Борхес Хорхе Луис

Книга вигаданих істот

Хорхе Луїс Борхес

Книга вигаданих істот

Вступ

Назва цієї книжки виправдала би появу в ній принца Гамлета, крапки, лінії, поверхні, гіперкуба, всіх загальних слів і, ймовірно, кожного з нас, а також божественності. Загалом, майже цілого Всесвіту. А проте ми дотрималися буквального значення слів «вигадані істоти» й уклали довідник дивних створінь, яких — у всі часи й повсюди — породжувала людська фантазія.

Нам невідоме значення дракона, як невідоме значення Всесвіту, однак у його образі є щось суголосне уявленням людей, а тому дракон з’являється на різних широтах і за різних епох.

Така книжка завжди буде неповною; кожне нове її видання стає осердям видань наступних, які можуть множитися до нескінченності.

Пропонуємо ймовірному читачеві з Колумбії чи Парагваю повідомити нам назви, вірогідний опис і найхарактерніші звички місцевих чудовиськ.

Як і всі збірники, як невичерпні томи Роберта Бертона{1}, Фрейзера чи Плінія, «Книга вигаданих істот» написана не для послідовного читання. Ми воліли б, щоб допитливі читачі часто зверталися до неї, як люди, котрі бавляться мінливими картинками калейдоскопа.

Джерела цього «вельми повчального збірника» різноманітні; ми означили їх у кожній статті. Просимо вибачити нам можливі мимовільні огріхи.

X. Л. Б. / М. Г.

Мартінес, вересень 1967

А Бао А Ку

Щоб помилуватися найдивовижнішим у світі краєвидом, треба зійти на останній поверх башти Перемоги в Чітторгарху{2}. Там є кругова тераса, з якої можна охопити зором увесь виднокіл. На терасу ведуть кручені сходи, однак підніматися ними наважуються лише люди, які не вірять у легенду, що мовить таке.

На сходах башти Перемоги споконвік мешкає А Бао А Ку — створіння, чутливе до властивостей людської душі. Живе він у стані летаргії на першій сходинці, а свідомим життям втішається тільки тоді, коли хтось іде вгору сходами. Кроки людини, котра наближається, наповнюють його життям, і він осяюється внутрішнім світлом. Водночас його тіло та майже прозора шкіра починають рухатися. Коли хтось піднімається сходами, А Бао А Ку чіпляється до підборів гостя й видирається нагору краєм крутих сходинок, стесаних численними поколіннями прочан. З кожною сходинкою його забарвлення стає все яскравішим, його форма — все виразнішою, а світло, що лине від нього, — все яснішим. Про його чутливість свідчить те, що досконалої форми створіння набуває лише на останній сходинці й лише за умови, що людина, яка піднімається, досягла духовного піднесення. Коли ж це не так, А Бао А Ку вклякає, перш ніж дістанеться нагору: його тіло не встигає набути повної форми, його колір залишається невиразним, а сяйво — мерехтливим. А Бао А Ку страждає, коли йому не вдається сформуватися цілком, і видає ледь чутний стогін, схожий на шелест шовкової сукні. Та коли чоловік чи жінка, що оживили його, сповнені чистоти, А Бао А Ку може досягти останньої сходинки довершеним, випромінюючи яскраве синє сяєво. Створіння оживає зовсім ненадовго, бо коли прочанин спускається, А Бао А Ку скочується вниз і падає на першу сходинку, де — згаслий та невиразний — чекає на наступного гостя. Розгледіти його можна, лише коли він сягає середини сходів: тоді чітко видно подібні до рученят щупальця, за допомогою яких створінню і вдається видряпатися нагору. Подейкують, буцімто він спроможний бачити всім тілом, яке на дотик нагадує шкірку персика.

Упродовж століть А Бао А Ку досяг досконалості лише одного разу.

Капітан Бертон згадує легенду про А Бао А Ку в одній з приміток до свого перекладу «Тисячі й однієї ночі».

Абту й Анет

За єгипетською міфологією, Абту й Анет — дві однаковісінькі священні риби, які пливуть перед кораблем бога Сонця Ра, щоб попереджати його про будь-які небезпеки. Протягом дня корабель пливе небом від Сходу до Заходу; впродовж ночі — під землею, навспак.

Амфісбена

У «Фарсалії»{3} перелічені справжні чи вигадані змії, з якими воїни Катона{4} зіштовхнулися в африканській пустелі; серед них Парка, «що пересувається прямцем, наче посох», і Якуло, що летить у повітрі, немов стріла, і «важка двоголова Амфісбена». Майже тими самими словами останню змальовує і Пліній, додаючи: «…начеб однієї їй було замало, щоб вивергати свою отруту». «Скарбниця»{5} Брунетто Латіні{6} — енциклопедія, яку той рекомендує своєму колишньому учневі в сьомому колі Пекла, — менш повчальна та більш чітка: «Амфісбена — змія з двома головами, однією на належному місці та другою на хвості; кусати вона може обома, швидко пересувається, а її очі світяться, мов свічки». У XVII столітті сер Томас Браун{7} зазначив, що не може бути істоти, яка не мала б низу та верху, переду та заду, лівого та правого боків, і заперечив імовірність існування Амфісбени, обидва кінці якої передні. Амфісбена грецькою мовою означає: «та, що рухається у двох напрямках». На Антильських островах і в деяких регіонах Америки так називають рептилію, відому як «ходак туди-сюди», «двоголова змія» та «мурашина мати». Кажуть, нібито її годують мурахи. А ще кажуть, якщо розрубати її навпіл, то половини з’єднаються знову.

Лікувальні властивості Амфісбени відзначав ще Пліній.

Ангели Сведенборга

Протягом останніх двадцяти п’яти років свого дослідницького життя видатний учений і філософ Еммануїл Сведенборг{8} (1688–1772) жив у Лондоні. А що англійці — люди неговіркі, то він мав звичку щодня спілкуватися з демонами й ангелами. Господь дозволив йому відвідувати позаземні краї та розмовляти з їхніми жителями. Христос казав, що в Рай можуть потрапити лише праведні душі; Сведенборг же додав, що вони мають бути розумними; згодом Блейк{9} обумовить, що вони мусять бути ще й творчими. Ангели Сведенборга — це душі, які обрали Рай. Вони здатні обходитися без слів; досить, щоб один Ангел подумав про іншого — і той опиниться поруч. Двоє людей, котрі кохали одне одного на землі, стають одним Ангелом. Їхній світ підпорядкований любові; кожен Ангел є Раєм. Ангел набуває подоби досконалої людини; Рай — так само. Хоч куди дивляться Ангели — на Північ, Південь, Схід чи Захід — вони завжди бачать перед собою Бога. Вони передусім теологи; їхньою найбільшою втіхою є молитва та бесіда про духовне. Земні справи символізують справи Небесні. Сонце є подобою божества. У Раю не існує часу; зовнішній вигляд змінюється там залежно від настрою. Вбрання Ангелів сяє відповідно до їхнього розуму. У Раю багаті залишаються багатшими, ніж бідні, бо вони звикли до заможності. Предмети, меблі й міста там виразніші та складніші, ніж на землі; кольори різноманітніші та яскравіші. Ангели англійського походження мають схильність до політики, юдейського — до торгівлі коштовностями, а німецькі Ангели носять із собою книжки, в які зазирають, перш ніж дати відповідь. Оскільки мусульмани звикли поклонятися Магомету, Бог надав їм Ангела, який удає, нібито він Пророк. Убогі духом і аскети позбавлені райських утіх, бо не здатні ними насолоджуватися.

Антилопи Шестиногі

Кажуть, вісьмома ногами обдарований (чи обтяжений) сірий кінь бога Одіна{10} Слейпнір, який пересувається землею, повітрям і пеклом; а шестиногими, згідно з одним сибірським міфом, були первісні Антилопи. Завдяки цьому дару їх було важко або й неможливо наздогнати; божественний мисливець Тунг-пох змайстрував спеціальні ковзани з деревини священного скрипучого дерева, знайти яке йому допоміг гавкіт пса. Ковзани теж скрипіли, а ще мчали зі швидкістю стріли; щоб гальмувати, мисливцеві довелося припасувати до них клинці, зроблені з гілок іншого чарівного дерева. Через увесь небозвід гнався Тунг-пох за Антилопою. Нарешті та знесилено впала на землю, і Тунг-пох відтяв їй задні ноги.

«Люди, — мовив він, — щодень усе маліють і слабшають. Як вони вполюють шестиногих Антилоп, якщо навіть мені це насилу вдалося?»

Відтоді Антилопи зробилися чотириногими.

Багамут

Слава Багамута сягнула пустель Аравії, де люди змінили та звеличили його образ. З гіпопотама чи слона його перетворили на рибу, яка плаває в бездонних водах, а на рибу силою уяви поставили бика, на бика — скелю з рубінів, на скелю — ангела, на ангела — пекла числом шість, на пекла — землю, а над землею — сім небес. У записаній Лейном{11} легенді читаємо:

«Бог створив землю, але земля не мала опертя, і тоді попід землею Він створив ангела. Однак ангел не мав опертя, і тоді під його ногами Він створив скелю з рубінів. Однак скеля не мала опертя, і тоді під скелею Він створив бика, що мав по чотири тисячі очей, вух, носів, пащ, язиків і ніг. Однак бик не мав опертя, і тоді під биком Він створив рибу на ім’я Багамут, а під рибою — воду, під водою — темряву, а далі людське знання не здатне прозирнути».

Інші кажуть, нібито земля стоїть на воді, вода — на скелі, скеля — на карку в бика, бик — на шарі піску, пісок — на Багамуті, Багамут — на гарячому вітрі, гарячий вітер — на тумані. На чому лежить туман, невідомо.

Багамут такий величезний і сяйливий, що людські очі не можуть на нього дивитися. Якби помістити в одну його ніздрю всі земні моря, то вони здалися б гірчичним зернятком серед пустелі. У чотириста дев’яносто шостій ночі з «Тисячі й одної ночі» мовиться, що Ісі (Ісусові) було дано побачити Багамута, і коли сповнилася ця милість, він упав на землю й опритомнів лише через три дні. А ще мовиться, що під гігантською рибою є море, під морем — повітряна безодня, під повітрям — вогонь, а під вогнем — змія на ім’я Фалак, у пащі якої шість пекл.

Уявлення про розташування скелі на бику, бика на Багамуті, а Багамута ще на чомусь начебто ілюструє космологічний доказ існування Бога, який виявляється в тому, що кожна причина потребує причини попередньої, а отже, постає необхідність обґрунтувати першопричину, щоб не продовжувати до нескінченності.

Бальдандерс

На думку про Бальдандерса (ім’я, що можна перекласти як «Уже не такий» або «Вже інший») майстра-чоботаря Ганса Сакса{12} з Нюрнберга навів епізод з «Одіссеї», коли Менелай переслідує єгипетського бога Протея, який обертається на лева, змію, пантеру, нестримного вепра, дерево та джерело. Ганс Сакс помер 1576 року; а вже за дев’яносто літ Бальдандерс з’являється знов — у шостій книзі фантастичного шахрайського роману Гріммельсгаузена{13} «Вигадливий Сімпліциссімус». Герой роману бачить у лісі кам’яну статую, що видається йому ідолом з якогось старовинного германського храму. Він торкає її, а статуя каже, що вона Бальдандерс, і набуває подоби людини, дуба, свині, шинки, лугу з конюшиною, гною, квітки, розквітлої гілки, шовковиці, шовкового килима і ще багатьох речей та істот, а потім знову стає людиною. Бальдандерс удає, нібито хоче навчити Сімпліциссімуса мистецтва «розмовляти з німими від природи речами, такими як стільці та лави, казани й глеки»; а ще він обертається на писаря та пише слова з Об’явлення святого Івана Богослова: «Я є початок і кінець», — що слугують ключем до зашифрованого документа, в якому Бальдандерс залишає Сімпліциссімусу свої настанови. Бальдандерс додає, що його гербом (як у турка, але правомірніше) є півмісяць.

Бальдандерс — чудовисько мінливе, чудовисько в часі; на титульному аркуші першого видання роману Гріммельсгаузена є гравюра із зображенням істоти з головою сатира, тулубом людини, розправленими пташиними крилами та риб’ячим хвостом; ногою цапа з пазурами грифа ця істота топче купу масок — імовірно, різних своїх іпостасей. На паскові в Бальдандерса почеплений меч, а в руках — розгорнута книжка із зображенням корони, вітрильника, келиха, башти, немовляти, гральних костей, капелюха з балабончиками та гармати.

Баранець

Рослинний баран Татарії, або Баранець, або «Плаун Баранець», або «Плаун китайський» — це рослина, що своєю формою нагадує вкритого золотавим пушком баранця. Вона здіймається на чотирьох чи п’яти корінцях; усі рослини навколо неї гинуть, а вона буяє; коли її зривають, виступає кривавий сік. Нею полюбляють ласувати вовки. Сер Томас Браун змальовує цю рослину в третій книзі «Pseudodoxia Epidemica»[1] (Лондон, 1646). В інших чудовиськах поєднуються види чи роди тваринного світу, а в Баранці — рослинний і тваринний світи.

Згадаймо принагідно мандрагору, яка кричить, мов людина, коли її виривають з коренем; і сумний ліс самогубців, з чиїх понівечених стовбурів цідяться водночас кров і слова, що описується в одному з кіл «Пекла»; і уявлене Честертоном{14} дерево, що зжерло птахів, які гніздилися в його гіллі, а навесні замість листя на ньому виросло пір’я. *

Бегемот

За чотири століття до християнської ери Бегемот був величезним слоном чи гіпопотамом, або ж непропорційним і недосконалим покручем обох цих тварин; а нині його точно змальовують як велетенську істоту десять знаменитих віршів (Книга Йова XL, 15–24). Усе інше — припущення чи філологія.

Слово «Бегемот» означає множинність; йдеться (як стверджують філологи) про підсилену множину гебрайського слова b’hemah, тобто тварина. Луїс де Леон{15} у «Викладі Книги Йова» завважує: «“Бегемот” — гебрайське слово, що значить “тварини”; учені зійшлися на думці, що воно означає слона, поіменованого в такий спосіб через неймовірну величину, оскільки така тварина варта багатьох».

