. Неофіційно, приватно. Так ніхто не копирсатиметься у ваших сімейних таємницях. Розголосу не уникнути, смерть Альфреда фон Шлессера — подія для газетярів. Але вони не писатимуть зайвого, не буде приводу для не потрібних нікому пліток. Щойно я з’ясую всі обставини, ми знову зберемося тут. І по тому вирішимо, давати мій висновок поліції чи лишити справу як є, а з вбивцею розібратися тісним колом.

— Вбивця має постати перед судом! — наголосила Варвара.

— Згоден. Та вкотре пропоную вам самим стати суддями. Це буде сімейний суд. Якщо присутні вирішать віддати вбивцю поліції, а заразом вивалити газетам історії, котрі кинуть на фон Шлессерів тінь, — гаразд. Проте припускаю: є інший спосіб покарати лиходія.

— Лиходійку! — каркнув Базиль, глипнувши на Марію.

— Згоден, нею може виявитися жінка. — Чечель ковзнув поглядом по Варварі. — Думайте. Або так, або я просто зараз забираюся звідси геть. Зустріч із поліцією та пояснення для мене не бажані. Залишаю подальший розвиток дій на розсуд родини.

— Ні! — не стрималася Марія.

Варвара тричі плеснула в долоні.

— Я не член родини, — подав нарешті голос Нікола. — Та дозвольте погодитися з Платоном Яковичем. Історія почалася як сімейна справа. Хай такою й завершиться.

— Здивуєтесь, панове, але я не проти, — мовив Базиль. — У цій родині, від якої чомусь відвернувся Господь, справді забагато бруду. Не хочу вивалювати далі, ніж уже маємо.

— Нехай, — знизала великими плечима Варвара. — Сподіваюсь, ви не затягнете процес, пане Чечель. Єдине: як ви збираєтесь уникнути зустрічі з поліцією тут?

— Обшукувати маєток навряд чи будуть. Тут є де принишкнути й пересидіти небажаний мені візит.

— Гратимете в хованки? — підморгнув Базиль. — За інших обставин охоче приєднався б до вас. Третім цілком може бути пляшчина гарного коньяку. В такій компанії пересидимо будь-що.

— Вася, я тебе прошу! — Варвара легенько вдарила брата по руці. — У такому вигляді перед поліцією депутати Думи не з’являються!

— Депутатам Думи плювати на поліцію! — парирував Базиль. Схоже, він перший перестав перейматися трагедією.

— Я все влаштую, — мовив Садовський діловито.

— На цьому всі вільні. — Платон чемно вклонився.

— Дякую, що дозволили, — буркнула Варвара. — Декому справді треба привести себе в належний стан.

Рішуче взявши Базиля за лікоть, вона мало не силою вивела його з зали.

— Вам треба вбратися в жалобу, Маріє Данилівно, — мовив Чечель.

По очах побачив — хоче щось запитати. Але стрималася, промовчала, слухняно залишила чоловіків. Щойно зачинила за собою двері, Нікола ступив до Платона, обіруч потиснув правицю.

— Блискуче! Ніколи не думав, що з ними можна отак впоратися! Хоча, здається, ти тільки відтягнув удар по вдові.

— Їй уже завдали удару, — сказав Чечель.

— Поясниш?

— Не тепер. Берись до справ, зараз твій вихід, Ніколо. І ще... — Платон пожував губами, легенько клацнув пальцями. — Сюди ж приїде найменший фон Шлессер. Я зайняв його апартаменти. Мене куди, в людську[21]?

— Місця вистачає. — Садовський, схоже, не вловив іронії. — На першому поверсі є спальня для гостей, у дальньому крилі.

— Чому одразу не поселили туди?

— Бо так розпорядився хазяїн, — сказав Нікола, дивлячись Чечелю просто у вічі. — Словами не пояснити, відчувати треба. Але, думаю, після всього, що було, ти мусиш відчути.

— Що саме?

— Те, чого бажав покійний фон Шлессер. — Садовський зітхнув. — Коли старші діти тут, Маркова кімната так само не мала лишатися порожньою. Меншого сюди калачем не заманиш, а батькові болить. Він любить... тобто любив своїх дітей, навіть таких. Відчував занепад роду, нічого не міг удіяти.

— Ясно.

— І потім, Платоне: ніхто не знав, як усе повернеться.

«Брехня», — мало не вирвалося в Чечеля.

Одна людина знала напевне.

Та, яка писала анонімку, готуючи смерть главі роду.

Розділ 13

Занепалий янгол

годи, укладеної в обідній залі, дотрималися всі.

Платонові навіть не довелося принизливо ховатися й сидіти в щілині тихою мишею. Його просто зачинили в помешканні на першому поверсі, обладнаному для повного комфорту шановних гостей. Тут було все, зокрема ванна і ватерклозет, а карафка з коньяком допомогла пересидіти візит поліції.

Чечель лишився задоволений собою. Розвивалося так, як він передбачив. Судячи з того, що ніхто не турбував, Нікола зміг поставити все так, аби поліцейські не потикалися туди, куди їм не дозволили. Поза сумнівом, додалися особливі обставини: смерть однієї з найвідоміших та найвпливовіших постатей губернії. До всього присутність депутата міської Думи суттєво обмежувала поле дій поліцейського слідства. Тож години за чотири, ще до обіду, слуги закону залишили маєток — Платон мав змогу бачити від’їзд кавалькади крізь вікно нового пристановища, відсунувши краєчок портьєри.

Він ще проводжав небажаних для себе гостей довгим поглядом, як за спиною крекнув ключ — відчиняли двері.

— Ну? — запитав, не повертаючись.

— Проковтнули, — мовив Садовський. — Здається, вони перелякані більше, ніж треба. Я втомився слухати співчуття. Таке враження, ніби поліція тільки на те примчала, аби їх висловити.

Чечель повернувся. Нікола здавався впевненішим, ніж зранку. Йому вдалося взяти події під контроль, тож неприховано пишався собою. Зачепивши оком на третину порожній графин, ступив до столика, налив повну чарку, перехилив, сказав на видиху:

— Якби хазяїна знайшли з ножем у спині, а родина наполягала на самогубстві, поліція охоче прийняла б таке.

— Усе в руках родини, — погодився Платон. — Сьогодні так, слідству треба трошки потовктися на місці. Та щойно я знайду вбивцю, сім’я здатна передати його в руки правосуддя. Чи вирішити все в родинному колі, якщо бруду буде забагато.

— Ти сказав — убивцю. Отже, це чоловік, не жінка?

— Убивця — це той, хто вбив, — гмикнув Чечель. — Або та, котра вбила.

— Обіцяв поділитися першими міркуваннями.

— Ще не готовий, — збрехав Платон. — Марко мав прибути.

— Уже є. Аби бачив, як він тішився.

— Тішився?

— Комизився перед поліцією. Він же у нас неблагонадійний. Певний час був під наглядом, баронові чимало коштувало залагодити все. Менший фон Шлессер вважає себе недоторканним і, чесно кажучи, має на те всі підстави.

— Хай обережніше тепер. Уже нема кому заступитися.

— Марко того не розуміє. Поки що. Так чи інакше, поліції його особа не цікава. Він не підозрюваний, навіть не свідок.

— Мене він теж не цікавить у жодній з цих іпостасей, Ніколо. Але знайомства не уникнути.

— Навряд чи воно вийде приємним.

— А хіба його брат і сестра — приємні люди?

Садовський мудро промовчав.

Молодший син покійного Альфреда фон Шлессера сидів в обідній залі.

Ніколи не бачивши Марка навіть на фото, Платон чомусь уявляв його саме таким. Аристократичну породу не приховував навіть виклично розхристаний, босяцький вигляд. Молодий чоловік був струнким, пропорційно складеним, міцним та гнучким. На довколишній світ він дивився крізь круглі окуляри, які лежали на переніссі правильного, мовби вирізаного різцем скульптора носі. Довге пряме світле волосся обрамляло голову й давно не знало мила — але масність не робила Марка фон Шлессера огидним. Навпаки, підкреслювала бунтарський дух красеня, що додавало йому невловимого й погано зрозумілого шарму.

Юні панночки й зрілі самотні пані стали часто подобати занепалих янголів.

Данина часу.

Попри те що в залі топили, Марко не зняв шарф, обгорнутий навколо шиї. Чорне пальто кинув на спинку стільця, який осідлав, лишившись у піджаку й червоній сорочці з круглим коміром. В очі Чечелю кинулися брудні чоботи, у які новий знайомий заправив холоші штанів у сіру смужку. Зараз він здавався не молодшим сином мільйонера, який має право на частину батьківського спадку, а різночинцем, котрий перебивається випадковими заробітками чи живе на утриманні в жалісної багатої вдови, що нудьгує.

Крім Марка в залі зібралася вся родина — без Марії.

Базиль, уже при повному параді, не втілював скорботи. Навпаки, жваво походжав з келихом у руці, а на столі височіла на дві третини спорожнена пляшка коньяку. Поруч стояла кришталева вазочка з чорним кав’яром, з гірки стирчала чайна ложечка. Судячи з темних плям на скатертині, старший брат встиг кілька разів прикластися, але рука тремтіла. Варвара зайняла місце в кутку біля каміна, курила, і попільничка біля неї була повна недопалків.

Уздрівши Платона, молодший фон Шлессер стрепенувся, очі азартно блиснули:

— О! Це той фараон[22], якого виписав татусь для захисту матусі! — Вказівний палець із брудним нігтем націлився на Чечеля. — А ще він жив у моїй дитячій кімнаті! Казка про трьох ведмедів, хе-хе!

— Честь маю, — стримано кивнув Платон, готовий до подібного прийому. — Чечель Платон Якович. Поліцейський слідчий у відставці.

— Мої лахи теж знайшли підходящий вішак! — реготнув Марко.

— Тримай себе в руках, — кинула Варвара. — Пан Чечель — стороння людина. Поверхом вище лежить твій мертвий батько. Вияви хоч трошки поваги.

— А ти, сестричко, можеш виявити трошки поваги до всіх нас, у тому числі стороннього фараона? — глипнув на неї Марко.

— Не розумію.

— Все ти розумієш. Васька хоч не придурюється. Не вдає, що йому сумно. Поводиться, як завжди. Природи не ховає.

— Я сумую. — Базиль допив чергову порцію. — Це від смутку. Від журби. У мене такий спосіб, я заливаю горе.

— Ой, ти й радість заливаєш! — відмахнувся Марко, знову глянувши на Платона. — За що ненавиджу буржуїв, так за брехню. Вдають із себе казна-що, бо того вимагають світські правила. Перед ким вдаєте? Кому брешете? А! — Він знову махнув рукою, поклав ногу на ногу. — Розумієте, пане фараоне, усі присутні тут радіють, що так звана матуся прикнокала батька. Крім мене. Ну, і ще хіба ось загального улюбленця Нікі.

Чечель нарешті обрав манеру поведінки. Обсмикнув піджак, поправив краватку, заговорив рівно:

— По-перше, справді не помітно вашого суму з приводу втрати батька, Марку Альфредовичу. По-друге, чому ви називаєте вашу мачуху вбивцею? По-третє, до чого тут якісь ведмеді?

Марко зросив язиком губи.

— Почну з третього, як дозволите. Казка є така. Про дівчинку, яка заблукала в лісі й знайшла ведмежу хатинку. Зайшла, поїла, попила, поспала. Потім ведмеді приходять і починають: хто їв з моєї тарілки, хто пив з моєї чашки, хто спав у моєму ліжку? Ви — дівчинка, я — ведмеді.

— Марку, пан Чечель зрозумів, який ти дотепний, — знову озвалася Варвара.

— Нічого, мосьпані, — кивнув Платон. — У вашого молодшого брата все гаразд із асоціаціями. Принаймні, казки в дитинстві слухав. Зрозуміло, прошу далі.

— А я зобов’язаний вам щось пояснювати? Взагалі, навіщо допит?

— Це не допит. Ви маєте досвід. Знаєте: допит у кабінеті, сам на сам. Або в камері для допитів.

— Саме тому мені не подобається такий тон!

— Марку, я тебе прошу, поговори з людиною, хай відчепиться. — Базиль знову налив собі з пляшки. — Ми всі тут. Зайвого пан Чечель собі не дозволить. У нас домовленість: він приватним чином залагодить сімейну справу. До речі, це позбавить тебе, дорогий брате, необхідності зайве спілкуватися з ненависними тобі фараонами.

— Якщо вже старший братик просить... — Марко натягнув блазнівську посмішку. — Гаразд, мачуха. Мені вже встигли розказати історію про анонімне попередження. Хтось щось знав. А я не бачу іншого кандидата. Марія, скорботна вдова, законна претендентка на більшу частину всього, що мав батько.

— Ви ж не часто буваєте вдома, Марку Альфредовичу?

Молодик знову облизав губи.

— Я не хочу мати з усім цим нічого спільного. Досить того, що я — син експлуататора і рідний брат царського вірнопідданого. Давно порвав із родиною. Мені тут усе чуже. Бути тут сьогодні — той світський обов’язок, який я змушений собі дозволити. Після похорону мене тут не побачать. До чого запитали?

— До того, щоб почути: раніше ви не були тут частим гостем.

— Я пояснив чому.

— Пояснили. Але незрозуміло, чому і за що ви так ненавидите свою мачуху, батькову дружину. Ви ж майже не зустрічалися, наскільки я знаю.

Тишу, що запала після Платонових слів, порушив хіба глухий утробний звук — це Базиль зробив завеликий ковток.

— Вона продажна дівка. — Марко говорив без жодних емоцій. — Є нещасні жінки, яких тяжка доля штовхає на панель і змушує поміняти паспорт на жовтий білет[23]. А є готові продати себе раз і назавжди. Хапнути багатства одразу й багато. Нічого для того не роблячи, крім того, що баби зазвичай роблять у ліжку...

— Марку, припини нарешті! — Варвара не витримала, зірвалася на крик, змусивши Базиля здригнутися. — Ти кращий, ніж хочеш здаватися! Твої марксисти задурили тобі голову! Платоне Яковичу, вибачте, нам соромно за нього!

— Мені не соромно! — каркнув Базиль. — Нема чого соромитися правди!

Садовський, який весь час мовчав і, як помітив Чечель, ледве стримувався, виступив наперед, гучно ляснув у долоні:

— Пані та панове, даруйте, що втручаюся. Та все ж закликаю всіх тримати себе в руках і рамках, відповідних до вашого становища.

— А я не заручник становищ! — Марко прудко звівся на рівні, відкинув з лоба пасмо волосся, випнув груди. — Питаєте, пане фараоне, чому я не сумую? Бо й не радію! Мені байдуже, зрозумійте нарешті своїми головами! Мені давно нічого не треба було від батька-глитая! Щодня сотні людей помирають у злиднях! Я ж маю кроїти скорботну пику через те, що хтось прискорив кінець багатія! Мені не потрібні його гроші, чуєте? Я готовий офіційно відмовитись від спадку! Тим більше гряде велика революція! Ми зазнали поразки два роки тому, але поразка гуртує, додає знань та сил!

— Мітингу тут бракувало... — У голосі Базиля чулася неприхована злість, він мовби протверезів в один момент. — Якби це не вдарило по репутації родини, я перший здав би тебе жандармам, Марку! Ви в своїх гуртках колись дограєтеся!

— Дограєтеся швидше ви, зажрані буржуйські свині!

Марко збирався продовжувати, уже відрив рота — і враз замовк.

Уклякла на своїх місцях решта присутніх.

Навіть Нікола завмер.

Жоден із чотирьох не чекав побачити в Платоновій руці револьвер.

Чечель вихопив його імпульсивно, не знаючи, що збирається робити далі. За інших обставин він, не вагаючись, пальнув би в повітря. Але тут і тепер постріл міг загострити й без того доведену до критичної межі ситуацію. Подумки порахувавши в повній лункій тиші до десяти, Платон опустив руку.

— Не вибачаюся. Справді хотів налякати. І не перепрошую за різкість. Я опинився у вашому гадючнику проти своєї волі. Піти звідси теж не можу через обставини, до яких жодному з вас нема діла. Якщо ви просто зараз не припините, не розійдетеся по своїх кімнатах і не домовитесь зберігати хоча б видимість єдності й порядності, поки тіло покійного не ляже в землю, бруд вихлюпне через край. Моїх скромних зусиль не стане, аби залагодити ваші труднощі. А саме цього прагне кожен із вас: вирішити справу тихо, без зайвих свідків. Щодо вас, — він зиркнув на Марка, — то насмілюсь нагадати: весь цей час ви, бунтар-революціонер, жили за рахунок коштів, призначених покійним батьком на ваше утримання.

— Я не просив, — огризнувся Марко.

— Але й не відмовилися, — парирував Платон. — Тож краще помовчати про свої прогресивні погляди особі, якій щомісячно призначені виплати. І яку, схоже, політична поліція терпить завдяки впливу батька-мільйонера. Тепер, підозрюю, рідний брат вас не захистить. Від спадщини можете відмовитися, про це охоче напишуть газети. Дах над головою зі своїми мінімальними потребами, припускаю, знайдете. Проте ви не аж такий дурень, щоб дозволити заарештувати себе й з доброї волі піти на каторгу. З огляду на все сказане закликаю поводитися скромніше.

— Послав Бог фараона...

Марко сплюнув під ноги, знову труснув довгим волоссям, скинув усіх сповненим презирства й зневаги поглядом і залишив залу.

Хряснув дверима.

Укотре запала тиша.

І, як завжди, порушив її Базиль — брязнув горлечком пляшки об край чарки, наливаючи.

— За всіма правилами дізнання я мав би запитати кожного з вас окремо, хто де був минулої ночі, — заговорив Платон, ховаючи револьвер у кишеню піджака. — Для мене ви, Василю Альфредовичу і Варваро Альфредівно, на одному щаблі з Марією Данилівною. Не питатиму, бо відповідь кожного знаю наперед: спали в себе в кімнатах. Вдова сказала те саме. Натомість пропоную укласти тут і тепер нову угоду...

— Ми забагато домовляємося з вами, пане Чечель, — кинув Базиль.

— І ця пропозиція — не остання. Нехай причетний до смерті барона, якщо він тут, скаже мені про це сам на сам.

— Провокація. — Баронет випив, підчепив ложечкою порцію кав’яру, кілька ікринок упало на скатертину. — Коли вже ми так цінуємо угоди, слухайте мою. Сподіваюся, Варвара підтримає. Ви доводите, що Марія — вбивця. Зі свого боку, ми, члени родини, обіцяємо пожаліти її, залишити все в цих стінах. За це вона відмовиться від усіх прав та претензій, забереться туди, звідки прийшла, і з тим, у чому прийшла. Зі свого боку докладу всіх зусиль, яких лиш може докласти депутат Думи, аби про смерть фон Шлессера швидко забули — надалі вшановуючи його пам’ять. Нікола Самсонович далі вестиме діло, не дасть йому занепасти. У нього все дуже добре виходить, родина йому довіряє. Ви дістанете винагороду. І по тому попросимо вас теж забратися чимдалі, назавжди забувши, що чули й бачили тут. Варваро?

Вона тричі плеснула в долоні.

— Васильку, не гнівайся, але це чи не перші мудрі й тверезі думки, почуті мною від тебе протягом дуже-дуже тривалого часу. Чесно кажучи, навіть не сподівалася на прояв аж такої розважливості. Пане Чечель, погоджуйтесь. Кращого не варто бажати.

Платон глянув на Садовського.

Управитель не сказав нічого — вийшов слідом за Марком.

Розділ 14

Полінка Урусова

ільше Чечель того дня не бачив Ніколу.

Не треба надто старатися, аби не перетнутися в такому великому маєтку. Платон спробував зайти в його кабінет, та, немов чекаючи навмисне, його перепинив Нечипір. Пояснив: барин не велів турбувати, заклопотаний організацією похорону. Баронове тіло тим часом перенесли в льодовик, ще й поставили вартувати кожного зі слуг-чоловіків по черзі. Пропозиція спадкоємців, вочевидь, заскочила управителя зненацька й загнала в глухий кут. Навіть цікавість відійшла далі — Нікола сам себе усунув від цього, лишивши Платона наодинці з думками.

А їх назбиралося чимало.

Зручніше вмостившись у кріслі, Платон скинув черевики, витягнув ноги, поворушив пальцями.

Він уже не мав жодних сумнівів: убивця — той, хто написав анонімку. Кинувши тінь на Марію, жінку з репутацією чорної вдови, і давши членам родини всі карти в руки. Непрямо здогад підтвердила нинішня пропозиція Василя фон Шлессера, справді дивовижно твереза й виважена. Якщо Марія визнає провину, їй дозволять тихо піти, позбавивши всього. Зате уникне тюрми, слідства, суду й каторги. Матиме змогу за якийсь час почати життя спочатку. Чомусь Чечель не мав жодного сумніву: родина не прагне її крові, ціна питання — тільки величезний спадок. Поділивши частину грошей, Базиль і Варвара забезпечать себе до кінця життя. З панського плеча дозволять Маркові жити так, як живе. І вони далеко не дурні, частина коштів лишиться в ділі, під наглядом підприємливого Ніколи.

Фактично Садовський приречений працювати на їхні блага — або теж піти, що навряд чи зробить.

Єдине, що насторожувало Платона, — оця пряма вигода для дітей барона.

Марія навряд чи матиме сили боротися з ними довго. Щось підказувало Чечелю: рано чи пізно ситуація вирішиться проти неї. Лиш у найкращому разі вдова вимушено відмовиться від спадку в обмін на повну свободу подальший дій. У найгіршому — каторга незалежно від Платонових старань. Його ж ніхто не послухає, адже сам Чечель фактично перебуває поза законом і від в’язниці його відділяє якихось півкроку. Навіть знайшовши докази невинуватості Марії й, відповідно, провини іншої особи, він не здатен буде жодним чином дати доказам хід. Звинуватять у змові з чорною вдовою, зроблять спільниками, якщо взагалі не коханцями.

Дякую тобі, Полінко Урусова...

Чечель замислився, чи не підкріпити себе коньяком, — передумав.

Повернувся подумки до минулої ночі й рипучих кроків під дверима Маркової кімнати.

Мови нема, там ішов убивця.

Близька баронові людина, з рук якої він міг без страху взяти пляшечку з отрутою під виглядом звичних крапель.

Це могла бути Марія.

Але з таким самим успіхом — Варвара.

І Базиль.

Спальні обох — за Марковою. Кожен із них міг пройти повз двері. Спроба відчинити їх, зазирнути до кімнати — не що інше, як намір переконатися: небажаний гість спить, нічого не чує. Жоден із них навряд чи має досвід убивці. Тому не припускали, що нічні кроки самі по собі здатні розбудити Платона. Тим більше термосіння ручки дверей, нехай обережне. Сам того не розуміючи, вбивця виказав себе.

Хоча...

Марія теж могла перевірити, чи спить Чечель.

Звісно, їй найменш вигідно вбивати чоловіка. Адже на роль лиходійки її призначили вже тоді, коли вони з Альфредом фон Шлессером вінчалися. Тут жодних перебільшень.

Одначе...

Платон упіймав себе на намірі знайти для Марії якнайбільше виправдань. Ті самі нічні кроки: вбивця двічі пройшов повз його двері. Кімната баронеси — біля спальні барона, перед кімнатою Марка. Хіба вона аж настільки хитра, що навмисне розбуркала Платона, аби той почув, як хтось ходить туди-сюди...

Чечель труснув головою.

Не в’язалося.

Хитра людина не залишить тіло отак, демонстративно, на видному місці, щоб не виникало жодних сумнівів: вбили навмисне. Навпаки, Марія дала б чоловікові отруту, перед тим зручно вклавши в ліжко, ще й підіткнувши ковдру. Для неї вигідна смерть фон Шлессера, яка викличе найменше питань та підозр. Є чимало препаратів, велика доза яких здатна зупинити здорове серце. А тут маємо хворе.

І пляшечка зі слідами ціаніду на видному місці.

Марія найперше прибрала б її.

Вбивця залишив.

Чечель повернувся туди, звідки почав. Сніг падав до вечора, та перестав уночі. На ранок на ньому не було жодних слідів. Та й дог Карло не дав би пройти двором чужому. Отже, вбивцю, який прийшов зовні, категорично відкинуто.

Базиль надто демонстративно святкував напередодні. Його було забагато. Мета: довести, що напився й спав без задніх ніг. Насправді ж він довів здатність мислити, як помітила Варвара, досить тверезо.

Та й сама вона заговорила до Чечеля вчора з метою підтвердити — далі спальні виходити не збирається, усе на світі їй остогидло.

Чомусь аж тепер Платонові стрельнуло: або кожен із них, або обоє старалися створити собі алібі.

Не чекали сищика в маєтку.

Вбивство Альфреда фон Шлессера вже готувалося, коли барон, сам того не розуміючи, зробив убивці неприємний сюрприз: запросив молодого, але з гарними рекомендаціями поліцейського. Треба було рахуватися з цим, на ходу змінювати плани.

Зокрема — думати про алібі.

Лиш тепер Платон дозволив собі підвестися, налити коньяку й відсалютувати дзеркалу.

Він мав привід святкувати маленьку перемогу.

Коло підозрюваних звузилося.

Марія фон Шлессер — єдина, хто не взяв на себе клопіт подумати про щось подібне до алібі.

Випити Чечель не встиг — у двері не постукали: пошкреблися.

— Ви повинні мене врятувати.

На вдові була жалобна сукня із закритими рукавами. Високий комір затуляв шию, у волоссі — чорна стрічка. Та вигляд мала не сумний, радше рішучий. Відчайдушна рішучість, притаманна людям, які мають дуже обмежені засоби для власного порятунку.

— Поки вам ніщо не загрожує.

— Ви чудово знаєте, що це не так. — Марія підійшла до Платона впритул, він не відступив, відчував на собі її подих. — Я мушу зізнатися в тому, чого не робила. А вас підштовхують переконати мене. Годину тому відбула розмову з... обома.

— Я безсилий.

— Ви складаєте лапки? — Марія поклала руку йому на плече, Платон не забрав.

— Мої слова не матимуть жодного впливу. За великим рахунком, ми з вами в схожій ситуації. Дуже схожій.

— Кажіть далі. — Марія торкнулася його грудей своїми, Платон відчув їхній жар крізь тканину сукні.

— Мені загрожує тюрма за вбивство, якого я не скоював.

— Чому я нічого про це не знаю?

— Тому що ви не питали.

— Саме час, хіба ні?

У голові паморочилося. Платон взяв Марію за стан, легенько стиснув, потім рішуче, навіть різкіше, ніж треба, відсторонив від себе. Ступив назад — завеликий крок. Збоку виглядало — відстрибнув зайцем.

— Ви боїтеся мене, Платоне Яковичу?

— Ви вже двічі приходите, коли я сам, Маріє Данилівно. Як хтось дізнається, це зашкодить нам обом.

— Але ви мусите стати на мій бік. Захистити. Нещасний Альфред для того вас найняв.

— Запросив.

— Підозрюю, діти обіцяли заплатити, якщо вмовите мене зізнатися.

— Я не збираюся вмовляти вас. Аби мав такі наміри, аби міг погодитися списати вбивство на невинну людину, зараз вашим гадючником займався б хтось інший. І чомусь здається, той інший швидше б домовився з вами та з родиною. На їхню користь проти вас. Але й не на вашу шкоду. Я ж не вмію вмовляти невинну людину зізнатися.

— Мудро, Платоне Яковичу. — Жінка ніби щойно прокинулася, здригнулася, торкнулася долонями розпашілих щік. — Годі про мене. Зі мною ясно, що дуже туманно. Розкажіть про себе. Що з вами не так, чого боїтеся.

— Того ж, чого й ви. Отримати не за своє.

Марія не знати звідки дістала тонку цигарку й мундштук. Чечель знайшов сірники, видобув вогонь, підніс вдові. Закуривши, вона зайняла його місце в кріслі. Поклала ногу на ногу.

За бажання збоку це могло б виглядати вульгарно.

І трактуватися двозначно.

— Отже, Платоне Яковичу, ми товариші по нещастю. Я вас слухаю.

— Вам навряд буде цікаво.

— Ви мій захисник... або кат. Маю право знати про вас дещо більше.

— Про ката ви занадто.

— Не змушуйте даму чекати. — Вона затягнулася, випустила під стелю пахкий дим.

Раптом Чечель відчув непереборне бажання розказати все комусь, хто майже нічого про нього не знає.

— Будь по-вашому. — Він налив собі, запитально глянув на Марію, та заперечливо хитнула головою. — Напевне, чули про вбивство Полінки Урусової.

— Хто це? — прозвучало щиро.

— Єдина донька дійсного таємного радника князя Антона Урусова. З Санкт-Петербурга. Не так давно новину товкли в Києві на кожному розі.

— Ви вже знаєте: я не так часто буваю в Києві. Тим більше не слухаю, про що теревенять на кожному розі. Я обмежила світське життя з відомих вам причин. І припинила читати газети. Мені сюди пошта доставляє тільки дамські журнали і випуски «Довкола світу»[24]. Журнали полюбляв покійний чоловік, тож і я знаходила там щось цікаве для себе. Він любив обговорювати щось за чаєм чи на прогулянках. Словом, не знаю вашого предмета.

Платон гмикнув.

— Щось не так? — підозріло зиркнула Марія.

— Навпаки, усе гаразд. Щойно ви вкотре змусили мене пишатися собою. Саме подібна поведінка стала непрямим слідом, який вивів мене на вбивцю. Хоч викриття й зіпсувало моє життя назавжди.

— В сенсі?

Чечель зітхнув.

— Маріє Данилівно, так я вирахував Полінку Урусову. Маніячку, яка тримала Київ у страху з минулої осені до цього Водохреща.

Марія заплющила очі, стиснула пальцями скроні, легенько потерла їх.

— Не плутайте мене, Платоне Яковичу. То, кажете, княжну вбили. Тепер — убивця вона. Дівчина вбила сама себе?

— Якби в моїй шкурі був котрийсь із новомодних філософів, погодився б із вами. Певною мірою так є: вбивця стала на свій смертний шлях, обравши шлях убивства.

Вдова труснула головою.

— Не люблю філософів. У журналах доступніше пишуть. Уважно слухаю.

Вона взяла нову цигарку.

Знову подбавши про сірника, Чечель вирішив не вдавати з себе велике цабе.

Графин із коньяком завбачливо поставили й тут, тож без церемоній налив собі, погойдав чарку, приклався, відпив половину.

— Довелося мені бувати в знаменитих київських світських салонах. Там раді згаданим уже філософам, чи, скорше, тим, хто вдає з себе мудреців, носіїв знань та абсолютних істин. Вони не раз закликали читати книжки повільно. Читання в їхньому ідеалі має забирати стільки ж часу, скільки писання. Так читач опиниться на одній хвилі з творцем і краще його розумітиме.

— Дурня. До речі, я вас уже не розумію.

— Вважайте сказане невеличким прологом. — Чечель знову відпив, зміряв Марію поглядом від п’ят до маківки й не стримав утіхи, побачивши, як вдова нервово повела плечима. — Я жив цим від минулої Покрови до нинішнього Йордана, мосьпані. Без малого сто днів. І готовий розповідати про кожен, усе пам’ятаю по хвилинах. Хочете почути історійку, яка полоскоче нерви, — чи опинитися поруч зі мною? Жити щодня, спати уривками, не знати, чи буде завтра нове тіло, пройти зі мною шлях від початку до кінця?

Марія незграбно затягнулася, закашлялася, очі блиснули вологою.

— У нас немає ста днів, Платоне Яковичу, — мовила, відновивши дихання.

Чечель говорив, дивлячись повз неї.

— Усе почалося в жовтні. У глибині одного з лісистих ярів на Гончарах[25] бродячі собаки знайшли жіноче тіло. Зграй бояться, вони давно хазяйнують по околицях. Нападають на волоцюг, обачливі містяни певними вулицями уникають ходити поодинці. Перехожі гукнули городового. Ані він, ані люди не здивувалися, випадок не перший. Навіть криваві рани замість грудей не були чимось особливим. Хижі собаки могли їх відгризти. Але потім, в анатомічному театрі, лікар забив тривогу: груди акуратно відрізали гострим ножем. Так почався кошмар.

— Б’юся об заклад — жертва була гулящою.

— Повія, — кивнув Платон. — Із затрапезного притону на Ямській. Справу передали мені, і не тому, що хотіли розкрити.

— Дивно. Ви ж наче найкращий...

— У тому й нью-анс. — Чечель посміхнувся кутиком рота. — На той час молодий успішний слідчий кримінальної поліції забагато крутився під ногами вищих чинів. Перебирав на себе зайву, не потрібну їм увагу. Не люблю хвалитися, та маю право: на моєму фоні останній рік інші, переважно старші, виглядали блідо. Молодий та ранній Платон Чечель мусив зламати об щось зуби.

— Ну, коли так — не дивно.

— Уже тієї ночі я виявив, хто вона. Ім’я жертви зараз не важливе, бо нею не обмежилося, далі були ще. Причому — вже наступного дня. Я думав трохи поспати після важкої божевільної ночі. Сповістив про те в управу. По мене прислали кур’єра, одразу повезли на місце нового злочину. І так — іще три дні.

— По тілу на день, правильно розумію?

— Усі — повії. Молоді, від вісімнадцяти до двадцяти років. Борделів у Києві чимало. Другу жертву в Ямі не знали, і поки вирахував — знайшли третю. Вже потім, коли вбивця дав передихнути, я склав картину повністю. Діяв маніяк так. З’являвся після опівночі. У самий розпал гулянок по сороміцьких місцях, коли дим коромислом, усі п’яні й ніхто ні до кого не придивляється. Вибирав цицькату дівулю, платив хазяйці за два дні й ангажував дівчину до себе. Куди — ніхто ніколи не питав. Так само не цікавляться в таких випадках, як звати клієнта. Таким чином, взяту на приватну квартиру повію, за яку заплатили наперед, два дні ніхто не шукатиме. Точний розрахунок. — Платон допив вміст чарки. — Убивав тієї ж ночі. Вивозив тіло на околицю. Потім навідувався в інший бордель, на іншому кінці міста. Навіть на Хрещатику побував. Повії тими днями дуже налякалися, деякі будинки терпимості собі в збиток зачинилися на певний час. Згодом вгамувалося. На місяць.

— Знову п’ять жертв?

— Зважаючи на сказане, здогадатися не важко, — підтвердив Платон, наливаючи собі нову порцію. — Але я мав місяць фори. Витоптав ногами мало не всі притони, готелі, нічліжки. Зустрівся й перебалакав із кількома десятками різних людей. Дізнався таке... — Знову ковток. — Кожну дівчину брав чоловік, чию зовнішність складно описати. Говорив теж небагато. Та всі, хто бачив його, сходилися в одному: молодий, ледь помітні вусики, хрипкий голос, ніби ламається. Вбраний не пишно, проте й не бідно. Платив щедро, не торгувався, навіть накидав більше, аби швидше домовитися. Щоразу приїздив власним екіпажем, закрита коляска, запряжена конем. Знайшлися знавці, котрі заявили: породистий. Чоловік виглядав романтично, навіть трохи ексцентрично — крислатий капелюх, широкий чорний плащ. Під ним чоловічий одяг, що довго збивало зі сліду. Нарешті... дуже важливо, Маріє Данилівно... — Ковток. — Перш ніж забрати дівчину, вбивця бажав бачити її груди. Що більші, налитіші, звабливіші — то краще.

— Мисливець по груди. Бр-р-р! — Вдову пересмикнуло, та цікаві вогники не зникли з очей.