Лишень із цікавості нагадаємо, що ім’я Бога Elohim також ужите в множині в першому вірші Книги Буття, хоча дієслово при ньому стоїть в однині («На початку Боги створив небо та землю»), і така конструкція дістала назву множини величі, або повноти[2].

Ось рядки про Бегемота в дослівному перекладі Луїса де Леона, який заповзявся «зберегти латинський сенс і гебрайську атмосферу, позначену певною величчю».

10. Тепер ти бачиш Бегемота; траву, наче бик, він їсть.

11. Бачиш, сила його в його хребті, а міць його в пуповині його черева.

12. Наче кедром, ворушить він хвостом; жили його соромітних місць переплелися.

13. Його кості — бронзові сопілки; мов пруття залізне.

14. Він — початок Божих доріг; і Той, хто створив його, вдасться до ножа[3].

15. Для нього росте в хащах трава, і там бавиться вся польова звіринá.

16. У затінку він пасеться; у захистку очерету й мочарів.

17. Тінява вкриває його тінь; верби над струмком його затуляють.

18. Бачиш, він вип’є річку і не подивується; певний, що Йордан тектиме йому просто в пащу.

19. Своїми очима, наче гаком, він зачепить його; гострими киями проштрикне його ніздрі.

Щоб пояснити попередній текст, додамо тлумачення Сіпріано де Валери{16} [4]:

10. Ось Бегемот, якого я створив з тобою; траву, наче бик, він їсть.

11. Ось його сила в його хребті, а міць його в пуповині його черева.

12. Наче кедром, ворушить він хвостом; жили його статевого органа переплетені.

13. Його кості міцні, мов криця; а його члени, мов пруття залізне.

14. Він є початком Божих доріг; Той, хто створив його, наблизиться до нього своїм мечем.

15. Направду ліси підносять йому своє пагіння; і вся польова звіринá пустує там.

16. У затінку він спочиватиме, у заростях очерету й у вологих місцинах.

17. Тінисті дерева вкривають його своєю тінню; верби над струмком його затуляють.

18. Це він украде річку, що не буде плинути; і вірить, що Йордан тектиме просто в пащу його.

19. Він зробить його своїми очима на бездоріжжі та проштрикне йому ніс.

Бенші

Здається, ще ніхто її не бачив; вона не так істота, як виття, що ночами страхає людей в Ірландії та (згідно з «Демонологією і чаклунством» сера Вальтера Скотта) в гірських районах Шотландії. Вона віщує смерть когось із членів сім’ї під вікнами оселі. Це особливий привілей деяких родів, у жилах яких тече чиста кельтська кров без домішок латинської, англосакської чи скандинавської. Бенші чути також і в Уельсі та Бретані{17}. Вона належить до племені парок. Її виття зветься keening[5].

Брауні

Це послужливі чоловічки брунатного кольору, від якого й походить їхня назва[6]. Вони зазвичай навідуються на ферми у Шотландії та пораються по господарству, поки родина спить. У одній з казок братів Грімм{18} згадується схожа історія.

Славетний письменник Роберт Льюїс Стівенсон{19} запевняв, буцімто залучив своїх Брауні до літературної праці. Коли він спав, ті підказували йому фантастичні теми, приміром, дивне перевтілення доктора Джекіла на містера Гайда, а ще той епізод з «Олалли», коли юнак, нащадок старовинного іспанського роду, кусає руку своєї сестри.

Бурак

У першому вірші сімнадцятої сури Корану мовиться: «Хвала Тому, хто переніс уночі раба свого з мечеті священної до мечеті віддаленої — місця, яке ми благословили, щоб явити Йому наші знамення». Коментатори запевняють, що хвала стосується Бога, що його раб — Магомет, що місто, де стоїть священна мечеть, — Мекка, а віддалена мечеть розташована в Єрусалимі, і що з Єрусалима Пророк був перенесений на сьоме небо. У найдавніших версіях цієї легенди Магомета супроводжує людина чи ангел; у пізніших ідеться про небесного скакуна, більшого за віслюка, але меншого за мула. Цей скакун — Бурак, чиє ім’я означає «осяйний». Бертон{20} стверджує, що індійські мусульмани зображають його з лицем людини, вухами віслюка, тулубом коня та крилами і хвостом павича.

Одна ісламська легенда оповідає, що, залишаючи землю, Бурак перекинув глек із водою. Пророк піднісся до сьомого неба, а дорогою на кожних небесах розмовляв з тамтешніми патріархами й ангелами, і перетнув Єдність, і відчув холод, від якого скрижаніло його серце, коли рука Всевишнього поплескала його по плечу. Людський час непорівнянний із Божим; повернувшись на землю, Пророк підняв глек, з якого не пролилося ще ні краплі.

Мітель Асін Паласіос{21} оповідає про одного містика з Мурсії{22}, який у XIII столітті в притчі, названій ним «Книга про нічну подорож до величі Всеблагого», зробив Бурака символом божественної любові. В іншому тексті згадується «Бурак з чистими намірами».

Валькірії

У стародавніх германських мовах Валькірія — «та, що обирає мертвих». Вони описані в англосакському замовлянні проти неврологічного болю, однак не названі безпосередньо:

«Мов громовиці, так, мов громовиці, у високості верхи вони скакали.

Зважливі були, коли по землі скакали.

Могутні діви…»

Ми не знаємо, якими їх уявляли люди в Німеччині чи Австрії; у скандинавській міфології це озброєні прекрасні діви. Зазвичай їх троє.

Вони обирали загиблих у битві та відносили їхні душі в епічний рай Одіна — склепіння там було зі щирого золота, а освітлювали його не ліхтарі, а мечі. Від світанку воїни в цьому раю билися на смерть, а потім воскресали та разом бенкетували: на божественному бенкеті їх частували м’ясом безсмертного вепра та раз по раз підносили їм роги з медом.

Під дедалі сильнішим впливом християнства саме поняття [слово] Валькірія виродилося; один суддя в середньовічній Англії наказав спалити якусь бідолашну жінку, звинувативши її в тому, що вона Валькірія, тобто відьма.

Василіск

З плином століть Василіск ставав усе потворнішим і страшнішим, а тепер про нього взагалі забули. Його ім’я означає «маленький цар»; Пліній Старший{23} (VIII, 33) згадує Василіска як змію зі світлою плямою у формі корони на голові. Від доби Середньовіччя це вже чотириногий півень у короні, з жовтим пір’ям, великими колючими крилами та зміїним хвостом, що на кінці має пазур або другу півнячу голову. Зміна образу зумовлює і зміну імені. Чосер{24} у XIV столітті каже про базиліпівня. На одній з гравюр, що ілюструють «Природну історію змій і драконів» Альдрованді{25}, його зображено з лускою замість пір’я та вісьмома ногами[7].

Незмінною залишається вбивча сила його погляду. Очі горгон змушували кам’яніти; Лукан оповідає, що з крові однієї з них, Медузи, народилися всі змії Лівії: Гаспид, Амфісбена, Носата Гадюка та Василіск. Відповідний уривок знаходимо в дев’ятій книзі «Фарсалії»:

До Лівії проліг Персея шлях,

Де зелень не родилася віками;

Там кров плямить лице, що сіє жах,

І бродить смерть фатальними пісками;

Й гаряча пустка всотує умах

Вологу і вагітніє життями

Усіх тих змій, що тільки є на світі

Й рівнину вкриють цю одної миті..

Медузи кров, бо привела вона

Тут Василіска: зір його убійний

Та язика смертельна трутина

Лякають навіть хижий рід зміїний;

Хизується свавіллям він сповнá,

Бо й справді наступ свій веде подвійний:

Від погляду його та від шипіння

Ні вухам, ні очам нема спасіння.

Василіск живе в пустелі; радше навіть утворює пустелю. До його ніг падають мертві птахи, поряд з ним гниють плоди; вода в річках, де він тамує спрагу, залишається отруйною впродовж століть. Пліній стверджував, що від його погляду розколюється каміння та займаються пасовиська. Його вбиває запах ласиці; за Середньовіччя вважали, що вбивчим для нього є спів півня. Досвідчені мандрівники, збираючись перетнути незнайому місцевість, брали в дорогу півнів. Іншою зброєю було дзеркало; власний вигляд спопеляє Василіска, наче удар блискавки.

Християнські енциклопедисти відкинули міфологічні вигадки «Фарсалії» та прагнули раціонально пояснити походження Василіска. (Вони мусили вірити в нього, оскільки Вульгата{26} перекладає як «василіск» гебрайське слово Tsepha, що є назвою отруйного плазуна.) Найбільш прийнятною виявилася гіпотеза про яйце неправильної форми, відкладене півнем і висиджене змією чи жабою. У XVII столітті сер Томас Браун проголосив це припущення так само жахливим, як і поріддя Василіска. Тоді ж Кеведо{27} написав романс «Василіск», де є такі рядки:

Коли живий, хто зрів тебе,

Твоя історія облудна:

Хто не помер, тебе не знав;

Хто вмер, вже свідчити не буде.

Вирівнювач

Між 1840 та 1864 роками Батько Світла (якого також звуть Внутрішнім Словом) обдарував музиканта й педагога Якоба Лорбера{28} низкою велемовних одкровень про населення, фауну та флору небесних тіл, що утворюють Сонячну систему. Однією зі свійських тварин, знанням про яку ми завдячуємо цим одкровенням, є Вирівнювач, або Трамбувальник (Bodendrucker), що робить незліченні послуги на планеті Мірон, яку сучасний видавець праці Лорбера ототожнює з Нептуном.

Вирівнювач у десять разів більший за слона, на якого надзвичайно схожий. Він має короткуватий хобот і довгі прямі бивні; шкіра в нього світло-зелена. Масивні ноги — конічної форми; неначе конуси, встромлені в тіло. Ця стопохідна тварина вирівнює землю, йдучи перед мулярами та будівельниками. Її приводять у горбисту місцину, де вона все вирівнює своїми ногами, хоботом і бивнями.

Харчується Вирівнювач травою і корінцями та не має ворогів, окрім деяких комах.

Віслюк Триногий

Пліній приписує Заратустрі, засновнику релігії, яку й досі сповідують парси{29} в Бомбеї, авторство двох мільйонів віршів; арабський історик ат-Табарі{30} стверджує, що для повного зібрання його творів, увічненого побожними переписувачами, знадобилося дванадцять тисяч коров’ячих шкур. Відомо, що Александр Македонський наказав спалити їх у Персеполісі{31}, однак добра пам’ять священнослужителів урятувала найвизначніші тексти, а в IX столітті до них додалася енциклопедична праця «Bundahish»[8], що містить цю сторінку:

«Кажуть, що Триногий Віслюк стоїть посередині океану і що в нього три копита, шість очей, дев’ять пащ, два вуха й один ріг. Має він білу шкіру, споживає духовну їжу і сам є праведником. Два його ока — там, де й мають бути очі, ще два на тім'ї та ще два на потилиці; поглядом шести очей він упокорює та знищує.

З дев’яти пащ три — на морді, три — на потилиці, а ще три — у здухвинах… Кожне копито, коли Віслюк стоїть на землі, займає стільки ж місця, що й тисячна отара овець, а під нароснем на його нозі може маневрувати тисяча вершників. Що ж до вух, то вони здатні накрити весь Мазендеран[9]. Ріг у нього начебто золотий та порожнистий, з тисячею відростків. Цим рогом Віслюк здолає та розвіє всі підступи зловмисників».

Відомо, що бурштин — це послід Триногого Віслюка. У міфології маздаїзму{32} це добродійне чудовисько — один з помічників Ахура Мазди (Ормуза), начала Життя, Світла й Істини.

Вогняний Король та його кінь

Геракліт{33} напучав, що вогонь є первісним елементом, але це не означало існування вогняних істот, народжених з миттєвої та мінливої субстанції полум'я. Цей майже неймовірний задум узявся втілити Вільям Морріс{34} у «Кільці, подарованому Венері» з циклу «Земний рай» (1868–1870). Ось його рядки:

«Ці володіння належали великому повелителю в короні та з берлом. Білим полум’ям сяяло його, наче витесане з каменю, обличчя; але то мінився вогонь, а не плоть — бажання, ненависть і жах поймали його. Він сидів верхи на дивовижній тварині; то був не кінь, не дракон і не гіпогрифон: істота була і схожа, і не схожа на них, вона мінилася, мов образи химерного сну».

Можливо, в цих словах вчувається певний вплив зумисне двозначного уособлення Смерті з «Втраченого раю» (II, 666-73). На тому, що мало би бути головою, — корона, а тіло зливається з тінню, яку відкидає.

Гарпії

У «Теогонії» Гесіода{35} Гарпії — крилаті божества з довгими розпущеними косами, швидші за птахів і вітри; у третій книзі «Енеїди» це птахи з дівочими обличчями, кривими пазурами та повними нечистот шлунками, бліді від невситимого голоду. Вони спускаються з гір і плюндрують столи під час бенкетів. Гарпії невразливі та смердючі; вони галасливо пожирають, перетворюючи на послід, геть усе. Сервій{36}, коментатор Вергілія{37}, пише, що так само, як Геката{38} є Прозерпіною{39} в пеклі, Діаною{40} на землі та Луною{41} на небі, тому й зветься троїстою богинею, Гарпії є Фуріями{42} в пеклі, Гарпіями на землі та Демонами (Dirae) на небі. А ще їх плутають з Парками{43}.

З волі Неба, Гарпії переслідували одного фракійського царя, який відкрив людям майбутнє чи купив собі довголіття ціною власних очей, за що був покараний Сонцем, працю якого зневажив. Він сідав бенкетувати з усім своїм двором, а Гарпії пожирали та загиджували наїдки. Аргонавти прогнали Гарпій; Аполлоній Родоський{44} та Вільям Морріс («Life and Death of Jason»[10]) переповідають їхню фантастичну історію. Аріосто{45} в тридцять третій пісні «Шаленого Роланда» перетворює фракійського царя на пресвітера Іоанна{46}, легендарного правителя абіссінців.

Гарпії грецькою мовою — викрадачки, здирниці. Спочатку вони були божествами вітру, як Марути{47} у Ведах, що вимахують золотою зброєю (блискавками) та доять хмари.

Гаруда

Вішну, другий бог у трійці головних богів брахманського пантеону, зазвичай пересувається верхи на змії завбільшки з море або на спині птаха, що зветься Гарудою. Вішну зображують синім і чотирируким: він тримає палицю, мушлю, диск і квітку лотоса; Гаруду — крилатим, із ликом і пазурами орла, але тулубом і ногами людини. Лик його білий, крила шарлахові, а тіло золоте. Храми зазвичай оздоблені бронзовими та кам’яними статуями Гаруди. У Гваліорі{48} є одна така статуя, створена більш ніж за століття до християнської ери Геліодором, греком-шанувальником Вішну.

У «Гаруда-пурані» (сімнадцятій пурані{49}, тобто легенді) мудрий птах сповіщає людей про походження Всесвіту, сонячну природу Вішну, церемонії його культу, родоводи славетних династій, що походять від Місяця та Сонця, сюжет «Рамаяни» та різні відомості щодо віршування, граматики й медицини.

У «Нагананді»{50} («Радості змій»), драмі, створеній одним правителем у VII столітті, Гаруда щодня вбиває та ковтає по змії, аж поки якийсь принц-буддист розтлумачує йому чесноту помірності. В останній дії Гаруда розкаюється та повертає проковтнутих змій до життя. Еггелінг{51} висловив припущення, що то була брахманська сатира на буддизм.

Німбарка{52}, містик, роки життя якого невідомі, написав, що Гаруда — це душа, яка спаслася на віки вічні; а ще душами є вінець, сережки та флейта бога.

Гідра Лернейська

Тіфон (потворний виплід Землі й Тартару) та Єхидна, що була напівжінкою-напівзмією, спородили Лернейську Гідру. Сто голів нараховує в неї історик Діодор{53}, про дев’ять ідеться в «Бібліотеці» Аполлодора{54}. Лемпріер{55} вважає останнє число більш прийнятним; жахливо те, що на місці кожної відтятої голови виростали дві нові. Подейкували, нібито голови Гідра мала людські, а середня ще й була безсмертною. Дихання Гідри отруювало воду та спалювало збіжжя на полях. Навіть коли вона спала, її отруйне дихання могло вбити людину. Юнона ростила її для двобою з Гераклом.

На цю змію, здавалося, чекало вічне життя. Її кубло було серед боліт Лерни. Геракл та Іолай{56} знайшли її; перший відтинав їй голови, а другий припікав смолоскипом скривавлені рани. Останню — безсмертну — голову Геракл поховав під величезною брилою, вона й нині там лежить: то лютується, то спить.

У битвах з іншими тваринами Геракл завдавав їм смертельних ран стрілами, які змочував у жовчі Гідри.

Один рак, приятель Гідри, під час битви вщипнув героя за п’яту. Геракл розчавив його. Юнона ж підняла того рака на небо, і він став зодіакальним сузір’ям Рака.

Гіпогрифон

Щоб означити неможливість чи несумісність, Вергілій мовив про схрещування коней з грифонами. Через чотири століття коментатор Сервій стверджував, що грифони — це істоти, у яких передня половина орлина, а задня — лев’яча. Щоб підсилити думку, він додав, що грифони ненавидять коней… З часом вислів «Jungentur jam grypes equis»[11] став приказкою; на початку XVI століття Лудовіко Аріосто згадав його і вигадав Гіпогрифона. Орел і лев спокійно співіснують у грифоні древніх; в Аріостовому ж Гіпогрифоні поєднано коня та грифона — і це чудовисько чи вторинна вигадка. П'єтро Мікелі зауважує, що Гіпогрифон більш гармонійний, ніж крилатий кінь.

Його детальний опис, зроблений начебто для довідника з фантастичної зоології, міститься в «Шаленому Роланді»:

«Це не уявний кінь, а справжній, бо спородив його грифон, запліднивши кобилицю. Від батька він успадкував пір’я та крила, передні лапи, лик і дзьоб; усе інше в нього від матері, і зветься він Гіпогрифоном. Походять ці тварини (хоча, правду кажучи, трапляються вельми рідко) з Ріпейських гір, з-за крижаних морів».

Перша згадка про цю дивну істоту вдавано випадкова:

«Поблизу Рони я побачив рицаря на великому крилатому коні».

В інших октавах змальований приголомшливий, дивовижний образ летючого коня. Приміром, у знаменитій:

Е vede I'oste е tutta la famiglia,

Е chi a finestre е chi fuor ne la via,

Tener levati al ciel gli occhi e le ciglia,

Come L’Ecclisse o la Cometa sia.

Vede la Donna un’alta maraviglia,

Che di leggier creduta non saria:

Vede passar un gran destriero alato,

Che porta in aria un cavalliero armato.[12]

В одній з останніх пісень Астольфо розпрягає та відпускає Гіпогрифона.

Гноми

Вони давніші за саме грецьке слово, яким їх називають і якого не знали класики, бо воно датоване XV століттям. Етимологи приписують це слово швейцарському алхімікові Парацельсу{57}, в книжках якого воно згадується вперше.

Це духи землі та гір. У народній уяві вони постають бородатими карликами з грубими гротескними рисами, у брунатному добре припасованому вбранні та чернечих каптурах. Так само, як грифи в давньогрецькій і східній міфології та дракони в германських легендах, вони охороняють таємні скарби.

«Гносис» грецькою мовою означає «знання»; існує припущення, що Парацельс вигадав слово «гном», оскільки ці істоти знали та могли показати людям місця, де є поклади дорогоцінних металів.

Голем

У створеній божественним розумом книзі немає нічого випадкового, навіть коли йдеться про кількість слів чи порядок літер; так вважали кабалісти, які наполегливо рахували, комбінували та переставляли літери Святого Письма, спонукані бажанням осягнути таємниці Бога. У XIII столітті Данте проголосив, що будь-яка частина Біблії має чотири сенси: буквальний, алегоричний, моральний і духовний. Скот Еріугена{58}, більш прихильний до поняття божественності, ще раніше зазначив, що сенси Святого Письма нескінченні, мов барви павичевого хвоста. Кабалісти пристали б на цю думку; однією з таємниць, що вони шукали в божественному тексті, було створення живих істот. Про демонів мовилося, що вони можуть творити істот великих і важких, приміром, верблюда, але не витончених і тендітних; рабин Еліезер{59} заперечував їхню здатність творити щось менше за ячмінне зерно. Големом названо людину, породжену комбінацією літер; буквальне значення цього слова — аморфна чи безживна матерія.

У Талмуді (Синедріон, 65b) читаємо:

«Якби праведники хотіли створити світ, їм це вдалося б. Комбінуючи літери невимовних імен Бога, Рава{60} спромігся створити людину та послав її до Рав Зейри{61}. Той звернувся до посланця; оскільки людина не відповіла, рабин мовив:

— Ти — творіння магії; тож обернися знову на порох.

Двоє вчителів щоп’ятниці вивчали закони Творіння й породжували трирічне теля, яке потім споживали на вечерю»[13].

Славою на Заході Голем завдячує австрійському письменникові Густаву Майрінку{62}, який у п’ятій главі свого фантасмагоричного роману «Голем» (1915) пише:

«Витоки цієї історії сягають XVII століття. Скориставшись втраченими формулами кабали, один рабин[14] створив штучну людину, так званого Голема, щоб той у синагозі калатав у дзвони та виконував важку роботу. Утім, істота ця не вдалася такою самою, як людина, і вела притаєне вегетативне життя. Так тривало до ночі, бо вдача Голема залежала від магічного напису на печатці, яку він тримав за зубами; напис принаджував вільні зоряні сили Всесвіту. Одного дня рабин забув витягти перед вечірньою молитвою печатку з вуст Голема, і той розшаленів, побіг темними вулицями, вбиваючи всіх, хто траплявся на його шляху. Врешті-решт рабин заступив йому дорогу та зламав печатку, що оживляла його. Створіння вмерло. Від нього залишилася тільки жалюгідна глиняна фігурка, яку й досі можна побачити в празькій синагозі».

Еліазар{63} із Вормса зберіг формулу, за якою можна створити Голема. Подробиці цього дійства описані в двадцяти трьох колонках in folio[15] та вимагають знання «абеток двохсот двадцяти однієї брами», що повинні повторюватися над кожним органом Голема. На його чолі мусить бути витатуйоване слово «Emet», що означає «Істина». А щоб знищити цю істоту, слід стерти першу літеру: тоді залишиться слово «met», тобто «смерть».

Грифон

«Крилатими чудовиськами» називає Грифонів Геродот{64}, оповідаючи про їхню безупинну війну з Арімаспами{65}; майже так само непевно висловлюється Пліній, згадуючи довгі вуха та кривий дзьоб цих «казкових птахів» (X, 70). Мабуть, найбільш докладно змальовує їх у вісімдесят п’ятій главі своїх знаменитих «Пригод» примарний сер Джон Мандевіль{66}:

«З цього краю (Туреччини) люди подорожують до Бактрії, землі лиходіїв і хитрунів, де є дерева, котрі, наче вівці, дають вовну для тканини. На цій землі водяться ypotains (гіпопотами), які живуть то на суходолі, то у воді: це напівлюди-напівконі, які харчуються лише людьми, коли вдається їх уполювати. У цьому краю багато Грифонів, більше, ніж деінде; кажуть, спереду вони подібні до орла, а ззаду до лева — і справді, саме така в них будова; однак Грифон більший, ніж вісім левів, і дужчий за сотню орлів. Він здатний підхопити та донести до свого гнізда коня разом з вершником або пару волів, яка в одному запрягу оре поле, бо має він величезні пазурі завбільшки з волячий ріг, і з тих Грифонових пазурів роблять келихи, а з ребер — луки».

Інший славетний мандрівник, Марко Поло{67}, чув на Мадагаскарі про птаха Рух і спершу був подумав, що йдеться про uccello grifone, птаха Грифона («Подорожі», III, 36).

За доби Середньовіччя символіка Грифона була суперечливою. В одному італійському бестіарії{68} мовиться, що він є уособленням диявола; взагалі ж він є символом Христа, і саме таке тлумачення дає Ісидор Севільський{69} у своїх «Етимологіях»: «Христос — лев, оскільки він панує та має могуть; він і орел, бо вознісся після воскресіння».

У двадцять дев’ятій пісні «Чистилища» Данте снить про тріумфальну карету, в яку впряжений Грифон; орлина частина цієї істоти золота, а лев’яча — біло-рожева, що, на думку коментаторів, символізує людську природу Христа[16]. (Білий упереміш з рожевим дає колір тіла.)

Інші вважають, що Данте символічно зобразив Папу, який є водночас і священиком, і державцем. Дідрон{70} у «Християнській іконографії» пише: «Папа як понтифік чи орел підноситься до Божого престолу, щоб дістати Його накази, а як лев чи державець владно крокує по землі».

Дві метафізичні істоти

Питання про походження ідей додає до фантастичної зоології двох цікавих істот. Одну з них було вигадано в середині XVII століття, другу — в наступному.

Перша — це «чутлива статуя» Кондільяка{71}. Декарт обстоював теорію природжених ідей; щоб спростувати його теорію, Етьєн Бонно де Кондільяк вигадав мармурову статую, влаштовану як людське тіло та вмістилище душі, яка однак ніколи не відчувала й не думала. Кондільяк починає з того, що наділяє статую лише одним чуттям, можливо, найпростішим з усіх — нюхом. Запах жасмину — це початок біографії статуї; якусь мить у цілому Всесвіті для неї не існує нічого, крім цього аромату, а радше цей аромат і є цілим Всесвітом, та вже за мить ним стане запах троянди, а потім гвоздики. У свідомості статуї є один-єдиний запах — і ми вже маємо увагу; запах лишається й тоді, коли обставина, що його спричинила, зникає, — і ми маємо пам’ять; одне теперішнє враження й одне минуле оволодівають увагою статуї — і ми маємо порівняння; статуя сприймає аналогії та відмінності — і ми маємо судження; порівняння та судження виникають знову — і ми маємо роздуми; приємний спогад виявляється яскравішим, ніж неприємне враження, — і ми маємо уяву. Коли вже виникли зародки розуму, згодом неодмінно з’являться і зародки волі: любов та ненависть (потяг та відраза), надія та страх. Усвідомлення того, що було відчуто багато станів, дасть статуї абстрактне поняття кількості; усвідомлення себе запахом гвоздики, а перед тим запахом жасмину дасть поняття «Я».

Згодом автор наділить свою гіпотетичну людину слухом, смаком, зором і нарешті чуттям дотику. Останнє чуття відкриє їй існування простору та усвідомлення того, що вона в цьому просторі вміщена в певне тіло; до цієї стадії звуки, запахи і кольори здавалися їй лише варіаціями чи модифікаціями власної свідомості.

Наведена тут притча має назву «Traité des sensations»[17] і датована 1754 роком; цю інформацію ми запозичили з другого тому «Histoire de la philosophie»[18] Бреє{72}.

Друга істота, викликана до життя питанням про пізнання, — «гіпотетична тварина» Лотце{73}. Вона самотніша за статую, яка нюхає троянди та зрештою стає людиною; вона має на шкірі лише одну чутливу та рухливу точку — на кінці вусика. Така будова позбавляє її можливості одночасних відчуттів. Лотце вважає, що цій майже ізольованій тварині цілком досить здатності вбирати в себе та наставляти чутливий вусик, щоб, не вдаючись до Кантових категорій, відкривати зовнішній світ і відрізняти нерухомий предмет від рухомого. Цей вимисел похвалив Файхінгер{74}; він міститься в датованій 1852 роком «Medizinische Psychologie»[19].