— Коли в середині листопада знову знайшли спотворену в такий спосіб дівчину, поліція вже попередила кого треба. У притонах чекали на типа в плащі й капелюсі. Він і тут перехитрив: уже після наступної серії, коли все знову стихло, я пройшов тим самим шляхом. Дізнався про молодика в просторому білому пальті й кепі з великим козирком. Проте манера та сама: вибирав груди. Поліцейські інформатори — народ тупуватий. Видивлялися підозрілого за одягом. Варто перевдягнутися — усе, інша людина.

— У грудні — ще п’ять жертв.

— З вами перестає бути цікаво. — Чечель прокашлявся. — Даруйте, вирвалося. Вгадали. Грудень приніс жертви. Тільки не п’ять, а три. Вбивця став обережнішим. І вдягався інакше. Офіцером, Маріє Данилівно. Поручиком-артилеристом. Отут він вперше прорахувався, надто знахабнів, невловимий.

— Прорахувався?

— Козирок офіцерського кашкета не такий великий. Обличчя відкривав більше. І вперше я почув: поручик чимось нагадував молоду даму. Бувають субтильні офіцери.

— Шпаки[26] теж.

— Згоден. Статура не залежить від чину. Підемо краще далі. — Платон допив другу чарку, витер губи, крекнув, заговорив жвавіше. — Наступний прорахунок — екіпаж. Машкару міняв, коня — ні. Якби вбивця наймав коляску, навряд чи ризикнув би брати ту саму. Отже, мав власну, яка не приверне уваги, бо власність сприймається належним чином. Так поліція з моєї подачі стала шукати екіпаж. І тут уже зробила дурість, яка потім дала мені ключ до розгадки.

— Цікаво.

— А коли це було зроблено — цікаво не було. — Чечель похитав головою. — Обер-поліцмейстер звернувся до киян через газети. Люди, на його думку, були налякані кривавими вбивствами до такого, що самі робили б за поліцейських їхню роботу. Всі шукаємо екіпаж, породистого коня і молодого чоловіка, який перевдягається поручиком.

— Ідіотизм. Хоча не раз мала справу з поліцейським слідством. Чого дивуватися...

— Я боявся, що вбивця прочитає і заляже на дно надовго. Де там! Незабаром після Різдва ще три трупи! Щоб не морочити вас: служка з «Америки», готелю на Безаківській[27], згадав постояльця, який уже не вперше винаймає найкращі апартаменти, хоч готель не люксового класу. З вокзалу прибуває приватним екіпажем, усі дні кінь має місце у внутрішньому дворику. Постоялець користується екіпажем весь час. Потім приходить візник, вантажить речі, везе хазяїна на вокзал. Схоже, транспорт до послуг гостя, коли той у Києві. Пощастило, що той служка з грішком. Азартний, завсідник іподрому, того, котрий на Печерську. Знається на породах. Між іншим, згадав, де бачив візника. Як думаєте, де?

— Не тягніть уже!

— Саме там, на бігах. Служить у конюшні князів Урусових, один із них тримає під Києвом кінний заводик. А постоялець виявився молодою жінкою. Власник «Америки» неабияк тішився, що здає найкращі апартаменти княжні з роду самих Урусових. Я просив усіх причетних тримати язики за зубами. Надто делікатна справа, йшлося про наближених до імператора осіб. Насправді ж передбачив: ставитимуть палиці в колеса. Тож виграв час, аби надійні люди допомогли взяти Полінку на гарячому.

— Добре, коли в поліції є надійні товариші.

— Хіба я сказав про поліцію? Маріє Данилівно, мені довелося зробити виняток і залучити кримінальників. Ті давно хотіли знайти монстра, який знущається з тіл дівчат у їхньому місті й досі не покараний за це. Словом, доньку князя Урусова зловили в офіцерській формі. Вона вже везла чергову дівчину на заклання. При Полінці був хірургічний скальпель.

— Зізналася?

— Жартуєте? Її видряпали з моїх рук уже за п’ять годин. Гармидер зчинився, мовби війна почалася чи государ наказав довго жити. Але мені все ж удалося скласти мозаїку. Не всю, не одразу. Мені дозволили кілька днів по тому взяти відпустку. Скористався з того, подався до Петербурга. Витратив три дні, знайшов із ким поговорити. Так дізнався страшну таємницю Полінки Урусової. Готові почути?

— Ми почали. Треба знати кінець.

— Гаразд. Він не дуже пристойний. — Обдумуючи наступні фрази, Чечель налив собі втретє. — Якщо коротко, не заглиблюючись у медичні терміни, Полінка Урусова мала від народження певні відхилення в природі. Забагато волосся на тілі, особливо на ногах. Про вусики згадував. Вродою Бог обділив. І, гм... — Ковток. — Чоловічі геніталії.

— Тьху на вас! — Марія сахнулася, почервоніла.

— Попереджав.

— Вибачте. Здається, таких людей називають гер-ма-фродитами.

— Батьки зробили доньці таємну операцію в німецькій клініці. Зайвий наріст зрізали. Це нічого не змінило. Дівчина страждала не лише через те зайве, що мала, а й через те, чого не мала. Груди, Маріє Данилівно. У якийсь момент почала повільно божеволіти. Вона ж багата наречена. За нею впадали... до певної межі. — Ковток. — Була прикра сварка з молодим офіцером, черговим кавалером, який в останній момент скривився від огиди. Полінка згодом побачила його в обіймах молодої грудастої дівки...

— Все! — Марія зупинила Платона жестом. — Картина ясна. Чому Київ?

— Тут особисте. Полінка хоч почувалася приниженою, та вже не вперше. Охолола трошки. Легко рознюхала про ту дівулю. Взнала: виїхала цицьката з Києва. Отак на наше місто й впало Полінчине прокляття. Для Петербурга ми провінція. — Чечель розвів руками. — Тут перед столичними штучками трусяться, струнко стоять. Ніхто ні в чому доньку князя, наближеної до імператора особи, не здумає запідозрити. А обережність втратила, бо зовсім не цікавилася київськими публікаціями. Маріє Данилівно, княжна не думала, що вбивцю повій у Києві взагалі шукатимуть, розумієте?

— Ні.

— Тим не менше. — Тон Платона став сухим. — Мене усунули від служби. Залагоджували справу аж на рівні генерал-губернатора. Ну, а два тижні тому тіло Полінки Урусової знайшли там, де все почалося, — на Гончарах. Навіть, — він нервово реготнув, — з такими самими ранами на місці її пласких груденят. До речі, на ній коштовності були. Хрестик, перстеник фамільний, золота каблучка... Що принесло Полінку в Київ після всього — не знаю. Зате підозри з неї офіційно зняті. Княжна Урусова тепер — чергова жертва маніяка. А ваш покірний слуга — кандидат на вбивцю. Мене ж через нібито помилку поперли зі служби. Ось помстився. Ще й обікрав жертву до всього. Мародер, бачте.

Цього разу Марія мовчала довше.

— Ми в одному човнику, Платоне Яковичу, — мовила нарешті. — Проти обох увесь світ. В обох зв’язані руки.

— Бачте, як довго довелося пояснювати, чому я не в змозі врятувати вас. Навіть якби дуже хотів.

— Згодна. Але... — Вона відклала мундштук із загашеною цигаркою, ступила зовсім близько, знову торкнувшись його грудьми, даючи змогу вдихнути запах. — Змушена повернути нас до того, з чого почали і чому я зараз тут. Я слабка жінка, Платоне Яковичу. Я вже тричі вдова. І мене підозрюють у вбивстві. Якщо станеться найгірше — згадають смерті попередніх чоловіків. Гучний процес, перші шпальти газет. Загальний осуд, вирок і каторга. Альфред фон Шлессер, Царство йому Небесне, був би вдячний вам за спробу захистити слабку жінку.

— Я безсилий захистити навіть себе.

— Тим більше. Ви не допустите несправедливості.

І тут Марія фон Шлессер, новоспечена вдова, зробила те, чого Платон Чечель боявся найбільше і чому не зміг опиратися.

Вона стала навшпиньки. І поцілувала його.

В губи.

Розділ 15

Прощання й попередження

оховали господаря маєтку за два дні.

Відспівали в родинній каплиці, за православним обрядом. Барон не вихрестився з католиків, проте на віру мав погляди агностика[28]. Так сказала Марія, підтвердили й діти.

Крім Марка — наймолодший син питанням релігії взагалі не переймався. Попри Платонове побоювання, до моменту поховання, під час нього та на поминальному обіді миру й спокою не порушила жодна з ворожих сторін. Навпаки, Василь, Варвара і Марко трималися біля вдови, демонструючи єдність великої родини в сумний час. Схоже, всі домовилися про перемир’я — або вирішили дотримуватися його, зберігаючи пристойність на людях.

Проводи фон Шлессера в останню путь зібрали замалим півсотні знаменитих персон. Київський генерал-губернатор приїхав особисто, хоч довго не був, на обід не лишився, висловив співчуття й забрався, навіть не кинувши жменьку землі на кришку труни. Натомість гласний міської Думи відбув ритуал до кінця, приїхавши в маєток у супроводі десятка депутатів та їхніх дружин, що відповідно до моменту оздобилися чорними вуалетками й не знімали чорних рукавичок. Були відомі промисловці, кілька приїхали спеціально з Харкова та Полтави. Не втримався — прочитав на могилі патетичний вірш невідомий Чечелю поет середніх років і середнього ж рівня таланту, для якого покійний барон у певний момент погодився стати меценатом. Довколишні селяни отримали бочку горілки й дуже скоро перестали аж так сумувати за барином. Поминальна трапеза не затягнулася надовго: гості хотіли вибратися з маєтку ще до березневих сутінок, сльота зіпсувала й без того погану дорогу до Києва.

Чечель знав кількох іменитих гостей особисто й підозрював: його впізнали. Проте значення власній персоні не надавав. Тримався тихо, скромно, кивнув у відповідь на два-три мовчазні привітання. Ніхто не поквапиться спрямувати жандармів до маєтку щойно похованого мільйонера, бо тут знайшов притулок ворог суспільства. Ба більше: Платон не думав, що хтось узагалі захоче наголошувати на знайомстві з вигнанцем. Проте все ж намагався по можливості не потрапляти на очі поважним посадовим особам.

І нетерпляче чекав на завтрашній день.

...Тоді Марія залишила цілунок і пішла. Чечель довго мучився, шукаючи пояснень, що ж то було. Довелося поміркувати за черговою чаркою, аби дійти прийнятного поки висновку: вдова не мала наміру спокусити його тут і тепер, менш ніж за добу після чоловікової смерті. Відтак раптове зближення її тіла з його та цілунок варто сприймати як нічим не приховану спробу змусити до дій у власних інтересах.

І змусити не лише його.

Раптом Платону зайшло в голову те, про що раніше чомусь не думав. Щойно Марія застосувала природні жіночі чари, бо іншої зброї в арсеналі, інших засобів впливу не мала. Таким чином, міркував далі, ця особа навряд чи діяла так уперше. Має практику, навчилася маніпуляцій.

А не така ж ви беззахисна невинна овечка, Маріє Данилівно.

Заснув Чечель з твердим наміром з’ясувати, чи вибиралася вдова з маєтку до Києва протягом хоча б останнього тижня. Версія про її можливу причетність до анонімки знову виринула з глибин. А на ранок Платонові вдалося використати загальний пригнічений, отже — послаблений стан усіх мешканців маєтку на свою користь.

У гаражі, як уже знав від Ніколи Садовського, два автомобілі. «Даймлер» управитель мав у своєму розпорядженні, «кадилак» однієї з найновіших, тридцятої моделі — для потреб самого барона. Проте він користувався самохідним екіпажем не дуже часто, адже майже не вибирався з маєтку. Тож Юхим Дрозд, механік-водій, котрий мешкав тут на правах обслуги, виконував волю господині й фактично був її особистим шофером. Марія навіть вчилася кермувати й каталася околицями, заїжджала в села, лякала старих людей та тішила дітлахів. Проте далеко їздити самій барон дружині поки не рекомендував, вона слухалася.

Двадцять хвилин розмови з механіком — і Чечель мав відомості, яких не дістав би за інших обставин.

Марія навряд чи хотіла розголосу.

Але, сама того не знаючи, підштовхнула Платона до цього кроку.

Шофер беріг би таємницю — аби бариня попередила, якби так не сумував і якби пан Садовський не дав наказ відповідати на всі запитання, які ставитиме пан Чечель, особистий гість хазяйки.

За два дні до того, як Альфред фон Шлессер отримав фатальну анонімку, механік возив Марію фон Шлессер до Києва.

Судячи з того, що почув Платон, вона поводилася досить дивно.

Юхим Дрозд нічого такого не помітив. Шоферу наказали чекати там-то й стільки-то часу — підкорився, не його діло думати й висновувати.

А Чечеля саме для того найняли.

Ну, час діяти. Засидівся в Бородянскому повіті.

Гості поїхали з самого ранку.

За депутатом Думи Василем фон Шлессером прислали великий автомобіль, і Варвара не відмовилася їхати з братом. Щодо Марка, молодший ніби теж виявив бажання. Та в останній момент передумав, ще й влаштував у холі невеличку демонстрацію.

— Не хочу сидіти поруч із буржуазними акулами! — заявив, відкинувши пасмо волосся й старанно обгорнувши довкола шиї шарф. — Маю дві ноги й голову. Прості люди, селяни, радо допоможуть мені дістатися до Києва. А я при тому буду серед народу, зайве зможу поговорити, розказати, як зміниться їхнє життя після світової революції. Просвітництво, пані та панове, — ось чого ви боїтеся. Просвітлених та освічених низів!

— Марку, звільни наші вуха від своїх гасел, — скривився Базиль. — Ми з Варварою навіть тішимося, що ти даси собі раду. Уявляю агітаційний монолог усю дорогу. Життя не вистачить усе вислуховувати.

— Наче з вуст зняв, — підхопила Варвара. — Іди в народ, Марку. Користайся з нагоди. Буде чим потішити товаришів на отих ваших зібраннях.

— Але гляди, — Базиль пригрозив братові пальцем, — люди ще не забули тих революцій. І досі на безлад злі. Особливо по селах, де хазяям треба спокою.

— Боїшся: народ такий затюканий вами, що поб’є? — примружився Марко.

— Аби натовкли — ще нічого. Наука. Здадуть у поліцію язикатого, який світ каламутить. Я не покійний татусь. Пальцем не ворухну, аби тебе витягнути.

— Теж наука, — вставила Варвара.

Поки родичі гарикалися, Платон і Нікола стояли неподалік, мовчки й терпляче чекаючи можливості виконати світський ритуал й попрощатися. До них Марко й апелював, зробивши театральний жест рукою:

— Чули, шановні добродії? А! Де там, ви такі самі! Особливо ви, фараон, нишпорка поліцейська. Бачите в людях тільки чини. І всіх нижніх чинів вважаєте заляканими нікчемами, котрі тільки те й роблять, що бігають з доносами до городових, урядників та жандармів. Якщо країна — один великий жандарм, чому слуги не мусять бути жандармами дрібними?! Ви — жандармики! І раби чужих статків, як ваш любий Нікі!

— Марку Альфредовичу, вам справді краще вже залишити цей дім, — стримано процідив Садовський.

— Ти женеш мене з рідного дому? — реготнув Марко. — Усі бачили й чули? Лакей, якого підібрали на вулиці, пес, який лизав хазяйську руку...

— Ніколо, спокійно! — каркнув Базиль, передчуваючи зовсім не потрібний зараз скандал. — Марку, я підтримую пана Садовського. Твій дім? Такий самий, як наш із Варварою. Жодних заперечень. Але тоді живи тут, приймай правила, встановлені на цій території. Хоча б із поваги до пам’яті батька. Не хочеш, зібрався піти, звідки прийшов, — полотном дорога. Не конче ображати на прощання тих, хто не зробив тобі зла.

— Класові вороги, — буркнув Марко й нарешті пішов, гордо піднісши голову.

Щойно за ним зачинилися двері, Базиль ступив до Ніколи.

— Від себе і сестри прошу пробачити цього телепня.

Чечель не впізнавав баронета. Перед ним була інша людина. Не п’яний чи похмільний істерик, якого Платон звик бачити від дня знайомства. Твереза, виважена, солідна людина, здатна поважати себе й присутніх. І вкотре заворушився черв’як сумніву: коли ж Василь фон Шлессер — справжній?

Або грає зараз, як ось Марко перед тим, — або грав раніше.

— Якщо ви чекали від братика чогось інакшого, треба було попередити мене, мосьпане, — спокійно відповів Садовський.

— Іноді здається, що ти ближчий нам, ніж він. — Варвара стала біля брата, кивнула на двері. — Піду пакувати валізу.

— Хіба не готова? — Базиль здивовано глипнув на сестру.

— Одна. Я вирішила забрати звідси дещо зі свого гардеробу. Це не забере багато часу. Нікі, попроси покоївку допомогти мені.

— Звісно, мосьпані.

Варвара рушила вгору сходами.

Вони рипнули.

Платон спробував спіймати раптову думку...

— Пане Чечель.

Він озирнувся на Базиля й завважив: у холі вони самі.

— До ваших послуг.

— Хочеться вірити. — Баронет наблизився впритул, алкоголю не було чути. — Коли вже ми при тому, ще й нікого поруч... Я дуже ціную зусилля, докладені вами для залагодження труднощів нашої родини. Передусім ви дбаєте про репутацію покійного батька. Як ділова людина він діяв жорстко, та інакше не може бути. Проте жорсткість — чеснота, що допомогла розбагатіти. Наш тато мав інші риси, проявляв їх не часто. Мабуть, ви побачили, помітили, відчули... Словом, ще раз дякую, ви бережете нас, чужих, сторонніх вам осіб.

— Пояснив мотив. Можу ще раз.

— Не треба. Я поясню вам свій. — Баронет озирнувся на сходи, чи не йде сестра. — Прошу вас надалі в міру сил та можливостей діяти в наших інтересах, а не захищати цю зайду. Розумієте, про кого мова.

— Про Марію.

— Про чорну вдову, — наголосив Базиль. — У вашому становищі, Платоне Яковичу, краще не йти проти законних спадкоємців фон Шлессера. Нам із Варварою дуже допоможе, якщо ви приватним порядком доведете причетність цієї особи сумнівних моральних якостей до вбивства. Ми не хочемо її крові, ми не прагнемо публікацій у жовтій пресі. На основі ваших доказів повторимо пропозицію. Марія повинна піти геть у тому, у чому прийшла. Відмовитися від спадку на користь свободи. Обходити десятої дорогою не лише Київ, а й найближчі повіти губернії.

— Ви нагадали моє становище.

— Як депутат Думи маю чимало можливостей. Додайте вагу прізвища фон Шлессер. Зробивши, як хочемо ми з Варварою, ви матимете мою особисту підтримку. Київську губернію, ймовірно, доведеться залишити, аби не мозолити очі своїм численним впливовим ворогам. Але, на відміну від вдовиці, матимете певний капітал, що дозволить вам облаштуватися на власний розсуд, наприклад, десь на віддаленому хуторі. Для чого далі порпатися в чужому бруді? Нащо вам той кримінал, прости, Господи? Вік дозволяє почати життя спочатку й навіть бути щасливим із того.

Легенький рип — нарешті спускалася Варвара.

За нею сунув Нечипір, волочачи спаковані валізи.

Зарипіло під ногами сильніше.

— Я готова, — сказала Варвара фон Шлессер.

— Ми з паном Чечелем переговорили на відомий нам предмет, — кивнув Василь фон Шлессер.

— Не до кінця, — зазначив Платон.

— Здається, ми все погодили. Виникнуть ще запитання — ось моя картка.

— Не все, мосьпане. Раптом Марія справді не причетна до вбивства? Ну, як не вона дала баронові ціанід? І що, коли я доведу саме це?

— Краще довести її злочин, — викарбував баронет.

— Згодна, — кивнула Варвара. — Для вас краще. Ось, маєте ще картку від мене.

Розділ 16

Таємна прогулянка барині

Бородянська волость,

маєток Шлессера —

Київ, на вулицю Прорізну

озволу на керування автомобілем Платон при собі не мав.

Слава Богу, паспорт примудрився зберегти. Крім револьвера й одягу, в якому привезли, Чечель не мав тепер нічого. Документ, що засвідчує його особу, та зброя радше зашкодять, ніж допоможуть. Та на користь Чечеля працювала та обставина, що автомобілістів не зупиняли на вулицях, аби перевірити, чи власною машиною катаються. Навпаки, людину за кермом самохідного екіпажа сприймали такою, що має статки та, відповідно, становище. Отже, благонадійною, яка підозр не викликає. Увагу привертала машина, а не той, хто сидить за кермом.

Тож, отримавши від Садовського дозвіл узяти «даймлер» для потреб дізнання, Платон у такий спосіб зробився кимось на кшталт невидимця.

Далі треба було перевдягнутися. Водій має бути відповідно вбраний, і в маєтку все знайшлося. За кермо Чечель сів на очах у цікавої челяді, вдягнений у шкіряну куртку поверх светра й підшиті знизу шкірою, мов у кавалериста, зелені галіфе напіввійськового крою. Голову прикрив шоломом, теж шкіряним, очі — незграбними окулярами-«консервами». На руки натягнув широкі рукавиці-краги.

Перевірив, чи є пальне в баку.

Дрозд подбав, порядок.

Запустив мотор, зробив коло двором під гавкіт дога-сторожа.

Виїхав за ворота.

Вітер бив у лице, багнюка летіла з-під коліс. Платон давно не кермував, швидко згадував навички. З «даймлером» впорався, об’їздив, зріднився. Уже здолавши двадцяту версту, тримав «бублика» так упевнено, ніби авто — власне, а катається він щодня. По дорозі обганяв сільські вози, махав руками візницям і пасажирам. Дядьки — хто махав у відповідь, хто показував кулак, хто плювався. Тітки відсувалися, хрестилися. Якщо їхали діти — ті гляділи захоплено, один хлопчак навіть захотів зістрибнути й побігти за машиною, груба матуся в квітчастій хустці смикнула на воза в останній момент. Збоку виглядало, ніби підсікла вудку на риболовлі й тепер хутко виловила, не даючи здобичі опам’ятатися.

Як виїхав на прямий шлях, минув Шулявку та залишив позад себе машинобудівний завод[29], став зустрічати інші автомобілі.

Дехто з шоферів, порівнявшись, тис на клаксон. Не тому, що впізнавав, — просто вітався. Платон відповідав ввічливістю на ввічливість, сигналив навзаєм. Брест-Литовський шлях вивів на Галицьку площу. Був четвер, тож єврейський базар довелося оминати. Вгледівши кінних поліцейських, Чечель мимоволі втягнув голову в плечі. Наступної миті засоромився власного боягузтва, чвиркнув слиною крізь зуби в їхній бік, хай стражі порядку вартували далеко. Завернув на Маловолодимирську[30], звідти — взяв крутий підйом, вибрався на Фундуклеївську[31]. Тут доїхав до трамвайної колії, авто затрусилося по бруківці.

Звідси й до Прорізної рукою подати.

Слід Марії фон Шлессер вів Чечеля до готелю «Версаль».

Поставивши «даймлер» недалеко від будівлі й залишивши місцевим хлопчакам змогу як слід розглядати авто, він рушив прямо, на ходу знімаючи окуляри. Впевнено ступивши до вестибюлю, одразу полегшено зітхнув. Побачив того, на кого розраховував. Трохи за тридцять. Вишколений, у бездоганно випрасуваній уніформі, з напомадженим волоссям і такими самими вусами, черговий служка вибіг з-за стійки, поспішив особисто зустріти дорогого гостя.

Впізнав, щойно той стягнув з голови шолом.

Укляк, завмер, злодійкувато озирнувся.

— Платоне... Платоне Яковичу... Ви отак, вільно...

— Чому ні? Хто мене поневолив? — Чечель навмисне додав до голосу метал. — Бачу, чутки Києвом вдячно гуляють. Що про мене чути?

— Багато всього. — Служка знову глянув на всі боки. — З вами нині небезпечно мати справу, Платоне Яковичу.

— Раніше мав і не боявся. Чи вже не страшно бути негласним поліцейським інформатором? Жоржику, любий мій друже, мене вигнали з поліції, не тебе.

— Я ж не служу там!

— Є власноручна згода, написана на ім’я самого пана Красовського[32]. Це ж я тебе завербував, нагадати?

— Не треба.

— То, може, згадаємо, скільки ти отримуєш за кожну корисну інформацію?

— Платоне Яковичу, чорти вас принесли!

— Хай чорти. Відійдемо на два слова. Бо справді увагу звертатимуть.

Жоржик зітхнув, повернувся на своє місце. Чечель розмістився біля стійки з протилежного боку. Стягнув краги, засунув за викот шкірянки. Легенько торкнувся пальцем круглого дзвінка.

— Тиждень тому, минула середа. Ти чергував тут, га, Жоржику?

— Я повинен відповідати? — визвірився той.

— Ні. Але поговоримо по старій пам’яті. Скажеш, що не ти, доведеться шукати твого товариша.

— Ну, як справді не я?

Чечель не відповів, мовчки втупив у співрозмовника погляд. Жоржик постояв, посопів, відвів очі.

— Вгадали. Я.

— Ай, браво! Нам обом пощастило. Тобі — бо не треба козиряти зустріччю з прокаженим Чечелем. Мені — бо не раз мав із тобою справу, ніколи не розчаровувався. Вважай, у нас сімейна розмова.

— Та кажіть уже...

— Давно б так. — Платон погладив пучкою латунь дзвіночка, зручніше вклав лікті на стійку. — Отже, минулої середи по обіді сюди, до готелю «Версаль», зайшла дама. Ти можеш її знати, але не мусиш. Марія фон Шлессер останнім часом не потрапляла в газети й не дуже часто вибиралася до Києва. Тим більше навряд чи зупинялася тут.

— Чим наші апартаменти погані?!

— Я не сказав, що погані. Дружина... вдова барона фон Шлессера не лишалася в місті. Їй зручніше в родинному маєтку. Звідти й назад її доставляє шофер.

— Чому ж тоді я повинен її згадати, Платоне Яковичу? Чому вашу знайому взагалі занесло в наші палестини?

Жоржик поволі опановував себе.

— Ось за тим я й провідав тебе, любий друже. — Платон підморгнув. — Знатну даму привіз сюди шофер на «кадилаку» однієї з останніх моделей. Бариня звеліла пильнувати авто, видала гроші, дозволила відлучитися до найближчого трактиру. Пояснила: має зустріч із приятелькою тут, у вашому ресторані, й не знає, як довго правитиме з нею жіночі теревені. Шофер чекав понад годину. Хазяйка вийшла з парадних дверей і, як сказав, виглядала схвильованою. Звісно, не його, шофера, собаче діло, з ким здибалася бариня й про що балакала.

— Не моє теж, — вставив Жоржик.

— Згоден, тебе ще бракувало. Але той самий шофер, звуть його, до речі, Юхимом Дроздом, без задньої лихої думки обмовився: того разу хазяйка не вперше приїздила у «Версаль». Від початку року — вчетверте. Навідувалася й раніше, та не важливо. Питання до тебе, любий старий друже, дивовижно просте. З ким тут, у готельному ресторані, зустрічалася Марія фон Шлессер і чому саме тут?

— Не знаю. — Інформатор подався назад, відвернувся, мовби щось шукаючи під стійкою.

Чечель мовчав.

— Не знаю! — повторив Жоржик, уже нервуючи. — Попитайте краще он там, у ресторані. В халдеїв-офіціантів, у метрдотеля. Я ж не обслуговую там, у залі. Я тут обслуговую.

— Зараз — саме по обіді, — нагадав Платон. — Ресторанні вікна виходять на вулицю. Вони не запнуті. У залі майже нікого нема, сюди стікаються ближче до вечора. Двох дам, тим більше які облаштували там місце постійної зустрічі, важко не помітити й не запам’ятати. Ми давно знайомі, Жоржику. Витри піт з лоба. Він виступив, щойно я спитав про даму.

— Я поняття не маю, як її звуть! — вичавив інформатор.

— Отже, розумієш, про кого мова. Чому злякався?

— Поруч із вами боязко, кажу ж...

— Ти заспокоївся. Потім знову напружився. І в піт від моєї появи тебе не кидало. Жоржику, ти ж сам не хочеш, аби ми вдвох розпитували офіціантів. З ким зустрічалася баронеса фон Шлессер у вашому ресторані? У тебе пам’ять чіпка, тому й агент ти корисний...

— Цитьте! — Жоржик знову подався вперед, тепер уже благаючи. — Платоне Яковичу, не губіть. У мене діток двоє, в жінки десь сухоти взялися...

— Знаю.

Чечель не зводив із Жоржика важкого погляду.

— Не відаю, з ким вона зустрічалася, — вичавив інформатор.

— Знову ти за рибу гроші.

— Та почуйте ж ви мене! — Інформатор схопив Платонову руку в свою, стиснув. — Знаю, про кого говорите. Тільки справді не знаю, з ким та дама зустрічалася. Якщо з подружкою, як каже, — то не в нас. Тут вона жодного разу не лишалася.

— Оце вже цікаво. — Платон різко збавив оберти, трохи подумав. — Кажи, коли вже почав.

— Їй передавали через мене записки, — здався Жоржик і одразу зіщулився, мовби зіщулився на очах. — Моє діло — віддати. Ми з вашою знайомою не говорили навіть. Підходила, віталася. Уже знала, записка в конверті чекає. Одразу кажу, Платоне Яковичу, — конверт завжди заклеєний був. Не міг прочитати нічого, навіть якби хотів. А коли знати, від кого носять, то й бажання нема.

— Та-ак! — протягнув Чечель, відчувши, як усередині пішло щемливе тепло. — І від кого ж послання?

— Я проводив даму рестораном до чорного ходу. Щоразу вона давала мені й метрдотелю по п’ять рублів. За такі гроші не можна — треба — слухатися й мовчати. Потім так само верталася, кивала на прощання, виходила надвір через парадне.

— Жоржику, ти не дочув. Хто передавав конверт?

— Коли дама провернула такий фінт вперше, я з цікавості запитав знайомого, з кухні. Двері там виходять у двір, до смітників. Звідти можна вийти на вулицю. Там чекала коляска з візником. Ми ще посміялися: до полюбовника мосьпані бігає, від чоловіка ховається. Щоразу так, думаю, вона діяла.

Чечель стиснув кулак, легенько стукнув по поверхні стійки.

— Не крути, Жоржику. Сказав «а» — кажи «бе». Написав «і» — став над нею крапку.

— Кучеряво промовляєте, Платоне Яковичу. Я вже й забув...

— Я тобі зараз дещо інше нагадаю, — просичав Платон.

Інформатор зиркнув на кулак.

— Почує хтось, що я вам оце сказав, — діточки мої сиротами будуть. Не губіть, Платоне Яковичу. Не губіть... — Він по-дитячому шморгнув носом. — Посланець завжди був один. Як з’явиться — все, сигнал: дама навідається по обіді. Полтину за послугу додавав. Вертлявий такий, з більмом на лівому очі. Його так і називають — Митя Більмо. — І видихнув нарешті, остаточно й безповоротно капітулюючи: — Один із підручних Апаша.

Розділ 17

Дещо про честь мундира

Київ, на вулиці Михайлівській

втомобіль загородив собою дворик.

Кам’яниці тут щільно тулилися одна до одної — щойно біля Володимирської гірки почалася забудова, земля скочила в ціні. Тож будинки росли не вшир, а вгору, сягаючи шести поверхів. Хоч не хоч доводилося тіснитися, якщо кортить жити в престижному місці, через те забудовники економили на просторі дворів. «Даймлер» привертав увагу, хоч де лишити: біля бровки хідника чи біля потрібного будинку. Та Платон вирішив усе ж заїхати. Зупинятися там, де вулиця хилилася вниз, ризиковано — раптом машина покотиться, гальма слабенькі.

Тепер аби Захарченко був удома.

Старий сищик жив на першому поверсі, і не лише Платон — усе розшукове відділення знало: Іван Макарович отримав помешкання на Михайлівський як подарунок від генерал-губернатора за вірну службу. Знак поваги мав би лестити Захарченку. Натомість він бурчав: недалеко Царська площа, парк, кафешантани, Хрещатик гуляє щоночі. Навіть у глибині вулиці не маєш спокою — гармидер часом сягає аж сюди, звуки нічного життя заносить і крізь щільно зачинені вікна, мов той протяг — крізь шпарини. До всього одне вікно виходило на пагорб, тож, нарікав старий сищик, у залі постійні протяги, наче в погребі.

Пощастило.

Відставний поліцейський уже відчиняв, щойно Чечель зайшов у парадне.

— По мою душу, бува, приїздять на авто, — сказав замість привітання. — Так і зрозумів, знову комусь припекло порадитися з Захарченком. А тут ти...

— Я, Іване Макаровичу, справді по пораду. — Чечель стягнув краги й шолом.

— Бачу, ростеш. Це покійний барон тебе в заповіті згадав? Машину подарував?

— А ви вже знаєте про барона...

— Копійка моя ціна, аби не знав нічого. Заходь уже.

Пропустивши гостя, відставний поліцейський зачинив двері на ключ. Тим часом Платон розчахнув куртку, роздивився, куди потрапив. Захарченко жив скромно, життєвий простір не захарастив. Але Чечелю так само копійка ціна, аби за час служби не навчився розрізняти бідне й багате. Круглий стіл, комод, стільці, крісло в кутку, ломберний столик, на якому примостився грамофон, — усе не виглядало дорогим та першокласної якості, а насправді було таким. Справи в знаменитого київського сищика явно йшли добре, приватні консультації дозволяли не відмовляти собі ні в чому, що створює затишок.

— Я тут чаюю трохи. Запрошую.

Удома господар носив просторі чорні штани в сіру смужку, м’які пантофлі й зручну оксамитову куртку. Чайник у відставного поліцейського доповнював уявлення про заслужену людину, котра насолоджується спокоєм і розміреним буттям. Чечель кивнув, не відмовляючись. Захарченко поставив на стіл склянку в срібному підстаканнику, з чайника полився гарячий духмяний напій.

— Заварюю траву, — пояснив. — Липа, звіробій, м’ята, вишневі гілочки. За службу чаєм називали таке вже болото... А довелося сьорбати, не все ж горілку-вино по гадючниках. Пузо болить, заробив чесною службою. — Захарченко погладив живіт. — Два дні тому довелося оскоромитися, бач, лікуюся.

— Є ефект? — Платон запитав із ввічливості.

— То вже нью-анси. Як себе налаштуєш. Настроїшся на ефект, повіриш у це — буде. Ну, досить уже світських бесід. Кажіть, Платоне Яковичу.

Чечель сьорбнув чаю, не стримався — взяв з вази бублика, захрумкотів. Захарченко вмостився на стільці й терпляче чекав.

— Альфреда фон Шлессера вбили, — почав Платон нарешті.

— Газети не писали про це. Але я підозрюю, — кивнув старий сищик.

— Родина грішить на дружину.

— Вдову.

— Вдову, — кивнув Чечель. — Аби не виносити сміття з хати, хочуть змусити відмовитися від спадку й забратися з очей назавжди. Я повинен цьому сприяти.

— Бачте. Мудро я вчинив, коли відмовився лізти туди.

— Мені історія не подобається. Особливо моя участь у ній.

— Просто так піти ви не можете.

— Я й відмовитися не міг. Не з моїм теперішнім щастям.

— Думки вже маєте?

Платон знову сьорбнув, поставив склянку на стіл, замислено торкнувся краю, обвів пальцем коло.

— Ще зранку я готовий був захищати вдову. З усього, що бачив і чув, склав три версії. Перша — вбивця старший син, Василь чи Базиль, як його називають. Друга — донька Варвара. Третя — вони обоє змовилися заради спадку й проти своєї, гм, мачухи.