Двійник

Спороджена чи заохочена дзеркалами, водою та близнюками, ідея Двійника є спільною для багатьох народів. Можна припустити, що саме вона надихала на вислови, подібні до «Друг — це другий я» Піфагора чи «Пізнай себе самого» Платона. У Німеччині Двійника назвали Doppelgänger, у Шотландії — Fetch, тому що він приходить (fetch) по людей, яких веде на смерть. Отже, зустріч із самим собою згубна; легенда на цю тему переказана в трагічній баладі Роберта Льюїса Стівенсона «Тікондерога». Згадаймо також дивну картину «Як вони зустрілися із самими собою» Росетті{75}, де двоє закоханих зустрічають самих себе в сутінках лісу. Варто навести й аналогічні приклади з Готорна{76}, Достоєвського та Альфреда де Мюссе{77}.

Натомість для юдеїв поява Двійника аж ніяк не була передвістям скорої кончини. Вона свідчила про досягнення пророцького стану. Так це трактує Гершом Шолем{78}. Талмуд переповідає легенду про людину, яка в пошуках Бога зустріла себе саму.

В оповіданні По «Вільям Вілсон» Двійником є сумління героя. Убивши свого двійника, герой гине. У поезії Єйтса{79} Двійник — наш зворотний бік, наша протилежність, той, хто доповнює нас, ким ми не є і не будемо.

Плутарх пише, що греки називали «іншим я» представника царя.

Демони в юдаїзмі

Згідно з юдейськими забобонами, між світами плотським і духовним існує світ, населений ангелами й демонами. Кількість його жителів перевищує можливості арифметики. Формуванню цього фантастичного світу протягом століть сприяли Єгипет, Вавилон і Персія. Ймовірно, через вплив християнства (стверджує Трахтенберг{80}) демонологія, або вчення про демонів, набула меншого значення, ніж ангелологія, тобто вчення про ангелів.

Згадаймо однак Кетеба Мерірі{81}, відомого також як Володар Полудня та Спекотного Літа. Кілька дітлахів, ідучи до школи, перестріли його; всі вони, окрім двох, померли. У XIII столітті гебрайська демонологія поповнилася латинськими, французькими та німецькими зайдами, які зрештою змішалися з тими створіннями, що згадуються в Талмуді.

Демони Сведенборга

Демони Еммануїла Сведенборга (1688–1772) не становлять окремого виду; вони походять від роду людського. Вони не відають щастя в цьому краю боліт, пустель, диких нетрів, селищ, випалених огнем, будинків розпусти і темних лігвищ, але в Раю вони були б іще нещаснішими. Іноді згори до них пробивається промінь сонця; Демони відчувають його як опік і сморід. Вони вважають себе вродливими, проте чимало з них мають звірині писки чи шматки м’яса замість облич, або й узагалі безликі. Вони ненавидять одні одних і воюють одні з одними, а гуртуються лише задля того, щоб знищити когось зі своїх. Бог забороняє людям і ангелам креслити мапу Пекла, але відомо, що її обриси є обрисами Демона. Найогидніші та найжорстокіші терени Пекла — ті, що на заході.

Джини

За ісламською легендою, Аллах створив ангелів зі світла, Джинів з вогню, а людей з пороху. Дехто стверджує, що Джини були створені з темного бездимного вогню. Вони з’явилися на світ за два тисячоліття до Адама, але їхнє плем’я не доживе до дня Страшного суду.

За словами аль-Казвіні{82}, це «великі повітряні істоти з прозорими тілами, здатні набувати різних форм». Спершу вони постають як хмари або високі примарні стовпи; згодом вони самохіть можуть набувати обрисів людини, шакала, вовка, лева, скорпіона або змії. Одні з них віряни, інші єретики чи атеїсти. Перш ніж розчавити якогось плазуна, треба попросити, щоби він в ім’я Пророка забрався геть; якщо він не підкорився, його можна вбити. Джини здатні проходити крізь товсті мури, чи літати в повітрі, чи зненацька ставати невидимими. Вони часто сягають нижнього неба, де підслуховують розмови ангелів про майбутні події; завдяки цьому вони можуть допомагати чарівникам та ясновидцям. Деякі вчені приписують їм спорудження пірамід або зведення храму в Єрусалимі — за наказом Соломона, Давидового сина, який знав Усемогутнє Ім’я Бога.

Вони жбурляють у людей каміння з пласких покрівель і балконів; а ще мають звичку викрадати красунь. Щоб уникнути їхніх вихваток, слід вимовити ім’я Аллаха, Всеблагого та Найласкавішого. Селяться Джини зазвичай серед руїн, у порожніх будинках, криницях, річках і пустелях. Єгиптяни вважають, що вони спричиняють піщані бурі. І що падучі зірки — це стріли, випущені Аллахом у каверзних Джинів.

Ібліс{83} — їхній батько і ватаг.

Дракон

Дракон має здатність набувати різних, найнеймовірніших форм. Зазвичай його уявляють з головою коня, хвостом змії, великими крилами обабіч та чотирма лапами, на кожній з яких по чотири пазурі. А ще кажуть про дев’ять його подоб: роги Дракона схожі на оленячі, голова — на верблюжу, очі — на диявольські, шия — на зміїну, черево — на молюскове, луска — на риб’ячу, пазурі — на орлині, лапи — на тигрячі, а вуха — на волячі. Трапляються особини без вух, які чують рогами. Дракона зображають з підвіском-перлиною на шиї — емблемою сонця. У цій перлині його сила. Без неї він беззахисний.

Згідно з історією, Дракон — батько перших імператорів. Його пазурі, зуби та слина мають лікувальні властивості. Він може бути видимим чи невидимим для людей — як йому заманеться. Навесні він підноситься в небо; восени занурюється в морську глибінь. Деякі Дракони безкрилі й літають завдяки власному пориванню. Науці відомі різні види Драконів. Дракон Небесний тримає на собі палаци божеств і пильнує, щоб вони не впали на землю; Дракон Божественний породжує вітри й дощі на благо людей; Дракон Земний спрямовує плин струмків і річок; Дракон Підземний стереже від людей заборонені скарби. Буддисти стверджують, нібито Драконів не менше, ніж риб у численних концентричних морях; десь у Всесвіті є священне число, що позначає їхню точну кількість. Китайці вірять у Драконів більше, ніж в інших божеств, бо постійно бачать їх у мінливих хмарах. Шекспір також спостеріг, що хмари часом набувають форми Дракона (sometimes we see a cloud that's dragonish).

Дракон владарює над горами, пов’язаний з геомантією{84}, живе поблизу могил, асоціюється з культом Конфуція{85}, він — Нептун морів, але з’являється й на суходолі. Царі морських Драконів мешкають в осяйних підводних палацах і харчуються опалами та перлинами. Царів цих п’ятеро: головний — у центрі, ще чотири — на кожній стороні світу. їхня довжина сягає милі, а від їхніх рухів двигтять гори. Дракони вкриті панциром з жовтої луски. Під пащею в них борода; лапи і хвіст волохаті. Чоло нависає над палахкими очима, вуха маленькі й товсті, паща завжди роззявлена, язик довгий, а зуби гострі. Від їхнього дихання вода з рибою скипає, а від випарів їхніх тіл риба смажиться. Виходячи з моря на суходіл, вони спричиняють смерчі й тайфуни; літаючи в повітрі — бурі, що зривають покрівлі з міських будинків і затоплюють поля. Царі Драконів безсмертні й можуть спілкуватися між собою попри відстань, бо слова їм для цього не потрібні. Щороку на третій місяць вони роблять звіт вищим небесам.

Дракон Західний

Велика товста змія з пазурами та крилами — ось, мабуть, найточніший опис цього Дракона. Він може бути чорним, але водночас і лискучим; а ще він зазвичай вивергає вогонь і дим. Певна річ, ідеться про його теперішній образ; греки, здається, застосовували цю назву до будь-якої великої змії. Пліній оповідає, що влітку Драконові смакує слоняча кров, бо вона вельми холодна. Він зненацька нападає на слона, обвиває його й упинається в нього зубами. Знекровлений слон качається по землі та помирає; помирає і Дракон, розчавлений важким супротивником. Також можна прочитати, що ефіопські Дракони в пошуках кращих пасовиськ перепливають Червоне море та переселяються в Аравію. Щоб здійснити цей подвиг, четверо чи п’ятеро Драконів переплітаються між собою, вистромивши голови над водою, і утворюють такий собі паром. Інша глава присвячена лікарським засобам, які роблять з Дракона. Там читаємо, що його висушені й перетовчені з медом очі — чудова мазь проти кошмарних снів. Жир з серця Дракона, загорнутий у шкуру газелі та прив’язаний до передпліччя жилами оленя, забезпечує успіх у судових позовах; таким же чином прикріплені до тіла зуби Дракона роблять панів поблажливими, а царів милосердними. У тексті скептично згадується суміш, що дає людям непереможність. Її виготовляють зі шкури та кісткового мозку лева, піни коня, який щойно виграв перегони, пазурів собаки та хвоста й голови Дракона.

В одинадцятій пісні «Іліади» мовиться, що на щиті Агамемнона зображений синій триголовий Дракон; через багато століть скандинавські пірати прикрашали Драконами свої щити, а головами Драконів — носи своїх кораблів. У римлян Дракон був емблемою когорти, як орел — легіону; звідси походять сучасні драгунські полки. На штандартах германських королів Англії Драконів зображали, щоб посіяти страх серед ворогів. Так у романі «Атіс»[20] можна прочитати:

Се souloient Romains porter,

Се nous fait moult á redouter[21].

На Заході Дракона завжди сприймали як лиходія. Одним з класичних геройських подвигів (Геракла, Сігурда, святого Михаїла, святого Георгія) вважалися перемога й убивство Дракона. У германських легендах Дракон охороняє коштовності. Так, у «Беовулфі»{86}, створеному в Англії приблизно в VIII сторіччі, згадується Дракон, який протягом трьохсот років охороняє скарб. Раб-утікач ховається в його печері та краде кубок. Дракон прокидається, помічає крадіжку та вирішує вбити злодія; час від часу він однак повертається в печеру й уважно її оглядає. (Чарівна вигадка поета, який надає чудовиську такої людської непевності). Дракон починає спустошувати королівство; Беовулф знаходить його, розпочинає двобій і вбиває.

Люди вірили в існування Дракона. У середині XVI сторіччя про нього згадує «Historia Animalium»[22] Конрада Геснера{87} — видання наукового характеру.

Час істотно потьмарив славу Драконів. Ми віримо в лева як у реального звіра і як у символ; віримо в Мінотавра як у символ, хоч у реальність його не віримо; Дракон, можливо, найбільш відомий, але й найменш удачливий з-поміж фантастичних істот. Він видається нам наївним і зазвичай заражає наївністю ті історії, в яких згадується. Варто однак пам’ятати, що йдеться про новочасні забобони, спричинені, можливо, надміром Драконів у чарівних казках. Між тим в Об’явленні святого Івана Богослова двічі згадується Дракон, «змій великий, вуж стародавній, що зветься диявол і сатана». Також святий Августин{88} пише, що диявол — «це лев і Дракон; лев за духом, Дракон за підступністю». Юнг{89} завважує, що в Драконі поєднані змія та птах, елементи землі та повітря.

Дракон Китайський

Китайська космогонія вчить, що Десять Тисяч Істот (світ) народжуються з ритмічного поєднання двох вічних взаємопов’язаних начал — Інь та Ян. Інь відповідають зосередженість, темрява, пасивність, парні числа й холод; Ян — зростання, світло, поривання, непарні числа й тепло. Символами Інь є жінка, земля, помаранчевий колір, долини, річища і тигр; символами Ян — чоловік, небо, синій колір, гори, дорожні стовпи, Дракон.

Китайський Дракон — Лунь — одна з чотирьох магічних тварин. (Інші три: єдиноріг, птах Фенікс і черепаха). Західний Дракон у найкращому разі страшний, у найгіршому — кумедний; Лунь у легендах, навпаки, має ознаки божественності, він мовби ангел, але водночас і лев. В «Історичних записках» Сима Цянь{90} оповідає, що Конфуцій пішов порадитися з архіваріусом чи то книжником Лао-цзи{91}, а повернувшись, сказав:

«Птахи літають, риби плавають, а тварини бігають. Того, хто біжить, може зупинити пастка, того, хто пливе, — сітка, а того, хто летить, — стріла. Але Дракон інакший; я не знаю, ні як скаче він верхи на вітрі, ні як сягає неба. Сьогодні бачив я Лао-цзи й можу сказати, що бачив Дракона».

Один Дракон, або Кінь-Дракон, з’явився колись із Жовтої ріки та показав імператору знамениту схему кола, що символізує взаємозв’язок Ян та Інь; один цар мав у своїх стайнях Драконів для їзди верхи та для запрягання; інший харчувався Драконами, і його царство гараздувало. Один видатний поет, щоб пояснити ризики величі, написав: «Єдиноріг врешті-решт стає шматком м’яса, Дракон — м’ясним пирогом».

У «Книзі перемін» («Ї-цзін»{92}) Дракон зазвичай уособлює мудреця.

Упродовж століть Дракон був символом влади імператора. Трон імператора звався Троном Дракона; його обличчя іменували Лицем Дракона. Щоб сповістити про смерть імператора, казали, що він вознісся на небо верхи на Драконі.

Народна уява пов’язує Дракона з хмарами, з дощем, якого нетерпляче чекають селяни, і з великими річками. «Земля єднається з Драконом» — так зазвичай кажуть про дощ. У VI сторіччі Чжан Сен’ю{93} створив настінний розпис, де зобразив чотирьох Драконів. Глядачі дорікнули йому тим, що він не намалював Драконам очей. Чжан з прикрістю знову взяв пензлі та домалював очі двом Драконам. Тієї ж миті «в повітрі спалахнули блискавки й загуркотів грім, у стіні утворилася тріщина, і Дракони полинули в небо. А ті двоє, що без очей, залишилися на місці».

Дракон Китайський має роги, пазурі та луску, а його хребет їжиться гострими зубцями. Його традиційно зображають з перлиною, яку він або ковтає, або випльовує; у цій перлині — його сила. Без неї він беззахисний.