— І вже так не думаєте. Тому й навідалися.

— Апаш.

Брови Захарченка здивовано стрибнули вгору.

— А він тут яким боком?

— Не мав сумніву, що ви його знаєте. Бо я лише чув, сам не мав честі.

— Я б не говорив аж так іронічно, — завважив Іван Макарович. — Апаш залишив мені шрам на правому боку п’ять років тому. Дослужував я тоді, хотів під вінець кар’єри злапати його особисто. Щось не так пішло, він заледве не зарізав. Але залишитися живим у двобої з Апашем — то честь, скажу я вам. Власне, тому я й пішов у відставку швидше. Як оклигав тоді, майже одразу подав прохання.

— Через Апаша?

— Дай Бог вам, Платоне Яковичу, позбутися ваших бід, повернутися на службу, зробити блискучу кар’єру. Ви того варті, це вам Захарченко каже. — Старий сищик багатозначно підніс палець. — І ось коли настане ваш час йти на спокій, зрозумієте: застарий мисливець для того, аби ганятися за молодими хижаками. Краще піти вчасно, поки ніхто не побачив вашу безсилість перед ними. Загризуть.

— Знаменитий Іван Захарченко боїться бандита?

— За язик себе вкусіть, — відповів той беззлобно. — У своєму теперішньому становищі я радо поміряюся силами з такими, як Апаш. Бо нині Іван Захарченко — особа приватна і відповідає лиш за себе. Коли я при посаді, на честь мундира вплине не тільки моя перемога, а й моя ганьба.

— Не думав, що ви дбаєте про честь мундиру. А мали б знати з власного досвіду, скільки на тому мундирі плям.

Старий сищик пружно підвівся, обсмикнув поли куртки.

— Юначе, вас ударила під дихало сила, яка роздушить і не таких. До того моменту ви, смію надіятися, служили вірою та правдою. І не царю-батюшці чи київському генерал-губернатору або ж нашому обер-поліцмейстеру особисто. Ви, мосьпане, прийшли в розшукову поліцію, аби служити закону. Захищати скривджених, карати кривдників. Робити те, що мусиш, хоч би чого воно вартувало. Ось що таке для мене честь мундира. Не впорався — зганьбив честь, жодних відмовок не приймаємо. Мовчите?

Платон знизав плечима.

— Отож, — гмикнув Захарченко, заклав руки за спину. — Тепер ближче до Апаша. Народився десь на таврійському хуторі. Сава Петров Бережний, так його хрестили. Виріс в Одесі, почав із контрабандистами. Прізвисько привіз з Франції, втік туди від шибениці років десять тому. Там познайомився зі справжніми місцевими апашами, роздобув зброю такої марки.

— Знаю. У мене подібний був.

— У вас дамський браунінг. Апаш — ось. — Захарченко ступив до комода, висунув верхню шухляду, витягнув кишеньковий револьвер, показав Чечелю, підкинув на долоні. — Тримали такий колись?

— Чув.

Платон машинально випростав руку. Старий сищик посміхнувся у вуса, простягнув гостеві зброю. Чечель одразу засунув пальці в круглі отвори на латунному руків’ї, розвернувся, навів револьвер на стіну.

— Стріляти надумали?

— Боже збав! Але цікава конструкція. Дула не бачу.

— Кулі вилітають з кожного отвору в барабані. А сам барабан крутиться, коли палите. Якщо всі набої вийшли, йдіть урукопашну. Бачите, руків’я — чистий вам кастет.

— Справді. — Платон примірився, зігнув руку, вдарив повітря.

— Давайте сюди, побавилися вже.

Чечель із жалем повернув зброю власнику. Захарченко заховав назад, знову заклав руки за спину.

— Поки ховався по Європах, заробив там собі ще ту репутацію. Апаша розшукує поліція у Франції, Німеччині, Британії. Зараз йому сорок, п’ять років тому повернувся в рідні краї. Має дивну звичку, хочте — назвіть особливою прикметою. Говорить про себе в третій особі. Звідки то — хтозна.

— Імператорська манера, — вставив Платон.

— Хтозна, — повторив Захарченко. — А, якби ж то була шкідлива примха. Ще звичка є: не сидить на одному місці довго. Замолоду вважав себе першим, хто відновить занепаду славу броварських лісів. Вас, мосьпане, ще на світі не було, коли я разом зі старшими ганявся за останніми розбійницькими ватагами в лісах за Дніпром. Це ж треба так було статися, що батько Апаша — один із душогубів, кому тоді вдалося вислизнути з великої облави. Забіг аж до Таврії, осів на хуторі, дівку знайшов, сина Савку вистругав. І травив малому байки про шалене життя благородних розбійників.

— Спадковий бандит, значить.

— Еге, бува, — покректав Захарченко. — Знаний тим, що вправно стріляє, володіє стилетом і кастетом, наче хірург Пирогов — скальпелем. Освоїв джіу-джитсу, хизувався тим, навіть не раз викликав бажаючих на двобій, забавка така. Прищемили ми йому хвоста, але фартовий, вирвався. Весь час, поки нічого про Апаша в тутешніх краях не чули, у поліції хрестилися й ставили Богові товстезну свічку. І виліз, мов чиряк на сраці. Бачив його, як вас зараз. Він не дав себе схопити, сучий син. А я не дав себе зарізати. Нічия, так би мовити. З того часу носа до Києва не пхав, та й губернію обходив. Чому згадали про нього?

— Бо повернувся.

— Звідки знаєте?

Платон допив вистигле вариво.

— З ним не вперше таємно зустрічається Марія фон Шлессер, — мовив нарешті. — Навряд барону відомо про те... було. Востаннє бачилися за кілька днів до вбивства. А зв’язковий у них — якийсь Митя Більмо. Думав, усіх башибузуків знаю на прізвиська...

Захарченко враз змінився на обличчі.

Зараз перед Чечелем стояв мисливський пес, який узяв слід кабана, — точніше, людська подоба породистого, бувалого в бувальцях гончака. Старий сищик розправив плечі, випнув груди, втягнув ніздрями повітря. Здається, навіть вуха настовбурчилися.

— Платоне Яковичу, я не в тім’я битий. Від пропозиції, принесеної паном Садовським, завбачливо відмовився. Але це в жодному разі не означає, що справа мене не зацікавила. Навів кілька довідок, маю можливості. Особливо зацікавили обставини, за яких наша мосьпані овдовіла вдруге.

— Вбивство.

— Так, поміщика Зайчевського вбили грабіжники. Її чомусь пожаліли. Пане Чечель, я не припускаю, що Марія Данилівна вигадала напад. Чомусь не думаю, що здатна зарізати людину. Історія прогриміла в Чернігівській губернії, до київської розшукової поліції стосунку не мала. Але, кажу ж, поцікавився ось днями. Там шукали такого собі Гриця Вовка, під опис удови він найкраще підходив. У нього вада від природи, вовча паща називається.

— Це коли піднебіння розщеплене, — кивнув Платон. — Яскрава особлива прикмета.

— Десь за півроку його труп виловили з Десни. Тоді, два роки тому, Вовк і Апаш були в одній команді.

Тепер завмер Чечель.

— Сава Бережний на прізвисько Апаш щось має до вбивства другого чоловіка Марії? — вичавив із себе, перевівши подих.

— Я не вірю в подібні збіги. Інакше для чого їм таємно знатися? Як баронеса, дама з вищого світу, яка, до всього, останнім часом живе за містом, могла здибати Апаша? А його цікавлять мільйони барона фон Шлессера, ох, цікавлять. Може забрати без ножика й кастета, не витративши жодної кулі.

Платон потер перенісся.

— Мені треба його знайти.

— Апаша? Перехрестіться, юначе.

Платон виконав прохання.

— Ось вам хрест — треба знайти.

— Вам ніхто не прикриє спину.

— Значить, мене вб’ють. Їй-богу, Іване Макаровичу, то краще, ніж ховатися по притонах із блощицями й маєтках, збудованих на подобу лицарського палацу.

Захарченко посміхнувся у вуса.

— Я себе зараз бачу, Платоне Яковичу. Коли було стільки, скільки вам тепер... А! — Старий сищик махнув рукою. — Одежу поміняйте. У такому вигляді незручно буде.

— Іншої нема.

— Пошукаю в себе. Висітиме, я ж грубший. Зате зросту ми одного. Прохання: прилаштуйте десь драндулет, бо мій двір не годиться.

— Так на ньому ж поїду.

— До Чорного яру? Краще не треба.

— Хіба до Чорного яру?

— Ви згадали Митю Більмо, єдину ниточку до Апаша. Він крутиться в тамтешніх притонах. Є один кабак, так і називається — «Яр».

— Чув. Навіть колись забрідав, як крутив справу Урусової. Там картярі збираються майже відкрито. Кілька дівчаток у задніх кімнатах, для постійних клієнтів.

— Якщо Більмо там не буває, хтось із тамтешніх напевне знає, де його знайти. Але обережно, Платоне Яковичу.

— Запитайте у хворого про здоров’я, — посміхнувся Платон. — А в того, за ким шукають жандарми, — про обережність. І пригостіть іще чаєм, дуже смакує.

Розділ 18

Штофи зеленого скла

Київ, Лук’янівка, Чорний яр

оки пили чай, поки відставний поліцейський нагодував гостя ухою зі щуки, яку сам зловив, поки шукав підходящий одяг — сутінки вступили в права.

«Даймлер» Чечель залишив в одному з гаражів автоклубу. Ризикнув, з’явився туди. Впізнали, не зраділи, проте повелися стримано: ні про що не питали, все ж таки Платон мав членський квиток. Дозволили пристроїти автомобіль, але натякнули, ховаючи очі: краще б пан Чечель не зловживав, не вводив у гріх, забрався чимшвидше, сам же все розуміє.

Він розумів.

Та досі не звик, що на нього дивляться, мов на прокаженого.

У величезній шафі Захарченка чого тільки не було. Відставний поліцейський іще на службі любив перевдягатися. Тепер, виконуючи приватні доручення, тим більше підтримував цю звичку. З будинку Платон вийшов босяком: штани у велику клітинку, черевики з калошами, сіра сорочка, жилетка, хустка довкола шиї, піджак з латками на рукавах, старе мішкувате пальто. Голову прикрасив м’ятий крислатий капелюх із приплюснутою маківкою.

Був би Чечель зараз у шкурі звичайного містянина — не мав би жодного бажання зустріти такого типа на тихій вулиці.

Ще й у сутінках.

Баньку Платон відшукав вище, на розі Прорізної й Пушкінської. Світло ліхтаря дозволило бородатому візникові роздивитися його й похитати головою. Надто підозрілий вигляд мав пасажир, аби везти його навіть освітленою центральною частиною міста до вокзалу чи на Євбаз. Тим більше — у Чорний яр, ще чого захотів. Чечель не мав часу шукати іншого візника: мав би такий самий результат. Здебільшого візники не ризикували їхати на Лук’янівку, Куренівку чи Деміївку навіть удень. Тамтешні босяцькі ватаги змагалися, хто більше карасів[33] пограбує на ходу. Часто карасями ставали самі ваньки, але якщо навіть потерпали пасажири, візникам завжди м’яли боки за компанію.

Коли Чечель лиш починав служити, наївно думав: варто назватися поліцейським і довести це, показавши документ, ваньки стануть сміливішими. Кинуть комизитися й охоче виконають громадянський обов’язок, доставивши пасажира, куди той скаже. Перша ж прикра пригода освіжила й позбавила самовпевненості. Візник, якого Платон заангажував у такий спосіб, знайшов момент і дав знати діловим[34], що везе в їхні володіння фараона. Так київські візники купували для себе лояльність кримінального елементу, іноді отримували невеличку нагороду й загалом вважали за краще дружити з кримінальниками, аніж із поліцейськими. Що могло одного разу зробити котрогось із ваньок у злодійських очах лягавим[35].

Та історія могла завершитися для Чечеля більш ніж плачевно. Кілька босяків оточили його на вулиці, щойно візник поїхав геть, затягнули в найближчий двір і мало не забрали револьвер. Коли відчули, з ким мають справу, відступили, пообіцявши ще колись зустрітися й закінчити базар. Платон відбувся розбитою губою, ґулею на потилиці й вивихнутою кистю правиці. Надалі подібних помилок не припускався, хіба для святого спокою завербував кількох ваньок в інформатори. Відтоді для поїздок ангажував тільки їх. Хоч намагався не зловживати — тремтіли щоразу, коли сищик до них звертався.

Тепер Чечель застосував інший підхід. Витягнув і показав візникові два рублі. Це змусило того, зітхнувши, змінити думку. Платон умостився, вони поїхали, проте мандрівка скінчилася не там, куди прямував пасажир. Зупинивши коня на вулиці, за якою починався Чорний яр, візник вперся й навідріз відмовився рухатися далі. Чечель пригрозив, у відповідь непокірливий мовчки простягнув один із двох отриманих рублів. Плюнувши спересердя, Платон лишив гроші, не втримався — влупив ваньку кулаком по ватяній спині, вислухав лайку у відповідь.

Довелося приймати даність — далі пішов пішки.

Ніхто не знав, чому місцевість нарекли Чорним яром, зате дурна слава тутешніх притонів сягала далеко за межі Києва. Тут мовби розчинялися в ядучій кислоті, зникали без сліду не тільки здобуті мазуриками[36] речі, а й люди. Чорний яр міцно зберігав свої й чужі страшні таємниці. Славився, серед іншого, численними млинками[37], де влаштовувалися цілі картярські турніри, які збирали ділових із Харкова, Одеси, Петербурга, а часом Варшави й Берліна. Гра могла тривати без перерви кілька діб, гравці забували про сон, їжу, хіба переривалися на кухоль-другий пива. Ті, кому врешті-решт щастило, святкували перемогу тут же, гуляючи й просаджуючи більшу частину виграного. Нещасливці заливали горе за їхній рахунок, у борг, чи прагнули швидше повернути бодай щось. Це означало — довколишні мешканці мусили берегти кишені й обирати інші маршрути, тримаючись від небезпеки чимдалі.

Кабак «Яр» був одним із таких місць.

Переступивши поріг, Платон затятих гравців не побачив. Але це нічого не означало. Поєдинки не проводили на видноті, для того млинки мали закриті для сторонніх цікавих приміщення. Тим не менше за кількома грубими дерев’яними столами чоловіки орудували засмальцьованими картами. Вони не ховалися, бо грали не на гроші. Тутешні аборигени, злидарі, візники, що вже відпрацювали, пролетарі з околиці сходилися в картярських двобоях за випивку. Хто програвав — пригощав переможця й за бажання міг взяти реванш. Або поступитися місцем іншому претенденту на дармову чарку.

Чечель посунув до шинквасу.

Поки перетинав брудний прокурений, просякнутий кислим кабак, за одним зі столів спалахнула бійка. Не ясно, хто, кого й за віщо: худий неголений тип із пасмами масного волосся враз підвівся, схопив штоф і розгатив об лису, мов коліно, голову свого візаві. Той рохнув, хитнувся, впав лицем на розкидані карти. Патлатий, стиснувши уламок посуду, обвів тих, хто товкся поруч, скляним поглядом. Сів, витягнув з-під лисої голови карти, зібрав їх у колоду та почав тасувати, ніби нічого не сталося. Кучерявий здоровань, що сидів поруч, схопив руки патлатого своїми, притиснув до столу. Поки той метикував, що до чого, кучерявий точним ударом міцного кулака вкарбував йому носа, розквасивши й напевне зламавши.

Інші відвідувачі, серед яких не було жінок, лиш кинули в той бік погляди. Не затримали, не зацікавилися, не втрутилися — повернулися до своїх тихих розмов та мало кому зрозумілих справ. Чечель уже дійшов до шинквасу, коли звідкілясь виринули двоє молодих кремезних і на загальному фоні — тверезих босяків. Вони мовчки підхопили патлатого попід руки, поволокли назовні. Кучерявий спробував розбуркати лисого, і йому вдалося: поранений очуняв, торкнувся голови, глянув на закривавлену руку. Навіщось понюхав кров, потім — лизнув. Кучерявий узяв початий штоф, протестів не почулося. Поставив перед пораненим, той не шукав посуду, одразу приклався до горлечка. Затим штоф перейшов до кучерявого. Він теж відпив, та замість ковтнути — пирхнув, бризкаючи горілкою з рота на рану товариша.

Аж тепер Платон відчув на собі уважний погляд кабатчика[38].

— Ти не помилився, милий чоловіче? — спитав той.

— Якщо тут п’ють — мені сюди, — в тон йому відповів Чечель.

— Помилився. — Тепер кабатчик правив упевнено. — З такими руками, милий чоловіче, сюди не заходять. На босоту не подібний. Але й на фараона не схожий. Просто скажи, що не туди забрів, і рушай собі з миром.

— Так я з миром і прийшов. — Платон ліг грудьми на шинквас, підморгнув кабатчику. — У вас тут знайомець один мій гужується, давній. Митя Більмо, чув?

— Йди з Богом. — У голосі забриніла погроза. — Канай.

— Дуже образиться мій товариш, як почує — приходив Платон Чечель, не застав, розминулися. А ще більше Апаш засмутиться.

Остання фраза змусила кабатчика здригнутися, покрутити головою в різні боки. Заскочений зненацька, він не одразу знайшов потрібні слова. Платон на те й розраховував — скористався.

— Я сяду он там, — кивнув у дальній куток, де отаборилися похмурі візники в теплих каптанах. — Звільни мені місце, принеси, чим багатий. І передай чекушку[39] кому треба.

Кабатчик їв поглядом. Чечель витягнув гаманець, звідти — синій кредитний білет у п’ять рублів, поклав перед собою, постукав пучками пальців.

— За труд і клопіт.

Асигнація миттю зникла.

Зайшов у кімнату за шинквасом і кабатчик. Платон чекав хвилин десять, спостерігаючи, як кучерявий здоровань обтирає кров із лисини товариша брудною хусткою, змоченою в горілці. Картина здавалася настільки мирною, наскільки можна вважати мирним усе зібрання «Яру». Нарешті кабатчик повернувся, за ним де не взялися ті самі двоє молодих босяків. Витягнули порушника спокою крізь вхідні двері, зайшли вже з двору — тільки так. Обмацавши Чечеля двома парами очиць, мовчки подалися в облюбований ним куток. Щось коротко сказали візникам, ті не опиралися, не бунтували — перемістилися в інше місце. На столі, куди вказали, ніби з повітря з’явилися дві повні чарки: заклад пригощав, вибачаючись за незручність.

Платон зайняв звільнене місце, поклав на лавку капелюха, розстебнув пальто. Обслужив сам кабатчик: поставив незмінний зелений штоф, полумисок із квашеною капустою, неглибоку глиняну миску драглів, для них поклав ложку. Приготувавшись чекати, Чечель налив собі каламутної, з запаху явно не казенної горілки. Драглями погребував, зате капустою пригостився, закусивши горілку. Скривився, бо до цього напою ніколи не тягнуло, цінував коньяк, любив вино, міг випити міцного пива. Але зовсім не пити не міг — за ним уже стежили не одні очі, у цьому був певен.

Час тягнувся повільно.

Думати Чечель ні про що не хотів, та й думок особливих не лізло.

Хіба додумався, аби швидше рухалося, випити ще раз.

Тільки зібрався — поруч у кабацькій напівтемряві вловив рух, наступної миті навпроти сів невисокий чоловік у котелку, панському пальті з бобровим коміром, гладенько, до рожевого поголеними щоками. Його можна було б назвати аристократом, аби не золотий зуб у роті, неакуратно, не майстрово зроблений.

І кругла біла пляма на лівій зіниці.

— Допоможу, — мовив Митя Більмо, голос виявився на диво тонким.

Чечель не встиг заперечити: новий знайомий сам налив йому чарку й втупився, мов перед ним була екзотична особа на кшталт карлика, людини з шістьма пальцями на руці чи бородатої пані. Платону стало незатишно, але все ж випив. Хекнув, відсунув штоф, тепер між ним і Більмом нічого не стояло.

— Ти за Апаша питався?

— Якщо ти — Митя Більмо.

— Шкода мені тебе, — зітхнув той. — Але сам прийшов. Гайда.

Підвівся, запхав руки в кишені пальта.

Чечель не чекав, що все вийде так просто.

Напруга далася взнаки — у голові не шуміло, зовсім не сп’янів, лиш куражу додалося.

Вийшли чорним ходом.

До них у «Ярі» не було нікому жодного діла.

Як питатиме поліція чи ще хтось — ніхто нікого тут і не бачив сьогодні.

Розділ 19

Джіу-джитсу

орний яр потонув у густих березневих сутінках.

Кілька днів тому випав сніг. Тепер засіяв дрібний дощик. Місцевість забудували одноповерховими, рідше — двоповерховими будинками, у новому столітті тут іще не зводили нічого. Тож старі, просілі, зубожілі доми, які не знали навіть кращих часів, світилися вікнами де-не-де з-за погано запнутих завіс. Ліхтарів тут не було ніколи, чужий мусив рухатися брудними вулицями й провулками навпомацки, ризикуючи заблукати. Натомість місцеві чулися рибами у воді, могли ходити Чорним яром навіть із зав’язаними очима.

Але не Платон.

Його зупинили, щойно вийшов за Більмом на задній двір. Підійшли ззаду, схопили за плече, пальто з правого боку проколов гостряк, пробивши одяг і чикнувши шкіру. Нападу чекав, хай не так швидко — і все одно розгубився. Поки опановував себе, обшукали, знайшли револьвер. Накрили очі широкою пов’язкою, туго затягнули. Гостряк забрали, підштовхнули, мало не збивши з ніг. Взяли попід руки з обох боків, кудись повели. Спершу Чечель іще намагався лічити кроки й повороти, та кинув — безглузда морока.

Щойно зупинилися й звільнили очі, кліпнув, проганяючи веселкові джмелі-цятки. Коли призвичаївся, уздрів себе на якомусь зарослому чагарником пустирищі. Звуки вулиці чулися десь далеченько за спиною. Конвоїри товклися ззаду, Більмо тупцяв трохи далі, з чимось вовтузячись. Нарешті впорався, покрутив якимось довгастим предметом.

Ураз чагарі ожили.

З двох боків виступили чотири постаті. Кожна мала в руці такий самий предмет. Один із конвоїрів-босяків, порпаючись у кишені, наблизився до Більма. Наступної миті Платон усе зрозумів: босяк чиркнув сірником, підніс вогонь — і дивний предмет перетворився на ядучий смолоскип.

Інші четверо запалили свої від нього, стали колом.

А потім у світло ступив високий чоловік у довгому чорному плащі й високому циліндрі.

Він рухався, наче лісовий хижак, котрий уже вполював здобич і тепер бавиться, впевнений: жертва нікуди від нього не втече. Руки обтягували чорні рукавички, на ногах — шкіряні чобітки з низькими халявами. Аристократичне обличчя прикрашали тонкі доглянуті вусики.

— Ефектно, — промовив Платон. — Любов до циркових видовищ колись вас згубить.

— Ти живий і бачиш це все, бо Апашу цікаво, — відповів чоловік, трохи розтягуючи слова. — Апаш багато чого бачив у житті, тому не у всяке вірить. Апаш не думав, що Платон Чечель існує в природі. Апаш не вірив, що після Захарченка в Києві залишився сильний розшук.

— Ми не перетиналися наче.

— Апаш чув про Платона Чечеля. Апаш повинен знати, кого треба стерегтися.

— Ти мене боїшся?

— Апаш має зважати на будь-яку небезпеку, — промовив чоловік спокійно. — Якщо про молодого фараона раптом почали забагато говорити й писати, якщо чутки про нього доходять навіть туди, де Апаш оселився, — персона варта уваги.

— Дякую, — гмикнув Чечель. — Це мені лестить.

— Але я знаю також — ти ніхто зараз, Платоне Чечель. Тож ніхто тебе й не шукатиме. Апаш не любить, коли отак приходять і розпитують про нього. Апаш не шукав зустрічі з тобою.

— Ми зустрілися. Я поясню...

— Апаш не хоче тебе слухати. — Розбійник роздратовано тупнув ногою. — Тебе виперли з поліції. Ти хочеш повернутися. Найкращий спосіб — вистежити Апаша, отак ти міркуєш. Тобі за Апаша все спишуть, що б ти там не накоїв. Апаш карає тих, хто пхає носа не туди. На коліна. — Наказав неголосно, буденно, ніби сплюнув.

Чечель не зрушив із місця.

— На коліна, — повторив Апаш.

— Поцілуй мене в сраку. — Платон сам від себе не чекав.

— Апаш почув твоє бажання. Апаш дозволить тобі зробити так перед смертю. Поможіть йому, поставте.

Двоє босяків-конвоїрів, кожен зі свого боку, поклали руки на плечі полоненому.

Натиснули разом.

Той, котрий стовбичив праворуч, підбив ногу під коліном.

Платон присів — але тільки для того, аби краще розвернутися в русі.

Наступної миті плавно ступив убік, розпрямився, стрімко став поруч із найближчим босяком, тут же — зайшов ззаду. Не припиняючи рухатися, дістав правицею підборіддя противника, одразу ж — зафіксував голову в лещата. Не відпускаючи, різко повернув її вбік, бажаючи, аби хруснуло, — і таки хруснуло. Зойкнувши, босяк осів і, коли Чечель розтиснув лещата, впав у багнюку з неприродно вивернутою шиєю.

Платон скрутив йому в’язи.

Усе трапилося так швидко, що ніхто з присутніх не встиг нічого вдіяти. П’ятеро, в тому числі Більмо, уклякли зі смолоскипами. Апаш ступив назад і повівся дуже дивно: схрестив руки на грудях, мовби дивився цирковий номер. Діяв тільки товариш виведеного з ладу босяка — стрибнув на Платона, на ходу вихопивши стилет.

Чечель перехопив занесену руку.

Великий палець ліг трохи нижче від кісточок супротивника — утворив важіль.

Натиснув, вивертаючи одночасно кисть назовні, змусивши пальці розімкнутися. Стилет випав, босяк закричав від різкого болю. Та Платон не відпускав, задіяв другу руку, викрутив ворожу правицю ще більше, переніс вагу на свої ноги, провів прийом.

Уже другий нападник лежав на землі. Тільки, на відміну від нерухомого товариша, скавчав, показуючи всім викручену, наче в ганчір’яної ляльки, правицю.

— Отак, — мовив Апаш. — Ти потішив, Платоне Чечель. Впізнаю джіу-джитсу. Київських фараонів уже такого вчать?

— Улюблена боротьба, — парирував Платон, розминаючи руки й пружно хитаюсь на місці. — Навчився сам. Не всі студенти сидять по трактирах і гуляють по борделях. Хтось має інші інтереси.

— Апашеві вже цікаво.

Більмо подався вперед, хотів втрутитись — та ватажок зупинив його плавним рішучим жестом. Скинув плащ. Більмо передав свій смолоскип тому, хто стояв ближче, підхопив плащ, циліндр, пальто з тонкої верблюжої вовни. Апаш, розминаючись, зробив кілька рухів плечима, потім кілька разів пружно присів, прийняв бойову стійку.

— Покажи Апашеві. Давно шукає, з ким отак погратися.

Чечель теж скинув пальто, яке ніхто не підхопив, — впало на чагарі. Туди ж полетів капелюх.

Апаш атакував одразу ж, забираючи в Платона ініціативу. Наступав стрімко, пускаючи в хід руки й ноги, намагаючись швидко вивести противника з рівноваги. Але Чечель знав цю методу, тож обманним рухом змусив Апаша переміститися в потрібний йому бік, сам же пірнув, відходячи в протилежний. Апаш не вправився, як Платон уже стояв у нього за спиною. Та все ж не дав себе захопити — встиг розвернутися, перехопити руку, пірнути під неї, вивертаючи, водночас підбиваючи ноги.

Прийом передбачав обопільне падіння.

Супротивники повалилися на землю.

Їх одразу обступили смолоскипники, даючи більше світла.

Апаш уже дотягнувся до руки Чечеля, схопив, повернувшись на бік, закидаючи ноги й прагнучи взяти в лещата корпус та голову. Майже вдалося, Платон відчув гострий біль, але в останню мить посунувся в багнюці так, щоб змінити положення тулуба. Щойно він опинився під іншим кутом, Апаш втратив змогу проводити больовий прийом далі.

Вивернувшись іще більше, Чечель смикнув захоплену руку, вирвав з лещат. Махнув ногами, мов ножицями, зупиняючи нову атаку, і тепер вони лежали на спинах, заплутавши ноги живим вузлом. Довго так не тривало — розплелися, відкотилися, скочили на рівні майже водночас.

Апаш не дав Платону видихнути — кинувся вперед, б’ючи ногою. Вдалося, та Чечель знову подався вбік, підняв праву руку — нога противника опинилася під пахвою. Апаш не встиг забрати її: Платон опустив правицю, з усієї сили затиснув. Апаш застрибав на одній нозі, судомно намагаючись втримати рівновагу. Та вже попався — Платон перетворив тулуб на важіль, рвонув, викручуючи Апашеву гомілку, і вони знову завалилися разом у болото.

Він володів технікою — та противник був старшим, мав більше досвіду.

Чечель незчувся, як Апаш вислизнув з обіймів. Він ще лежав, а розбійник уже поміняв положення тіла, ударом ноги не дав підвестися, перекотився, схопив Платонову голову в замок, затиснув. Лице обдало важким диханням. Чечель звивався вужем, але противник тиснув невблаганно, вже діставшись до шиї й перетискаючи її, перекриваючи кисень.

Платонові не лишилося виходу — вдарив вільною рукою по землі.

І Апаш враз ослабив хватку.

Світ перестав стрибати.

Легені знову заповнило повітря.

А перед собою Чечель побачив руку противника.

— Вставай. У грязюці не треба.

Платон не комизився, підвівся з його допомогою. Апаш широко посміхнувся, показуючи два ряди ідеально рівних зубів.

— Не думав, що все так піде. Ти як знав, Платоне Чечель, що джіу-джитсу — улюблена забава. Апаш багато чого любить. Але це спорт, не всякому дано. Аби раніше сказав, що теж навчений, ми б раніше здибалися. І не тут.

— Ти в болоті весь, — зауважив Платон.

— І ти таке саме порося, — парирував Апаш. — Нічого, до ранку виперуть, висушать, випрасують. Будемо, як нові гриваки.

— Хто випере?

— Кому треба. Кому належить. Вважай, пощастило тобі, Платоне Чечель. Ти сподобався Апашу. Апаш не злиться більше. Дружбу не пропонує, не можна з фараонами водитися. Хай колишніми, тільки ж не буває колишніх. Чого хотів?

— Одразу з цього могли б почати.

— А бач — не могли, — розвів Апаш руками, потім лунко плеснув у долоні. — Все, босото, досить цирку. Приберіть тут. — Втративши до посіпак інтерес, переключився на Чечеля цілковито, хлопнув по забрьоханому плечу. — Хряємо[40] до Міхельсона[41].

— Я поговорити хотів.

— Там і поговоримо.

За весь час Апаш словом не обмовився про двох скалічених спільників. Спершу верхній одяг подали йому, потім Платонові. Очей не зав’язували більше, Апаш рушив першим, Чечель — за ним.

Більмо лишився на галявині.

Або Платонові здалося, або за якийсь час іззаду почувся крик, схожий на передсмертний.

Розділ 20

Апаш

Київ, ріг Пушкінської й Караваєвської —

Михайлівська

«Караваєвських», знаменитих на весь Київ та найдорожчих лазнях, Чечель не бував.

Навіть більше: маючи інформаторів у лазнях мадам Іванової на Євбазі, у Троїцьких, Московських, Андріївських, тим більше у Купецьких, де майже відкрито збиралися злодії та повії, Платон за час служби в кримінальному розшуку не завів у банному закладі тепер уже покійного Міхельсона очей та вух.

Поки їхали, стрельнуло в голову те, про що досі не думав: старші колеги так само не могли похвалитися, що мають у «Караваєвських» агентуру. Хіба обер-поліцмейстер та наближені до нього могли собі це дозволити, але тільки для того, щоб знати секрети панів та пань із вищого світу. Щоб знайти найкращий спосіб використати знання з користю для себе. Наприклад, для шантажу...

Загалом, дійшов думки Чечель, персоналу лазень Міхельсона платять занадто добре, аби в когось виникла спокуса продавати поліцейським агентам тутешні таємниці.

Тому Апаш, якого давно розшукують, міг почуватися там цілком безпечно.

Не здадуть.

Навпаки — зрадіють, адже він щедрий.

Справді, поява забрьоханої парочки обслугу не здивувала й не збентежила. У гостей спритно прийняли одяг, а три рублі за нумер взяли з низьким уклоном. Апаш трохи подумав і додав ще стільки ж:

— Це щоб напевне не турбував ніхто.

— Пива зволите? Свіже, а раки ще повзають-с.

— Зволимо пива? — Апаш тицьнув Платона ліктем.

— Неодмінно, — погодився Чечель. — З раками.

Коли їх провели в приміщення з мармуровим басейном і дали спокій, Платон трохи зніяковів:

— Сімейний нумер, Саво Петровичу. Якось воно не тойво.

— Боїшся, що в соломіти запишуть? — реготнув Апаш. — А сам ось щойно просив мене свою сраку поцілувати. Не тушуйся, Плато, тут знають: Апаш по дівках, часом навіть кількох привозять. Але в нас без оргій, усе пристойно.

— Та навряд ти мене сюди задля оргій привіз.

— Апаш тебе привіз, бо ти того хотів.

— Я хотів митися з тобою в бані?

— Ти хотів Апаша бачити. Шукав, знав, де знайдеш. — Бандит скинув черевики, сорочку і штани, лишився у блакитних кальсонах. — Апаш би тебе, Плато, все одно пером приголубив. Тільки спершу ти б Апашу все розказав.

— Що — все?

— Ти ж навіщось шукаєш Апаша. Ти, фараон, якого виперли з поліції, бо запхав носа кудись не туди. Але ти, Плато, молодий, та не зелений. Може, я два роки Київ ваш обходив, бо не хотів тебе дражнити. Ми ж обоє небезпечні. Ти — для Апаша, Апаш — для тебе.

На цьому слові він стягнув кальсони. Тепер стояв перед Чечелем голий. Треноване, мов у циркового атлета, тіло без грама жиру, бугри м’язів, слід від кулі на лівому стегні, два криві потворні шрами — на руці й на спині.

— В одязі помиєшся? — спитав Апаш.

Платон неквапом почав роздягатися.

— Так розумію, ми поговоримо, і ти мене — пером?

— Живи. — Апаш присів на край басейну, опустив ноги в воду, побовтав, примружився, мов кіт на печі. — Ох, добре, добре-добренної... — Ліг на спину, тепер дивився на Чечеля з цього положення. — Ти як знав, чим Апаша взяти. Давненько не мав проти себе когось схожого на справжнього бійця. Ти справжній, Плато. Тому живи... поки що.

— А це як розуміти?

— Як собі хочеш. Апаш має звичку робити дарунки. Так само Апаш може забрати їх назад, коли заманеться. З Апашем, братику, обережно треба.

— Лякаєш?

— Просто говорю. Ти ж мало знаєш про Апаша.

Бандит розпрямив спину, ковзнув у воду, неквапом поплив до середини. Чечель теж роздягнувся, взяв із нього приклад. Тепер вони стояли голі по плечі в теплій воді — один навпроти одного.

— Де Апаш стратив, що зміг привести фараона до себе?

— Я вже не фараон, — нагадав Чечель.

— Ваш брат не буває колишнім. Ти вистежив Апаша. Поліз у пекло, міг згоріти там. Не згорів, бо інакше звали б тебе не Платоном Чечелем.

— Може, досить уже блудити словами, Саво Петровичу?

— Може, й досить. — Апаш набрав повітря в легені, повільно занурився з головою, постояв так трохи, виринув, випустив з рота струменець води. — Напевне, досить. Погралися.

— Я не граюся.

— Апаш уже теж. Кажи, яка потреба.

У двері постукали. Обоє, не змовляючись, дозволили зайти. Банщик укотив скляний візок із пляшковим пивом і тарелем, на якому виклали червоних, гарячих іще раків. Коли нові знайомі знову лишилися самі, Платон заговорив:

— Цікавлять твої зустрічі з Марією.

Нарешті вдалося загнати Апаша на слизьке, збентежити.

Почувши ім’я, округлив очі, мов сталася дивовижа, у яку людство дотепер не вірило. Заговорили звірі, верблюд на очах у всіх проліз крізь вушко голки, чоловік народив дитину, небо опустилося так низько, що можна пальцем торкнутися. Бандит чекав від їхньої зустрічі чого завгодно — але не такого повороту. Настільки здивувався, що навіть не перепитав, про кого йдеться, хоч Марія на світі не єдина.

— Звідки? — спитав коротко й різко.

— Не скажу, — парирував Платон. — Каратимеш винних, будуть трупи. Нікому це не треба, нічого це не змінить. Бо я вже знаю: один із найнебезпечніших бандитів з тих, про кого мені доводилося чути і з ким мав нагоду балакати особисто, підтримує стосунки з жінкою, яка не так давно овдовіла. Утретє, Саво Петровичу.

— До чого ведеш?

— Випиймо пива. Раки вистигнуть. Хряємо.

Чечель відштовхнувся від підлоги, кількома сильними гребками здолав відстань від середини басейну до краю. Підтягнувся, виліз, поляпав босоніж до лавки, де поклали простирадла. Взяв своє, загорнувся, відчувши втіху від доторку чистої, покропленої ароматною трояндовою водою тканини до втомленого тіла. Вмостився в крісло, налив пива у кухоль, з насолодою ковтнув.

Задоволення діставав, відчуваючи перемогу.

Йому вдруге за вечір вдалося повернути події на свою користь.

Тепер Апаш уже не клеїтиме дурня — захоче серйозно говорити.

Вийшло, як думав: бандит виліз, теж загорнувся в простирадло, взяв пиво, кількома спраглими ковтками спорожнив кухоль, не стримався — відригнув. Одразу дрібно перехрестив рота, спритно впорався з найближчим до себе раком, почистивши й по черзі посмоктавши ніжки. Понюхав облуплене біле м’ясо з хвостика, кинув до рота, прожував. Чечель чекав терпляче — і дочекався.

— Марія. Що їй загрожує?

— Спершу — що вас єднає? Що між вами спільного?

— Те саме, що між будь-якими іншими мужиком та бабою.

— Ох ти! Ви коханці? Дружина барона фон Шлессера, спадкоємиця мільйонів, крутить романси з бандитом?

Апаш відповів не одразу. Знову налив пива, тепер пив повільно, смакуючи. Аби не сидіти просто так, Платон і собі впорав чималого рака.

— Гаразд, — мовив Апаш нарешті. — На те ти й нишпорка. Якось пронюхав про таємні рандеву. Хай так. Тільки це не те, що ти подумав. Уже не те.

— Уже? Тобто...

— Вона свята.

Тон бандита невловимо змінився. Поруч із собою Чечель ураз побачив дорослого закоханого чоловіка. Від таких, як Апаш, подібного не чекав. Звісно, усі люди мають почуття. Просто при Платонові жоден ще отак не проявлявся.

— Святих не буває. Серед живих — так напевне.

— Значить, вона буде першою. І для Апаша — буває. Не вірив, сам не чекав від Апаша.

Чечель поставив кухоль на столик.

— Гриць Вовк. Тип із вовчою пащею, вбивця. Два роки тому ви були разом. Марія описала його як убивцю свого другого чоловіка. Під час нападу вона чомусь вижила, хоча свідків зазвичай убивають. Яким ти тут боком, Саво Петровичу?

У погляді бандита Платон нарешті побачив повагу, таку саму щиру, як почуття до Марії. Апаш ногою відсунув столик, підтягнув крісло ближче до Чечеля.

— Ти навіть таке винюхав і докупи склав. Голова... А в поліції нашій усі до одного фофани. З тебе порошинки здувати треба. На руках носити, ноги мити щодня. Не кажи, що багато честі.

— Не пропонували.

— Бо ідіоти! — гаркнув Апаш. — Зараз розклади, про що хочеш почути. Але не шматками кидай, усе викладай.

— Ну, отже... — Платон переплів пальці, поворушив, хрускотячи. — Твій дружок Вовк трохи більше як два роки тому налетів із ватагою на маєток такого собі пана Зайчевського. Він же убив поміщика на очах його молодої дружини Марії. Згодом знайшли труп Вовка. Приблизно в той самий час Марія втретє взяла шлюб, знову з мільйонером, знову вдвічі старшим за себе. А незадовго до його раптової смерті, яку вбивця не надто подбав замаскувати під нещасний випадок, Марія таємно й не раз зустрічалася з бандитом, який добре знав убивцю її другого чоловіка. Ти питав, чи Марії фон Шлессер щось загрожує? Так. Її можуть звинуватити в убивстві барона. Її зв’язок із Апашем дасть і родині фон Шлессера, і поліції всі підстави для цього.

— Ніхто не дізнається про наші зустрічі.

— Я ж дізнався.

— Більше мудрагелів у поліції нема.

— Я б не робив на це ставку. Втратиш пильність одного разу — і розшукова поліція тебе дуже здивує, Саво Петровичу.

Бандит так само сплів пальці, поворушив, викручуючи чудернацьку фігуру. Глянув на Чечеля спідлоба.

— Апаш знайшов її минулої осені. Захотів побачити, нічого не міг вдіяти з собою. Не бачив два роки, тут ти правий. Коли обвінчалася зі своїм бароном, дала зрозуміти Апашу: більше нічого не буде. І не було. Ми просто зустрічалися, сиділи й говорили. Пізніше попросила Апаша допомогти. Не знала, відчувала: біда буде чи з нею, чи з бароном, чи з обома.

— Біда?

— Пояснити не могла, — кивнув Апаш. — Але жінки то чують краще за нас.

— І як вона просила допомогти? Когось убити?

— Якби сказала кого — та особа була б уже мертвою. Як Гриць Вовк. Його вбив Апаш, бо Вовк порушив угоду. Марія не мала поняття про Апаша. Але Апаш побачив її на прийомі в чернігівського губернатора.

— Тебе туди запросили?

— Не як Саву Бережного, і тим більше не як Апаша, — гмикнув той. — Ми готували кілька акцій, саме тому виник Вовк. Він краще знав ті місця й міг сказати, де поживитися. Тоді Апаш завівся з революціонерами. Часом політичні наймають нас, аби нашими руками гребти гроші й усе, що можна перетворити на гроші. Дають за це третину, Апаш виторгував половину. Ну, а потім, коли побачив Марію, поговорив із нею й дізнався, яка вона самотня, — заборонив Вовку чіпати маєток Зайчевського.

— Він не послухав. Далі ясно.

— Апаш знайшов Вовка і вбив. Ось цією. — Він витягнув правицю розкритою долонею дороги. — Потім набрався сміливості, прийшов до нещасної Марії. Назвав себе, сказав, хто є Апаш. Зізнався: відправив Вовка на той світ, помстився за її чоловіка та її страхи. А вона... — Апашеві очі враз затягнула легка поволока. — Вона обійняла Апаша й поцілувала. Марія сказала: «Ти перший, хто зробив щось заради мене, майже незнайомої людини. Не знала, що таке почуття буває з першого погляду. Тільки в книжках читала, поетів слухала». І Апаш лишився з нею! — В голосі звучав виклик. — Ми мали три ночі, Платоне Чечель! Три найкращі ночі в моєму тричі, як не більше разів, проклятому житті! Потім Апаш залишив її, бо поліція раптом закрутилася поруч. Але тих слів, які говорила Апашу весь той час Марія, не забуду ніколи. Вони будуть останнім, що згадаю, як помиратиму. Апаша тягнуло до неї, розумієш? Тягнуло! Вино, баби, марафет — глушив, чим міг, і так багато, як міг. Усе одно — тягнуло. Знав: на цьому Апаш згорить. Часто на любові наш брат горить, і не тільки наш брат. Тому тримався далі від Києва. І все одно — бач...

Він знову налив собі повний кухоль, спрагло спорожнив.

— Був спалах, — мовив, витерши губи краєм простирадла. — Тепер тліє. Не згасити.

— Любов, кажуть, робить людей кращими.

— Апаша не переробиш. І любити не заборониш. Отаке диво.

Чечель зітхнув:

— Поговорили.

— Тепер ти кажи, яким боком біля Марії.

— Спершу барон найняв мене, аби відбілив від підозр у намірі вбити його. Зараз Марія просить зробити все, щоб підозра не впала на неї.

— Все? Що ти можеш зробити?

— Тільки те, що вмію. Знайти вбивцю. До речі, наша розмова не остаточно зняла з Марії підозру. Ти або міг не знати про її намір, або розказав мені не...

Платон не встиг захиститися — Апаш кинувся на нього з місця.

Так атакує стрімка кобра.

Мить — і Чечель лежав на підлозі, притиснутий гострими колінами бандита.

— Мовчи! — засичав він. — Ти живий, бо Апаш тобі дозволив. А зробив це, бо ти Апаша двічі здивував. Здивуй втретє, Платоне Чечель. Сам здохни, але доведи: Марія не вбивця. Знайди, хто зажмурив барона і вивертається, аби думали на неї. Апаш не захистить її, бо ти правду кажеш: як знатимуть про нас, Марію це поховає. Ти поруч. Ти зможеш її захистити. Що треба для того — кажи. Апаш зробить усе.

— Пусти.

Коліно прибралося.

Апаш випростався, тугіше обгорнув стегна простирадлом.

Простягнув руку.

Чечель підвівся сам, теж навів на собі лад.

— От жінка, — промовив. — Завести стільки друзів і стільки ворогів — уміти треба. Тільки той, хто мав би бути другом, — ворог. А той, хто може стати ворогом, — друг.

— Не плутай. Без тебе заплутано все. — Апаш цвіркнув зубом. — Не дай нікому її скривдити, Плато. І гайда паритися, ми ж у лазню прийшли. Віником Апаш відлупцює, побачиш, як воно.

Навіть складні умови не змусили Чечеля порушити одне з правил, укладених ним для себе самого.

Він не вийшов із лазні другом чи бодай товаришем бандита на прізвисько Апаш. Платон схильний був повірити його словам, а отже — одержав потрібну інформацію. Таким чином Апаш радше став для нього кимось на кшталт інформатора, одного з багатьох, надибаних у кримінальному світі.

Апаш мав рацію. Не буває колишніх поліцейських. Є люди, котрі виконують їхню роботу, уже не служачи в поліції. Як от старий сищик Захарченко. Але навіть легенда київського розшуку дозволяв собі просто так, для гарної компанії, мило й задушевно розмовляти з тими, кого не пускають у пристойне товариство. Можливо, з віком і для Платона щось зміниться, він готовий був визнати й погодитися з цим. Та поки змін у поглядах немає, він не заведе дружби з кримінальником.

І не стане ні про що домовлятися з ним.

Виняток — короткий союз, якщо того вимагає ситуація.

І то — тримати союзника на відстані.

Але поки чоловіки були голими в лазні, це їх зрівняло. Одяг тим часом вичистили, навіть попрасували, де треба. Тож Чечель повернувся на квартиру до Захарченка, ніби нічого не сталося. Вказував на бурхливі події хіба невеличкий синець біля ока — Платон і незчувся, коли Апаш встиг його так прикласти. Через те довелося викладати Захарченку всю романтичну історію.

— Дивно якось, — сказав Платон, завершивши.

— Нема чому дивуватися, — буркнув старий сищик. — Ви собі думаєте: ох, який молодець, вправно працював, швидко в гору пішов. Що впав і вдарився — бува з кожним. Тільки ви, Платоне Яковичу, замало вивчили ту публіку. Часу не мали, ясна річ. Аби зналися з ними довше, то почули б і побачили, наскільки такі ось апаші бувають сентиментальні. Трапляється, душогуб — пробу ставити нема де. Такий уже затятий, каторга вічна не виправить, не перекує. А закрутив роман — дай Боже нам із вами колись подібне пережити. Чи навпаки, не дай Боже. Бо голову загубити дуже легко з цим усім. Втрачають голови, ох, втрачають.

— Хіба їм емоцій мало?

— Бачте, таких не вистачає. Одне діло — дівку-маруху[42]в борделі товкти. Вона йому за його гроші у вічному коханні поклянеться, ще й сльозу пустить. Брехня то, Платоне Яковичу. Ви знаєте, я знаю, та й вони не дурніші за нас — теж знають. Випадок, як от у Сави Апаша з вашої Марією, чорною вдовою, — інше. Вона ж йому недоступна, розумієте? Жінка з вищого світу, у якому такий апаш собі місця за всі гроші світу не купить. Через те свята — не відштовхнула, як дізналася, хто він. Отут вірте: Апаш за неї справді готовий покласти як не життя, то здоров’я напевне. Треба буде — у тюрму заради Марії піде.

— То я маю союзника?

— Не знаю поки, як вам це допоможе. Але в цій історії маєте. За однієї умови.

— Умови?

— Пальцем об палець не вдарить Сава Бережний заради вас і чогось вам потрібного. А заради Марії готовий щось робити, в тому числі — дурниці.

— Дурниці? Які саме?

— Зробить — знатимемо. — Захарченко розгладив вуса. — Давайте, Платоне Яковичу, повечеряємо. Сам не готую, мені з ресторації носять. А якби й не носили, ви, пардон, не та компанія, з якою нині треба ходити в київські ресторани. Не ображайтесь.

— Та звісно. — Чечель не образився. — Я взагалі поїхав би краще.

— А я б вам радив лишитися. Випити чарку-другу. Закусити гарненько й поспати он там, на отоманці. Ранок мудрішим буде. У маєтку ви зараз навряд чи потрібні. Самі ж кажете: роз’їхалися всі. Ті, хто лишився, у справах по маківку. Все ж таки господар помер, несподівано, наче шторм навалився.

Захарченко вголос сказав те, про що Платон уже думав.

Тому не сперечався.

Розділ 21

Любов сільського поштаря

Київська губернія, Бородянська волость,

маєток Шлессера

талося, як гадалося.

Коли Чечель ранком повернувся в замок, зрозумів — ніхто тут не перейнявся його відсутністю. Зреагував хіба Карло. Кинувся з гавкотом на автомобіль, відтягнув дога садівник. Пес іще й не давався, пручаючись і вигинаючись усім тулубом.

У гаражі Платон не побачив «кадилака», і говіркий механік Юхим Дрозд пояснив: забрав машину пан Садовський. Ще вчора по обіді подався до Києва, не вертався, попередив: лишиться в місті на якійсь час. Навіщо — не сказав, що не здивувало Платона: управитель, на котрого раптом навалилася гора справ, не звітуватиме про їхній перебіг звичайному шоферу. Навіть аби справ було стільки, скільки завжди, Нікола не обговорював би їх із челяддю.

Марія була в себе.

Платон вирішив поки що не говорити з нею. Але вдова думала інакше: він тільки встиг перевдягнутися, скинувши дещо обридлий одяг автомобіліста, а вона вже стукала в двері. Не шкреблася — поводилася впевнено, по-хазяйськи. У замку не було тих, на кого доводилося сторожко озиратися. Окрім неї, тут узагалі не лишилося нікого з панів.

— Думала, ви втекли, — мовила Марія замість привітання.

— Викравши для того ваше авто, — не без іронії додав Платон.

— А вам нема чого втрачати. Ви ж недарма розказали про Полінку Урусову.

— Розказав, бо ви дуже просили. Навіть наполягали, Маріє Данилівно.

Вона носила жалобу. Чечель чимдалі гнав думку, якою привабливою робить цю жінку чорний колір, та вона постійно верталася, не давала спокою, бентежила. Марія не пропустила повз увагу його погляд, розправила невидимі складки на сукні, повільно, одна за одною, стягнула тонкі темні прозорі рукавички.

— Але ви повернулися.

— Я не збирався тікати. У Києві затримали ваші справи. — Він уже передумав стримуватися. — Мав учора сумнівну приємність познайомитися з таким собі Савою Бережним. Ваш давній прихильник. І ви це знайомство зі зрозумілих мені причин від людських очей старанно ховали.

Якщо Марія й здивувалася, то, на відміну від Апаша, змогла вправно приховати подив.

— Цікаво. Жінка, проти якої гуртуються всі, просить про допомогу чоловіка, якого вважає своїм товаришем по нещастю. Жінка вірить, що чоловік її зрозуміє й допоможе. Замість того чоловік порпається в минулому жінки й витягує на світ Божий те, чим вона зі зрозумілих причин не може хвалитися. Хоча, Платоне Яковичу, мені нема в чому собі дорікнути. Ви ж зустрілися з Апашем. Навіть отримали від єдиного мого щирого шанувальника дещо на згадку. — Вказівним пальцем вона вказала на синець. — Він напевне сказав те саме, що скажу я. Так, у нас був короткий бурхливий роман. Так, я не стрималася, дала волю почуттям і наблизила до себе того, від кого мушу триматися далі. Ми з різних світів, але тим цікавішим мені видався на той час зв’язок із Апашем.

— Чим цікавішим?

— Уперше за багато років за мене хтось щиро заступився — не бажаючи мати нічого взамін. Здогадуюсь про ваше враження від нього. Але коли Апаш прийшов і зізнався, що заради мене вбив негідника, я бачила перед собою не того, кого бачите ви та всі, хто мріє зловити його й покарати. Це була дитина, Платоне Яковичу. Велика дитина, яка хоче зробити щось хороше, а бажання виливається в поламану іграшку, розбитий горщик... З тих незграбних маленьких велетнів, котрі палають любов’ю до котяток і, міцно обіймаючи, душать їх на смерть. — Марія перевела подих. — Зрештою, пане Чечель, на момент нашого з Апашем зв’язку я не була нікому нічим зобов’язана. Жалоба за другим чоловіком уже минула, з Альфредом я ще не познайомилася. Я була вільною жінкою.

— Ви вважаєте бандита Апаша своїм другом?

— Радше добрим приятелем. Він усе зрозумів. Навіть коли дав про себе знати після тривалої розлуки і я погодилася на зустріч, він поводився дуже пристойно.

— Наскільки слово пристойно пасує небезпечному злочинцю. Вбивці.

— І менше з тим, — викарбувала Марія.

— Не кажіть тільки, що за вас нема кому заступитися. Апаш заради вас готовий на все.

— Але знайти того, хто вбив Альфреда фон Шлессера, здатні тільки ви. Чи такий, як ви. До Апаша я можу прибігти й попросити захисту, коли раптом родина доможеться свого і мене прийдуть заарештовувати. Або йти за ґрати — або в біга. Тут лише вірний Апаш допоможе.

— Ви справді могли б отак утекти?

— Міркувала. В теорії, Платоне Яковичу. Такий крок насправді означав би повне визнання власної провини і спалення всіх мостів. Довелося б переховуватися. Навіть ваше нинішнє становище краще за моє. Маю на увазі, було б кращим, якби я наважилася стати вигнанкою. Ну, все для себе з’ясували? Можу нарешті вважати себе остаточно вільною від ваших підозр?

— Вам, Маріє Данилівно, найкраще зараз — старатися бути на виду. Нікуди не ходити й не їздити самій. Зустрічатися будь із ким хоч би при одному незалежному свідкові.

— Прямої відповіді від вас не варто чекати. — Вдова зітхнула. — Але дякую й за таку. То мені гукнути челядь? Далі говоримо при свідках?

— Челяді про наші стосунки краще не знати.

— У нас уже стосунки? — Її брови стрибнули вгору.

— З вами небезпечно розмовляти. Треба стежити за кожним словом.

— У цьому ми схожі, Платоне Яковичу. Відпочивайте, на обід вас покличуть.

Кивнувши на прощання, вона залишила Платона.

А Чечель так і не знайшов для себе відповіді, чим Марія так притягує чоловіків. Він теж не був винятком, бо після вбивства не мав більше зобов’язань перед Шлессерами й жодним чином до їхніх сімейних чвар був не причетний. І пояснення «лишився та погодився рити далі, бо вибору не мав» — то більше виправдання. Насправді його становище ніяк не змінилося, і забратися з Києва (та де — виїхати з губернії) заважала хіба психологічна вада.

Платон не дуже любив змінювати місця.

Рідний Ніжин, потім — Київ. Більше за свої двадцять шість років нічого не бачив, та й не надто тягнуло. А перебравшись до Києва на навчання, перший рік дуже мучився, звикав до іншого міста довго й болісно. Проте зараз Київ став небезпечним, і Чечель що далі, то більше налаштовував себе на виїзд.

Зміну місця.

Втечу.

Лишився, бо прикипів до Марії, щойно побачив. Тому розумів Апаша. Щоправда, це була не закоханість, яку випинав бандит. Вочевидь жінка добре вивчила себе й опанувала науку, яка не всякому дана. А саме: трималася так, аби в чоловіків виникало непереборне бажання чимось їй допомогти. І помітити жіночій маневр, вловити його міг далеко не кожен.

Платон не назвав би це чарами.

Просто Марія впливала на тих, хто їй потрібен.

Навіть на тих чоловіків, хто, на відміну від нього, має чималий досвід із жінками.

До ночі Чечель нудився.

З Марією побачився за обідом, та розмова не клеїлася. Виявилося, їм немає що сказати одне одному. Тож довелося вимучувати світську бесіду, і зрештою вдова попросила принести собі чай у спальню. Платон же не відмовився від запропонованого коньяку і з сумом зрозумів: ось єдиний засіб забавити себе й не стежити за плином часу.

Йому дозволили ходити всюди, але Чечель не знав, чим допоможе така свобода пересування. Тим не менше по обіді старанно обійшов обидва поверхи. Поруч із великою залою відкрив для себе більярдну, не втримався — взяв кий, зіграв сам із собою партію. Набридло, вийшов і повернув ліворуч. Коридором пройшов у крило, де розмістилися побутові приміщення для челяді. Рухаючись далі, зрозумів: архітектор спланував перший поверх так, аби його можна було обійти по колу. Від кожного повороту вбік ішли невеличкі відгалуження. Ступивши заради цікавості в одне з них, Платон побачив хід до льоху, там же — зроблену відповідно до нової моди холодильну кімнату. Коли вловив кухонні запахи, зрозумів: зайшов у протилежне крило, а за кілька кроків зробив ще одне відкриття: з кухні до обідньої зали вів прямий невеличкий коридор. Прислуга могла приносити страви й забирати порожній посуд, не утруднюючи собі життя ходінням по колу.

Закінчивши огляд, Платон дійшов висновку: архітектор вирішив пограти з простором, переплітаючи його прямими й непрямими ходами. Чия була ідея — хтозна. Але якби він був дитиною, за щастя було б бавитися в такому будинку в хованки. Усередині замок фон Шлессера нагадував невеличку копію середньовічного містечка, точніше його центральної часини: так, як уявляв собі її Чечель, читач старовинних лицарських романів, — адже наживо жодного не бачив. Тут була центральна площа, на звання якої цілком могли претендувати хол, велика зала чи все разом. Довкола — правильно вибудовані вулички. І тут же провулки, прохідні двори, що пронизують та зв’язують між собою містечко, роблячи неможливим життя без них.

І все ж Чечель прогулявся не даремно.

Опинившись у протилежному крилі, поруч із кабінетом Садовського, він зупинився, згадуючи щось важливе, за що зачепився буквально вчора й знову випустив з уваги. Став спиною до дверей кабінету, провів поглядом пряму лінію. Прямої не вийшло, очі вперлися в закуток, таку собі сліпу кишку.

Там — сходи.

Ведуть на другий поверх.

Учора, коли спускалася Варвара...

Аби дістатися сходів від кабінету, треба взяти трохи праворуч — і вийти в хол. За проектом кут зрізали, простір зайняли масивні сходи. Зараз тут ніхто не крутився, і Чечеля це влаштовувало: слуги дуже здивувалися б, побачивши метушливого гостя.

Платон забіг сходами вгору.

Спустився.

Знову вгору.

Пройшовся коридором від Варвариної кімнати повз двері Василевої спальні, повз кімнату, де був фатальної ночі, повз Маріїну спальню. Біля хазяйських дверей зупинився. Задоволено потер долоні.

Риплять не лише мостини підлоги.

Сходинки — так само.

Поки що це означає: вбивця міг піднятися знизу.

А покійний барон, окрім дружини та дітей, довіряв тільки одній людині, не причетній прямо до його родини.

Ніколі Садовському, управителеві.

Мешкає на першому поверсі, спальня сполучена з кабінетом.

Хай. Теоретично він міг отруїти хазяїна, якому всім у житті завдячує.

Питання: яка Садовському практична від того вигода?

Ранок, як зазвичай, видався мудрішим за вечір.

Вечерю Платонові принесли в кімнату, так забажав. Віддавши належне залишкам коньяку, пустив думки у вільне плавання. Новий підозрюваний виринув настільки раптово, що Чечель сам не оговтався від власного припущення. Випите дозволило крутити цим припущенням у різні боки, мов циган сонцем. Зрештою, вже засинаючи, Платон погодив із собою єдине правильне рішення: зустрітися по черзі з кожним зі спадкоємців та дуже обережно, аби не здійняти бурю в тихій гавані, розпитати про Садовського, його місце в родині фон Шлессерів і серці покійного барона.

Раптом вдасться накопати щось, не враховане дотепер...

Почати вирішив з Марії.

Прокинувся Платон пізніше, ніж планував. Трохи покрутився, виліз із-під ковдри. Знайшов на підлозі халат, недбало кинутий учора. Запхав руки в рукави, закутався щільніше. Ступив до вікна, розсунув штори, впускаючи весняне сонце.

І завмер.

Вікна цієї кімнати не виходили на двір. Звідси можна було бачити шматок битого шляху, котрий вів із замку до найближчого села, далі — на Київ. Іншої дороги не було, Чечель сам їхав нею два дні тому.

Зараз там рухалася запряжена бричка.

На козлах сиділа жінка.

Вдова баронеса фон Шлессер.

— Чор-р-рт!

Ще вчора Платон просив — і Марія погодилася — нікуди самостійно не вибиратися. Менше від доби спливло, й ось маєш. Чечель хлюпнув холодною водою з миски рукомийника на лице, проганяючи рештки сну. Як був, у халаті, вибіг назовні.

— Е, є тут хто?! — гаркнув, здавалося, на весь замок.

— Ранок вам добрий! — Нечипір взявся хтозна-звідки, схилився в легкому поклоні.

— Куди бариня поїхала?

— Вибачайте, мосьпане. Не доповідають-с.

— Що взагалі трапилося?

— Та хтозна. — Слуга розвів руками. — Марія Данилівна наказали запрягати бричку. Самохідною каретою їй покійний барин не давав кермувати...

— Без тебе знаю! — поквапив Платон. — Що сталося, чому так бігом?

— Я й кажу. Шофер, Юхимко наш, уже зібрався на іншій машині бариню везти. Вона йому — ні, запрягайте коня, сама поїду. Нікого не треба, справа приватна.

— Вчора не мала приватних справ, — мовив Чечель уголос, подумавши: «Або не сказала».

— Ми ж прості люди. Не відаємо про панські клопоти. Просила вам, Платоне Яковичу, передати: мовляв, терміново треба до Києва. Адвокати, питання спадщини, папери якісь там. Мусить залагодити. Ви щоб не турбувалися. Повернеться — усе розкаже.

— Що?

— То вже, вибачайте, не нашого розуму.

Чечель стиснув і розтиснув кулаки.

— Не гнатися ж за нею, — ніби подумав, виявилось — промовив уголос.

— Ваша справа. Як собі хочете.

Годинник у кутку показував пів на одинадцяту ранку.

Спати менше треба, Платоне Яковичу.

— Хай собі, — процідив. — Щодо сніданку було розпорядження?

— Неодмінно-с! Накажете в кімнату подати?

— Не накажу. Хто я тут, аби вам наказувати? Попрошу, Нечипоре.

Повернувшись до себе, Платон навіщось зачинився зсередини. Постояв трохи біля вікна. Бричка вже зникла за смугою лісу. Гнатися за Марією передумав, хоч на «даймлері» наздогнати міг. Але погодився: крім мороки, пов’язаної з убивством, вдова мільйонера напевне має й інший клопіт. Страх звинувачення та арешту не перекреслює турбот, пов’язаних із правниками та впорядкуванням паперів.

Раптом майнуло: вдова збрехала, мчить до Апаша після вчорашньої розмови, тому й не хотіла нікого собі в компанію. Одразу ж відмахнувся: ну, а якщо так — зв’язок тим більше триматиме в секреті. Навпаки, для власного блага може попросити Апаша забратися з Києва, і той послухається. А це вже загальне благо, для Києва що менше такого народу, то дихати легше.

Взявшись до ранкового туалету, Платон остаточно заспокоївся. Марія навряд чи робитиме небезпечні для себе рухи. Навпаки, вчора їм обом вдалося забілити останні темні плями. Чечель уже не мав підстав підозрювати вдову, особливо після того, як у поле зору потрапив Садовський, давши чималу порцію для роздумів.

Словом, нині є чим себе зайняти.

Усе одно збирався до Києва. Раптом зустрінуться, місто ж маленьке...

Приведення себе до ладу й снідання забрало ще добру годину. По тому, випивши кави, Чечель вирішив перевірити вчорашнє відкриття вже на тверезу голову. Для того знадобився кабінет управителя.

Як виявилося, замкнутий.

Платон замислено пошарпав дверну ручку, ніби так можна було відімкнути міцний замок. Потер двома пальцями мочку вуха, легенько смикнув, закусив нижню губу. Не хотілося залучати челядь. Навряд чи вона дістала розпорядження пускати гостя в святе святих — приміщення, де управитель тримає всі ділові таємниці хазяїна. Але за кілька хвилин відкинув зайві сумніви. Треба брати все на себе, розбиратися й пояснювати власні дії потім, якщо спитають.

Чечель швидко рушив коридором праворуч, до побутового крила.

Тут мостини чомусь не так рипіли. Платон не гукав нікого. Мав намір знайти Нечипора, попросити, а як не вийде домовитися — знайти інший спосіб витрусити з нього ключ. Бажання привертати до своїх дій увагу далі не мав, тож вирішити все з однією людиною здавалося найкращим варіантом.

Минув перший з численних закапелків.

Вловив дивні звуки.

Завмер.

Почув слабенький зойк.

Ступив, намацав двері, сіпнув на себе.

— Мамо... Ой, мамо... — Тоненький жіночий голос. — Я ж казала...

— Тихо! Ось я йому зараз! — Чоловічий, попри загрозливий тон — не впевнений.

— Покажіться, голуб’ята, — мовив Платон.

Не чекав, поки послухають, — провів рукою по стіні поруч із собою. Намацав, як чекав, вимикач. Повернув.

Під стелею спалахнула лампочка, освітивши невеличку комірчину з причандалами для прибирання.

Дівчина-покоївка судомно поправляла одяг, і Чечель голову на відріз давав — найперше підсмикнула спущені штанці. Її заступив молодик, широкий у плечах, із простим, наляканим, проте сповненим рішучості селянським лицем. На підлозі Платон уздрів формену шинель поштаря, пальці молодика застібали штани на верхній ґудзик. Впоравшись, він обсмикнув тужурку.

— Ми одружуватися будемо, — вичавив із себе. — Після Великодня, мама й тато знають. Уже сватів засилатиму.

— На здоров’я, — посміхнувся Чечель.

— Не кажіть нікому, — пискнула дівчина з-за спини кавалера, і Платон згадав її ім’я.

— Мені, Галю, до ваших сердечних справ діла нема. Тебе знаю. Милого твого вперше бачу. Хіба не чула нічого про чужих у домі, особливо тепер?

— Степан мені не чужий...

— Вірю. Навіть бачу. Але ти ж розумієш, про що я.

— Тому й заховалися, Платоне Яковичу. Тут же о цій порі не ходить ніхто. Я не хотіла, правда-правда. — Дівчина заговорила сміливіше, виступила наперед. — Він такий, вогонь... Казала: не треба...

— Не встояла, — посміхнувся Чечель. — Бог із вами, молодята. Любіться собі.

— Та куди... — Поштар відвів очі. — Піду вже.

Чечель повернувся, переступив поріг.

Поклав ліву руку на одвірок, глянув через плече.

— Приходив чого, Степане? До Галі отак, зранку чимчикував?

— Не завжди нагода є. Нині випала.

— Нагода? — Платон стрепенувся. — Чекай. Ти поштар. Яка нагода? Пошту приносив?

— Лист терміновий. Із самого Києва, для барині Марії Данилівни.

Чечель розвернувся так рвучко, що знову налякав закоханих.

— Лист для барині? З самого ранку?

— У замок не доставляють пошту прямо. Спершу нам, на село. Там я замість батька, у нього ноги пухнуть, суглоби крутить. Я той, спадковий поштар...

Історія сільського поштаря цікавила Платона найменше.

— Коли тобі доставили листа?

— Ще сонце не зійшло... Терміново, тож у замок, панству фон Шлессер...

— Ти коли приніс листа?

— Ногами довго йти, понад годину. Можна конем, та в нас нема, здохнув днями...

Чечель уже не стримувався — згріб поштаря за вилоги тужурки. Різко притягнув до себе. Галя жалісно цвірінькнула:

— Пустіть його... Платоне Яковичу, не губіть...

Слова пролітали повз його вуха.

— Коли. Ти. Віддав. Барині. Листа. — За кожним словом Чечель сіпав наляканого Степана.

— Та ранком же! Годині о дев’ятій було, мо’ пізніше трохи. Бариня прочитала при мені, аж цілий рубль дала. І забігла кудись. Сказала Галі чаю мені подати.

— Смачний був чай? Солодкий?

— Що?

— Нічого. — Чечель відпустив поштаря, легенько відштовхнув від себе. — Про листа й нашу розмову анітелень.

Закохані дружно кивнули.

Платон втратив до них інтерес.

До кабінету управителя — теж.

Махом, стрибаючи через дві сходинки, скочив нагору. На щастя, Марія так квапилася, що не замкнула двері спальні. Чечель не зайшов — увірвався.

Побачив розкиданий одяг та прочинені дверцята шафи.

Поспішала бариня.

А от і послання. Кинула на столик біля ліжка, як збиралася — аркуш злетів, упав під стіл. Може, тому й забула прихопити. Чи не бачила в тому потреби.

Платон нахилився, підняв лист, тримаючи двома пальцями за краєчок. Перехопив другою рукою, розгорнув.

Він уже бачив цей почерк.

На анонімному листі, який показав Альфред фон Шлессер напередодні своєї наглої смерті. Тільки тепер на ньому стояв підпис.

Треба зустрітися негайно поговорити про спадок все знаю пропоную мир чечелю не кажи вася

Отже, обидва рази писав старший баронів син.

Базиль ламав комедію. Недарма його поведінка викликала сумнів, хіба що Платон не міг тоді пояснити свої відчуття.

Кличе на мирні переговори.

Не казати Чечелю.