Чжуан-цзи{94} розповідає про упертюха, котрий протягом трьох років ціною неймовірних зусиль навчився вбивати Драконів, але до кінця свого життя не мав жодної нагоди це зробити.

Елої та Морлоки

Герой роману «The Time Machine» («Машина часу»), опублікованого молодим Гербертом Веллсом{95} 1895 року, подорожує механічним апаратом у далеке майбутнє. Він виявляє, що людський рід розділився на два види: лагідних і беззахисних аристократів Елоїв, які живуть у занедбаних садах і харчуються фруктами, та Морлоків — підземне плем’я пролетарів, які осліпли через працю в темряві, однак і далі, спонукані давньою звичкою, дають рух складним іржавим агрегатам, які вже нічого не виробляють. Обидва світи з’єднані штольнями з крученими сходами. Безмісячними ночами Морлоки піднімаються з підземелля та пожирають Елоїв.

Героєві вдається втекти в теперішність. А на згадку він прихопив лише невідому зів’ялу квітку, що розсипається на порох, але розквітне через багато тисячоліть.

Ельфи

Ельфи — германського походження. Ми мало знаємо про те, які вони на вигляд, відомо лише, що підступні й маленькі. Вони крадуть майно та дітей. А ще полюбляють каверзувати. В Англії сплутане волосся дістало назву elf-lock (кучерик ельфа), бо вважалося справою рук Ельфів. Одне англосакське закляття приписує їм злостиву звичку пускати здаля невеличкі залізні стріли, що безслідно потрапляють під шкіру та завдають болю в нервах. Німецьке слово на позначення кошмарного сну — Alp, і етимологи виводять його від слова «ельф», оскільки за Середньовіччя було поширеним уявлення, буцімто Ельфи тиснуть сплячим на груди та навівають їм жахіття.

Єдиноріг

Перший опис Єдинорога майже збігається з останніми. За чотириста років до християнської ери грек Ктесій{96}, лікар Артаксеркса II Мнемона{97}, оповідає, що в царствах Індостану є вельми прудкі дикі віслюки з білою шерстю, шарлаховою головою, синіми очима та гострим рогом на лобі, а ріг цей білий біля основи, червоний на вістрі й абсолютно чорний посередині. Пліній додає деякі уточнення (VIII, 31):

«В Індії полюють на іншу тварину, Єдинорога, схожого тулубом на коня, головою — на оленя, ногами — на слона, хвостом — на вепра. Він гучно реве; посеред лоба в нього стирчить довгий чорний ріг. Кажуть, його неможливо впіймати живцем».

Сходознавець Шрадер{98} року 1892 висловив припущення, що на думку про Єдинорога греків могли навести деякі перські барельєфи, на яких бики зображувалися у профіль з одним рогом.

У написаних на початку VII століття «Етимологіях» Ісидора Севільського можна прочитати, що Єдиноріг ударом рога зазвичай убиває слона; схожою була перемога Каркадана{99} (носорога) під час другої подорожі Сіндбада-мореплавця[23]. Іншим супротивником Єдинорога є лев, і перебіг їхнього двобою відтворений у королівській октаві другої частини заплутаної епопеї «The Faerie Queene»[24]. Лев притуляється до дерева; Єдиноріг, опустивши голову, кидається на нього; лев відскакує вбік; Єдиноріг залишається стояти, припнутий до стовбура. Октава датована XVI століттям; на початку XVII століття об’єднання Англійського та Шотландського королівств звело разом у гербі Великої Британії англійського леопарда (лева) з шотландським Єдинорогом.

Середньовічні бестіарії вчать, що Єдинорога може впіймати дівчина; у «Physiologus Graecus»[25] читаємо: «Як його ловлять. Перед ним ставлять незайману дівчину, і він кидається їй на коліна, а дівчина пестить його та веде в королівський палац». Цю перемогу з виразними алегоричними мотивами ілюструють одна з медалей Пізанелло{100} та численні знамениті гобелени. Єдиноріг може символізувати Святого Духа, Ісуса, ртуть і зло. Твір Юнга «Psychologie und Alchemie»[26] (Цюріх, 1944) містить історію та аналіз цих символів.

Білий кінь із задніми ногами антилопи, бородою цапа та довгим вигнутим рогом на лобі — такою зазвичай зображають цю фантастичну тварину.

Леонардо да Вінчі вважає, що до полонення Єдинорога призводить почуттєвість; через неї він забуває про свою силу та вмощується на колінах у дівчини, а тоді його хапають мисливці.

Єдиноріг Китайський

Єдиноріг Китайський, або Цілінь, — одна з чотирьох божественних тварин; інші три: дракон, фенікс і черепаха. Єдиноріг — перша чотиринога тварина; він має оленячий тулуб, бичачий хвіст і кінські копита; на чолі в нього м’ясистий ріг; шерсть на хребті — п’яти різних кольорів, а на животі — брунатна або жовта. Він не топче зелених пасовиськ і нікому не заподіює шкоди. Його поява провіщає народження справедливого царя. Поранити його чи знайти його труп — лихий знак. Живе він тисячу років.

Коли мати виношувала Конфуція в утробі, духи п’яти планет привели до неї тварину, «що нагадувала корову, мала луску, як у дракона, та ріг на лобі». Так змальовує явлення Сутхілл{101}; а згідно з версією, записаною Вільгельмом, тварина прийшла сама та виплюнула нефритову табличку, на якій були накреслені такі слова:

«Нащадку гірського кришталю (чи то сутності води), коли впаде династія, ти владарюватимеш, мов цар без царських регалій».

Через сімдесят років мисливці підстрелили Ціліня, на розі в якого все ще лишався клаптик стрічки, пов’язаної матір’ю Конфуція. Конфуцій прийшов подивитися на нього та заплакав, бо відчув, щó саме провіщала смерть цієї безневинної загадкової тварини, а ще тому, що у стрічці зберігалося його минуле.

У XIII столітті передовий загін кавалерії Чингізхана, вдершись в Індію, помітив у пустелі тварину, «схожу на оленя, з рогом на лобі та зеленою шерстю», яка вийшла назустріч і мовила: «Вашому владареві час повертатися у свій край». Один з китайських міністрів Чингізхана, до якого той звернувся, пояснив, що ця тварина — Чіотуань, різновид Ціліня. Уже чотири зими на західних землях воювала велика армія; Небо, якому набридло, що люди проливають кров одне одного, прислало звістку. Імператор відмовився від своїх завойовницьких планів.

За двадцять два століття до християнської ери один із суддів імператора Шуня{102} мав «однороге козеня», яке не нападало на несправедливо звинувачених, але буцало злочинців.

«Anthologie raisonnée de la littérature chinoise»[27] (1948) Маргульє містить таку загадкову та зворушливу притчу прозаїка IX століття[28]:

«Усім відомо, що Єдиноріг — тварина надприродна, передвісник добра; про це свідчать оди, літописи, життєписи славетних людей та інші тексти, авторитетність яких не викликає сумнівів. Навіть малі діти і простолюдинки знають, що Єдиноріг віщує удачу. А проте він не належить до свійських тварин, натрапити на нього важко, він не надається до жодної класифікації. Він — не такий, як кінь чи бик, вовк чи олень. За таких обставин, опинившись віч-на-віч з Єдинорогом, ми не можемо бути певними, що це він. Нам відомо, що тварина з гривою — кінь, а тварина з рогами — бик. Але ми не знаємо, який він, Єдиноріг».

Заєць Місячний

У місячних плямах англійці схильні бачити обриси людини; дві-три згадки про «людину на Місяці», a man in the moon, є в «Сні літньої ночі». Шекспір пише про жмут терну чи терник; а в одному з останніх віршів двадцятої пісні «Пекла» йдеться про Каїна і терня. У коментарі Томмазо Казіні{103} згадано тосканську легенду про те, що Бог призначив Каїнові Місяць як в’язницю та прирік його до кінця світу носити терновий вінець. Інші бачать на Місяці Святе Сімейство, і Лугонес{104} у «Сентиментальному місяцеліку» написав:

Тут все: ось Богородиця з дитям, а збоку

Від неї Йосип (взріти декому щастить

Ще й посох); добрий білий ослик крок по кроку

Йде полем місячним — не спиниться й на мить.

Китайці ж оповідають про Місячного Зайця. В одному з попередніх життів Будда потерпав од голоду; щоб нагодувати його, Заєць стрибнув у вогнище. Бажаючи віддячити Зайцю, Будда послав його душу на Місяць. Там, під акацією, Заєць товче в чарівній ступці суміш, з якої робить еліксир безсмертя. У деяких провінціях цього Зайця люди звуть «лікарем», «чарівним зайцем» або «нефритовим зайцем».

Люди вірять, що звичайний заєць живе тисячу років і на схилі віку сивіє.

Змій Восьмиголовий

У космогонічних міфах Японії Восьмиголовий Змій Коші — жорстоке чудовисько. Він мав вісім голів і вісім хвостів; його очі були темно-червоного кольору, як вишні; на спині в нього росли сосни та моховиння, а на кожній голові — ялини. Коли він повз, його тіло простягалося на вісім долин і вісім гір; а його черево завжди було заплямлене кров’ю. Сімох дочок царя зжер він за сім років і вже намірявся поживитися наймолодшою, що мала ім’я Гребінець Рисового Поля. Її врятував бог, який звався Мужнім Прудким Завзятим Юнаком. Цей славетний рицар побудував величезну круглу дерев’яну загорожу з вісьмома помостами. На кожен поміст він поставив барило, по вінця наповнене рисовим пивом. Приповз Восьмиголовий Змій, занурив у кожне барило по голові та й почав жадібно хлебтати пиво, а тоді заснув. І тут Мужній Прудкий Завзятий Юнак відтяв Змієві вісім голів. З ран ринули ріки крові. А у хвості Змія виявився меч, який і донині вшановують у святилищі Ацута{105}. Усе це сталося на горі, що колись звалася Зміїною, а тепер зветься горою Восьми Хмар; вісім у Японії — магічна цифра, яка означає «багато». У Японії досі існує грошова банкнота, що увічнює загибель Змія.

Зайво додавати, що рятівник одружився з урятованою дівчиною, як Персей із Андромедою.

У своєму англомовному викладі японської космогонії та теогонії («The Sacred Scriptures of the Japanese»[29], Нью-Йорк, 1952) Пост Вілер{106} згадує аналогічні міфи про Гідру, Фафніра та єгипетську богиню Хатхор{107}, яку один бог напоїв пивом кольору крові, щоб урятувати людей від згуби.

Істоти з дзеркал

В одному з томів «Листів повчальних та цікавих»{108}, що вийшли друком у Парижі в першій половині XVIII століття, отець Цаллінгер{109} з ордену єзуїтів проаналізував забобони та хибні уявлення простолюду міста Кантон{110}; у вступі він зазначив, що Риба — істота невловима та сяйлива, до якої ще нікому не вдалося доторкнутися, але яку чимало людей, за їхніми словами, бачили в глибині дзеркал. Отець Цаллінгер помер 1736 року, і розпочата ним праця залишилася незавершеною; через сто п’ятдесят років Герберт Аллен Джайлз{111} узявся за перервану справу. За Джайлзом, віра в Рибу є частиною ширшого міфу, пов’язаного з легендарною добою Жовтого імператора{112}.

За тих часів, на відміну від нинішніх, світ дзеркал і світ людей не були ізольовані один від одного. До того ж вони дуже різнилися; їхні істоти, кольори та форми не збігалися. Обидва царства — дзеркальне та людське — жили в злагоді; крізь дзеркала можна було входити з одного в друге та виходити. Якось уночі мешканці дзеркал захопили Землю. Були вони могутніми, однак після кривавих битв чаклунство Жовтого імператора взяло гору. Він вигнав загарбників, зачинив їх у дзеркалах і велів їм повторювати, наче вві сні, всі рухи людей. Він позбавив їх сил і тіл та зробив простими послужливими відбитками. А проте настане день, коли вони пробудяться від навіяного чарами летаргійного сну.

Першою прокинеться Риба. У глибині дзеркала ми завважимо ледь помітну смужку, і колір її не буде схожий на жоден інший. Потім прокинуться інші істоти. Поступово вони почнуть відрізнятися від нас, поступово припинять наслідувати наші рухи. Вони зруйнують скляні й металеві завади та цього разу не зазнають поразки. Пліч-о-пліч з дзеркальними істотами битимуться істоти водяні.

У Юньнані{113} оповідають не про Рибу, а про Тигра з Дзеркала. А дехто гадає, що, перш ніж розпочнеться навала, з глибини дзеркал до нас долине брязкіт зброї.

Істоти Термічні

Мрійнику-теософу Рудольфу Штайнеру{114} відкрилося, що наша планета, перш ніж зробитися Землею, яку ми знаємо, пройшла сонячну стадію, а перед тим ще й стадію Сатурна. Сучасна людина має фізичне, ефірне й астральне тіла та власне «я»; на самому ж початку, тобто на стадії Сатурна, вона мала лише фізичне тіло. Це тіло було невидимим, до нього навіть не можна було доторкнутися, оскільки на Землі не існувало тоді ні твердих тіл, ні рідини, ні газів. Існував лише стан тепла — Термічні Форми. Різні кольори позначали в космічному просторі правильні та неправильні фігури; кожна людина, кожна істота була організмом, створеним зі змінних температур. Як зазначає Штайнер, за доби Сатурна людство було сліпим, глухим і невідчутним конгломератом різних станів тепла та холоду. «Для дослідника тепло є не чим іншим, як субстанцією ще менш помітною, ніж газ», — читаємо на одній зі сторінок його «Die geheimwissenschaft im Umriss» («Нарису окультних наук»). Перед початком сонячної стадії духи вогню — архангели — оживили тіла тих «людей», які почали світитися та сяяти.

Чи не вимріяв Рудольф Штайнер ці речі? Чи не вимріяв він їх тому, що колись, у глибині часів, усе це справді відбувалося? Правда полягає в тому, що ці істоти набагато дивовижніші, ніж деміурги{115}, змії та бики будь-якої іншої космогонії.

Іхтіокентаври

Іхтіокентавра згадували Лікофрон{116}, Клавдіан{117} та візантійський граматик Іоанн Цец{118}; інших посилань на нього в класичних текстах немає. Слово «Іхтіокентавр» можна перекласти як Кентаврориба; цим словом позначають істот, яких міфологи називали також Кентавротритонами. Вони широко представлені в римській та грецькій скульптурі. Вище пояса це люди, нижче пояса — риби, а передні ноги мають кінські або лев’ячі. Вони разом з Морськими Кониками супроводжують морських божеств.

Камі

Як зазначає Сенека, на думку Фалеса Мілетського{119}, земля плаває на воді, наче корабель, а розгойдувана бурями вода спричиняє землетруси. Натомість японські історики та міфологи VIII століття пропонують іншу сейсмологічну теорію.

На одній знаменитій сторінці читаємо:

«Під Землею — порослою очеретом рівниною — лежав схожий на марену Камі (надприродне створіння), який своїми рухами змушував землю двигтіти, поки врешті Верховний Бог Оленячого острова встромив свій меч у землю та проштрикнув йому голову. Відтоді, коли Камі ворушиться, Верховний Бог упирається в руків’я меча — і Камі вгамовується».

(Кам’яне руків’я меча стирчить з-під землі за кілька кроків від святилища в Кашімі{120}. У XVIII столітті один феодал шість днів і шість ночей копав там землю, але так і не докопався до вістря меча.)

За народними уявленнями, Дзісін-Уо, або Риба Землетрусів, — це вугор завдовжки сімсот миль, який тримає на собі Японію. Він простягається з півночі на південь, голова його — поблизу Кіото, а кінець хвоста — біля Аоморі{121}. Якийсь мудрій припустив протилежне розташування, оскільки на півдні часто стаються землетруси, і це можна пояснити порухами хвоста. Певною мірою ця істота є аналогом Багамута з арабських легенд і змії Мітгард з Едди.

У деяких регіонах його заступає, однак не переважає, Дзісін-Муші, тобто Скарабей Землетрусів. Він має голову дракона, десять павучих лап і вкритий лускою тулуб. Це істота не підводна, а підземна.

Катоблепас

Пліній (VIII, 32) оповідає, що десь на краю Ефіопії, біля верхів’я Нілу живе Катоблепас:

«Звір середніх розмірів і вельми повільний. Його голова вочевидь дуже важка, і йому треба докладати чималих зусиль, щоб її підводити; Катоблепас завжди ходить із опущеним писком. Інакше він вигубив би весь людський рід, бо кожен, хто зазирне йому в очі, помирає».

Грецькою мовою Катоблепас означає «задавлений униз». Кюв’є{122} вважав, що вимислити Катоблепаса древніх надихнула антилопа гну (не без участі василіска та горгони). Наприкінці «Спокуси святого Антонія»{123} читаємо:

«Катоблепас, чорний буйвол з опущеною до землі кабанячою головою, яку з тулубом єднає тонка довга квола шия, схожа на випорожнену кишку. Він сидить у твані, а його ноги заховані під надмірною жорсткою гривою, що затуляє і морду.

— Товстий, сумний, похмурий, я весь час байдикую і лише відчуваю черевом теплу твань. Моя голова така важка, що я не в змозі її підвести. Я повільно кручу нею навколо себе та, трохи випнувши щелепи, скубу язиком отруйну траву, вологу від мого дихання. Колись я заковтнув власні ноги, сам того не помітивши.

Ніхто, Антонію, не бачив моїх очей, а певніше, ті, хто їх бачили, померли. Варто мені підвести повіки — багряні й набряклі — і ти тієї ж миті загинеш».

Кентавр

Кентавр — найбільш гармонійна істота фантастичної зоології. «Двоїстим» зветься він у «Метаморфозах» Овідія, однак варто пам’ятати про його гетерогенну природу та про те, що в Платановому світі форм архетип Кентавра існує поряд з архетипом коня чи людини. Відкриття цього архетипу потребувало століть; на первісних і стародавніх зображеннях бачимо голого чоловіка з незграбно припасованим кінським крупом. На західному фронтоні храму Зевса в Олімпії Кентаври мають уже кінські ноги; а там, де мусить випинатися шия тварини, починається людський торс.

Кентаврів спородили Іксіон, цар Фессалії{124}, та хмара, яку Зевс уподібнив до богині Гери; за іншою легендою, вони — діти Аполлона. (Існувала думка, нібито слово «кентавр» походить від слова «гандхарва»; у ведичній міфології Гандхарви — напівбоги, які правують кіньми Сонця). Оскільки за Гомерової доби греки ще не вміли їздити верхи, існує припущення, що найперший побачений кочовик здався їм злитим докупи з конем; так само воїни Пісарро чи Ернана Кортеса були Кентаврами для індіанців.

«Один з тих вершників упав з коня; а що індіанці побачили, як тварина, котру вони вважали цілістю, розділилася надвоє, їх охопив несамовитий страх, і вони побігли назад, до своїх, лементуючи від подиву та жаху, бо таке не могло статися без участі таємничих сил; якби не це, вони перебили б усіх християн», — мовиться в одному тексті, який наводить Прескотт{125}.

Проте, на відміну від індіанців, греки знали коней; можна припустити, що Кентавр був свідомо створеним образом, а не помилкою неуків.

Найпоширеніший міф про Кентаврів — той, де йдеться про війну з лапітами, які запросили їх на весілля. Гості доти не знали вина; посеред бенкету один сп’янілий Кентавр образив наречену та розпочав, перевертаючи столи, знамениту Кентавромахію, яку Фідій{126} або хтось із його учнів відтворив у Парфеноні, Овідій оспівав у дванадцятій книзі «Метаморфоз» і яка надихнула Рубенса. Кентаврам, переможеним лапітами, довелося тікати з Фессалії. В іншій битві Геракл нищив їхнє плем’я стрілами.

Кентавр є символом брутальності та люті, проте «Хірон, найсправедливіший серед Кентаврів» («Іліада», XI, 832) був вихователем Ахіллеса й Ескулапа, навчав їх музики, мисливства, військової справи та навіть медицини і хірургії. Недарма Хірон згадується у дванадцятій пісні «Пекла», яку всі одностайно звуть «Піснею Кентаврів». Уваги варті й проникливі спостереження Момільяно{127}, викладені в його виданні 1945 року.

Пліній стверджує, буцімто бачив збереженого в меду Гіпокентавра, якого імператорові прислали з Єгипту.

У «Вечері сімох мудреців» Плутарх з гумором переповідає, як один з пастухів коринфського деспота Періандра приніс тому в шкіряній сумці новонароджене дитинча кобилиці, що мало людське лице, шию та руки, а тим часом інші частини його тіла були кінськими. Маля плакало, мов дитина, й усі гадали, що це якесь лихе провіщення. Мудрець Талес глянув на нього, розсміявся та мовив Періандрові, що не схвалює поведінки його пастухів.

У п’ятій книзі своєї поеми «De rerum natura»[30] Лукрецій доводить неможливість існування Кентавра, оскільки кінський рід досягає зрілості раніше, ніж людський, тож у три роки Кентавр був би дорослим конем і маленькою дитиною. Такий кінь помер би на п’ятдесят років раніше за людину.

Кінь Морський

На відміну від інших фантастичних істот, Морський Кінь не скомбінований з різнорідних елементів; це просто дикий кінь, який живе в морі та виходить на суходіл тільки тоді, коли безмісячними ночами вітерець доносить до нього запах кобилиць. На одному з безвісних островів — можливо, це Борнео — пастухи триножать на березі царських кобилиць, а самі ховаються в гротах; Сіндбад бачив жеребця, який виходив з моря, бачив, як той кинувся на кобилицю, та почув іржання.

Остаточна редакція «Тисячі й однієї ночі», за Бертоном, датована XIII століттям; у XIII столітті народився й помер космограф аль-Казвіні, який у своєму трактаті «Чуда створеного та дивовижі існуючого» написав таке: «Морський Кінь такий самий, як і земний, тільки грива та хвіст у нього довші, шкіра більш лискуча, копита роздвоєні, як у бика гаура, а на зріст він нижчий за звичайного коня і трохи вищий за віслюка». Аль-Казвіні зазначив, що від спаровування морської та земної тварин народжуються напрочуд гарні лошата і згадав темне лоша «з білими, мов срібні цяточки, плямами».

Мандрівник XVIII століття Ван Тай-хай у «Miscelanea china»[31] пише:

«Морський Кінь зазвичай виходить на берег у пошуках самиці; іноді його ловлять. Шкіра в нього чорна й лискуча, довгий хвіст тягнеться по землі; суходолом він рухається, як звичайні коні; він дуже сумирний і може подолати за день сотні миль. Його не слід купати в річці, бо, забачивши воду, він віднаходить свою первісну вдачу та пливе геть».

Етнологи шукали витоки цієї ісламської фантазії у фантазії греко-латинській — про вітер, який запліднює кобилиць. У третій книзі «Георгік» Вергілій виклав це повір’я у віршованій формі. Ще точнішим є виклад Плінія (VIII, 67):

«Усім відомо, що в Лузітанії{128}, в околицях Олісіпо (Лісабона) та на берегах Тахо кобилиці повертаються в бік західного вітру, який їх запліднює; зачаті в такий спосіб лошата напрочуд прудкі, але помирають, не проживши й трьох років».

Історик Юстин{129} висловив думку, що джерелом цієї легенди стала гіпербола «сини вітру», якою означають дуже прудких коней.

Кракен

Кракен — скандинавський різновид саратана та морського дракона чи то морської змії з арабської міфології.

Данець Ерік Понтоппідан{130}, єпископ Бергенський, надрукував 1752 року «Природничу історію Норвегії» — твір, знаменитий своєю щирістю та легковірністю; на його сторінках можна прочитати, що довжина Кракена сягає півтори милі, а своїми щупальцями він може обхопити найбільший корабель. Його спина витикається з води, наче острів; Ерік Понтоппідан формулює таке правило: «Плавучі острови — це завжди Кракени». Він пише також, що Кракен зазвичай каламутить морські води, виділяючи якусь рідину; цей висновок спричинився до припущення, нібито Кракен — гігантський восьминіг.

Серед ранніх творів Теннісона{131} один присвячений Кракену. Там сказано дослівно таке.

«Під громами, що гуркочуть на поверхні, в безодні моря Кракен спить непробудним сном без сновидінь. Бліді відбитки коливаються навколо його темного тіла; величезні губки, що росли тисячоліттями, надимаються над ним, і в тьмяному глибинному світлі незліченні величезні восьминоги з потаємних лігвищ і фантастичних гротів розтинають щупальцями зелену недвижність. Він лежить тут багато століть і лежатиме, обсаджений численною морською червою, аж поки вогонь Страшного суду розпалить безодню. І тоді, один-єдиний раз поставши перед очима людей і ангелів, він з ревом вирине та помре на суходолі».

Крокоти й Левкрокоти

Ктесій, лікар Артаксеркса II Мнемона, звернувся до перських джерел, щоб створити опис Індії — твір, неоціненний для розуміння того, як перси доби Артаксеркса II Мнемона уявляли Індію. Тридцять друга глава цього збірника містить повідомлення про вовка-собаку; Пліній (VIII, 30) назвав цю гіпотетичну тварину Крокотою і заявив, що «не існує того, чого вона не могла б роздерти зубами й умить перетравити».

Краще за Крокоту окреслена Левкрокота, у якій деякі коментатори бачили риси антилопи гну, інші — гієни, а ще дехто вбачав покруча цих двох тварин. Вона напрочуд прудка та завбільшки з дикого віслюка. Має оленячі ноги, лев’ячі шию, хвіст і груди, борсучу голову, роздвоєні копита, пащеку до самісіньких вух та суцільну кістку замість зубів. Живе ця тварина в Ефіопії (звідки походять і дикі бики з рухливими рогами), а ще відомо, що вона милозвучно наслідує людські голоси.

Куджата

В ісламській міфології Куджата — гігантський бик з чотирма тисячами очей, чотирма тисячами вух, чотирма тисячами носів, чотирма тисячами ротів, чотирма тисячами язиків і чотирма тисячами ніг. Щоб дістатися від одного його ока до іншого чи від вуха до вуха, потрібно п’ятсот років. Куджата стоїть на рибі Багамуті; на хребті ж у самого бика височіє рубінова скеля, на ній стоїть ангел, а на ангелові — наша земля.

Кудла з Ла-Ферте-Бернар[32]

На березі тихої річки Юіни за доби Середньовіччя чинила розбої Кудла (la velue). Не запрошена в ковчег, ця тварина пережила однак Потоп. Вона була завбільшки з бика, мала зміїну голову і кулястий тулуб, вкритий зеленою шерстю та наїжачений довгими смертоносними голками. Лапи в неї були широченні, схожі на черепашачі, а хвостом, подібним до зміїного, вона могла вбивати людей і тварин. Дратуючись, Кудла вивергала вогонь, який нищив урожай. Ночами вона розбійничала в стайнях. Переслідувана селянами, Кудла ховалась у водах Юіни, що виходила з берегів і затопляла все довкола.

Вона полюбляла жерти безневинних істот — дівчат і дітей. Вибирала найбільш доброчесну дівчину, яку всі звали Ягнятком (l'agnelle). Якось Кудла схопила одну з таких дівчат і потягла, поранену та закривавлену, в глибини Юіни. Наречений жертви відтяв мечем Кудлі хвоста, який був її єдиним вразливим місцем. Тієї ж миті чудовисько сконало. Кудлу забальзамували та відсвяткували її загибель з барабанами, флейтами і танцями.

Ламедвавніки

На землі є та завжди були тридцять шість праведників, місія яких — виправдати перед Богом існування світу. Це Ламедвавніки{132}. Вони не знайомі між собою й усі дуже бідні. Якщо людина усвідомлює, що вона Ламедвавнік, то відразу помирає, але існує хтось інший, можливо, десь у іншій частині планети, хто її заступає. Ламедвавніки є таємними опорами Всесвіту, але не здогадуються про це. Якби не вони, Бог вигубив би рід людський. Вони — наші спасителі, хоч і не відають цього.