Отут не вийде, мосьпане. Щось таки мало статися, коли вже лист надіслали з Києва так терміново. Платон пошукав очима конверт і знайшов: краєчок визирав із-під хустки, недбало кинутої на ліжко. Витягнув, глянув. Штемпель поштового відділення на залізничному вокзалі. Звідти кореспонденцію відправляли цілодобово і швидше, ніж з інших пунктів.

А ще — на вокзалі погано запам’ятовують обличчя.

Хай там як, однаково намірився вчора побалакати з обома спадкоємцями.

І все одно збирався прихопити револьвер.

Розділ 22

Землетрус

Київ, з Липок — на Поділ

ечель нікого зі слуг не здивував, звелівши механікові підготувати автомобіль.

Не морочився цього разу, перевдягаючись спеціально для автомобільної поїздки. Обмежився окулярами-консервами і шкіряним шоломом. Зброю поклав у праву кишеню пальта, лист із конвертом — у ліву. Сьогодні Платон мав намір отримати докладні й вичерпні пояснення від Базиля та, як пощастить, нарешті виборсатися зі що далі, то більш прикрої історії.

Він так само був готовий вислухати мирову пропозицію. Дог провів його недружнім гавкотом, добігши за «даймлером» до воріт — далі слуги не пустили, зловили й відтягнули. За часом виходило: Чечель відставав від Марії не більше як на дві години. Кінські сили автомобіля дозволяли трохи надолужити. Платон по дорозі вирахував подумки: нехай вдова дісталася до Києва екіпажем трохи більше ніж за годину, ще покаталася містом, вибралася на Липки, де на неї чекав баронет. Виглядало, вони не так давно почали розмову й так скоро не закінчать.

Чечель повинен встигнути.

Ото сюрприз буде!

З автівки витискав усе, на що її зробив здатною Творець. На мокрому путівці кілька разів мало не перекинувся. Та на підступах до Києва таки довелося скинути швидкість. Сьогодні четвер, на Євбазі знов гудів базар, Чечель об’їхав, рушив паралельно Бібіківському бульвару. Знайшов, куди пірнути, аби вирулити ближче до Хрещатика, ним — на Липки. Хоч як крути, долатиме підйом по Олександрівській[43], вздовж трамвайної колії.

Здолав.

Покрутився на перехрестях, намагаючись потрапити в потрібне. Нарешті розібрався, знайшов будинок, зупинився неподалік брами. Коли назустріч посунув суворий двірник у фартуху, Платон гаркнув без церемоній — він усе ж не так давно служив у поліції:

— Мовчати! До депутата фон Шлессера з дорученням!

— Вони на другому поверсі-с. — Двірник, ніби відчувши владу, відчинив браму, дістав за те п’ятак і запопадливо вклонився.

Чечель заскочив у парадне.

Був без калош, одразу наслідив на сходах. Байдуже. Птахом подолав їх, перевів подих уже перед потрібними дверима.

Крутнув ручку дзвоника.

Усередині дзенькнуло.

Жодного руху.

Платон знову подзвонив. Не чекаючи, грюкнув кулаком.

Після другого удару двері ледь прочинилися.

Не думаючи про наслідки, ведений лише недобрими передчуттями, Чечель зайшов.

Тиша.

Щойно ступив до зали, зрозумів: правильно назвати її мертвою.

Василь фон Шлессер, якого в родині називали Базилем, депутат міської Думи і ще недавно — претендент на мільйонну спадщину, лежав на підлозі, розкинувши руки й втупившись у стелю порожніми очима. Поруч валялася кругла чарка, коротка тонка ніжка відбилася при падінні. На столі — початий графин з коричневою рідиною.

Перша думка — до лежачого.

Чечель відкинув її. Базилеві не допоможеш. Тож обійшов круглий стіл, намагаючись нічого не торкатися. Графин був відкритий, скляний товстий корок лежав поруч. Нахилившись над столом, Платон понюхав вміст графина.

Коньяк, жодної несподіванки.

Тепер черга чарки. Ставши навколішки, потім навкарачки, Чечель нахилився до тіла, втягнув носом повітря.

Гірким мигдалем тягнуло з чарки. Там же були залишки коньяку.

Концентрація виявилася дуже сильною. Хоч би хто отруїв баронета, він намірився діяти напевне, щоб без вороття. Запах гіркого мигдалю чувся й від трупа.

Василь помер так, як батько.

Взяв отруту з руки того, кому довіряв і від кого не чекав підступності.

Платон випростався. Правиця торкнулася револьвера у кишені. Ліва рука намацала листа.

Або Базиль підписав собі смертний вирок.

Або листа писав не він.

Хтось виманив Марію пропозицією миру.

Варвара.

Чечель кинув на мертве тіло останній погляд. Крутнувся на підборі, вийшов з царства смерті, акуратно причинив вхідні двері. Вибіг, крикнув двірникові на ходу:

— Поліцію сюди! Біда з депутатом! — І вже не зважав ні на що.

Адресу Варвари фон Шлессер мав при собі, вона ж так само дала картку.

Вниз їхати було швидше. Хіба доводилося дбати про гальма, аби не покотитися, наробивши лиха. Платонові здавалося: на нього озирається не тільки кожен перехожий, а й кожен запряжений кінь. Розум підказував: дурне, нікому людина на «даймлері» серед білого дня на київських вулицях не цікава.

Чечель шукав флігель у глибині Щекавицької. Пошук забрав би більше часу, та допоміг знайомий екіпаж — Платон упізнав коня й одномісну бричку, бачені в маєтку. Марія ще тут.

Встиг.

Загальмувавши недалеко від брички, Платон стрімко перетнув двір, не зустрівши на шляху нікого. Вирішив не морочитися, відкинути ввічливість — сіпнув двері, не стукаючи, без дозволу ввійшов. Тут так само не зачинилися зсередини, і коли Чечель посунув далі — усе зрозумів.

Хотів устигнути — а бач, таки спізнився.

Варвара фон Шлессер лежала на боку. Впала незграбно, поруч із витягнутою рукою валявся келих.

На столі — відкорковане шампанське у відерці.

А біля стіни — Марія, лицем донизу, така сама негарна позиція.

Чечель брудно вилаявся крізь зуби. Потім повторив, уже на весь голос.

Забувши про обережність, обійшов тіло Варвари. Став навколішки. Те саме — гіркий мигдаль, велика концентрація ціаніду. Заковтнула разом із вином. Яке подала...

Невже Марія? А по тому — випила сама?

Маячня!

Розпрямившись, Платон ступив до вдови. Хотів так само понюхати — аж раптом здригнувся, почувши слабенький стогін.

Жива!

— Маріє! Чорт забирай, Маріє!

Чечель схопив її за плечі, розвернув. Очі заплющені, та повіки ледь тремтіли. Не знаючи, що робити далі, діяв за інтуїцією. Черпнув жменею талий лід з відерця, висипав на її обличчя.

Марія зойкнула голосніше, повіки поволі розклепилися.

— Я...

— Хто?! Хто тут був?!

— Я... — повторила вдова.

І враз світ довкола вибухнув новими звуками.

Тупотіння багатьох ніг, огидні поліцейські сюрчки, крики, які важко розібрати, міцний удар.

— Стояти! Стояти, суко! Руки вгору, махом!

Кімната хитнулася, мов почався землетрус.

Платон, не повертаючись, повільно підніс руки догори.

Його вже не цікавило, чому і як поліція опинилася на місці злочину саме тоді, коли треба. Не раніше, не пізніше. Він зрозумів: лист у його лівій кишені — пастка, призначена для Марії. Жінка втрапила в неї, хтось таки втілив хижий задум.

І ще дійшло: аби випадково не дізнався про листа й не помчав по слідах удови, бажаючи втрутитися, — навряд чи вскочив би у чужу пастку.

Коли крутили й заковували, знав, хто вбив трьох фон Шлессерів.

Навіть вигукнув його ім’я.

Не почули — не для того набігли.

Розділ 23

Його превосходительство начальник поліції

Київ, Бібіковський бульвар,

виправне арештантське відділення

ечеля не били.

Потовкли трохи, коли хапали й крутили. Він не опирався, знав — марна справа. Та все одно хтось завзятий сильно викрутив праву руку. Суглоб болів, проте вивиху Платон не відчув. Уже в камері заспокоїлося, хоч кайданок не зняли, лише перекували, завівши руки вперед. Ще розбили губу, але ненароком, дуже старалися схопити всіх, хто був на місці злочину.

Платона закинули в поліцейську карету із заґратованим віконцем. Він лежав на підлозі й не міг бачити, куди везуть. Але думав: Лук’янівський арештний дім, не інакше. Коли карета зупинилася і його виволокли, впізнав дворик: виправне арештантське відділення. Більше б здивувало, аби завезли в найближчу від місця пригоди поліційну дільницю — на Хориву. Якщо потягнули одразу сюди, значить, упізнали. Або швидко розібралися. Крім імені вбивці, Чечель в запалі, здається, вигукнув своє, а воно віднедавна стало дуже відомим серед київської поліції.

Кожному городовому, жодних перебільшень.

До небезпечного відомим.

Тому напевне дістали наказ закрити поки що в одиночну камеру.

Чомусь подумалося: хоч би погодували.

Отямившись, Платон зібрав думки докупи. Як охолонув, вирішив діяти. Нічого іншого не міг зараз, окрім стукати в двері камери й вимагати слідчого. Наглядач двічі зазирнув у «вічко». Перший раз послав коротко й грубо, другий — сказав, що його крики всі почули, краще мовчки сидіти, швидше не буде. У відповідь Чечель вкотре назвав себе, не просив — уже звелів нагадати кому треба. Кому саме — не пояснив, словосполучення в цих стінах мало широке значення й могло стосуватися кого завгодно. Від начальника тюрми до генерал-губернатора.

Потягнулися години чекання.

Платон навіть заснув, скрутившись калачиком на нарах і, як міг, накрившись пальтом, яке вже втратило дорогий вигляд. На диво, вдалося виспатися, хоч теперішній стан обіцяв тривалі безсонні дні й ночі. Прокинувся від брязкання ключів, двері відчинялися.

— Котра година? — запитав, сівши на нарах.

— Не можна, — буркнув наглядач, поставив на підлогу бляшану миску й кухоль, у миску пхнув дерев’яну ложку, залишив в’язня самого.

— Руки розкуй, ти, папуго! — крикнув навздогін Платон.

З того боку грубо стукнули в двері.

Треба було якось лаштуватися. Чечель підняв миску, з огидою понюхав. Смерділа не їжа — будь-який запах губився в смороді параші. Тому здавалося, що годували лайном, хоча це була тільки перлова каша з салом. Меню означало: принесли вечерю, а отже, якщо нічого не зміниться, його персоною займуться вже завтра.

З одного боку, дивно.

Вбито шляхетну особу, доньку покійного барона фон Шлессера, сестру депутата міської Думи. В один день із ним, до речі, навіть в однаковий спосіб. На місці схопили вдову барона, і нема сумнівів: уже звинуватили. Але ж на місці опинилася також особа, до якої в поліції та особливо у жандармів накопичилася купа запитань. Через те Платона мусили крутити вже, негайно, не давати продихнути.

Та все, що відбувається, має інший бік. Який більше стосується особисто Чечеля.

Ніхто з численних ворогів жодним чином не прив’язував його до справи фон Шлессерів. Він вплутався випадково. І якби не знайшов — так само випадково! — листа для Марії, не сидів би у тюрмі, не нюхав сморід і не давився глевкою кашею.

Навряд чи його становище покращало б, якби про подвійне вбивство дізнався, нудячись у замку й вибудовуючи дедуктивні комбінації.

Навпаки.

Чечель отримав, раніше чи пізніше, але саме сьогодні доказ, котрий виводив із тіні Ніколу Садовського.

Немає мотиву.

Тобто напевне є — але невідомо, чим не догодили Нікі, пригрітому в домі барона фон Шлессера, благодійники. І зокрема Марія. Їй тепер тюрма, не відкрутиться.

А Платона треба було вивести з гри.

Купити.

Здати жандармам, знайшовши привід.

Від Садовського після прокрученої сьогодні комбінації можна чекати чого завгодно. Хтозна, раптом тут, у тюрмі, Чечелю випала нагода трохи пожити. І спробувати поборотися.

За себе.

І трошки — за Марію.

Хай там як, не любив Платон, коли когось судили несправедливо.

Ранок почався з пайки хліба й ледь теплого чаю.

Тримали в кайданках усю ніч, та Чечель уже не обурювався. Призвичаївся, як і до огидних запахів, якими просякли тюремні стіни. Підкріпившись, готувався знову вимагати уваги до своєї особи. Та його випередили: десь за півгодини після сніданку прийшов наглядач, із ним — двоє городових із конвойної служби. Побачивши сумних вусатих, тому майже однакових із вигляду дядьків, Платон не стримав сумної посмішки. Жоден із них не хотів виконувати цю роботу, додаткову, за яку мало платили й до якої залучали тих, хто вже був вільний від основної служби. Тож супроводжували конвойні в’язнів із виразом страшенної нудьги на лицях, ненавидячи підопічних уже за те, що змушені були підкорятися начальству замість законно відпочивати.

Колись наївний Чечель спробував звернути увагу поліційного керівництва на цей прикрий факт. В’язні часто тікали, бо конвой не мав мотивації гарно їх стерегти. «Потрібна окрема, спеціально навчена служба», — писав Платон, вдаючись мало не до високого штилю. У відповідь його викликали, вставили добрячого ґнота й звеліли зосередитися на основній службі. Тобто ловити вбивць, ґвалтівників, грабіжників та іншу наволоч. Провадити слідство, судити й охороняти на царській службі є кому.

...Нарешті зняли кайданки. Вивели, провели до перукаря. Тут дали змогу нормально вмитися теплою водою, навіть видали шматочок мила, причому звеліли роздягнутися до пояса й обмити також тулуб. Платон мовчки знизав плечима. Усе одно вдягати доведеться той самий, просмерділий в’язницею одяг. Проте не заперечував, виконав усе, і не без задоволення.

Перукар сам причесав арештанта гребінцем. Показав дзеркало, ніби від Чечелевої думки про його майстерність щось залежало. Витер долоні об фартух, даючи зрозуміти: усе, справу зроблено.

Причину дійства Чечель зрозумів, коли городові провели його кількома коридорами й сходовими проймами та поставили перед важкими білими дверима. Один конвойний кашлянув. Другий — чемно постукав.

— Так, — почулося зсередини.

Переступивши поріг, Платон побачив казенний кабінет, чистий, побілений вапном. З меблів — стіл, на якому були тільки каламар і тонка тека. Над столом — портрет імператора. За столом, у статському, скромному як на посаду вбранні — начальник київської поліції Микола Голубович власною персоною. Сидів рівно. Не підвівся назустріч. Чого ж, забагато честі. Хіба начепив круглі окуляри, які блиснули на сонці, глянув на Платона поверх скелець.

— Яка честь. Бажаю здоров’я, ваше превосходительство. — Чечель позначив чемний уклін, як того вимагав табель про ранги.

За спиною зачинилися двері.

— Не блазнюй, синку. Ти загрався і догрався. Бач, куди занесло, у які палестини. Сядь. — Начальник поліції кивнув на ослін, прикручений до підлоги.

— Я людина проста. Стоятиму.

— Ще постоїш. На лаві підсудних.

— Варто питати, за що?

— За те саме. Сядь, кажу. Слово честі, Платоне Яковичу, нема в мене для твоєї персони аж так багато часу. Не прибіднюйся, не така вона й проста.

— Дякую за високу оцінку.

— Але горе з розуму — це про тебе, Чечель. Ну, хочеш — стовбич.

Платон присів на ослін. Розправив плечі. Спершу склав руки на колінах, мов школяр. Одразу передумав, поклав ногу на ногу, руки сплів на грудях.

— До ваших послуг, ваше превосходительство.

— Не блазнюй, — повторив Голубович. — Читав, як учився в своєму Ніжині, комедію пана Грибоєдова? Ту, де про горе з розуму?

— До чого тут Грибоєдов?

— Бо про тебе написав. І таких, як ти. З розуму маєте горе. Собі найперше.

— Не розумію.

— Все ти розумієш.

Голубович витягнув із кишені круглу бляшанку монпансьє. Підчепив нігтем кришку. Виколупав неправильної форми льодяник, кинув до рота, посмоктав, плямкаючи.

— Курити заборонили. Навіть пити, уявляєш? Моя мосьпані клопочеться, на води до П’ятигорська тягне. А краще, каже, в Баден-Баден. — Міцні зуби розгризли цукерку, захрумтіли скалками. — Тільки мені з такими, як ти, довго в смолі варитися.

— Дозвольте запитання.

— Кажи. Ми тут без дурних протоколів.

— Михайле Архиповичу, чому я тут? Бо застукали у квартирі Варвари фон Шлессер, Царство їй Небесне? Треба з’ясувати, як і чому я там опинився? Мене підозрюють у вбивстві, в одному чи кількох? Уже хай записують зізнання, щиросердні. Був учора в Липках, на квартирі Василя фон Шлессера. Двірник може мене впізнати, я приїхав на автомобілі. Застав господаря мертвим. Звелів викликати поліцію. Помчав на Поділ, думав — встигну. Не встиг, Варвару теж убили, отруїли. І рятувати треба молодшого, Марка. Коли він ще живий, звісно.

Випаливши все одним духом, Чечель помітив: обличчя начальника поліції не відбивало жодних емоцій. Так, ніби Платон говорив не до нього, а до тюремної стіни.

— Михайле Архиповичу! Родину фон Шлессерів планомірно труїть на смерть ціанідом управитель. Покійний барон пригрів змію. Я можу довести це!

— Не треба. — Голубович взяв з бляшанки інший льодяник, покрутив між пучками, наче пробуючи на міцність. — Люди чули, як ти кричав щось про пана Садовського. Навіщо йому вбивати родину своїх благодійників — не знаю. І не хочу знати, бо се дурне. Краще ти, — він націлив на Платона пальця, поклавши льодяник назад у коробку, — ти, Чечелю, поясни мені, що тобі особисто зробив Садовський. Яка тобі печаль називати його вбивцею? Яка вигода з того?

Від несподіванки забракло слів.

— Ну як... Бо він — убивця, — вичавив Платон, розуміючи, що тулить дурне.

— Садовський убивця, бо ти того захотів. — Голубович розвів руками. — Знаєш, чому ти того захотів? Бо у вас угода з чорною вдовою! Таємна, Платоне Яковичу! Вона навмисне все так придумала, заманила тебе, молодого, в тенета. І тепер хоче, аби ти довів: вбивця не вона.

— Садовський. Більше нема кому.

— Звільни від того, звільни! — Начальник поліції замахав руками, наче розганяючи мух. — Зараз я тобі розкажу, як усе було. Багата шанована родина наймає тебе, здібного сищика, який потрапив у немилість. Про се пізніше. Отже, — Голубович підвівся, вийшов з-за столу, заклав руки за спину, став перед арештантом, — Марія пише анонімного листа. У ньому клепле сама на себе. Потім змушує барона шукати змову в ближньому колі. Далі труїть його, розуміючи: ставить себе під удар. Вигадує ще одного листа, мені його вже показали. Бутафорія очевидна: чорна вдова шукає приводу вибратися до Києва. Так, ніби її покликали для важливої розмови. Але! — Голубович багатозначно помахав указівним пальцем. — Вона планувала отруїти спадкоємців барона по черзі. Від Садовського вже дізнався, сам почув, своїми вухами — найменший син, баламут, на батькові спадки не облизується. Вдова давно се відала. Лишається вигадати правильну версію про самогубство баронових дітей — і вона багата жінка.

— Як таке можна вигадати? Двоє дорослих людей, в один день?

— Можна, — кивнув Голубович. — І вдова нам ще се скаже. Поки мовчить, але скаже.

— Чому ж вона тоді була там, біля мертвої Варвари, зомліла? — Платон говорив обережно, мов рухався стежкою в болотяній твані.

— Варвара, покійниця, — дама міцна. Я чомусь впевнений, що ти, хитрюго, спритнику головастий, знаєш її інтимні секрети. — Начальник поліції підморгнув. — Пів-Києва знає. Кому треба — так точно. Дамочка сильна, у кімнаті сліди бійки, явні. Коли зрозуміла, що мачуха труїть, в агонії опиралася. Від ціаніду не одразу помирають, будь-який лікар скаже. Є час у запасі. Трохи, але є.

— Знаю.

— Тим більше. — Голубович сперся на край столу задом і руками. — Ти не встиг зашкодити вбивству, але намагався схопити вбивцю. Хочеш вийти звідси вже сьогодні — мусиш тримати сю лінію.

Платон до всього готувався — але не до такого.

Кліпнув очима, відчувши себе голим.

— Чекайте...

— Довго не чекатиму. У мене, Платоне Яковичу, без тебе справ — о! — Начальник поліції черкнув ребром долоні під горлом. — А тебе, Чечелю, мені тим більше — о! — повторив жест. — Хочу з тобою нарешті закінчити.

— Назавжди?

— Надовго. І се вже інша частина розмови. Слухай уважно, не перебивай. Мені шкода, що київська розшукова поліція втрачає такого головастого. Твоя мудра голова допомогла припинити оті вбивства шльондр із відрізанням цицьок. Проте ти розгнівав Петербург, під купою народу тут захиталися крісла через паскудну Полінку. Ти виявився, на жаль, лише розумецьким, не розумним, інакше б розум підказав відступити. Ні, затявся. Тобі наснилося, що можна публічно, на всю імперію, та де — на весь світ судити єдину доньку особи, наближеної до государя. Маєш. — Голубович випростався, ступив ближче. — І шанс маєш усе виправити. Для себе.

— Є зв’язок між справою Урусової та вбивствами фон Шлессерів?

— Ти їх пов’язуєш. — Указівний палець знову націлився на Платона. — Вплутався в сю історію. Дістав клопоту. Але вона ж допоможе викрутитися.

— Як саме?

— Ти вже почув, синку. Виступаєш свідком звинувачення. Розповідаєш, як тебе найняла баронова родина владнати сімейну справу. Як ти виявив злочинні наміри Марії фон Шлессер, чорної вдови. Як не встиг запобігти лиху. По тому залишаєш Київську губернію за двадцять чотири години. Тобі дадуть спокій, бо перед тим визнаєш провину й помилку щодо княжни Урусової. Вбили її, хоч як крути, в той самий спосіб. А вбивцю без тебе шукатимуть.

— Людям із Петербурга цього досить?

Голубович тицьнув себе пальцем у груди.

— Се вже я залагоджу. Не заради тебе, не тішся. Важливі особи повинні зберегти свої посади. Твій слуга покірний у тому числі. Якщо се станеться, а я дуже постараюся, усі зв’язки задію, за три роки, Бог дасть, зможеш повернутися. Спершу не до Києва, приткну десь у тихий повіт, конокрадів шукати й перекладати папірці з купи на купу. Потерпиш років зо два — знайду місце тут. Молодий, життя попереду. Не розмінюйся ним отак. Дослужишся ще.

У горлі пересохло.

Та води не просив.

Узагалі не хотів нічого просити в його превосходительства.

— Кілька запитань, — вичавив Чечель.

— Звісно. — Голубович знову сперся на край столу.

— Вам особисто навіщо визнання Марії винною?

— Господь із тобою, синку. Мені вдовиця десь у глибині душі навіть симпатична. Нічого собі штучка. Тільки ж нікому, крім неї, се не вигідно. До всього, третій чоловік помирає менш ніж за десять років. Сюжет для сенсаційного обману, пан Амфітеатров[44] напише з радістю. Ти тут про Ніколу Самсоновича товчеш. А сам визнаєш — нема йому вигоди в цьому жодної. Мій інтерес — швиденько сю справу закрити й забути. Хай громадськість прочитає в газетах вирок, і все, наступного дня про щось інше пліткуватиме. Слава Богу, є про що язиками чухати.

— Отже, я допомагаю вам згорнути цю справу...

— А я допомагаю тобі, синку, — підхопив Голубович. — Як — ось тільки ж пояснив. Погоджуйся. Бо, відчуваю, кортить впертися з дурного принципу. І пояснюю наслідки. Вдовиця пустила тобі бісики, підкралася кицею, помуркотіла, пожаліла. Взяла в спільники. Пообіцяла позбавити тебе всіх нещасть, варто тільки стати мільйонеркою. Ти ж взявся придумати, чому Василь Альфредович і Варвара Альфредівна вирішили раптом в один день согрішити, наклавши на себе руки. Тут пана Амфітеатрова не треба. Скажімо, змовилися отруїти батька, потім совість замучила. Буває? Буває й не таке, тим цікавіше. Пан Садовський засвідчить, як спритно ви з удовицею морочили йому голову. Б’юся об заклад, навіть згадає: ходила вдовиця до тебе в покої. Ходила ж, га? — Начальник поліції підморгнув.

— Ні.

Чечель збрехав, бо його брехня, як і будь-які інші слова, не мала жодного значення. Нехай Нікола знав чи якось здогадався про вечірні візити Марії. Доводити, що між ними нічого, крім розмов і одного поцілунку, не було, — марно. Зараз узагалі не варто щось доводити.

— Словом, Платоне Яковичу, станеш спільником удовиці. Змову вашу слідство й суд доведуть. І в найкращому разі полетите, голубки, у Сибір етапом.

— Є гірший варіант?

— Справді хочеш почути? Є... — Голубович ураз стишив голос. — Є, синку. Її за три вбивства повісять. Іще й згадають попередніх чоловіків, хай тоді не довели нічого. А ти від відчаю вдавишся в камері сам. Ну?

Платон видихнув, підвівся.

— Коли так, навряд чи така думка стукне мені в мудру, як ви кажете, голову завтра. Треба ж до суду мене дотримати. Час є, поживу трохи.

— Дурило... — Це, як і все інше, начальник поліції вимовив щиро, без фальші.

Більше не сказав нічого.

Підхопив льодяники зі столу, вийшов, залишивши Чечеля самого.

Ненадовго, менш ніж на хвилину.

Повернулися конвоїри.

Платон покірно простягнув руки, клацнули кайданки.

Конвоїри підхопили за комір, упасти не дали — знову в лице, знову, знову.

Вивели, знову повели коридорами й сходами.

Завели в іншу кімнатку з ґратами. Маленьку, брудну, таку саму смердючу, як інші камерні приміщення. Там уже стояв знайомий наглядач, без ременів, ґудзики на комірі розстібнуті. Шапку зняв. Коротко стрижене руде волосся.

— Звиняй уже, Платоне Яковичу, — мовив, коли двері зачинилися й вони лишилися самі. — Чув, гарний ти чоловік... був. Тільки ж на службі я. Роблю, що сказано.

Вдарив одразу по тому.

Коротко в живіт.

Далі — в обличчя.

Розділ 24

День Василісси

Київ, з Бібіковського бульвару —

до Лук’янівського виправного дому

аступними днями вже не били.

Коли відлили водою, відвели в рідну одиночку й дали відлежатися, знову дозволили вмитися, аби кращий мав вигляд. Тіло боліло, та ребра ніби вціліли. Досвід спортивних тренувань дозволив Платонові визначити це. З пошкоджень — вибитий зуб, верхнє ліве ікло. Та Чечель і тут зміг знайти гарну новину: зуб тривожив і до того, з усіма клопотами ніяк не міг дійти до дантиста. А тюремний наглядач, бач, зробив усю роботу, ще й безкоштовно. Неакуратно, уламочок лишився, але чорт уже з ним.

Коли побитий набув наскільки можливо пристойного вигляду, його сфотографували. Спершу — крупно, далі — в профіль, з лівого й правого боку. Нарешті — на повний зріст, звелівши триматися за спинку стільця. Описали зовнішність, узяли відбитки пальців. І нарешті видали тюремний одяг: просторі штани, важкі черевики, робу, бушлат і круглу полотняну шапку.

Платон відзначив дивну іронію долі. Адже в силу обставин на ньому навіть кальсони виявилися чужими. Хай новими, чистими, ніколи не праними, але чужими. З панського, якщо можна так сказати про кальсони, плеча. Не кажучи про інше вбрання, з гардеробу Марка фон Шлессера, яким цей enfant terrible[45] майже не користувався. Тепер надягнув лахміття, хай випране в місцевій пральні, яке за роки примірили на себе десятки, як не сотні незнайомців. Воно не зберегло жодного запаху, було позбавлене чогось індивідуального, рівняло кожного із такими собі бідолахами — й так починався процес стирання особистості. Хтозна, подумав Чечель, раптом йому дісталася одежина, яку вдягав хтось із зловлених ним лиходіїв...

Він уже не мав нічого свого.

Речі з чужого плеча.

Документи напевне вже забрали.

Замість дому — то дешева кімната в трактирі на Ямській, то чужі апартаменти в маєтку мільйонера. І ось — казенний дім. Найімовірніше — тепер надовго.

Жодного разу за два наступні дні його не водили до слідчого. Платон зрозумів задум Голубовича: замість тиску вимотувати невідомістю, невизначеністю, невпевненістю в завтрашньому дні. Так ламають особливо впертих, затятих, і так само начальник поліції вирішив, вочевидь, чинити з Чечелем. Дати хай примарний, але шанс йому, та й собі самому. Раптом Платон не витримає, піде на угоду — отоді машина запрацює на повну потужність.

Поки ж його разом із іншими арештантами виводили на вуличні роботи, важкі, брудні й одноманітні.

Щось змінилося на ранок третього дня.

Платон уже приготувався за звичкою виходити до праці. Натомість конвой повів коридорами й сходами в протилежне крило. Там у тісній кімнатці для допитів чекав знайомий: слідчий-дізнавач Спиридон Кислий. Прізвище відповідало зовнішності. Худий цибатий чоловік, чий вік неможливо було визначити на око, завжди, скільки разів перетинався з ним по службі, зустрічав Чечеля кислим виразом обличчя. Він був ревним служакою, мав родину й чотирьох доньок, носив калоші навіть улітку, ніколи не посміхався й був знаним буквоїдом. Навіть існувала прикмета: якщо до справи береться Кислий, він досягне єдиної мети, заради якої обіймає посаду, — доведе провину. Навіть коли захист матиме десять свідків, а підозрюваний — алібі, підтверджене, як кажуть, Господом Богом.

Кислого позаочі називали катом.

Чечель зрозумів і цей натяк начальника поліції. Голубовичу відомо, що Платон знає про наслідки для тих, за кого взявся Кислий. Їхня зустріч у кімнаті для допитів уже сама по собі вирок, питання тільки в часі виконання. Підозру підтвердила й перша фраза дізнавача, сказана, як завжди, гранично ввічливо:

— Ви можете відвести мою кандидатуру як вашого слідчого.

— Хіба? — Чечель не приховував іронії.

— Вам надане таке право згідно з пунктом...

— Не треба. Ви краще за всіх у Києві знаєте потрібні пункти й параграфи. Перекажіть його превосходительству — не треба. Покладаюся на вашу порядність та компетентність, Спиридоне Лавровичу.

— Як завгодно. — Кислий підсунув до себе аркуш для допитів. — Процедура вам знайома. Почнімо.

Далі казенних відповідей на казенні запитання розмова не пішла. Дізнавач не наполягав, не тиснув, але й не ставив запитань, які передбачали неоднозначну відповідь. Чечель не бачив сенсу приховувати обставини, за яких потрапив до будинку фон Шлессерів. Пояснив, чому їздив на «даймлері», що належить родині. Дав коротку характеристику кожному, з ким познайомився й спілкувався там, не забувши про Садовського. Але вирішив більше нічого про Ніколу не говорити. Попросив про зустріч із ним — дістав відмову. Розпитав про адвоката — почув, що захист йому буде надано за передбаченою законом процедурою, і тут знову було згадано всі належні пункти й параграфи. Причин спілкуватися далі обоє не бачили.

Принаймні, сьогодні.

Замість робіт, на які водили й після розмови зі слідчим, Чечеля повернули до камери. Єдине, що поки дивувало: одиночка. Платон досі не розумів смислу тримати його тут, окремо.

Усе роз’яснилося надвечір, коли він запив подобою чаю традиційну пайку хліба.

— Збирайся, Яковичу, — сказав наглядач. — Звик я до тебе, а бач — переводять.

— Куди? — Чечель знав відповідь.

— Так від нас. До Лук’яна[46].

— Отак, проти ночі?

— Ти ж грамотний у наших ділах. Коли накажуть — тоді й повезуть. Наче підгадали.

— Що підгадали?

— Молодий ти, Яковичу. Березень нині, двадцять третій день. Мучениці Василісси, смерть за віру християнську прийняла.

— Тьху на тебе! — Платон не стримався, справді сплюнув. — Дякую, заспокоїв!

— Чого плюєшся?! — образився наглядач.

— Ось же прямо сказав — на смерть везуть. За віру.

— Погано слухаєш, — мовив той. — Свята Василісса Коринфська тих береже, хто за свою віру головою накласти готовий. Думай про те... безбожнику. І той... зла не тримай. Пом’яв я тебе трохи.

— Сам сказав: робиш, як накажуть. Давай уже, виводь.

— Так збирайся, кажу ж. Із речами.

— Усе зі мною.

У тюремній кареті, запряженій конем, Платон був сам.

Навіть переймався своїм несподіваним статусом дуже важливої для сильних міста цього персони. Звеліли побити, силу показали. Але при тому — окрема камера, карету на одного подали, варта, бач, окрема. Вочевидь, начальник поліції та інші, від кого зараз напряму залежала Чечелева доля, досі не дійшли згоди, як з ним поводитися, тож вирішили рухатися повільно, неквапом, події не гальмувати, проте й не форсувати. Досі, мабуть, вивчають Платонову поведінку і думають, чого від нього чекати надалі.

Вітер засвистів уже з вечора. Коли вивели в тюремний двір, оточений по периметру чотирма високими, у чотири поверхи, стінами, на арештанта і конвоїрів упали з неба важкі краплі. Щойно Платон умостився в кареті й вони залишили тюрму, щоб їхати до іншої, сила вітру стала відчутнішою.

А потім над головою загуркотіло.

Перша весняна гроза. Чечель погано знався на народних прикметах. Проте у дитинстві чув від старших людей: грім у березні — рідкісне явище. Це означає: зима не здається. Платон уже мав змогу бачити березневий сніг, мокрий, бридкий, швидко збіглий. Разом із тим грозовий дощ під кінець березня давав зрозуміти — весна пішла в наступ, дає зимі останній бій і вже за кілька днів ввійде у свої законні права.

Словом, усе буде добре. Така от прикмета.

Думка дивним чином заспокоїла. Платон зручніше вмостився на брудній підлозі, сперся на стіну фургона, заплющив очі. Займаючи чимось голову, уявив, як їдуть. Найпростіше до Лук’янівки — прямо вниз Бібіковським бульваром до Євбазу. Звідти можна Бульварно-Кудрявською вгору, але простіше — Дмитрівською, низом. Далі — Солдатською слобідкою, а там до Лук’янівської площі знову пряма дорога.

Тепер етапи, конвой, казенні доми — така доля непокірних.

Фіксуючи рух і слухаючи дощ, Платон вловив поворот праворуч.

Знову праворуч.

Виглядає, вгадав.

Хоча... Чого там уже гадати, інших доріг до арештантського дому не придумали.

Гримнуло.

Чечель засовався, не розплющуючи очей.

Ще раз.

Кінь заіржав, карету сіпнуло.

Чечель завалився набік, і аж тепер дійшло — то вже не атмосферне явище.

Кинули бомбу.

— Чорт!

Перекотившись по підлозі, Чечель підвівся, розплющив очі, намагаючись утримати рівновагу. Коли ззовні захлопали револьверні постріли, раптом пронизало холодом. Аж тепер став зрозумілий натяк наглядача.

Свята Василісса померла за віру.