Це містичне вірування юдеїв описав Макс Брод{133}.

Прадавнє коріння цього вірування можна знайти у вісімнадцятій главі Книги Буття, де Господь запевняє, що не знищить Содому, якщо в місті знайдуться десять праведників.

Араби мають аналогічних персонажів — це Кутби{134}.

Ламії

Латинські та грецькі класики стверджували, нібито Ламії жили в Африці. Вище пояса це були вродливі жінки, а нижче пояса — змії. Дехто вважав їх чаклунками, дехто — лихими чудовиськами. Вони не володіли даром мови, але видавали мелодійне шипіння. У пустелі Ламії причаровували мандрівців, а тоді зжирали їх. Вони мали прадавнє божественне походження; Ламії з’явилися на світ унаслідок однієї з численних пристрастей Зевса. У тій частині своєї «Анатомії меланхолії» (1621), де йдеться про любовну пристрасть, Роберт Бертон оповідає історію однієї Ламії, яка, набувши людської подоби, спокусила молодого філософа, «не менш привабливого, ніж сама». Вона привела його в свій маєток у Коринфі. Запрошений на весілля чаклун Аполлоній Тіанський{135} назвав її на ім’я; тієї ж миті Ламія зникла разом з маєтком. Натхненний оповіддю Бертона, Джон Кітс (1795–1821) незадовго до смерті написав свою поему[33].

Левіафанів син

«За тих часів жив собі в лісі над Роною між Арлем і Авіньйоном дракон — напівтварина-напівриба, більший за бика та довший за коня. І мав він зуби гострі, як мечі, та роги з обох боків, і ховався в річці, вбиваючи мандрівців і затоплюючи судна. А приплив він з моря Галатії{136} та спороджений був Левіафаном, найлютішим з-поміж водяних зміїв, і твариною, що зветься Онагром і запліднює Галатію…»

«Золота легенда»{137}, Ліон, 1518

Лемури

Інша їхня назва — «ларви». На відміну від домашніх Ларів, котрі охороняли родину, Лемури — духи лихих мерців — блукали по землі, вселяючи в людей страх. Вони незворушно катували і нечестивців, і праведників. У дохристиянському Римі на їхню честь у травні влаштовували свята. Ці свята звалися Лемураліями. Їх запровадив Ромул, щоб умиротворити душу вбитого ним Рема. Рим спустошила епідемія, й оракул, до якого звернувся Ромул, порадив запровадити такі щорічні триденні свята. На цей час храми інших божеств зачинялися, заборонялося справляти весілля.

Могили посипáли бобами або спалювали боби в багаттях, бо цей дим начебто відлякує Лемурів. Також їх відлякували барабанним боєм і заклинаннями. Допитливий читач може звернутися до «Хронік» Овідія.

Лис Китайський

У загальній зоології Китайський Лис не надто відрізняється від інших, але в зоології фантастичній усе геть по-іншому. За статистикою, він живе пересічно від восьмисот до тисячі років. Його вважають передвісником нещасть, а кожна частина його тіла має особливу властивість. Щойно він ударить по землі хвостом, займається пожежа; він може передбачати майбутнє та набувати різних подоб, переважно стариків, дівиць і мудреців. Він хитрий, обачливий і скептичний; полюбляє пустувати й каверзувати. Після смерті люди зазвичай перевтілюються в Лисів. Живе Китайський Лис поблизу кладовищ. Про нього складено тисячі легенд, і ми наводимо тут одну, не позбавлену гумору:

Ван побачив двох Лисів, які стояли на задніх лапах, притулившись до дерева. Один з них тримав аркуш паперу, й обидва реготали, наче їх насмішив якийсь жарт. Ван спробував їх сполохати, однак Лиси не звернули на нього уваги, і тоді він вистрілив у того, який тримав папірець; Ван поцілив Лисові в око й забрав аркуш. У заїзді Ван став переповідати цю пригоду іншим пожильцям. Поки він говорив, у заїзд ввійшов якийсь чоловік — одне око в нього було поранене. Він з цікавістю прислухався до розповіді Вана та попросив, щоб той показав аркуш. Ван уже хотів був показати, коли раптом господар помітив у прибульця хвіст. «Це Лис!» — скрикнув він, і тієї ж миті чоловік обернувся Лисом і втік. Лиси ще кілька разів намагалися заволодіти папірцем, поцяткованим незрозумілими літерами, але марно. Аж ось Ван вирішив повернутися додому. Дорогою він зустрів свою родину, яка прямувала до столиці. Родичі запевняли Вана, що це він наказав їм вирушити в мандри, а мати показала йому листа, в якому Ван нібито просив її продати всю маєтність і зустрітися з ним у столиці. Ван глянув на лист, але то був чистий аркуш паперу. І хоча родина не мала вже даху над головою, Ван скомандував: «Повертаймося».

Одного дня з’явився молодший брат, котрого всі вважали мертвим. Він почав розпитувати про знегоди, які довелося пережити родині, і Ван переповів йому цю історію. «Ага, — мовив брат, коли Ван розказав про пригоду з Лисами, — ось у чому корінь усіх бід». Ван показав йому папірець. Брат вихопив його у Вана з рук і швидко сховав. «Нарешті я повернув те, що шукав», — проказавши це, він обернувся на Лиса й утік.

Ліліт

«Бо до Єви була Ліліт», — мовиться в гебрайському тексті. Легенда про неї надихнула англійського поета Данте Габріеля Росетті (1828–1882) на створення «Райської обителі». Ліліт була змією; це перша дружина Адама, вона народила йому glittering sons and radiant daughters (сяйливих синів і осяйних дочок). Згодом Бог створив Єву. Щоб помститися Адамовій дружині-жінці, Ліліт намовила її скуштувати заборонений плід і зачати Каїна, брата й убивцю Авеля. Це первісна форма легенди, якої дотримується Росетті. За доби Середньовіччя під впливом слова layil, що гебрайською означає «ніч», легенда зазнала змін. Ліліт перестала бути змією та зробилася нічним духом. Часом це ангел, який опікується продовженням людського роду; часом — демон, що нападає на людей, які сплять самі, та на самотніх мандрівців. У народній уяві вона зазвичай постає високою мовчазною жінкою з розпущеними чорними косами.

Мавпа Чорнильна

«Ця тварина завдовжки чотири-п'ять дюймів живе на півночі; очі в неї сердолікові, а шерсть чорна, як агат, шовковиста, пружна та м’яка, наче подушка. Вона має дивну схильність — їй дуже подобається китайське чорнило, і коли хтось пише, вона сидить, поклавши одну передню лапку на другу та схрестивши задні, і чекає, коли людина скінчить писати, а тоді випиває решту чорнила. Потім знову сідає навпочіпки й завмирає».

Ван Дахай (1791)

Мандрагора

Як і Баранець, рослина, що зветься Мандрагорою, межує з тваринним світом, бо кричить, коли її виривають з коренем; цей крик здатний довести до нестями тих, хто його чує («Ромео і Джульєтта», IV, 3). Піфагор назвав її «людиноподібною», римський агроном Луцій Колумелла{138} — «напівлюдиною», а Альберт Великий{139} писав, що Мандрагори, як люди, поділяються на статі. Ще раніше Пліній казав, що біла Мандрагора чоловічої статі, а чорна — жіночої. І що збирачі Мандрагори креслять вістрям меча три кола навкруг неї та дивляться на захід; запах її листя такий міцний, що людям од нього зазвичай відбирає мову. Людина, котра виривала її з коренем, могла наразитися на страшні біди; в останній книзі «Юдейської війни» Йосип Флавій{140} радить вдаватися до помочі дресированого собаки. Вирвавши рослину, собака помирає, зате листя Мандрагори має наркотичні властивості, придатне для магічних цілей і як проносне.

Уявлення про людську подобу Мандрагори спричинилося до забобону, буцімто вона росте біля шибениць. Браун («Pseudodoxia Epidémica», 1646) пояснює це жиром повішеників; популярний романіст Ганс Гайнц Еверс{141} («Алрауне», 1913) каже про сім’я. Мандрагора німецькою і є Алрауне (Alraune); раніше її називали Alruna, а це слово походить від слова runa, що мало значення «таїна», «щось приховане» і згодом дало назву першому германському алфавіту.

У Книзі Буття (XXX, 14) є цікава згадка про життєдайні властивості Мандрагори. У XII столітті один юдейсько-німецький коментатор Талмуда написав такі рядки:

«Така собі мотузка тягнеться по землі від кореня, а з цією мотузкою з’єднана пуповиною, наче гарбуз чи диня, тварина на ім’я Яду’а, і ця Яду’а всім подібна до людей: лицем, тулубом, руками та ногами. Вона вириває та нищить усе навкруг себе, скільки сягає мотузка. Якщо розірвати мотузку, поціливши в неї стрілою, тварина помирає».

Лікар Діоскорид{142} ототожнював Мандрагору з цірцеєю{143} чи то «травою Цірцеї», про яку в десятій пісні «Одіссеї» читаємо:

«Корінь у неї чорний, а квітка — наче молоко. Людям важко вирвати її з землі, але боги всемогутні».

Мантікора

Пліній (VIII, 30) переповідає, що за Ктесієм, грецьким лікарем Артаксеркса II Мнемона, відомо таке:

«Живе в краю ефіопів тварина, яка зветься Мантікорою; має вона три ряди зубів, що змикаються між собою, мов зубчики гребінця, має людське обличчя та вуха, сині очі, червоний лев’ячий тулуб і хвіст із жалом, наче в скорпіона. Вона прудко бігає, і їй дуже смакує людське м’ясо; її голос схожий на співзвуччя флейти та сурми».

Флобер удосконалив цей опис; на останніх сторінках «Спокуси святого Антонія» читаємо:

«Мантікора (гігантський червоний лев з людським лицем і трьома рядами зубів):

— Моя шарлахова шкура міниться, і її блиск зливається з іскристим маревом безмежних пісків. Жах самотини видихаю я через ніздрі. Випльовую згубу. Пожираю армії, що заходять аж надто далеко в пустелю.

Мої пазурі криві, мов бурави, мої зуби гострі, мов пилки, а мій вертлявий хвіст наїжачений списами, які я розкидаю праворуч і ліворуч, уперед і назад. Дивись, дивись!

(Мантікора жбурляє колючки зі свого хвоста, і вони, мов стріли, летять навсібіч. Краплі крові оббризкують листя)».

Мати Черепах

За двадцять два століття до християнської ери справедливий імператор Юй Великий{144} обійшов і зміряв своїми кроками Дев’ять Гір, Дев’ять Річок та Дев’ять Боліт і розділив Землю на Дев’ять Провінцій, придатних для благоденства й сільського господарства. Таким чином він стримав води, які могли затопити Небо та Землю; історики стверджують, нібито цей поділ світу імператору підказала чарівна чи то божественна Черепаха, яка вийшла з річки. Дехто вважає, що то була створена з води й вогню Мати всіх Черепах; інші кажуть про ще неймовірнішу субстанцію: сяєво зірок із сузір’я Стрільця. На її панцирі був накреслений космічний трактат «Хун Фань»{145} («Великий закон») чи то зображення білими і чорними цятками Дев’яти Розділів цього трактату.

За уявленнями китайців, небо — півкуля, а земля — квадрат; тому в Черепахах вони вбачають образ або модель Всесвіту. А ще Черепахи причетні до космічної довговічності; тож природно, що їх (разом з єдинорогом, драконом, феніксом і тигром) зараховують до божественних істот, а віщуни шукають пророцтва на їхніх панцирах.

Тан-Кі (Черепаха — Дух-покровитель) — так звалася та, що відкрила імператорові «Великий закон».

Мінотавр

Ідея про споруду, в якій губляться люди, можливо, ще дивніша за ідею про людину з бичачою головою, але вони доповнюють одна одну — образ лабіринту відповідає образу Мінотавра. Цілком слушно, що в потворній споруді мешкає почвара.

Мінотавр — напівбик-напівлюдина — це плід кохання критської цариці Пасіфаї та білого бика, якого Посейдон випустив з моря. Дедал{146}, чия вигадливість уможливила це кохання, спорудив лабіринт, щоб ув’язнити та сховати в ньому чудовисько. Мінотавр їв людське м’ясо; його треба було прогодувати, тож цар Криту зажадав, щоб з Афін щороку присилали сімох юнаків і сімох дівчат. Тесей вирішив урятувати батьківщину від цієї повинності та зголосився добровільно піти до чудовиська. Дочка царя Аріадна дала йому нитку, щоб він не загубився серед коридорів; герой убив Мінотавра та спромігся вийти з лабіринту.

Овідій мовить про «напівбика-напівлюдину» вигадливим п’ятистопним віршем; Данте, який знав слова древніх, але не бачив їхніх монет і монументів, вигадав Мінотавра з людською головою та бичачим тулубом («Пекло», XII, 1-30).

Культ бика та двосічної сокири (від її назви labrys, імовірно, виникло слово «лабіринт») був типовим для доеллінських релігій з властивими їм кривавими боями биків. Людські фігури з бичачими головами, судячи з настінних зображень, побутували в критській демонології. Можливо, грецька легенда про Мінотавра є більш пізньою та примітивною версією набагато давніших міфів, тінню інших, ще жахливіших марень.

Монокли

Перш ніж стати назвою оптичного скла, слово «монокль» вживалося для позначення однооких істот. Так, у сонеті початку XVII століття Гонгора{147} мовить про «одноокого кавалера Галатеї». Це, звичайно, Поліфем, про якого він перед тим у «Міфі про Поліфема та Галатею» писав:

Він був бескúдом, сповненим величчя,

Нептуна син могутній і жорстокий;

Мов сонце, осявало це обличчя

Єдине око, світоч одинокий.

Гігант-циклоп, він легко, як патиччя,

Сосновий стовбур піднімав високий:

Була такою ця нелюдська сила,

Що посохом сосна йому служила.

Волосся чорне неймовірно схоже

На хвилі Лети темні та бурхливі,

І раз по раз вітрило непогоже

Йому кошлатить пасма вередливі;

А борода з гірським потоком може

Рівнятися, що в лютому пориві

Спадає вниз, на груди — незугарно

Він пальцями її куйовдить марно.