Чи наглядач знав щось, чи, найімовірніше, просто забобонний. Не стане ніхто з тих, від кого залежить Платонова доля, казати щось звичайному тюремному папужці. Він наче передчув: за диявольським задумом, Платона спробують звільнити. І застрелять під час втечі.

Віриш у закон і справедливість — маєш.

Страждай.

Грім злився з вибухом другої бомби. Врізнобій клацали револьверні й рушничні постріли. Чулися крики, слів Платон не міг розібрати через дзвін у вухах.

І раптом тюремна карета повільно похилилася на лівий бік.

Остаточно втративши рівновагу, Чечель завалився разом із нею, незграбно метляючи ногами в повітрі й плутаючись у ланцюзі кайданок. Коли карета таки впала, він опинився сторчголов, у дивній, незручній та кумедній позі циркового акробата.

— Чорт! Чорт! — заволав, стукаючи по стіні підборами важких черевиків.

Ще один постріл.

І раптова тиша, яку порушував шурхіт рясного березневого дощу.

Скреготнув ключ у замку.

— Живий? — запитали, й одразу, не чекаючи відповіді, знаючи її: — Вилазь давай! Махом!

Голос видався Чечелю знайомим. Та він не морочився здогадками, підкотився, висунув ноги під холодні краплі, посунув назовні тулуб. Звідти схопило кілька пар міцних рук, потягнуло, потім ті самі руки стиснули лікті з обох боків. Не змигнув, як поставили на ноги.

Платон покрутив головою.

Тюремна карета лежала, завалена вагою коня. Тяжко поранена тварина билася в агонії. Поруч на мокрій землі лежав долілиць візник у поліцейській формі. Над ним виринула, пройшла крізь мокру стіну постать. Два спалахи — кінь і візник завмерли назавжди.

— Ні! — не стримався Чечель, уже впізнавши стрільця.

— Харе! — пролунало десь поруч. — Вгамуйся, Більмо!

— Пустіть! — Платон вирвав лікті з міцних рук.

— Пустіть! — вступив той самий голос.

Босяки відступили.

Чечель повернувся.

Вздрів посеред дощу знайомі плащ і циліндр.

— Не думав, що тебе пришлють по мою душу!

— Апаша ніхто ніколи не присилає! І не посилає! — мовив бандит. — Це ти так дякуєш?!

— Що відбувається?

— Те, що Апаш дав тобі волю, Платоне Чечель.

— Навіщо?

— Не тут же балакати. Хутко, хутко, хлопчики!

Чечеля знову схопили за руки. Але лиш для того, щоб спритні пальці впоралися з замком на кайданках.

— Наробили тут, — мовив Апаш весело.

— Коня навіщо? — дорікнув Платон.

— Більма спитай. У Миті з усім фараонським свої рахунки. Коли йшли до розбійницької коляски, Чечелю довелося переступити через тіло одного з конвоїрів.

Розділ 25

Про що рипіли сходи

Київ, у нетрях Чорного яру

е тушуйся. Зуб — фуфло. Якщо Більмо собі фіксу поставив, ти теж зможеш.

Заспокоїли Платона не ці бадьорі слова — трактирна горілка.

Узяла й відпустила аж четверта чарка. Перед тим три пішли водою, Чечель навіть не закушував. Апаш сьорбав пиво, хрумкотів сушками, тримався полководцем, якому вдалося захопити неприступну фортецю без втрат, через відкритий зрадником таємний хід. Крім них, у маленькій, не дуже чистій, але напевне кращій за ґратчасту одиночку кімнаті нікого не було.

Щойно горілка почала брати, став ущухати тупий біль на місці вибитого ікла. Чечель обережно торкнувся враженого місця спершу кінчиком язика, потім — пальцем. Підбита наглядачем вилиця вже давно не боліла, синець на забитому місці позеленів. Це Платон побачив, як уперше за кілька останніх днів глянув на себе в дзеркало трактирної вмивальні.

Йому дали змогу помитися, і холодна вода не лише підбадьорила, а й трохи змила тюремні запахи. Потім видали одяг замість роби, і спіднє теж. Укотре — вбрання не нове, ношене, із чужого плеча. Зараз на Чечелі була сіра полотняна сорочка, яку вбрав навипуск, піддівка, мішкуваті, не за розміром штани, які заправив у нечищені юхтові чоботи. Поруч із Апашем справді виглядав босяком нижчої ланки.

— Кранти мені тепер. Із зубом, без зуба — не важливо.

— Тобі й так дерев’яний макінтош ладнали. — Апаш підлив ще.

— Втеча з убивством конвойних. Я вже на шибениці.

— Один утік. І ти ж нікого не мочив.

— Слухай, ми обидва знаємо, про що мова.

— Апаш знає. Ти — ні. Пий.

Причин відмовлятися Чечель не бачив. Зрозумівши — голова туманіє, відсунув чарку, понюхав рукав нечистої піддівки.

— Чого я не знаю?

— Ось. Завтра надрукують усі київські газети. Сенсація.

Явно милуючись собою, граючи на публіку, хай і в особі єдиного глядача, Апаш витягнув із кишені паперовий прямокутник. Поклав на стіл перед Платоном, відкинувся на спинку стільця. Чечель взяв аркуш, пробіг очима невеликий друкований текст. Кліпнув очима, перечитав знову.

— Що це?

— Сенсація, — потворив Апаш. — Анархісти-бомбісти, революція, її манера. Цим бойова група ставить усіх до відома: провели силову акцію. Звільнили з сатрапських лабетів свого товариша, якого мучив у вогких застінках царський режим. Бойовий загін пролетарської революції нікого й нічого не боїться.

Він у вільній формі переказав текст листівки.

— Чекай. — Платон нарешті зрозумів. — Бутафорія. Напад на тюремну карету — це спроба звільнити якогось терориста, не мене.

— Ти ж ні в дугу, — кивнув Апаш. — Ні сном, ні духом.

— Але ж нема ніякого терориста...

— Є, — знову кивнув бандит.

— Мене ж звільнили. Я ж утік. Ти з мене терориста зробив?

— Хотіли одного витягнути. Помилилися, відбили іншого. З ким не буває, всі люди-чєловекі. Загалом революції тепер повно всюди. Казав же, навіть з Апашем хотіли мати справу. Тільки не моє воно. Я чесний бандит, мені політика — фуфло. А революцію... Ловлять, саджають. Тільки ж не всіх ловлять і не всіх саджають. Хоч родич Марії, баламут отой, знаю про нього. На волі ходить, та за ним тюрма плаче так само рясно, як за нашим братом. Нічого, вже недовго.

— Марко! — стрепенувся Платон. — Чорт, із голови зовсім вилетіло! Він останній лишився, хоч сам цього не знає! Огидний суб’єкт, не люблю таких. Але ж натура моя: не можу дозволити вбити людину, коли знаю, що ось-ось. Навіть таку, як молодший син покійного барона.

Апаш плеснув у долоні.

— Стоп! Апаша той фофан не цікавить ані живим, ані мертвим. Ти — теє, звиняй за правду. Висмикнули тебе, Платоне Чечель, аби Марію видряпав із тюрми. Ніхто, крім тебе, не зможе. Апаш нутром чує.

— І як я, по-твоєму, це зроблю?

— Так, як думав, поки не залетів на цугундер.

— Тоді було непросто. Зараз тим більше. Нехай твоє прикриття з терористами спрацює й жандарми забігають мурахами разом із поліцією, втік-то все одно я. І шукатимуть мене. Не здаватися ж.

— Писаки газетні сурмлять, що ти мало не спільник чорної вдови-вбивці.

— Нічого не знають писаки. Мені особисто його превосходительство начальник поліції ясно сказав: спільник, ще й який. Марія Данилівна золоті гори обіцяла, як допоможу їй викрутитися та отримати мільйони.

— Апаш те саме обіцяє. Слово вірне.

— Не маю сумнівів. Тільки ж, Саво Петровичу, знаю я, хто вбивця.

Бандит поперхнувся пивом.

Платон тішився ефектом, уперше за багато днів відчувши себе на коні. Хотів налити й ковтнути. Передумав: голова мусить лишатися ясною. Поки Апаш перетравлював почуте, він вів далі. Аж свербіло викласти думки та здогади бодай комусь, готовому слухати.

— Нікола душогуб. Садовський. Управитель їхній, друзяка мій ліпший. Син сучий. Змій підколодний. Пригріли фон Шлессери на грудях, мать його. — Горілка вже розв’язувала язик. — Тільки ж, Саво Петровичу, я зараз доведу це тобі. Просто все. Так просто, що аж прикро, чому раніше не дотумкав. Важливіше — довести слідству й суду. Хто це зробить? Бандит на прізвисько Апаш, за яким копита збила вся поліція губернії, чи, pardon, імперії, чи, mille pardon, Європи? Або колишній агент розшукової поліції Платон Чечель, якого навіть не підозрюють, а звинувачують як поплічника Марії фон Шлессер? До всього — ще й втікача, під час втечі якого вбито двох поліцейських. До всього — її коханця.

— ЩО? — гаркнув Апаш, рвучко підвівшись. — ЩО ТИ СКАЗАВ?!

— Не я... — Платон втомлено зітхнув, витримавши лютий погляд. — Поліцейська версія, сумніву й оскарженню не підлягає. Чорна вдова спокусила мене, коли труп чоловіка ще не охолонув. Ввігнала своє отруйне жало, зробила спільником.

Апаш блиснув очима, та промовчав, сів, жадібно ковтнув із кухля.

— Або вбивця повинен зізнатися сам, від щирого серця, або слідство має отримати докази, на підставі яких прищулить Садовського.

— Він зізнається сам, — процідив Апаш. — Злапати його, привезти, куди Апаш скаже, — кілька годин роботи.

— А потім забере зізнання назад, — парирував Чечель. — Довести, що Марія з тюрми вигадала, як найняти босяків, аби вибили зізнання, простіше, ніж провину Садовського. Мені одного бракує, Саво Петровичу. Мотиву.

— Гроші. Чи на благодійників своїх зуб мав. Чи те й те.

— Усе в тебе просто.

— Так причин, Плато, в цілому світі лише чотири. Дивись. — Апаш почав гнути пальці. — Теля золоте. Помста. Любов. Ну, все інше — вавки отут, — постукав по лобі. — Про маніяків різних кажу. Вони тобі в хворих своїх казанках цілу Біблію з мотивів складуть. Це ми ще не беремо п’яні кабацькі бійки, то окремо. Але ж тут — не ножиком під серце в хмільному угарі.

— Якщо Садовський не маніяк, треба точно знати, чого хотів, коли все починав. Одружитися з Марією, в такий спосіб спадок дістати? Навіщо тоді вдову підводити під цугундер? Помститися за образу? Кому й за яку? Прибрати всіх довкола, аби самому отримати все рухоме й нерухоме? Як моєму друзяці Ніколі це вдалося б? Не вистачає ланки, Саво Петровичу. Не вистачає.

Апаш почухав потилицю.

— Кажи, як додумався, — мовив нарешті.

Чечель зиркнув на штоф, знову утримався.

— Сходи.

— Які сходи?

— Рипучі. У баронському замку, — зручніше вмостився Платон. — Я тобі зараз повну картину намалюю. Далі — фрагмент, якого до останнього не бачив. Тієї ночі, коли фон Шлессера отруїли, випав сніг. Хай на ранок почав сходити. Проте слідів на снігу не було, крім собачих. Псина в маєтку злюча, дог Карло, визнає тільки своїх. Челядь не садить його вночі на ланцюг, бо до всіх звик. А пес не гавкав. Отже, ззовні вбивця прийти не міг. Навіть якби хотів — пройти всередину замку можна лиш через двір. Хоч із фронту, хоч із тилу — Карло почує. Мій висновок: убивця був у будинку від початку.

— Мудро, — погодився Апаш.

— Хтось із слуг? Не смішно. Ні, в теорії — можливо. Аби не одна обставина, Саво Петровичу. Барон взяв отруту з рук того, кому довіряв безмежно. Я сам подавав йому мікстуру. Від мене, людини, яка в замку вперше, він небезпеки точно не чекав. А так ліки завжди давали або лікар, якого того дня у замку не було, або Марія, сам бачив. Тим більше: серед ночі, коли жінка поруч, навіщо гукати прислугу, яка мешкає на першому поверсі, в окремому крилі?

— Звучить правдиво.

— Але! — Платон подався вперед. — З тим самим успіхом отруту батькові міг подати хтось із дітей. У замку були Василь-Базиль і Варвара. Кімнати обох — на другому поверсі. Я спав у барлозі молодшого. Серед ночі прокинувся, бо почув рип, хтось проходив повз мої двері, спершу в бік баронової спальні, потім назад. Притому сіпнули ручку дверей, ніби хотіли переконатися: я сплю. Спальня Марії — далі, біля чоловікової. За логікою, вона не могла пройти повз Маркову кімнату. І знову але, Саво Петровичу! Якраз Марія й могла, адже сама затягнула мене в свою гру. Принаймні, тоді вона так само була в мене під підозрою.

— Язика прикуси.

— Бу-ла, — повторив Чечель по складах. — Кожен із трьох мав мотив. Діти ще й могли змовитися проти мачухи. Я блукав у трьох соснах, між трьома потенційними на той час убивцями. І тут, як казав Архімед, — еврика! — Платон стукнув кулаком по столу, вирішив більше не стримувати себе, хлюпнув зі штофа, махом випив, крекнув. — Почув я випадково: риплять не тільки мостини підлоги на другому поверсі. Сходи, що ведуть на нього, теж риплять! Таким чином, Саво Петровичу, вбивця міг піднятися з першого поверху! А вийти до сходів краще з того крила, де оселився Нікола Садовський! Мій друзяка — баронова довірена особа! З його рук той міг взяти й напевне брав ліки! Управитель дав хазяїну ціанід у пляшечці! Перед тим, проходячи повз мої двері, мимоволі вирішив переконатися: його планам ніхто не загрожує! Вуаля!

— Все? — глухо спитав Апаш.

— Майже. Про вбивцю з першого поверху тоді було лиш припущення. Аж поки Марію хтось не виманив із замку листом. Анонімну погрозу навмисне писали почерком, який неможливо впізнати. Руку управителя барон знав не гірше, ба навіть краще, ніж руки дружини й дітей. Садовський часто навідувався в київську контору. Йому нічого не вартувало змайструвати й відправити першого листа. Кинувши тінь на Марію — хазяйку, — Нікі за дорученням барона сам знайшов і привів у дім приватну особу. Не знав, звісно, що то буду я. Та його планам це не завадило. Бо наступний крок — другий лист. — Чечель давно не був таким упевненим у своїх словах. — Задум той самий. Баронові діти Садовському довіряли. Не знаю ще, з чим підкотився того дня до Василя й Варвари. Нема сумніву в іншому: і він, і вона запросто взяли з його рук отруту. Старший спадкоємець — алкоголік, для нього взагалі не треба шукати приводу. Донька — ще та дамочка, її теж не треба вмовляти ковтнути келих шампанського. Одним ударом Садовський вивів із гри не двох — трьох. Думаю, дочекався Марію біля тіла Варвари. Скористався тим, що здивувалася, побачивши там його. Вдарив, вона знепритомніла. Подбав про поліцію. Те, що я опинився на місці, — справді випадковість. І ще більша випадковість, Саво Петровичу, що я відкрив для себе рипучі сходи.

— Тепер підсумуй усе для Апаша.

— Тієї ночі в замку було не троє, а четверо ймовірних убивць. Двох із них нагла смерть забрала в один день. Третя — чорна вдова з поганою репутацією, яку сам Бог велів звинуватити й судити. Другий анонімний лист ставить усе на свої місця. Марія не мала змоги послати його з поштового відділення на залізничному вокзалі. Штемпель на конверті вказує: його відправили, коли Марія була в замку. А Садовського тоді в замку не було. Він кілька днів у справах у конторі. Живе в готелі, як завжди в таких випадках.

— З чотирьох лишився один.

— Правильно міркуєш. Нема більше варіантів. До всього Садовський, наскільки я зрозумів начальника поліції, готовий свідчити проти мене на слідстві й у суді. Він знає мою сумну історію. Аби втопити мене, не слід робити занадто різких рухів.

Апаш важко хлопнув себе руками по колінах.

Важко підвівся.

Розправив плечі, потягнувся до хрускоту в суглобах.

— Садовського припруть сюди ще до ранку.

— Ні.

— ЩО?

— Головне забув. Ми обоє вже знаємо як. Я довів хто. Лишилося взнати навіщо.

— Почнуть різати ремені — скаже.

— Збреше, Саво Петровичу. Брехатиме, аби припинили терзати. Його треба приперти мотивом, залізним. Тоді й різати не доведеться. — Чечель теж підвівся.

— Апаш би його вже різав, — мовив бандит. — Та діло глаголиш, Плато. Як притиснемо?

Платон склав план ще в камері, просто так, аби чимось зайняти голову.

— Трудитися доведеться.

— Є кому.

І Чечель розважливо повів далі.

Розділ 26

Сажотрус існує

е тішив союз із бандитом та вбивцею.

Хай тимчасовий. Хай за інших обставин Платон, не вагаючись, надягнув би на Апаша кайданки, щойно побачивши, навіть не заговоривши. Хай не мав ілюзій щодо його намірів. Хай визнавав: не справедливість рухає Апашем — пристрасть, дивна й сліпа, проте зрозуміла, коли мова про таких типів.

Але це — не пошук виправдання.

Чечелю не подобався Апаш, дратував Митя Більмо, бісили босяки, готові різати всякого, на кого вкаже отаман. І все одно інших союзників на цей час він не мав і мати не міг. Самим же Чечелем рухало непереборне, шалене бажання відплатити Ніколі Садовському навіть не за вбивство трьох малознайомих і малоприємних осіб. Частково жадав закону й справедливості, хоч встиг переконатися: поліція витирає ноги об це, як собі бажає, та й закон і справедливість не завжди тотожні речі. Марія фон Шлессер багато чим грішна, як сам Платон та кожен, хто з плоті й крові. Проте відповідати за чуже не мусить, такі Чечелеві принципи, чи служить він у поліції, чи ні, чи вільна він людина, чи, як зараз, поза законом, у київських нетрях, серед покидьків.

Усе це переважав намір покарати друзяку Нікі за брехню, якою обплутав.

Чечель не міг пробачити собі наївності, яка дозволила довіритися Садовському, потрапити в його тенета. Управитель крутив, мов циган сонцем, не лише ним, людиною в скрутному становищі. Він тривалий час обводив круг пальця Альфреда фон Шлессера, так само не янгола, проте людину, котра зробила для нього навіть більше, ніж для рідних дітей.

А ще професійні принципи не дозволяли Чечелю пустити на самоплив Марка, єдиного живого спадкоємця. Якщо грішному янголу чхати на все, крім модної нині революції, це зовсім не означає, що слід дозволити Садовському вбити за якийсь час і його. Для всіх, у тому числі самого Марка, найкращим виходом здавався арешт. Є за що, тим більше заступитися й прикрити вже нема кому. У тюрмі Нікола Марка не дістане. Чи дістане хтось інший — Платона не обходило. Марко — типовий забіяка без царя в голові. Легко може нарватися де завгодно й на кого завгодно.

Та поки він гуляв собі на волі, Чечель усе ж відчував відповідальність за нього, яку не міг сам собі раціонально пояснити.

Тож запропонований Апашеві план складався з трьох основних пунктів.

Перший — найлегший. Кілька спритних архарівців без особливих труднощів знаходять помешкання, ті самі нумери на Подолі, у яких мешкає Марко і які Нікола охрестив гадючником. Їхнє завдання — не зводити з молодшого баронета очей, фактично охороняти його і, якщо поруч вирине Садовський, зробити мисливську стійку. В ідеалі було б схопити зловмисника на гарячому. Проте Чечель розумів: зараз, коли хвиля, збурена подвійним убивством, арештом чорної вдови і втечею її спільника, не вляглася, управитель зачаїться й не робитиме різких рухів.

Другий — непростий, та все ж прийнятний. Ані сам Платон, ані Апаш жодним чином не мали змоги отримати бодай коротке побачення з Марією. З газет, які поки не вщухали й регулярно писали про «справу чорної вдови», було відомо: тримають її в Лук’янівському арештному домі, слідство ведеться повним ходом, провини душогубка поки не визнає. Так само Апаш не міг відшукати нагоди, аби в тюрмі її знайшла котрась із арештанток-кримінальниць, із якими зв’язок встановити легше. Утім, цей варіант був ризикованим. Довелося б утаємничувати в справу сторонню маруху, котра може зрадити задля власної вигоди будь-кого в будь-який момент.

Газети згадували досить відомого київського адвоката Новицького, який взявся захищати баронесу фон Шлессер. Ніде не вказувалося, що правника хтось найняв, наприклад Нікола Садовський, бодай задля позірної пристойності. Сам же Новицький натякав: гучна справа за будь-яких обставин стане для нього не зайвою рекламою. Отже, міркував Чечель, можна вийти на нього негласно, дати невеликий список запитань, які він повинен поставити Марії під час чергової зустрічі, котру легко може організувати, отримати відповіді, записати, передати зв’язковому, дістати винагороду, і в подальшому — відомості, котрі озброять на процесі.

Нарешті — третій.

Найважчий.

Хоч би чим керувався Садовський, десь мусять зберігатися бодай якісь документи, що можуть пояснити його мотив. До суду над Марією управитель навряд чи вживатиме заходів, які запланував задля реалізації незрозумілого поки плану. Та щойно баронесу засудять, його руки напевне розв’яжуться. Більше того: скелети з чужих шаф почнуть вивалюватися вже під час суду, як не раніше.

Платон намірився випередити наміри Ніколи.

А для цього слід було провернути складну комбінацію. Мета: знайти у великій київській діловий конторі фон Шлессера особу, котра може знати щось про секрети Садовського. За припущенням Чечеля, управитель коли й тримає приватні папери, то не в замку, де кабінет, куди мають доступ хазяї. Було б дивно, аби у власному домі від фон Шлессерів було закрите якесь приміщення. Отже, те, що цікавить Платона, зберігається в Києві. У конторі або іншому, надійнішому місці.

На з’ясування того пішов тиждень.

Який приніс плоди.

І не лише щодо цього пункту.

Адвокат Новицький скоро впорався.

Чечель міг тільки уявити, скільки цей любитель сенсаційних процесів дістав від Апаша в обмін на звіт. Писав старанно, не пропускаючи жодної деталі. Платона не полишало стійке відчуття: тримає в руках готову промову захисника, яку той у повній тиші оголосить присяжним. Утім, Новицький мав розуміти й, судячи з написаного, розумів: діє в інтересах не тільки Марії фон Шлессер, не тільки розбійників, котрі принесли послання від невідомого, а найперше — у власних. Дали підказку — блискуче скористався. Тож, узявшись захищати чорну вдову безкоштовно, заради реклами, мав цілком реальний шанс виграти процес.

Те, про що дізнався з Платонової подачі й виклав на папері, стало чималим шматком шляху до тріумфу.

Відповіді Марії були для досвідченого Чечеля очікуваними. З її слів, отримала листа за підписом баронета й одразу впізнала манеру письма. Та коли приїхала до Києва й постукала в двері Василевих апартаментів, її не запросили зайти. Самі ж двері, як помітила, роздивившись уважно, виявилися ледь прочиненими. Господаря побачила мертвим на підлозі, злякалася й помчала до Варвари. Поліцію не покликала і не лишилася на місці, допоки прийде, бо дуже злякалася за себе. Становище, у якому опинилася після чоловікової смерті, нічого доброго не віщувало.

Удома у падчерки усе відбулося ще швидше. Її двері Марія вже побачила напіввідчиненими, забігла, вздріла тіло, вклякнула. Адвокатові присягалася: ще трохи, і таки послала б по найближчого городового. Але раптом за спиною відчула рух, одразу ж сильно вдарили по голові. Отямилася вже оточена поліцейськими агентами.

Платон не дивувався, що слідчий не вірить жодному її слову.

Старання Новицького давали змогу побачити ширшу картину.

Чечель непрямо, через Апаша, попросив адвоката виконати елементарні дії, які найперше чинив би сам. Приватна розмова з двірником будинку в Липках виявила: незадовго по появі баришні, опис якої підпадав під зовнішність та одяг Марії фон Шлессер, до пана депутата приходив молодий чоловік у пальті з бобровим[47] коміром і крислатому капелюсі, глибоко насунутому на очі.

Раніше двірник його тут не бачив. Обличчя не брався описати навіть за великі гроші чи під страхом смерті. Хоча звернув увагу на задовге волосся, одразу поквапився сказати панові адвокату: схоже на перуку, якесь несправжнє, не пасувало до бобра. Дав двірнику не звичний п’ятак — цілий гривеник. Візит тривав недовго, вийшов чоловік із парадного швидко, навіть не йшов — біг підтюпцем.

А на Подолі двірник бачив молодика не в бобровому пальті, а в статській[48] шинелі й кашкеті, так само насунутому на очі. Ще одна відмінність — круглі окуляри. Нарешті, йшов візитер не до Варвари фон Шлессер, а поверхом вище, до пані Ширяєвої. Назвався посильним із ресторану Бергоньє, чим вволив цікавість дворового цербера. Туди мала доступ тільки богема, і Лизавети Ширяєвої це стосувалося прямо: служила в театрі. Крім того, за спостереженнями двірника, вона приймала в себе коханців з прихильників та перспективних меценатів. Візитер у шинелі — і перуці, це теж кинулося в очі! — належав до перших.

А головне: до пані фон Шлессер він точно не міг іти.

До неї чоловіки взагалі не ходили. Цікавий двірник знав причину. Як і баришень, котрі навідували Варвару.

Плювався, як написав, не стримавшись, адвокат.

Останні абзаци Чечелю видалися найцікавішими. Молодик у шинелі й кашкеті вийшов із парадного вже після того, як туди зайшли спершу Марія, потім Платон. Не квапився, лишився серед цікавих, що набігли одразу після появи поліції, зібрані докупи сюрчками городових, мов пацюки — сопілкою Щуролова.

Новицький не міг знати того, що чітко уявив Чечель, прочитавши це.

Коли його виводили з парадного в кайданках, убивця стояв у натовпі, дивився і тріумфував.

Нарешті адвокат додав уже від себе: того дня до Лизавети Ширяєвої ніхто з ресторану Бергоньє не приходив.

Убивця впорався з Варварою. Дочекався Марію, довів задум до кінця. Наступне Платон міг лиш припустити, проте іншого варіанту не бачив. А саме: Садовський — він, тільки він ладен міняти пальта й зовнішність! — піднявся на останній поверх, зачаївся там і вже по тому вийшов милуватися результатами власної вправності.

Бракує єдиного, найважливішого нью-ансу.

Після чого справу Марії фон Шлессер можна впевнено назвати виграною.

А чорну вдову — остаточно виправданою.

— Один із конторських ходить до картярського клубу, — пояснив Апаш, наливаючи собі й Платонові.

— Їй-богу, змилуйся, Саво Петровичу! — Розкрита долоня Чечеля лягла на серце. — Так втомився від неї, клятої!

— Чого ж дівку прогнав? Апаш тобі наче нічогеньку прислав, чистеньку, аби не нудився. Чи, скажеш, дівки не для тебе?

— Не перебирають харчами в моєму становищі. Тим більше тут, у Чорному яру, в гостях. Та не розрадила вона. Ще більше занудила. Язиката дуже, голова заболіла від її байок. Від цього, — кивнув на штоф, — навіть не так.

— Міг би шумнути. Поміняли б. Іншу прислали б, Апашу тебе зараз берегти треба.

— Не хочу, правда. Звільни від дівок, від горілки. Добре хоч марафетом не пригостив ніхто.

— Треба? — стрепенувся ватажок.

— Один із контори фон Шлессера ходить до картярського клубу. — Платон пригубив, мовби приймаючи покуту, повертаючи розмову в потрібне русло.

— Еге. Причому, сучий син, насобачився вчащати туди, де безпечно. Є один такий, у будинку на Паньківській, точно навпроти поліцейської дільниці. Фараони його ж і охороняють. За те у певні дні можуть вигравати, домовлено.

— Рахівник у боргах? Програв хазяйське?

— Мої босяки нанюхали — не захоплювався. Міг зупинитися, вигравши від двох до п’яти червінців так само, як спустивши катю[49]. Два дні тому пішла там йому карта в парі з новим знайомим. Дали виграти цілих вісім сотень, підвели шалаву, яка допомогла їх прогуляти. Від язикатих, Плато, часом є зиск. У прямому сенсі кажу. Язиком на весь фронт молотила. Відфранцузила[50] разів зо три, карась розімлів. Поплив. — Апашеві сподобалося власна мовна фігура. — Хотів показати, яка важлива риба в своїй конторі. На ньому купа рахунків, дівка потім жалілася, мовляв, занудив цифіррю. Акуратно підпливла до розмови про управителя. — Ватажок випив, відкусив половину свіжої сушки, захрумкотів.

— Не тягни. — Чечелю вривався терпець.

— Управитель орендує сейф у Селянському[51], — змилостивився Апаш. — Хоч усі мільйони винокура лежать у Дворянському[52]. Приватну оренду твій жук Садовський примудряється покривати з хазяйських коштів. Тепло?

— Навіть гаряче. — Чечель випив. — Глянути б, що там у сейфі за секрети.

— Якщо ти, фараон, знаєш інший спосіб зробити це, ніж той, про який ми обоє подумали зараз, — скажи Апашу. — Ватажок зобразив широку вульгарну посмішку циркового блазня.

— Грабувати банк ти не будеш! — відрізав Платон.

— Фу ти, ну ти! — Усміх розтягнувся ще сильніше, спотворивши красиве в своїй порочності обличчя бандита.

— Я не дозволю!

— Фу ти, ну ти!

— Я не дам санкцію!

— Фу ти, ну ти! — Посмішка сповзла, перед Чечелем знову сидів убивця. — Навіщо тоді все? Слухай Апаша, дорогенький. Поки твоя довбешка себе виправдовує. Усе, до чого ти дотумкав, працює на користь Марії. Тому якщо у сейфі Селянського банку лежить те, що допоможе пришпилити твого дружка Ніколу й звільнити її, Апаш дістане без твого дозволу.

Платон здався.

— На коліна не стану. Так попрошу, Христом Богом. Не вбивай там нікого, Саво Петровичу. Досить тих двох на Дмитрівській.

— Кому досить? Апашу? Буває, Апаш говорить до Бога. Він добрий, уже не раз казав: є для Апаша в пеклі окремий казан. Більше, менше...

— Без убивств! — Чечель грюкнув кулаком по столу. — Так для Марії краще! Увагу привернеш! Садовський нашорошить вуха! Вживе заходів! Хіба не розумієш?

Ватажок зсунув брови.

— Подякуй доброму Богові, що ніхто не чує, як ти кричиш на Апаша.

— Без смертей, — тихіше, але далі твердо повторив Платон.

— Трошки дурості в тобі лишилося. — Апаш хруснув переплетеними пальцями. — Невже Апаш сам не знає? Тихо все станеться. Відімкнуть сейф, візьмуть, що там, зроблять, як було. Шуму-гаму не буде. Для того з Одеси сюди вже їде Сажотрус.

З того, як глипнув на нього ватажок, Чечель зрозумів: вираз його лиця раптом зробився ідіотським.

— Сажотрус? Той самий? Хіба... Я багато чого знаю про поліцейську службу. Так само багато не знаю, вчитися треба завжди. Але... Хіба Сажотрус існує? Це не казка?

— Бери вище, Плато. Легенда. Король ведмежатників. Такої категорії, яку навіть найвищою не назвеш. Усе, що ти про нього чув, усі байки, які травить ваш брат фараон, — чиста правда. Чистісінька, як ось... — Апаш знову налив обом. — Пролізе всюди, де є димохід. Куди завгодно, де топлять пічки. Навіть якщо груба горить, Сажотруса вогонь не зупинить. Як він так робить — навіть Апаш не відає. Замки для Сажотруса — трьох видів. Одні одразу відмикає, другі — за десять хвилин, треті — півгодини треба. За ці додатково доплачують. Та воно того варте.

— Чув, — кивнув Чечель. — І ще чув: Сажотрус ніколи нікого не вбиває.

— Він тінь. Ти бачив, аби когось убила тінь? Отож. Хай тебе совість не мучить, дорогенький. Апаш може дівку гукнути. Ту, яка карася конторського обробила.

— Усі вони балакають густо. Не треба.

Платон сумно глянув на зелений бік штофа, у якому відбивався вогник гасової лампи.

Зарано вирішив обмежити себе, ох, зарано.

Розділ 27

Син учительки музики

Київ, з Чорного яру — на Поділ і назад

е чотири нестерпні дні.

Поки Чечель сидів у комірчині майже безвилазно, у свої права вступив квітень. Дощі вщухнули разом, ніби висохли. Повітря нарешті потягнуло справжньою весною навіть тут, у нетрях, змінивши, здавалося, не лише місцевих волоцюг, а й бродячих собак — пожвавилися, перестали кидатися на перехожих, частіше шукали, під яким би хвостом понюхати.

Перші квітневі дні вплинули й на вимушене Платонове ув’язнення. Горілка як спосіб убивання часу обридла остаточно. Вибити клин можна було тільки клином — і Чечель погодився на жіноче товариство. З умовою: треба досвідчену, аби більше мовчала. Тож дві ночі провів у товаристві молодиці років під тридцять, яка справді не обтяжувала собою. Більшу частину часу читала романи в м’яких обкладинках, лузгала насіння чи вишивала гладдю. Не здивувалася й навряд чи образилася, що Платон за весь час зацікавився нею хіба двічі. Не нав’язувала себе, і Чечель навіть заговорював до подруги сам, читаючи вголос деякі газетні сторінки.

Ранком третього дня вона, нічого не пояснивши, зібрала нехитрі пожитки, кивнула на прощання й забралася. За той час Платон не випив ані краплі і трохи розгубився від раптової потреби знову чимось заповнювати порожнечу. Але надвечір, як завжди без попередження, виринув Апаш.

Був на диво стриманим.

Замість звичних теревенів поклав на стіл великий конверт, запечатаний нерівною сургучною плямою.

Зламаною.

— Сажотрус більше нічого не взяв, — мовив ватажок коротко. — Нічого в сейфі більше не було.

— Бачу, ти глянув.

— Не без того. Апаш тобі скаже, а ти забудь. Сам собі Апаш такого навіть думати не дозволяє. Та віриш: чи не вперше Апаш шкодує, що не фараон, прокурор чи суддя. Тут вирок, Плато. Для пана Садовського вирок. Для Марії — помилування й мільйонний спадок. Тебе вона не забуде. Зробить, аби той, хто треба, знав: це ти, Платон Чечель, розкопав і приніс у зубах.

— Я сейф Дворянського банку зламав, аби це добути?

— Читай.

Апаш розвалився на стільці.

Чечель розгорнув конверт, витрусив невеличкий стосик паперів.

Перебрав. Почав читати.

І зрозумів: дива трапляються.

Ще й завірені нотарем з бездоганною репутацією.

Коли Варварі, середульшій доньці Альфреда фон Шлессера, виповнилося чотири роки, баронова дружина, тоді ще жива і в доброму здоров’ї, придумала для дівчинки уроки музики.

Альфред, якому щойно виповнилося тридцять, активно вчився керувати родинним ділом другого покоління. З дружиною не сперечався, почасти через брак на те часу, почасти — бо не бачив причини. За старшого, Василя, вже взялися вчителі німецької, французької, математики й природничих наук. Барон отримав домашню освіту й хотів того самого своїм дітям. Вважав, музика — саме те, чим захопиться чотирирічна дівчинка.

Так у замку з’явився рояль.

Разом із ним — молода вчителька Олеся Роздольська, зі шляхетної, та вже занепалої родини. Працювала лише в знаних домах, мала перфектні рекомендації. Маленька Варя була від учительки в захваті, баронеса теж була задоволена. Само собою, їй запропонували місце в замку, у тому крилі на першому поверсі, де тепер мешкав Нікола Садовський.

Її син.

Від Альфреда фон Шлессера.

— Отак і їдь законним дружинам на води, — гмикнув Чечель.

— Спадкоємець. — Апаш хруснув пальцями. — Байстрюк, але спадкоємець. Сам бачиш: за згодою з бароном зробила такі папери, які підтверджують рідну кров.

— Вчителька музики згрішила й забралася геть, вигадавши собі недугу. — Платон укотре пробіг очима написане. — Баронеса сумувала, мала Варя навіть плакала. Та всі погодилися: хворій треба лікуватися, їй не місце поруч із дитиною. Тут не пишеться, чи займалася Варвара Альфредівна музикою далі.

— Ти, дорогенький, цього вже ніколи не дізнаєшся.

Ольга Роздольська швидко зійшлася із залізничним інженером Самсоном Садовським. Пара так само швидко повінчалася, і в написаному Ольгою власноруч листі до Альфреда не було сказано, чи помітив хтось заскоре народження хлопчика, якого хрестили Ніколою. Фон Шлессер не знав про це, а його родина тим більше не мала поняття про адюльтер та наслідки. Барон обіцяв Ользі грошову підтримку, на що вона сказала: впорається сама, жити Альфредові не заважатиме, адже не лише він винен у тому, що сталося.

Усі жили, як жили.

Поки не прийшло горе.

Коли Ніколі виповнилося тринадцять, той, кого називали його батьком, потрапив під поїзд. Ользі, якій показали в морзі тіло, ураз відібрало мову. Згодом заговорила, але відтоді сильно тягнула слова, почала спілкуватися записками й листами. Далі більше: хвороба, придумана нею, аби піти з замку, стала реальністю. Хвора вдова з підлітком на руках швидко втрачала кошти для існування.

Тоді переступила через себе й озвалася до Альфреда.

Вони зустрілися потайки, аби раз і назавжди вирішити долю Ніколи. Барон визнав сина, що затвердив нотаріус. Іншим документом фон Шлессер зобов’язався дати хлопцеві належну освіту. Фактично справжній батько оплатив йому навчання за вищим розрядом. Істина відкрилася Ніколі в день повноліття. Ользі лишилося недовго, хоч барон сам взявся потай допомагати з лікуванням. Хвороба перемогла гроші, і Ольга Садовська, у дівоцтві — Роздольська, померла десять років тому.

А Ніколу Садовського прийняли в родину.

— Він не довіряв своїм дітям, я це знаю. На власні очі бачив, на власні вуха чув. — Чечель відсунув від себе стосик. — Такий дотепний жарт природи. Рідні... тьху, законні нащадки висушували родове дерево. Занепад дому, так би мовити. Деградація. Незаконний, байстрюк, усе рятував. Але претендувати на спадок не міг.

— Апаш погано знається на такій писанині. — Ватажок бандитів кивнув на здобич. — Ось ти кажеш: усе, що управитель ховав від людських очей, робить його законним претендентом на спадок.

— За умови, що інших нема, — уточнив Чечель. — Тут купа роботи для юристів. Великий шматок на кону, переможець матиме багато. А при вдалому розкладі — все. Думаю, Ніколі набридло жити в кімнаті під великими сходами замку, на який має повне право. Баронеса помирає, татко одружується вдруге. Садовський чує, що плетуть про Марію. Так потроху визріває план. Три трупи, один убивця. Вірніше — одна. Четверо спадкоємців-конкурентів виведено з гри. Це мотив, який ми так довго шукали. Тепер між Садовським і мільйонами тільки Марко.

Апаш потер перенісся.

— Баламута треба отруїти чи примочити в інший спосіб. На Марію зараз не повісиш.

— А тут молодший брат сам усе придумав за Ніколу, — сказав Чечель. — Якби інакший спосіб життя, уже лежав би трупом. Чи навпаки, ускладнив би байстрюкові задум. Тільки ж він — революція. Ти, Апашу, витягнув мене, вигадавши історію про терористів, у яку легко повірити. Так само легко повірити, що Марка колись застрелить хтось із анархістської зграї. Що вони там не поділять — нікого не хвилюватиме. Попередити цього грішного янгола — значить урятувати.

— Його?

— І Марію, — нагадав Платон. — Якщо Марко дізнається оцю правду, — він постукав пальцем по конверту, — навряд чи щось для себе змінить. Але життя своє врятує. І, що важливіше, поламає Садовському плани.

— Чому байстрюк досі його не вбив?

— Вичікує. Мудро робить, між іншим. Тільки я вже чекати не можу.

Платон підвівся, зняв із цвяха піддівку.

— Куди намилився?

— Здурів тут з нудьги. Горілка твоя, баби, пики запухлі по дворах. Світу білого не бачу. Цю крапку мушу поставити сам.

— Босяки далі нюшать за революцією. Апаш скаже — приведуть.

— Дозволь мені нарешті самому діяти. Правда, Апашу, засидівся я. Відклич уже босяків від Марка. Так само, певне, знудилися.

— Апаш розуміє. — Бандит теж підвівся. — Хряй, дорогенький. Дій, як відчуваєш. Марію мені витягни, — нагадав. — Озирайся частіше. Не попадися, втікачу.

Візника не брав, хоч бандитський ватажок від щедрот тицьнув п’ять рублів.

Перевалило за полудень. Гуляв зовсім весняний, теплий вітерець, а щойно Платон вибрався з нетрів, дихати взагалі стало відчутно легше. Розстебнув піддівку, розправив плечі, рушив упевнено. Так, мовби й не треба озиратися на кожного городового. Вибрався на Глибочицьку, яка вивела на Поділ. Дістався без пригод, хоч попервах усе ж сторожко крутив головою. Але радше через те, що за багато днів у замкненому просторі відвик отак вільно рухатися містом, серед людей.

Шукаючи будинок із нумерами, де оселився молодший баронет, Платон трохи поблукав. Житло старших брата й сестри знайшов швидше, бо мав від них картки. До того ж їхні апартаменти були досить прикметними. Марко ж вибрав собі барліг у дворах кварталу, де селилися переважно не надто заможні євреї. Допомогла прикмета — поштове відділення неподалік.

Цю прикмету підкинув свого часу Садовський.

Умовою для Марка була можливість за потреби швидко знайти його, відбивши телеграму.

Брама в потрібному дворі виявилася прочиненою. Місцевий двірник, з вигляду миршавий, з ріденькою, мов у старого цапа, борідкою, у важких чоботях і брудному фартуху, саме крутив у руках замок. Піддівка виказувала в Чечелі свого, тож двірник одразу поскаржився:

— А бач, служивий! Знову якісь босяки поламали! Де я новий знайду?! Ти, служивий, не слюсар, бува?

— Я навіть не служивий.

— Для мене ви всі служиві, — сумно протягнув двірник. — Нема на них управи.

— На кого?

— Та на всіх, — відмахнувся той. — От і по тобі, служивий, не скажеш, що так просто управу знайти.

— Кажеш, на всіх... — Чечель легко підхопив хвилю двірника. — Значить, ти всіх тут знаєш...

— Треба когось? — дзенькнули ледь відчутні підозрілі нотки.

— Десь тут у тебе на хазяйстві живе Марко. Такий собі патлатий...

— Панич, — упевнено кивнув двірник, тепер підозрілим став і погляд, він навіть ступив на крок назад. — Ти до нього чи, мо’, з ним?

— Різниця є хіба?

— До нього, значить. — Двірник заговорив упевненіше, підозра зникла. — Я його дружків-баламутів за версту носом чую. — Ніздрями втягнув повітря, сплюнув під ноги. — То вони замки мені ламають.

— Ти ж казав — босяки.

— Баламути — вони такі самі босяки, як не гірше. — Двірник розтер плювок носаком чобота. — Інших би давно за вухо й на сонечко, сушити. Цей як оселився, до мене Карпович, урядник наш, спеціально прийшов. Гляди, каже, Сазонов. Дізнаєшся, що хлопчисько той якусь крамолу вигадючує, побачиш біля нього підозрілих — мені кажи й більше нікому. То, каже, панський синок, самого фона барона Шлоссера чи як там його...

— Шлессера.

— Во-во! — пожвавився двірник. — Баронський синок, тільки з глузду з’їхав. Удома не сиділося. Злигався з різними баламутами, фамілію ганьбить. Тільки ж не посадиш на цугундер, каже, баронського синка, у якого родичі, каже, в міській думі. Наглядати за Марком велів, але не більше.

— Нянькою тебе урядник призначив, — підіграв Чечель.

— Ще й копійчину підкидають, — похвалився двірник. — Раз на місяць Карпович особисто передає, у конверті. Не віриш?

— Вірю.

— Все одно! Зирь!

На куті пожмаканого конверта, який він витягнув із кишені штанів, Платон побачив відтиск герба фон Шлессерів — він був усюди в замку. Значить, майнуло, платять двірникові з київської контори.

Садовський дбає.

— Нічого, жить можна.

— Я тут думаю натякнути уряднику, аби трошки докинули за рило.

— Рило?

— Рило. — Двірник обвів пальцем своє обличчя. — Воно в мене, служивий, не казенне. А панич Марко моду взяв: чуть що — в рило мене.

— Панські замашки, — погодився Чечель, якому вже набрид говіркий Сазонов. — І дозволяють йому?

— Хто? Е-е-е, в кого ж така цяця дозволу спита! Ось допіру...

Платон витягнув із кишені рубль, зупинивши словесний потічок.

— Так у себе панич Марко?

— Та пішов він!

— Зрозумів уже. Піде, куди пошлють. Удома чи ні, питаю.

— Кажу ж — пішов він! Тобто вони пішли, обоє. Вдвох.

Чечель ледь стримав лайку. Тим часом двірник делікатним, але впевненим жестом висмикнув рубль із його руки.

— Із ким? Брюнет, із вусами, щоки рум’яні?

— Ага, брунет, — закивав двірник. — Вуса підкручені, отак. — Він показав на собі. — Бачив я його тут кілька разів раніше. Хтось із його панської фамілії, мабуть.

Навіть не знаєш, чорте бородатий, як угадав.

— Давно вони пішли?

— Так щойно перед тобою. Розминулися.

— Зараза! — Платон не стримався. — Куди... Хоча... — Він у відчаї махнув рукою. — Ти навряд знаєш.

— Пан вусатий на машині приїхав, — додав навіщось Сазонов.

— Уже не має значення. — Чечель спересердя й собі сплюнув.

Зиркнув на двірника.

Затер плювок.

Розвернувся.

Хоч сам не знав тепер, куди бігти й де скоро шукати тіло Марка фон Шлессера.

— Е, служивий. Ти там скажи фамілії — рило в мене не казенне.

— Йди ти зі своїм рилом, — буркнув Чечель.

— Не винен я, що баламута вдома не було! Я йому, значить, телеграму, а він мені — в рило!

Мовби хто рвучко повід натягнув.

— Телеграму?

Чечель крутнувся на п’ятах, знову дивився на двірника.

— Поштар наш, он там, із пошти, телеграми баламуту носить. Як не застає, мені тицяє. Та навіть коли той удома, усе одно часто через мене дає. Кажу ж, допіру дістав від Марка в рило, бо, бач, пізно телеграму вручив. — Сазонов знову сплюнув, уже не розтирав.

Поки той говорив, у Платоні повністю, до найменшої клітини, відродився поліцейський.

Дав собі волю.

Ступив до двірника впритул, згріб обома руками за комір.

Труснув.

Поламаний замок випав із руки.

Очі Сазонова блиснули переляком — теж поліцейського відчув.

— Служивий, служивий...

— Про телеграму. Говори. Коли?

— Допіру... Ще в березні. Сніг тоді випав уночі, я ранком порався, — зачастив двірник. — Коли поштар телеграму несе. Гукай, каже, Марка. Батько в нього помер, родичі кличуть. Де б я його взяв, Марка того! Він же як подався кудись днем раніше, так і не приходив.

— Коли. Ти. Віддав. Паничу. Телеграму. — Платон карбував кожне слово.

— Як той з’явився! Днів три по тому! Хтозна, де вештався, не мій інтерес! Я до нього зі співчуттями, як положено, по-християнськи. Свічку, кажу, за впокій душі раба Божого в Покровській церкві... А воно, щеня, мені за те в рило! Носа розквасив, юшку пустив! Куди ти лізеш, каже, мурло! Це я мурло? Та хай на себе...

Якби Чечель не тримав Сазонова — впав би: так земля під ногами гойднулася.

Щойно світ припинив хилитатися, розтиснув пальці.

Двірника для Платона більше не існувало.

Його розтовчений у день смерті барона фон Шлессера ніс перекреслив усі міркування Чечеля.

Хоча — не остаточно.

Радше вніс корективу в його висновки.

Нічого не змінилося, усе правильно.

За винятком одного.

У ніч, коли за п’ятдесят верст від Києва отруїли Альфреда фон Шлессера, його молодший син, занепалий янгол Марко, не ночував у себе в нумері.

Він не міг отримати телеграму, яку відбив зі свого кабінету в замку управитель Нікола Садовський.

Він не міг знати про батькову смерть.

Проте звідкілясь дізнався.

І прибув до родового гнізда саме тоді, коли викликали.

Назад на Лук’янівку Платон мчав на візнику.

Не торгувався. Показав рубль, пообіцяв накинути, якщо доставить просто під «Яр». Візник побурчав трохи, набиваючи ціну за те, що завезе в самі нетрі. Але слова дотримав, направив коня чорноярськими вуличками.

Доки не зупинив поліцейський кордон.

Першою думкою Платона була — його ловлять.

Та потім почув попереду луну від пострілів. Зрозумів: стривоженим городовим нема діла ані до нього, ані до інших місцевих роззяв, котрі скупчилися в очікуванні видовища. Стріляли з того боку, куди Чечель направлявся, і його охопили погані передчуття.

Візник тим часом вимагав обіцяної плати, бажаючи швидше забратися далі від небезпечної пригоди. Страх у ньому переважив природну цікавість. Тицьнувши замість рубля два, Платон показав третій:

— Чекай — матимеш.

Жадібність виявилася сильніша за страх — візник закивав.

Чечель ковзнув із коляски, пробрався крізь натовп, югнув у найближчу тісну вуличку. Він ще по службі навідувався до Чорного яру, тому не блукав. А знайшовши тут прихисток, встиг детальніше вивчити ходи-виходи. Тому коротким шляхом, через двори, гайнув до трактиру.

Поки йшов, постріли вщухнули.

Зайшовши з тильного боку, Чечель обережно визирнув. Зі свого місця міг бачити вулицю перед трактиром, але вхід до «Яру» був поза полем його зору. На вулиці вже метушилися озброєні поліцейські, переговорювалися агенти в цивільному. На землю вкладали рядком тіла вбитих, розгледіти жодного Чечелю не випадало.

Раптом гармидер вщухнув.

Служаки витягнулися.

Платон побачив начальника поліції — Голубович мав вигляд людини, котра виконала обов’язок до кінця.

За ним четверо городових винесли чергове мертве тіло: тягнули широкий плащ за чотири кінці.

Агент у цивільному гордо тримав циліндр, навіщось витираючи з нього пил і бруд.

Голубович розвернувся, ставши лицем до Платона.

Встиг побачити, не встиг — уже не важливо.

Чечель позадкував.

Знову пірнув у двори й провулки, повертаючись туди, де чекав візник.

Розділ 28

Революція у кам’яному мішку

Київська губернія, Бородянська волость,

маєток Шлессера

а сім годин, уже пізнього вечора, Платон Чечель дістався до родового гнізда фон Шлессерів.

Екіпажем, який роздобули, правив сам. Автомобільне кермо слухалося краще, але й коневі міг давати раду. Замок зустрів тишею і темними вікнами, ніби тривожно заснув. Ніхто не вийшов назустріч, навіть злий дог не кинувся на чужака. Припнувши коня до воріт і безперешкодно зайшовши у двір, Чечель дуже скоро зрозумів чому.

Бо наткнувся на Карла.

Пес валявся посеред двору.

Довкола голови — пляма, яку важко було розгледіти в темряві. Чечель роздивився, бо нагнувся. Одразу зрозумів, що сталося, та перевірив здогад за професійною звичкою. Затим рушив далі, виймаючи з-за паска роздобутий «сміт-вессон».

Парадний вхід зачинено.

Не біда.

Чечель обійшов будинок, дістався крила для челяді і штовхнув двері. Теж зачинили зсередини. Утім, замок тут напевне був простіший. Ступивши крок назад, не боячись когось налякати чи виказати себе й свої наміри, Платон скинув револьвер, пальнув двічі. Лишилося вгатити ногою — і він усередині.

Далі рухався, мов удома. Усе ж встиг освоїтися тут, тож не плутав переходами. Проминувши кухню, вийшов у коридор, взяв праворуч. Кроки лунко порушували темну тишу. Діставшись переходу до сходів, минув двері, що вели в кабінет управителя. Зупинився, про всяк випадок вирішивши перевірити.

— Ніколо! — крикнув, і луна відбилася від склепіння стелі. — Ніколо! Нікі!

Відповіді не було.

Сіпнув ручку дверей.

Відчинено.

Чечель виставив руку з револьвером перед собою, переступив поріг. Тут, як усюди, панувала темрява. Але нюх не підвів: зовсім недавно тут горіла свічка чи гасова лампа.

Пошукавши вільною рукою й знайшовши на стіні вимикач, Платон повернув його. Раз, не отримав ефекту — вдруге, втретє. Гмикнув, але не від бентеги, від задоволення. Таки правда. Той, хто знав, як позбавити будинок електрики й де є дроти, зробив дуже просто: перерізав чи обірвав їх. А розмовляв уже в кабінеті.

Поки не почув, як хтось намагається зайти.

Чечель вийшов, лишивши двері відчиненими.

Кілька кроків уперед — і опинився просто під сходами, що вели нагору з великого холу. Тими самими, що рипіли під ногами вбивці, коли той піднімався ними зі свого сховку.

Ще зранку Платон був певен: з кабінету управителя.

Уже знав, звідки саме.

Прилаштувавши «сміт-вессон» за пасок, Чечель видобув із кишені коробку сірників. Засвітивши один, уважно оглянув стіну під сходами, рухаючи рукою так, як сказали. Сірник швидко згаснув, і знадобилося ще два, аби пальці нарешті намацали потрібну, не помітну сторонньому, відому дуже небагатьом заглибину.

Чечель перехрестився.

Видихнув.

Натиснув на важіль.

Сильніше.

Впевненіше.

Відчинилися потаємні двері.

Забаганка й забавка покійного Альфреда фон Шлессера, вволена відомим дорогим архітектором.

Неодмінний атрибут лицарського замку.

Підземний хід виводив за територію маєтку, оточену парканом. Так можна потрапити всередину, не переходячи двір, не лишаючи слідів на снігу й не ризикуючи нарватися на лютого до чужих Карла.

Той, хто заходив сюди, справді був у замку чужим.

А той, хто показував Платонові будинок, не приховував потаємного ходу навмисне. Просто не спало на думку, що гостеві, запрошеному для виконання певних завдань і залагодження делікатних справ, слід про нього знати. Якби йому обмовилися бодай трохи раніше...

Вниз вели кам’яні сходи.

Чечель знову чиркнув сірником, дивлячись під ноги.

— Ніколо! — гукнув на всю силу легень.

Вогка темрява мовчала.

Платон являв собою ідеальну мішень.

Усе ж таки вогник не задув. Обережно посунув донизу, намагаючись не втратити опору під ногами й не заорати носом. Сходинок нарахував десять, три останні подолав, коли сірник догорів. Чечель опинився на початку неширокої галереї, між мурованими стінами. Навіть у темряві всякий, хто відкрив би вогонь, мав усі шанси влучити — можливість маневрувати коридор обмежував. Чечель знову витягнув револьвер, виставив перед собою, притиснувся спиною до стіни й маленькими приставними кроками рушив уперед.

Несподівано відчув — попереду простір стає ширшим.

Наступної миті стіна обірвалася. Точніше — завернула праворуч. Ступивши крок, намагаючись далі триматися її, мов дороговказу, Платон зрозумів: рухається по колу. Завмер, дослухався до темряви. Діючи вільною лівою, впорався з сірниковою коробкою. В мерехтінні вогника побачив невеличкий круглий майданчик, від якого в різні боки відходило дві галереї.

Невибаглива хитрість.

Така собі панська забавка.

— НІКОЛО! — гаркнув Чечель.

Чи здалося, чи щось почув у відповідь. Знову викрикнув ім’я, нашорошивши вуха.

Ліворуч.

Уже не боячись потрапити на лінію вогню, Платон стрімко перетнув майданчик і пірнув у ліву муровану галерею, гукаючи:

— НІКІ! САДОВСЬКИЙ!

Тепер крик чувся ясніше.

Просто попереду.

Чечель квапився.

Коридор виявився коротким, закінчився відкритою проймою. Тут Платон засунув зброю в кишеню штанів, укотре видобув вогонь, освітив квадрат комірчини, що дуже нагадувала одиночну камеру. Тільки без ґрат, бо тут не було жодного віконця.

Нікола лежав у дальньому кутку долілиць.

— Нікі!

— Тікай... — простогнав управитель, перекинувся на інший бік.

Руки скуті сталевими кайданками.

Сірник помер, Платон засвітив черговий.

Передостанній.

Став перед Садовським на коліна. Тепер зблизька міг побачити в тьмяному світлі розбите до крові лице. Мимоволі потягнувся, аби торкнутися.

— Не чіпай... Здається, носа зламав, — простогнав Нікола.

Справді, ніс, який підкреслював аристократичне походження управителя й донедавна був окрасою профілю, зараз виглядав потворно.

— Де він?

— Може вилізти звідки завгодно. Обережно... — Нікола перевів подих, дихати носом було помітно боляче. — Звідки взявся ти, теж не знаю.

— Зате я нарешті знаю про тебе все. Пізно, правда. Міг би й поділитися секретом.

— Щоб потрапити в твій список кандидатів на вбивцю? Даруй...

— Але Маркові ти розповів.

— Мусив. Він лишився єдиним законним спадкоємцем. І мав дозволити далі керувати ділом. Це ж і моє діло, хоч як крути. — Садовський знову видихнув, застогнав. — Він сам запропонував поїхати сюди. Не в конторі ж домовлятися. Я не подумав тоді...

Тишу порушив новий звук.

Позад них щось упало зверху.

Вогник згаснув.

Чечель засвітив останній сірник.

Пройму щільно закривали міцні двері.

Їх піднімав таємний важіль.

Це був обманний вихід — іще одна невинна забаганка Маркового діда.

З того боку їх замурували.

А потім вигукнули зухвало:

— Добре вам там буде вдвох, голуб’ята!

Рука вже тримала револьвер.

— Я поговорити прийшов! — мовив Платон Чечель голосно.

— Говори, я чую! — відповів так само голосно Марко фон Шлессер. — Тільки не знаю, про що балакати з фараоном!

— Тобі не цікаво, як я про все здогадався?

— Цікаво! Тому й не пішов поки!

— Ти не можеш заморити тут нас обох! Зведений брат потрібен тобі. Без нього ти нічого не матимеш!

— Я — барон фон Шлессер! Забув? Я законний спадкоємець мільйонів свого татуся!

— Ти ж плювати хотів на мільйони! Ти ж ненавидиш буржуїв! Ти брехав?

— А мені вони й не треба! Гроші, які татусь заробив працею експлуататора, підуть на потреби світової революції!

Такого Платон не чекав.

Усього, що завгодно, — але не цього.

Хай це буде останнім, що дивувало його відтоді, як змушений був залагоджувати справу занепалого роду.

У новому столітті фон Шлессери, як виявилося, не мали майбутнього.

Ось вони, спадкоємці.

Алкоголік.

Лесбійка.

Анархіст.

Байстрюк.

І чорна вдова на їхньому фоні.

— Відчини. Вийду, все поясню. А ти мені. Може, щось зрозумію.

— Нічого ти й такі, як ти, не зрозумієте!

— Боїшся?

По той бік луна розсіяла регіт.

Темрява клацнула.

Стіна, що закривала пройму, повільно посунула догори.

Платон побачив червоні вогняні сполохи — світилося в підземеллі.

— Обережно, — простогнав Садовський. — Він озброєний.

— А то я не знаю! — кинув Чечель через плече.

Тієї ж миті пролунав наказ:

— Кидай револьвер!

— А може...

— Глухий! «Дуру» сюди, я сказав!

Чечель підкорився.

Пожбурив «сміт-вессон» далеко від себе. Щойно револьвер упав на землю, попереду зринула постать, з обох боків освітлена смолоскипами. Нахилившись, Марко підхопив зброю. Стояв у проході, тримаючи по револьверу в кожній руці.

— Лапи вгору, фараоне! Повільно! Тримай перед собою, щоб я бачив!

Чечель виконав наказ.

Коли пішов на голос, позаду знову повільно опустилася стіна, муруючи Ніколу Садовського заживо.

Платон вийшов у підземелля, освітлене трьома смолоскипами. Вони стирчали на стінах, утворюючи правильний трикутник. Засвітити їх виявилося просто, у Марка це не забрало багато часу. Він стояв, широко розставивши ноги, у центрі невеличкої квадратної зали, гарно освітлений з усіх боків, гордий собою. Довге масне волосся сягало плечей.

— Я, грішним ділом, подумав: то Нікола перуку вдягнув. Не додумався, що ти вдягнув боброве пальто, а патли свої під капелюха не заховав. Я взагалі стаю тугодумом.

— У мене мало часу на тебе, — нагадав Марко.

— Гаразд. — Чечель давно склав думки докупи. — Ти публічно плював на власну родину. Тебе вважали в ній бур’яном. Та викреслити не могли. Є ж якісь принципи, традиції, таке інше.

— Я цього не визнаю. Ми не визнаємо.

— Хто?

— Усі ті, хто дуже скоро створить нове суспільство — без таких, як ти й мої тепер покійні родичі. Правитимуть світом ті, хто працює, а не ті, хто наживається на чужій праці й наймає за нажиті гроші фараонів, своїх сторожових собак. Для них є лише ті закони, які захищають клас експлуататорів.

— Боже, скільки патетики. Стикався по службі з вашою революційною братією. Ви нормально не говорите, як люди, все промовами сиплете. Марку, ти ж зараз не на майданному мітингу чи вашому таємному збіговиську. Гасла анархістів чи подібних до вас типів тут, у підземеллі, ніхто не чує. Хіба щури.

— Таємне скоро стане явним. Нам набридло ховатися!

— Для початку навчись не молоти язиком, а хоч трохи слухати. Бо я тільки почав.

— Закінчуй швидше. Не забивай мою голову!

— Власне, ти ж чудово знаєш усе, про що я збираюся сказати, — мовив Чечель терпляче. — Настав момент, коли тобі знадобилися раптом усі гроші світу. Того світу, який створило кілька поколінь фон Шлессерів. Між іншим, у твоєму родоводі нема янголів із крильцями. Їх нема в жодному родоводі. Проте твої батько, дід та прадід нікого не вбивали. Ті мільйони, на які ти націлився, зароблені клопіткою працею.

— Жоден із баронів не працював ніколи в житті! — вигукнув Марко. — У нашому роду, будь він проклятий, у всіх білі руки! На них горбатяться десятки, сотні пролетарів та селян і отримують за це мізерну платню!

— Ти хочеш стати мільйонером, так само не замастивши рук і не перевтомившись. Зробитися казково багатим, не працюючи жодного дня. Хоча ні, брешу. Руки свої ти таки забруднив: кров’ю батька, брата й сестри.

— Гроші підуть на благородну справу революції! — Марко що далі, то більше накручував себе, поступово збиваючись на істерику. — І не бреши! Я не пустив живої крові жодному з них!

— Звісно, отруїти всіх трьох — лишити руки чистими, — парирував Чечель. — Ти знаєш, як ставилися Василь і Варвара до молодої батькової дружини. Ти знаєш чутки, які супроводжували так звану чорну вдову. Настав час, коли ти написав лівою рукою анонімного листа. Батькові знайомий твій почерк, Ніколі — так само. Ось чому ти старанно змінив його, ще й навмисне знехтував правописом. Ти підгадав момент, коли всі, окрім тебе, зберуться тут на батьків ювілей. І доклав зусиль, аби підігріти напруження. Ти вкотре нацькував брата з сестрою на Марію. Всі присутні були готові до того, що з бароном мусить статися щось погане і дуже скоро. — Платон перевів подих, вловивши, нарешті, увагу й зацікавленість із Маркового боку. — Напередодні ти приїхав сюди і десь зачаївся, намірившись уночі пробратися в дім знайомим тобі з дитинства підземним ходом. Може, скажеш, де ховався?

— Хід виводить до лісу, — просто відповів Марко. — Трохи далі є хутір. Мене знають. Я тицьнув десять рублів дідові з бабою, вони радо пустили панича полежати на лавці у світлиці до вечора. Потім довелося посидіти тут, поки всі вляглися. Задоволений?

— Звісно. Не люблю лишати без відповіді дрібні питання. Далі було так. Серед ночі ти вислизнув із підземелля. Піднявся рипучими сходами на другий поверх. Там тебе чомусь потягнуло в кімнату, де ти провів дитинство й виріс. Убивці сентиментальні, от тільки сьогодні одного такого вбили під час поліцейської облави. До себе не потрапив, бо зачинено. Вирішив не морочитись, пошкрібся до батька. Старий барон погано спав. Не знаю, кого він хотів побачити вночі. Може, Марію. Але твоя раптова поява теж його потішила. Стала несподіваним подарунком на іменини. Батько любить навіть таку дитину.

— І хтось іще говоритиме про сантименти вбивці!

— Ваша нічна розмова була короткою. Ти не планував витратити багато часу. Не важливо вже, що ти йому сказав, аби розхвилювати. Батько попросив ліків, син дав йому отруту. Потім навмисне наробив рейваху. Все мало виглядати саме навмисним убивством. На тебе ніхто не міг подумати, бо тебе ж не було в замку. Прорахувався ти.

— А точніше? От уже ваша фараонська манера — крутити...

— Ти знав, що тебе викличуть. Мабуть, перечекав на тому лісовому хуторі. Склав нехитре рівняння. І дуже приблизно, хоча справді з мінімальною похибкою, розрахував час, який мав минути від моменту, коли тоді відіб’ють телеграму, до моменту, коли ти повинен з’явитися в родинному гнізді зі скорботним лицем. Навіть той факт, що двірник тицьнув тобі її заднім числом, розізливши щирою скорботою, ніколи не сплив би. У розрахунки не входило два моменти. Перший — раптова поява ще одного спадкоємця, який може заявити про права й має для того всі підстави. Друга — моя скромна персона.

— Мені набридає тебе слухати. Ти звичайний хвалько. Приперся в потрібний час у потрібне місце, от і вся робота твоєї проникливої думки.

— І тим не менше я від самого початку крутився в тебе під ногами й змушував нервувати. Хоч ти намагався далі не враховувати мене. Послідовно діяв за власним планом. Виманив Марію з дому від імені Василя. Дуже тонко, філігранно розрахував: побачивши його тіло, вона побіжить не в поліцію, а до Варвари — адже отруєння до останнього мусили лишатися родинною справою, сміттям, яке не можна виносити з хати. Не вгадаю хіба, чим ти взяв брата із сестрою, як змусив їх випити отруту.

— Значить, мало часу провів у нашій чудовій родині, — реготнув Марко. — Теж мені, хитра наука. Кожному запропонував миритися. Не повіриш, те саме що Василеві казав, що Варці. Однаковими словами. Мовляв, пора сім’ї нарешті забути про чвари й триматися купи, інакше та зайда, вдовиця розпусна, усе до рук прибере. Далі пропонував мирову випити. Хе-хе, Базиля довго просити не треба. Важливо вибрати момент, підсунути... Варка безсоромна щось та й відчувала, косувала підозріло. Але на цікавості зіграв. Ми ж із сестричкою, фараоне, ніколи разом отак, інтимно, приватно й не балакали жодного разу. З Машкою, думаю, ясно все. Ти не на своє прибіг, тож дістав за кумпанію. Я втомився, пане Чечель.

У кам’яній тиші підземелля клацнув зведений курок.

— Чекай, — зупинив Платон. — Не пояснив, навіщо тобі батькові мільйони.

— Не мені! — Марко тупнув ногою. — Я говорив, тобі крізь вуха пролетіло! Мільйони, нажиті чужою працею й потом, підуть на благо тих, хто століттями гнув спини за копійки! Були достойні багаті люди, які підтримували нашу революцію! Савва Морозов, мільйонщик, грошей не шкодував!

— Погано скінчив ваш Морозов. Застрелився, — зауважив Чечель.

— Письменник Максим Горький, знаний у Європі, на свої гонорари відкрив школу для робітників у Італії! Там учать людей нового світу, світу без таких, як мій батько!

— Ти теж школу зібрався заснувати?

— Як успадкую гроші — усе можна! Сьогодні я дав волю тим, хто служив тут, у цьому замку! Так, я дозволив людям розійтися по домівках! Тепер вони вільні!

Платон уже не думав, що Марко фон Шлессер може чимось здивувати.

— Чекай... Ти вигнав людей, які мали роботу? Ти забрав шматок хліба в тих, хто заробляв його чесною службою? Навіть твій кумир Морозов звільняв не робітників, а майстрів, котрі собі таке дозволяли. Дурню, ти зробив злиднями зо два десятки чоловіків та жінок! У них є сім’ї, тепер вони мусять жебрати!

— Я дав людям волю! — Марко знову тупнув ногою. — Скоро тут, у цьому будинку, легально збиратимуться нові люди. Ті, кому остобрид цей світ жирних ледацюг! Ті, хто незабаром візьме владу до рук! А ще, пане Чечель, на батькові мільйони ми купимо зброю!

— Зброю?

— Багато зброї! Це — зуби революції! Револьвери, гвинтівки, кулемети, бомби! Революція повинна захищати себе!

— Але з твоїх слів випливає — арсенал потрібен для нападу...

— Нам владу не віддадуть! Владу не просять, її беруть! Свободу не дають, її завойовують! Звідси, з цього підвалу, який мусив нагадувати чортів лицарський замок, вийдуть справжні лицарі! Лицарі світової революції!

Нарешті Чечель побачив це.

У світлі смолоскипів під склепінням мурів стояв божевільний.

Марко фон Шлессер уже не мав сил стримувати, приборкувати своє справжнє нутро.

Та й Платонові було вже досить підземних демонстрацій.

Він рвучко махнув правою рукою, виставивши розкритою долонею вперед.

Із рукава вилетів завбачливо приторочений під одягом маленький апаш — кишеньковий револьвер із латунним руків’ям.

Той самий, з дому Івана Захарченка.

Марко не встиг нічого зрозуміти: апаш уже ліг у Платонову долоню.

Палець знайшов спуск.

Куля вилетіла з барабанного отвору.

Луна від пострілу пішла попід склепінням.

Марко, здивований та збентежений, з криком схопився за прострелене праве плече.

Револьвер іще випадав із розкритої від болю правиці, а Чечель уже випускав другу кулю.

Барабан прокрутився.

Куля вразила ліве плече.

Божевільний фундатор революційного повстання впав навколішки, потім завалився на бік.

Крик перетворився на виття.

Почути такі звуки ззовні — привид підземелля, не інакше.

Розділ 29

Вигнанець

Весна 1909 року, Київ, вулиця Миколаївська[53],

готель «Континенталь» — маєток фон Шлессерів

латон з легким уклоном пропустив Марію вперед.

З-за її спини вловив вираз обличчя Захарченка. Вбраний з нагоди в парадну візитку, Іван Макарович підвівся з-за столика назустріч обом. Але на баронесу фон Шлессер, тепер уже законну спадкоємицю мільйонів і особу, яка із чорної вдови перетворилася на жертву свого безумного пасинка, старий сищик не чекав. І, як встиг помітити Чечель, присутність у їхній компанії третьої особи обтяжувала та могла змінити плани.

Адже це Захарченко запросив Платона в ресторан готелю «Континенталь», одне з найкращих місць Києва, де замовив окремий кабінет.

— Марія Данилівна люб’язно погодилася прикрасити наше чоловіче товариство, — промовив Чечель.

— Платон Якович, як завжди, делікатний. Дізнавшись про вашу зустріч, я сама напросилася. Він же, як істинний джентльмен, погодився взяти мене з собою, — усміхнулася Марія, підходячи до столика.

— Мудро вчинив. Я навіть дуже радий бути у вашому товаристві. — Старий сищик поцілував простягнуту руку баронеси.

Чечель відсунув стілець.

Чоловіки присіли після неї.

— Тим більше така нагода: особисто подякувати вам, — повела далі Марія. — Якби не ви, Іване Марковичу, я досі сиділа б у тій жахливій камері. А що було б із нашим спільним другом паном Чечелем — краще не думати.

— Навпаки, мосьпані. Мушу вибачитися: я ж не мав змоги виконати особисте прохання вашого покійного чоловіка.

— Але ваш протеже виявився на висоті.

— Радше, на тій висоті, на яку здатна була піднятися людина в моєму тогочасному становищі, — уточнив Чечель. — Власне, воно тепер не аж так сильно змінилося.

— Знаючи вашу сумну історію, Платоне Яковичу, досі не можу знайти пояснення, чому його превосходительство начальник поліції раптом вирішив узяти участь у вашій долі. Після всього... — мовила Марія. — Може, ви поясните, Іване Макаровичу? Ви напевне знаєте більше.

Захарченко вколов Чечеля поглядом.

— Спершу дамо роботу офіціантам. Та й кухар зачекався.

Замовили кав’яр, тушкованого в білому вині кролика, спаржу. Старий сищик попросив графин горілки, запитально глянув на Марію.

— Бачте, псую чоловічу компанію з її звичками. — Вона вкотре за вечір усміхнулася. — Міцного не вживаю. Замовимо шампанське. І, пане Захарченку, відмови не приймаються. Вечерю оплачую я.

— Дзуськи! — вирвалося в старого сищика. — Пардон, мадам. Так не буде. Я запросив...

— ...лише Платона Яковича, — підхопила баронеса. — Зрештою, я маю повне право відсвяткувати вузьким колом завершення страшної для всіх нас історії. На жаль, Нікі ще не показується на людях. Тиждень пролежав у лікарні, тепер потроху повертається до обов’язків. Не може сидіти без діла, хай навіть обличчя в бинтах.

— Кажуть, німецькі хірурги творять дива, — мовив Захарченко світським тоном.

— Французькі теж. Але ви праві, я на початку травня все ж вишлю пана Садовського до Берліна. На той час, думаю, визначимо його статус. Юристи довго чухали потилиці, та дійшли згоди: Ніколина матінка зробила все можливе, аби незаконного сина Альфреда фон Шлессера можна було визнати законним членом його родини. Та й без нього я не впораюся, — зізналася.

Принесли напої та кав’яр.

Захарченко як номінальний хазяїн вечора наповнив чарки й келих баронеси.

— Нарешті! — Марія тішилася з урочистості моменту. — Коли не спала, дослухаючись до шереху тюремних щурів, глибоко в душі все одно знала: колись ми відсвяткуємо перемогу.

Якийсь час маленька компанія віддавала належне закускам. Нарешті баронеса промокнула губи серветкою.

— Мені хотілося б почути історію від вас, Іване Марковичу. Але чомусь здається: Платон Якович уже встиг розказати мені все. І не один раз.

Так, Марія знала.

Після облави в Чорному яру, про яку потім довго писали газети й під час якої поліція перебила більшу частину банди Апаша разом із самим ватажком, Платон не мав іншого шляху. Він прийшов на Михайлівську, до Захарченка, і був готовий здатися. Набридло тікати й ховатися. Проте просив, аби старий сищик вислухав його доводи, аби потім докласти зусиль для викриття Марка, справжнього вбивці, і звільнення Марії. Адже саме для захисту дружини від даремних звинувачень Альфред фон Шлессер і намагався залучити його.

Схопити вбивцю — виконати посмертну волю покійного.

Марія знала також: Захарченко категорично відмовився приймати Платонову капітуляцію отак, одразу. Причина — Нікола Садовський, котрий, сам того не знаючи, опинився під загрозою смерті. На той момент обидва сищики, старий та молодий, не розуміли мотивів убивці. Хоча ясно було: Марко послідовно зачищає поле від претендентів на батькову спадщину, і поява чергового, неврахованого, стала для нього несподіванкою.

За інших обставин, аби Чечель не перебував поза законом, а виконував звичну поліцейську роботу, не треба було б довго думати, аби ухвалити рішення.

Проте за цих умов довелося довго й багато пояснювати поліції.

Тим часом наближаючи чергову вірну смерть.

Тож Захарченко вирішив діяти, як велить здоровий глузд.

Знала Марія й те, що Платонів здогад мав один нью-анс, помічений Захарченком. Досі не з’ясовано, яким чином Марко міг потрапити в замок, ніким не помічений. І, відповідно, як міг вислизнути звідти після вбивства. Дуже близько до розгадки підводили рипучі сходи. Але навряд чи Марко міг пройти через кабінет Садовського, хай десь там навіть є підземний хід.

Фраза вирвалася в Чечеля.

Він полюбляв на дозвіллі гортати сенсаційні романи. А там же підземелля на підземеллі.

Сказав просто так.

Ляпнув.

Уже за годину Захарченко і Чечель постукали з візитом до Павла Харитонова — того самого, чий батько на спеціальне замовлення фон Шлессерів проектував замок три покоління тому. А син, не менш відомий архітектор, тридцять років тому значно перебудував маєток. У тому числі — обладнав лицарський замок підземним ходом.

Рипіння сходів навело на правильну думку.

Потаємні двері були під сходами.

Архітектор не збирався розкривати незваним гостям таємниць, хоча б тому, що дав слово замовнику, який щедро заплатив. Тим більше зовні Чечель виглядав підозріло, зовсім не викликав довіри.

Зате її викликав Захарченко.

Для Харитонова було честю поручкатися з легендарним грозою київських злочинців. Почувши, що йдеться про життя і смерть, архітектор люб’язно погодився показати гостям план замку та відповісти на запитання. Тож Платон їхав на полювання, озброївшись не тільки великим «сміт-вессоном» і маленьким апашем у рукаві.

Він мав уявлення про ходи-переходи.

Тому дозволив Маркові загнати себе в пастку, навмисне завернувши не в той коридор.

Нарешті, Марія знала про підземний хід.

Навіть бувала там, зі щирою цікавістю роздивлялася забавку.

Але, як логічно припустив Чечель, не пов’язала підземний хід прямо з убивством та можливостями вбивці.

Марко зробив усе, аби лиходія не шукали серед сторонніх, чужих.

Лише серед тих, хто на той момент опинився в замку.

А кожен зайшов до рідного дому через парадний вхід.

Не через чорний.

І тим більше — не через підземний.

— Виключили з розрахунків, — мовив Чечель, випивши другу чарку. — Чесно кажучи, на місці когось із мешканців маєтку мислив би так само.

— Усе одно, Платоне Яковичу, ви геній. — Марія відсалютувала йому келихом.

— Не розбещуйте осанною мого учня, — буркнув Захарченко, тут же додавши: — Так би я сказав, аби цей молодий чоловік справді був моїм учнем.

— Проте ви вчитель для багатьох у розшуковій поліції, — зауважив Платон.

— Аби ж то. — Іван Макарович забарабанив пальцями по столу. — Ви питали про пана Голубовича. Героя, так би мовити, нашого часу...

— Ще який герой! Особисто вистежив самого Апаша!

Чечель перехопив погляд Марії, закашлявся. Підвівшись, Захарченко кілька разів гепнув його кулаком по спині. Баронеса тим часом встигла витерти вологу з кутиків очей, що лишилося непомітним для старого сищика.

— Так, вистежив Апаша, — кивнув Захарченко, неквапом поновлюючи напої присутнім. — Ще й особисто застрелив іншого огидного типа. Є такий Митя Більмо, Апашів посіпака. Мало не накивав п’ятами, аби його превосходительство не показав клас влучної стрільби. Перша куля, одразу в голову.

Його тон чимось не сподобався Платонові.

— Трохи вже знаю вас, Іване Макаровичу, — почав обережно. — Ви ніби не вірите цьому...

— Чого ж, вірю. — Старий сищик хитнув головою, брязнув срібною ложечкою по кришталевій вазі з чорним кав’яром. — Вас дещо цікавило, Маріє Данилівно. Щодо пана Голубовича та його нібито прихильного ставлення до нашого пана Чечеля... Переможців не судять, мосьпані. Платон Якович — переможець.

— Мені довелося посвятити Івана Захаровича у вашу таємницю...

— Вона померла разом із Апашем, — відрізав старий сищик. — Не гнівайтесь, мосьпані. Без цього нью-ансу я довго сушив би собі голову, з якого такої радості бандитам визволяти пана Чечеля з тюрми.

— Власне, ось іще одна причина шукати зустрічі з вами. — Щоки баронеси зажевріли. — Цілковито покладаюся на вашу порядність.

— Не бачу вигоди казати комусь про ваші стосунки з цією особою, — відрубав Захарченко. — Є значно небезпечніші таємниці, які треба забрати з собою в могилу.

— Тьху на вас! — відмахнулася Марія.

— Досить. — Іван Макарович обсмикнув піджак, поправив вузол краватки. — Час відвертості, пані та панове. Я запросив Платона Яковича, аби дещо розказати. Кинути трохи світла на історію, з якої все почалося не для родини фон Шлессерів, а для нього.

— Полінка Урусова, вгадала?

— Від вас ні в кого з нас нема, бачу, секретів. Ви фантастична жінка, Маріє Данилівно.

— Мерсі.

— Коли вже ви при цьому, прошу дати слово: почуте тут помре разом із вами... Дай вам, Боже, сто років жити.

— Звісно. — Губи Марії стиснулися в тонку лінію. — На моїх очах убили другого чоловіка. Я знайшла тіло третього. Провела кілька тижнів у брудній камері зі щурами. Що ще може мене налякати? Слухаю вас.

— Ви стривожили мене, Іване Макаровичу, — сказав Чечель.

— Давайте про всім відоме. — Старий сищик вмостився зручніше. — Тоді, у замку, Платон Якович не мав іншого виходу, крім залишити Марка в підземеллі, а Ніколу — витягнути на волю й перемістити на канапу в холі. Ми не врахували, що вбивця пошкодить дроти й позбавить замок електрики разом із телефонним зв’язком. Тож пан Чечель дістався до найближчого села, звідти привів фельдшера й пристава. Поки лікар вовтузився з обома пораненими, бо давав клятву Гіппократа, пристав подбав про поліцію. А Платон Якович нарешті зміг діяти за планом: здатися й вимагати для себе зустрічі з начальником київської поліції паном Голубовичем. Далі пан Чечель розіграв карту, здану вже мертвим на той момент Апашем: його відбили у конвоя невідомі терористи, швидко побачили помилку й великодушно дозволити втекти. Мовляв, хай не тому, але все ж таки волю дали. — Захарченко знову легенько стукнув ложечкою об кришталь. — Той день видався неабияк удалим для його превосходительства. Спершу облава у Чорному яру, потім розкрите потрійне вбивство в шляхетній родині фон Шлессерів. Серед іншого — нагла смерть депутата міської Думи. На жодні лаври Платон Якович не зазіхав, аби тільки відчепилися й дали вільно дихати.

— Усе одно мені натякнули: у Києві краще надовго не лишатися, — зауважив Чечель. — Та поки колотнеча довкола справи фон Шлессерів, я потрібен свідком. Не думав до останнього, що вийде домовитися з його превосходительством. Видно, Іван Макарович краще знає його натуру.

— Ні, — відрубав Захарченко, тінь накрила обличчя темною вуаллю. — Я був певен, що знаю. Визнаю: помилявся. Ось чому, Платоне Яковичу, вам треба забиратися з міста, а то й з губернії вже завтра.

Марія кинула тривожний погляд по черзі на обох чоловіків.

— Недаремно набилася у вашу компанію. Кажіть.

— Ви самі зробили вибір, — зітхнув Захарченко. — Пан Чечель обрав своє раніше — коли викрив Полінку Урусову й поклав край кривавим убивствам у Києві. Проте деякі знання вбивають, мосьпані.

— Ми не в театрі, мосьпане. Досить багатозначних пауз.

— Будь ласка.

Старий сищик махом перехилив чарку.

— Голубович не мав поняття, що Апаш з’явився в місті. Більше того: не знав, що з ним злигався Митя Більмо. А я знав, від Платона Яковича. Але, своєю чергою, не уявляв, що саме Апаш зухвало звільнить його й надалі допомагатиме не так шукати вбивцю, як рятувати вас, Маріє Данилівно. Тим часом мене, вірного служаку, хай відставного, мучила совість. Адже містом гуляв один із найнебезпечніших злочинців. Я міг вказати місце, де він напевне облаштувався, і не робив цього. Чесно кажучи, задовго терпів, бо все ж таки міг чимось нашкодити панові Чечелю. Та зрештою, коли про нього перестали говорити й писати, вирішив допомогти Голубовичу.

Платонові забракло повітря.

— Ви нацькували поліцію на Апаша і його людей? Ви?

— Я виконав обов’язок, синку.

— Я міг потрапити в облаву разом з ними!

— Той випадок, коли я не знав, що вам пощастить, юначе. Та це тільки початок. Ми ж говоримо про вбивство Полінки Урусової.

— Господи, яким тут боком вона?!

— Прошу вас обох слухати мене дуже уважно. — Захарченко підвівся, пройшов до дверей, щільніше причинив їх, повернувся за стіл, повторив: — Дуже уважно, прошу вас. Серед моїх давніх знайомих з київського дна є такий собі душогуб Шельменко. Він уже давно комара не скривдить, доживає потроху, скільки лишилося. Але часом старі гріхи нагадують про себе. Тож душогуба Шельменка можуть кинути в арештний дім просто так, за найменшою підозрою. Потримають у камері, потім випускають. Він не жаліється. Навпаки, дізнається щоразу багато для себе цікавого. Коли поліція провела оту облаву в Чорному яру, душогуба Шельменка вкотре злапали під гарячу руку в одному з довколишніх кабаків. Уже потім, коли випустили, я за звичкою знати більше, ніж треба, знайшов його. Бо, як ви знаєте, був причетний до того, аби облава таки відбулася. Слово за слово — і Шельменко обмовився: узимку, на початку лютого, укотре сидів на цугундері. Пам’ятаю, тоді просив через різних знайомих, аби я його видер звідти. Так от: разом із ним у камері валандався Митя Більмо, без переднього зуба. Того самого, який дивним чином зробився золотим.

— Справді, — кивнув Платон. — Сам бачив у нього в роті фіксу. Отут. — Показав пальцем місце.

— Не здивувало, звідки в босяка золото?

— Звідки в босяка — не здивувало.

— Тоді здивую: тоді, у лютому, Митю Більма схопили за підозрою в пограбуванні з убивством. І він, зі слів душогуба Шельменка, ніби вже й зізнався. Доказами приперли. Раптом його випустили, виправдали начисто. Гуляла чутка, наче доклав руку начальник поліції.

— Голубович? Навіщо...

— Цить. — Захарченко сказав це тихо й спокійно, уже не дивлячись на принишклу Марію. — Місяця не минуло, а Митя Більмо не лише вільний птах, а й блимає золотим зубом у пащі. Душогуб Шельменко — людина уважна, досвід навчив. Десь у кабаку запитали — звідки. Більмо візьми й бовкни: один жидок-дантист на Подолі постарався.

— З убивці зняли звинувачення. Випустили. У камері сидів без зуба. Як вийшов — десь дістав золото, — повторив Чечель. — Я ж казав, що ви приклад для розшукової поліції, Іване Макаровичу.

— Аби ще Голубовича при тому не згадали всує. Точніше, аби не Голубович, влучний стрілець, не застрелив Митю Більма під час облави...

— Ви знайшли дантиста! — Марія не витримала, плеснула в долоні.

— Іч, усе люди розуміють, навіть не втаємничені. — Жодної іронії, лиш дивний смуток у голосі Захарченка. — Так, відшукав. Той тремтів, але зізнався: десь під самий кінець лютого Митя Більмо приніс йому золоту каблучку. І ще кілька, як він сам казав, цяцьок. Дантиста тіпало, бо незаконно, потай скуповував крадене за півціни. Звідки, каже, гроші в бідного єврея. З каблучки Більмо звелів змайструвати йому зуб. Решта його не цікавила, взяв якісь гроші й більше не згадував. Але дантист знав ціну тим цяцькам. Одну з них я в нього забрав. Щоб показати тобі... вам.

Захарченко видобув із кишені й виклав на стіл хрестик без ланцюжка.

Платон і Марія схилилися над ним.

— Гарний, — погодилася баронеса.

— Сказав би, прикметний, — додав Чечель.

— Так точно, Платоне Яковичу. Особливо прикметний. Фамільна коштовність, хрестик з шиї Полінки Урусової. Мертвої Полінки Урусової.

Тиша раптом стала відчутною.

— Ой, — цвірінькнула Марія.

— Ви...

— Впевнений, Платоне Яковичу. — Старий сищик накрив хрестик рукою. — Не забувайте, саме цією справою я уважно цікавився. Вбитий горем князь Урусов, її батько, дав поліції докладний опис коштовностей, які були на доньці. Кожна мала монограму, навіть хрестик. — Рука піднялася, перевернула знахідку, ложечка торкнулася потрібного місця. — Родинний ювелір лишав маленький автограф. — Рука знову накрила хрестик, повернула його в кишеню. — Ось вам, як кажуть, вишенька на торт. Дантист ризикнув запитати в Миті, звідки таке й чи не попадеться він, бідний єврей, із цим усім. На що була відповідь: «З цим усім уже ніхто не попадеться. Хай тебе сіє не хвилює».

Дзвін у лункій тиші почув лише Платон.

— Сіє, — повторив. — Сіє. Сіє. Сіє.

— Так говорить... — Марія завмерла, збліднула, накрила рота долонею.

— Його превосходительство начальник поліції Голубович, — завершив за нею Захарченко. — Манера чіпляється до всякого, хто хоч раз мав щастя з ним спілкуватися особисто. У Миті Більма просто вирвалося. Чи вирішив сам у своїх очах вирости, чи... А... — Старий сищик відмахнувся. — Уже не дізнаємось.

— Він убив Полінку Урусову, — впевнено промовив Чечель. — Митю Більма випустили за наказом Голубовича, незадовго до того, як її знайшли мертвою й спотвореною. Не знаю, чи дозволили Більму мародерствувати. Припускаю, платою за вбивство була свобода й зняття звинувачень в іншому вбивстві. А він забрав коштовності собі як додаткову здобич. Голубович убив його, скориставшись нагодою, і позбавився небезпечного свідка.

— Так не може бути, — видихнула Марія.

— Може, — сумно промовив Захарченко. — Ось чим пояснюється його поступливість щодо Платона Яковича. Він змушений був дати панові Чечелю спокій. Адже завдяки йому доповів у Петербург про знищення Апаша, заразом — розкриття терористичної змови, і все це за його, Голубовича, персональної участі. Марко фон Шлессер, кажуть, сидить зараз не в Лук’янівській тюрмі, а в психіатричній лікарні при Кирилівській церкві.

— Він справді божевільний. — Платон думав не про нього.

— Хай так. Але якби ні, такого вигідніше виставити божевільним. Інакше багато чого довелося б пояснювати. Щодо його превосходительства... Платон Якович, не без моєї, згоден, допомоги повернув справу так, аби стало простіше заплющити очі на деякі нью-анси, ніж пояснювати, чому Марка треба повертати за ґрати. Ви ж на волі мовчатимете й так само підіграєте Голубовичу, хіба ні?

— Мене купили волею, — мовив Чечель. — Я тепер це розумію.

— Не найгірша ціна, — зазначила Марія. — Тільки що тепер... Полінку... Вона чудовисько, так. Але невже її вбили з відома начальника київської поліції?

— Припускаю, навіть із відома рідного батька.

— ЩО?! — Марія злякалася власного вигуку, зблідла. — Іване Макаровичу... Платоне Яковичу, що відбувається в цьому світі?

— Її інтимні таємниці завдяки мені стали відомі, без перебільшення, всій імперії, — пояснив Чечель. — Полінка зганьбила свого батька, за великим рахунком — весь рід князів Урусових. Тому єдиний вихід: спотворена природою панночка, монстр у плоті, стала жертвою сама. Так Урусови перетворюються на жертв, на потерпілих, а Київ — на місце, небезпечне для шляхетних, наближених до государя осіб. Чим не привід укотре притиснути тут незгодних чи приборкати тих, хто ще не приборкався до кінця?

Кожне слово Чечеля звучало в тиші вироком.

Тільки не ясно кому.

Постукали в двері — тушкований кролик наспів.

Весна вже квітнула буйно.

Платон не відчував її подиху, хоч раніше любив цей благословенний час, від другої половини квітня, ближче до травня, коли світ довкола зеленіє повільно, обережно, наче приходить у чужий двір, — та все ж уперто й впевнено. Нині голова джмелилася чим завгодно, лиш не пробудженням природи.

— Ви добре подумали?

Питав Марію — але не зводив очей із «даймлера». Автомобіль, чисто вимитий механіком, стояв посеред двору. Довкола з радісним гавкотом гасав молоденький песик, Нечипір купив замість застреленого Карла. Вибір зупинив на німецькій вівчарці, та, схоже, таким злим, як попередник, цей пес ставати поки не збирався.

— Це наше з Ніколою спільне рішення, — твердо промовила баронеса фон Шлессер.

— Ви без того були щедрі.

Незабаром після звільнення з тюрми Марія, не приймаючи заперечень, видала Чечелю десять тисяч рублів. Ще тридцять поклала на його банківський рахунок, і Платон міг отримати гроші, хоч би де був. Він змирився, бо нарешті зміг купити одяг — вдягатися з чужого плеча обридло до нудоти.

Мав тепер власні речі.

Вони вмістилися у дві великі валізи.

Зараз слуги під наглядом Нечипора вкладали їх на автомобіль і міцно приторочували широкими шкіряними пасами.

Марія подарувала Чечелю «даймлер».

— Платоне Яковичу, мене не полишає прикре відчуття, що я замало зробила для вас.

— Зате я зловживаю. Давно мав забратися звідси. Не знати куди. Але звідси. — Чечель сумно посміхнувся. — Після того, що ми дізналися, вигнання — моя доля.

— Іван Макарович був дуже серйозний учора, коли попереджав: лишитися в Києві й навіть Київській губернії для вас означає нарватися на ніж якогось босяка. Щоправда, був п’яний, коли до цього дійшов. Не знаю, чи вірити, — додала.

— Він говорив тверезі речі. Найтверезіші з почутого мною останнім часом. Марко молов значно більше патетичного безумства.

— Вважаєте, у нього б вийшло?

— Революція — байки, — впевнено мовив Платон. — Тим більше якщо ідеями переймаються такі затяті, як молодший син вашого покійного чоловіка.

— Пасинок, — сумно посміхнулася Марія. — Отак і не вір у страшні історії про виродження давніх родів.

— А ви не вірте. Нікола — рідна кров барона фон Шлессера і гідний продовжувач роду. Буде й така гілка. Що ж до революцій... Поки це мода. Віяння часу.

— Небезпечне віяння.

— Як бачите, ті, хто поставлений боротися з революціями й іншим злом, так само небезпечні.

— Подібні до вас — між двох вогнів.

— Подібні до вас — теж.

Чечель глянув на припнуті валізи.

Натягнув краги.

— Будемо прощатися, Маріє Данилівно.

Вона озирнулася на цікаву челядь, що збилася в дворі й трималася на поштивій відстані.

— Не згадуйте погано.

— Хай Нікола повертається з новим носом.

— Аби голова лишилася такою ж справною. Його ж по голові били.

— Не згадуйте.

— Але й зовсім забувати не слід.

Чечель сів за кермо.

— Куди тепер?

— Світ за очі. — Він натягнув окуляри-«консерви». — У вигнання.

Київ

Жовтень 2018 — січень 2019

Джерела натхнення та інформації

Водотика Т. Простір можливостей. Україна в добу заліза та пари. — К.: «Кліо», 2018.

Галайба В. Борьба с преступностью в старом Києве. — К.: SkyHorse, 2012.

Кадомская М., Мокроусова А. Замок вздохов. — К.: Кий, 2013.

Левчук О. Дозвілля у повсякденному житті киян початку XX століття / Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету, вип. 48.— 2017.

Макаров А. Беды, язвы и пороки старого Києва. — К.: SkyHorse, 2018.

Макаров А. Благоустройство старого Києва. — К.: SkyHorse, 2017.

Макаров А. Старокиевские силузты. — К.: SkyHorse, 2017.

Старий Киев http://old.kiev.ua/node/21

Андрій Кокотюха — лідер книжкових продажів в Україні, журналіст, автор понад 70 романів і понад 100 сценаріїв, член Української кіноакадемії та Асоціації письменників детективного і пригодницького жанрів.

Весна 1909 року. Київський слідчий Платон Чечель викриває жорстоку вбивцю юних дівчат — доньку таємного радника з Петербурга. Та панянка гине за тих самих обставин, що і її жертви, тож впливові родичі звинувачують Чечеля в наклепі. Для суспільства Платон стає вигнанцем. Єдиний вихід не опинитися на каторзі — урятувати життя мільйонера фон Шлессера, якого нібито хоче вбити молода дружина, що вже здобула славу чорної вдови. Утім, барон помирає, і це лише початок серії холоднокровних убивств. Під підозрою всі спадкоємці — і навіть сам Платон...

Вигнанець змушений розплутати клубок смертей та дізнатись, хто винен, щоб не тільки запобігти новим злочинам, а й урятувати себе.

Примітки

1

Батиєва вулиця (названа так через близьке розташування до Батиєвої гори) — до 1907 року Ямська. Нова назва з’явилася рішенням київської міської Думи на вимогу мешканців перейменувати Ямську — вона була відома будинками розпусти. (Тут і далі прим, авт., якщо не вказано інше.)

2

Мастицький, Леонід Порфирович (1844— 1909) — київський поліцмейстер (1882—1884), один із засновників розшукової поліції.

3

Рудий, Георгій Михайлович (1863— 1918) — начальник Київського розшукового відділення (1901 — 1907), вперше застосував у пошуковій роботі дактилоскопію, службових собак, створив експертно-криміналістичну службу. Автор першої в Російській імперії інструкції чинам розшукової поліції.

4

Салтикова, Дарія Миколаївна (1730—1801) — російська поміщиця, більше відома як Салтичиха. Мала низку психічних розладів, була схильна до садизму, особисто з особливою жорстокістю закатувала 130 кріпаків.

5

Єлизавета Баторі (1560— 1614) — угорська графиня, серійна вбивця дівчат.

6

Ванька — візник.

7

Благовіщенська вулиця — тепер Саксаганського.

8

Караваєвська вулиця — тепер Льва Толстого.

9

Царська площа — тепер Європейська площа.

10

«Корсо», «Новий світ», «Ілюзія» — популярні кінотеатри (ілюзіони) на Хрещатику.

11

Частина Царського саду (тепер територія стадіону «Динамо») — популярний розважальний заклад з танцювальним залом. Ліквідований більшовиками як «буржуазна зараза» після 1917 року.

12

Візитка — однобортний чоловічий піджак.

13

Путілін, Іван Дмитрович (1830—1893) — перший керівник розшукової поліції Санкт-Петербурга. Після смерті став героєм детективних оповідок, написаних у різний час різними авторами. Знаний також як російський аналог Шерлока Голмса.

14

Фофан — дурень, бовдур.

15

Київське товариство (клуб) автомобілістів діяло на початку XX століття. Членський внесок складав 50 рублів на рік. У 1910 році товариство організувало перші великі автомобільні перегони Петербург — Київ — Москва — Петербург.

16

Струве, Аманд Єгорович (1835— 1898) — військовий інженер, у 1870— 1890-х роках спроектував у Києві залізничний міст через Дніпро, центральний водогін, першу в Російській імперії лінію електричного трамваю, вуличне освітлення. Заснував компанію, яка мала монополію на постачання газу для освітлення вулиць, та збанкрутіла через хибні розрахунки. Потреби киян у газі були значно меншими, ніж вважав Струве.

17

Згадуються події 1905—1907 рр. у Російській імперії, до складу якої входила частина України. В історію ці події ввійшли як перша російська революція. Українці теж брали в ній участь, у результаті після царського Маніфесту про амністію на короткий час отримали можливість розвивати в Російській імперії українську національну культуру.

18

Відок, Ежен Франсуа (1775—1857) — французький авантюрист, кримінальний злочинець, після втечі з тюрми — дрібний торговець, потім інформатор поліції. Після помилування заснував приватне детективне бюро, але кілька разів був засуджений за шахрайство. Про своє життя написав книжку. Образ Відока використовували у своїх творах Віктор Гюґо й Оноре де Бальзак.

19

Сапфо Мітіленська (бл. 630 — 570 до н. е.) — давньогрецька поетеса з острова Лесбос. Перша оспівала у віршах чуттєву любов між жінками.

20

Туше (фр. toucher) — торкатися. Тут: доторкання до супротивника у фехтуванні, яке зроблене кінцем рапіри відповідно до правил та означає враження, отже — перемогу.

21

Людська кімната — приміщення для слуг у панському маєтку.

22

Фараон — поліцейський незалежно від чину (жарг.).

23

Жовтий білет — документ, посвідчення особи жовтого кольору, яке дозволяло в Російській імперії легально займатися проституцією. Проте такий документ суттєво обмежував жінку в громадянських правах.

24

«Довкола світу» («Вокруг света») — науково-популярний та краєзнавчий журнал, один із найпопулярніших у Російській імперії. Видається з 1861 року дотепер, перерви у виданні — 1918—1927 та 1941 — 1945 роки.

25

Гончарі — місцевість у нижній частині Києва, на Подолі, прилягає до Старокиївської гори. Назву отримала від професії мешканців. На описаний час належала до нижчого розряду вулиць через незручне розташування, складний рельєф і незручний під’їзд.

26

Шпак — іронічна назва цивільних службовців у Російській імперії.

27

Безаківська — тепер вулиця імені Симона Петлюри.

28

Агностик — людина, яка вважає неможливим пізнати істину в питаннях існування Бога.

29

«Київський машинобудівний завод Гретера, Криванека і К°» — на час оповіді найпотужніше промислове підприємство Києва і одне з найбільших у Російській імперії. Заснований підприємцями-чехами 1882 року, виробляв обладнання для цукрових заводів, парові котли, насоси тощо. Націоналізований більшовиками 1919 року, від 1922-го має назву «Більшовик». Тепер — AT «Перший київський машинобудівний завод».

30

Маловолодимирська вулиця — тепер імені Олеся Гончара.

31

Фундуклеївська — тепер вулиця імені Богдана Хмельницького.

32

Красовський, Микола Олександрович — на час оповіді: виконувач обов’язків начальника кримінального розшуку київської міської поліції. Згодом був звільнений через конфлікт із вищими чиновниками. У часи УНР очолював кримінальну поліцію Києва, потім служив у Розвідній управі Генштабу. Дата смерті невідома.

33

Карась — жертва, потерпілий (жарг.).

34

Діловий — злодій незалежно від кримінальної кваліфікації (жарг.).

35

Лягавий — тут: інформатор поліції.

36

Мазурик — професійний крадій (жарг.).

37

Млинок, млин — нелегальний гральний дім, здебільшого картярський (жарг.).

38

Кабатчик — власник або утримувач питного закладу, тут — кабака. Зазвичай кабатчик сам обслуговував відвідувачів.

39

Чекушка — таємна записка, у ширшому значенні — секретне важливе повідомлення.

40

Хряти — йти, вирушати, рухатися (жарг.).

41

Міхельсон, Фрідріх Густавович (1840—1908) — мільйонер (входив до десятка найзаможніших киян), власник цегельних заводів, підприємств із виготовлення скла, нерухомості в Києві, гласний міської Думи.

42

Маруха — коханка представника кримінального середовища. У ширшому значенні — спільниця кримінальника, жінка, яка веде кримінальний спосіб життя (жарг.).

43

Олександрівська — тепер вулиця імені Михайла Грушевського.

44

Амфітеатров, Олександр Валентинович (1862—1938) — російський прозаїк, драматург, фейлетоніст, один із найпопулярніших літераторів Російської імперії. Досліджував звичаї свого часу, приділяв увагу світському життю та вершкам суспільства. Окремі історії, описані в фейлетонах, брав за основу романних сюжетів, у кожному з яких обов’язково був елемент криміналу.

45

Жахлива дитина (фр.).

46

Лук’ян — Лук’янівський тюремний замок, київська губернська слідча тюрма, призначена для утримання в’язнів усіх категорій.

47

Бобровий комір — не лише на основі бобрового хутра, а в широкому розумінні — хутряний.

48

Статський — тут: цивільній.

49

«Катя», «катеринка»: у Російській імперії — банківський білет у 100 рублів. Побутову назву отримав через зображення на ньому портрету імператриці Катерини Другої.

50

«Французити», «французька любов» — тут: оральний секс.

51

Селянський поземельний банк — у Російській імперії: державний іпотечний банк, заснований 1867 року. Банк мав філії і в губернських містах частини України, яка входила до складу Російської імперії.

52

Дворянський земельний банк — у Російській імперії: державний іпотечний банк, заснований 1885 року. Філії розміщалися в губернських містах, а також — у Закавказзі й частині Європи, контрольованій Росією: Фінляндії, Царстві Польському (губерніях Привіслинського краю), Прибалтійських губерніях.

53

Миколаївська — тепер: вулиця Архітектора Городецького.

Content

Андрій Кокотюха
Вигнанець і чорна вдова

Розділ 1 Посланець із револьвером

Розділ 2 Облава

Розділ 3 Нікола-воїн

Розділ 4 Ласкаво просимо

Розділ 5 Банкрут п’є краплі

Розділ 6 Підозрюються всі

Розділ 7 Родинний клубок змій

Розділ 8 Після сумного свята

Розділ 9 Чорна вдова

Розділ 10 Рівняння з трьома відомими

Розділ 11 Кроки й крики

Розділ 12 У своїй стихії

Розділ 13 Занепалий янгол

Розділ 14 Полінка Урусова

Розділ 15 Прощання й попередження

Розділ 16 Таємна прогулянка барині

Розділ 17 Дещо про честь мундира

Розділ 18 Штофи зеленого скла

Розділ 19 Джіу-джитсу

Розділ 20 Апаш

Розділ 21 Любов сільського поштаря

Розділ 22 Землетрус

Розділ 23 Його превосходительство начальник поліції

Розділ 24 День Василісси

Розділ 25 Про що рипіли сходи

Розділ 26 Сажотрус існує

Розділ 27 Син учительки музики

Розділ 28 Революція у кам’яному мішку

Розділ 29 Вигнанець

Джерела натхнення та інформації

Примітки