Ці рядки вигадливіші, але слабші за рядки з третьої пісні «Енеїди» (високо поціновані Квінтиліаном{148}), які своєю чергою вигадливіші, але слабші за рядки з дев’ятої пісні «Одіссеї». Такий літературний регрес відповідає регресові поетичної віри; Вергілій хоче справити враження своїм Поліфемом, але мало в нього вірить; а Гонгора вірить лише в слова та словесні викрутаси.

Циклопи — не єдині одноокі люди; Пліній (VII, 2) згадує також Арімаспів:

«Люди, прикметні тим, що мають лише одне око посеред чола. Живуть вони в безупинній війні з крилатими чудовиськами Грифонами, намагаючись відібрати в тих золото, яке Грифони видобувають з надр землі та боронять не менш затято, ніж Арімаспи прагнуть ним заволодіти».

За п’ятсот років перед тим перший енциклопедист Геродот Галікарнаський писав (III, 116):

«На півночі Європи нібито є надзвичайно багато золота, однак я не можу сказати достеменно, ні де саме, ні звідки його видобувають. Подейкують, що його крадуть у Грифонів одноокі Арімаспи; однак цей міф надто неймовірний, щоб гадати, буцімто на землі є люди, такі самі, як решта людей, та лише з одним оком».

Мурахолев

Мурахолев — неймовірна тварина, яку Флобер змалював таким чином: «Лев спереду, мураха ззаду, з геніталіями навиворіт». Історія цього чудовиська вельми цікава. У Святому Письмі (Книга Йова, IV, 11) сказано: «Гине лев, як немає здобичі».

У гебрайському тексті лев названий словом layish; це неприродне слово, певно, спричинилося до такого ж неприродного перекладу; автори Септуагінти{149} згадали якогось арабського лева, що його Еліан{150} і Страбон{151} звуть myrmex, і вигадали слово «мурахолев».

Через кілька століть первісне значення було втрачено. Myrmex — «мураха» грецькою; із дивних слів «Гине мурахолев, як немає здобичі» постала вигадка, доповнена середньовічними бестіаріями:

«Про мурахолева мовиться у “Фізіологу”; батько його має подобу лева, а мати — мурахи; батько харчується м’ясом, а мати — рослинами. Їхнє дитя — мурахолев-покруч: спереду він лев, а ззаду — мураха. Спороджений таким чином мурахолев не може їсти ані м’яса, як батько, ані трави, як мати, а тому помирає».

Наги

Наги належать до міфології Індостану. Це змії, та зазвичай вони набувають людської подоби. В одній з книг Махабгарати Улупі{152}, дочка царя Нагів, домагається Арджуни{153}, а коли той хоче їй відмовити, посилаючись на обітницю невинності, юнка нагадує йому про обов’язок допомагати нещасним, і герой поступається їй однією ніччю. Будда, медитуючи під смоківницею, потерпає від вітру та дощу; якийсь жалісливий Наг обвивається навколо нього сім разів і захищає його, наче покрівлею, сімома головами. Будда навертає Нага до своєї віри.

Керн{154} у «Підручнику з індійського буддизму» описує Нагів як хмароподібних змій. Вони живуть глибоко під землею у своїх палацах. Прихильники «Великої Колісниці{155}» стверджують, нібито Будда один закон дав людям, а інший — богам, і цей другий закон — езотерика — зберігався на небесах і в палацах змій, які згодом відкрили його ченцеві Нагарджуні{156}.

Ось легенда, знайдена на початку V століття в Індії прочанином Фа Сянем{157}:

«Цар Ашока{158} прийшов до озера, біля якого стояла вежа. Цар вирішив зруйнувати її та побудувати вищу. Якийсь брахман запросив його у вежу, а коли цар уже опинився всередині, мовив:

— Моя людська подоба оманлива; насправді я — Наг, дракон. Через гріхи я змушений жити в цьому потворному тілі, однак дотримуюсь даного Буддою закону та сподіваюся спокутати свої гріхи. Ти можеш зруйнувати цей храм, якщо вважаєш, що здатен звести кращий.

Наг показав йому священні посудини. Цар з острахом оглянув їх, бо вони були зовсім не схожі на людські витвори, та відмовився від свого наміру».

Неснас

Серед чудовиськ у «Спокусах» фігурують Неснаси, які «мають лише одне око, одну щоку, одну руку, одну ногу, півтулуба та півсерця». Один з коментаторів, Жан-Клод Марголін{159}, пише, що їх вигадав Флобер, однак у першому томі «Тисячі й однієї ночі» Лейн (1839) каже про них як про плоди стосунків людей з демонами. Неснас — так пише це слово Лейн — «напівлюдина; він має півголови, півтулуба, одну руку та одну ногу, на якій доволі вправно стрибає», а живе на безлюдді в Хадрамауті{160} та Ємені. Неснас здатен розбірливо говорити; деякі Неснаси мають обличчя на грудях, як Блемії{161}, та хвіст, схожий на овечий; їхнє м’ясо смачне і має великий попит. Острів Райджуа{162} (можливо, Борнео), що поблизу Китаю, рясно заселений різновидом Неснаса з кажановими крилами; «втім, — додає недовірливий тлумач, — усе відомо лише Аллаху».

Німфи

Парацельс обмежив терени їхнього мешкання водою, проте древні поділяли Німф на водяних і земних. Деякі з останніх заселювали переважно ліси. Гамадріади непомітно жили на деревах і вмирали разом з ними; інших вважали безсмертними або гадали, буцімто вони живуть тисячі років. Морські мешканки звалися Океанідами або Нереїдами, а річкові — Наядами. Точна кількість Німф невідома; Гесіод припустив, що їх три тисячі. Це були суворі вродливі юнки; хто їх бачив, міг збожеволіти, а якщо вони були ще й голі, то навіть умерти. Так мовить в одному зі своїх рядків Секст Проперцій{163}.

Древні жертвували їм мед, олію та молоко. Німфи були незначними божествами; храмів на їхню честь не споруджували.

Норни

У середньовічній скандинавській міфології Норни — такі ж істоти, як і Парки. Сноррі Стурлусон{164}, який на початку XIII століття впорядкував цю безладну міфологію, стверджує, що було троє головних Норн з такими іменами: Минуле, Теперішнє та Майбутнє. Можна припустити, що ця заувага — хитромудра вигадка або теологічне доповнення; стародавні германці не були схильні до абстрактних узагальнень. Сноррі змальовує трьох дів коло джерела, яке тече біля підніжжя світового дерева Іггдрасиль. Вони невблаганно тчуть наші долі.

Час (з якого вони створені) забув про них, але близько 1606 року Вільям Шекспір написав трагедію «Макбет», у першій сцені якої вони з'являються. Три відьми, котрі провіщають воїнам їхні долі. Шекспір зве їх weird sisters — фатальними сестрами, себто Парками. Wyrd — мовчазне божество англосаксів — визначало долі богів і людей.

Одрадек[34]

«Одні вважають, що слово “одрадек” слов’янського походження і цим намагаються пояснити його утворення. Інші виводять його з німецької мови, хоча й погоджуються, що тут не обійшлося без слов’янського впливу. Непевність обох тлумачень — найкращий доказ того, що обидва вони хибні; та й жодне з них не пояснює значення слова.

Звичайно, ніхто не гаяв би часу на такі розсліди, якби істота, що зветься Одрадеком, не існувала насправді. А він тим часом схожий на пласке зірчасте веретенце і справді має такий вигляд, наче зроблений з ниток — коротких, сплутаних між собою обривків старих різнорідних і різнокольорових ниток. Та це не просто веретенце; з центра зірочки витикається поперечна паличка, а від неї під прямим кутом відгалужується ще одна. Спираючись на цю другу паличку з одного боку та на один з променів зірочки з другого, створіння здатне стояти, мовби на двох ногах.

Виникає думка, що колись воно мало відповідну форму, а тепер поламане. А проте це не так; принаймні нема жодних ознак; в Одрадека ніде не помітно слідів ладнання чи зламів; він здається ні до чого не придатним, але по-своєму довершеним. Більше про нього додати нíчого, бо Одрадек напрочуд рухливий і не дається в руки.

Він може бути на стелі, на сходах, у коридорі, в передпокої. Іноді його місяцями ніхто не бачить. Він може податися до одного з сусідніх будинків, але завжди повертається в наш. Часом виходиш з дому, а він спочиває на сходах, і тоді так і кортить до нього озватися. Звичайно, ніхто не звертається до нього зі складними запитаннями, з ним спілкуються — до цього спонукає його мініатюрність — наче з малим дитям. “Як тебе звати?” — запитують його. “Одрадек”, — відповідає він. “А де ти живеш?” — “Певної оселі в мене нема”, — озивається він і беззвучно сміється. Для такого сміху легені не потрібні — він лунає, мов шерхіт сухого листя. На цьому розмова зазвичай уривається. Але й такі відповіді не завжди щастить дістати; іноді він довго мовчить, як цурка, з якої нібито зроблений.

Я марно запитую себе, що з ним буде. Чи може він померти? Все, що помирає, мало колись мету, щось робило й через те виробилося; але це не про Одрадека. Отже, він буде так само скочуватися сходами під ноги моїм дітям та дітям моїх дітей, тягнучи обривки ниток? Він нікому не дошкуляє, але думка про те, що він може мене пережити, видається майже нестерпною».

Франц Кафка

Олень Небесний

Ми нічого не знаємо про те, який вигляд має Небесний Олень (можливо, тому що ніхто не мав нагоди добре його розгледіти), але відомо, що ці бідолашні тварини блукають під землею, а єдиним їхнім бажанням є вихід на світ Божий. Вони вміють говорити та благають гірників, щоб ті допомогли їм вибратися з-під землі. Спочатку Олені намагаються підкупити гірників обіцянкою показати поклади коштовних металів, а коли хитрість не вдається, нападають на людей, і ті замуровують їх у штольнях. Кажуть, траплялися випадки, коли Олені забивали людей на смерть.

За легендою, якщо Олені все ж виходять на поверхню, вони перетворюються на сморідну рідину, здатну вигубити все живе.

Ця китайська легенда міститься в книзі «Chinese Ghouls and Goblins»[35] (Лондон, 1928) Дж. Віллоубі-Міда{165}.

Пантера

У середньовічних бестіаріях словом «пантера» зветься тварина, доволі відмінна від «хижого ссавця» сучасної зоології. Арістотель зауважив, що її запах принаджує інших тварин. Еліан — римський письменник, прозваний Медовоязиким за досконале володіння грецькою мовою, — зазначив, що цей запах приємний і людям. (Однак дехто припускає, що він переплутав пантеру з віверою.) Пліній наділив її круглою плямою на хребті, що зменшується та збільшується разом з місяцем. До цих дивовижних моментів слід додати, що в грецькій Біблії (Септуагінті) слово «пантера» вжито в одному вірші, де може йтися про Ісуса (Книга пророка Осії, V, 14).

В англосакському бестіарії «Ексетерської книги»{166} Пантера — звір самотній і лагідний, з мелодійним голосом і запашним диханням. Живе Пантера в горах, у потаємному місці. Єдиний її ворог — дракон, з яким вона безупинно б’ється. Вона спить три ночі поспіль, а коли прокидається, то починає співати — і юрби людей та тварин ідуть до її печери з сіл, замків і міст, принаджені пахощами та співом. Дракон — споконвічний ворог, Диявол; пробудження — воскресіння Господнє; юрби — віряни, а Пантера — Ісус Христос.

Щоб ця алегорія не видалася надто дивною, згадаймо, що для саксів Пантера була не хижим звіром, а екзотичним словом, не підтвердженим конкретним образом. З цікавості варто додати, що у вірші Еліота{167} «Геронтіон» мовиться про Christ the tiger — «тигра Христа».

Леонардо да Вінчі зазначає:

«Африканська Пантера — наче левиця, однак лапи в неї довші, а тулуб тендітніший. Вона біла, поцяткована чорними плямами, схожими на родимі. Її краса вабить тварин, які так і крутилися б коло неї, якби не її жаский погляд. Пантера, якій це відомо, опускає очі; тварини наближаються, щоб помилуватися нею, — і вона хапає та зжирає ту, що підійшла найближче».

Пелікан

У загальній зоології Пелікан — водяний птах з двометровим розмахом крил і дуже довгим та широким дзьобом, під яким звисає рожевий міхур — така собі сумка для зберігання риби; Пелікан з нашої легенди менший, а дзьоб у нього короткий і гострий. Попри однакову назву, перший з них має біле пір’я; другий — жовте, а часом зелене. Утім, звички цього птаха ще дивовижніші, ніж його вигляд.

Мати так ревно голубить пташенят дзьобом і кігтями, що вбиває їх. Через три дні прилітає батько; побачивши мертвих пташенят, він у розпачі роздирає собі дзьобом груди. Кров, що струмить з його ран, оживляє їх… Так оповідають усі бестіарії, і тільки в коментарі святого Єроніма{168} до Псалма 102 («Уподобився я пеліканові пустині, я став, як той пугач руїн») у смерті пташенят винна змія. Однак те, що Пелікан роздирає собі груди та живить власною кров’ю пташенят, є в усіх версіях легенди.

Кров, яка оживляє мертвих, наводить на думку про Євхаристію та хрест, а знаменитий рядок «Раю» (XXV, 113) іменує «нашим Пеліканом» Ісуса Христа. Латинський коментар Бенвенуто да Імоли{169} уточнює: «Мовиться пелікан, бо тіло Його розчахнулося, щоб спасти нас, — так само пелікан оживляє мертвих пташенят кров’ю зі своїх грудей. Пелікан — єгипетський птах».

Образ Пелікана поширений у церковній символіці, його досі відтворюють на дарохранильницях. «Бестіарій» Леонардо да Вінчі визначає Пелікана так:

«Він дуже любить своїх дітей, тож коли знаходить їх у гнізді вбитих зміями, роздирає собі груди, омиває їх власного кров’ю та повертає до життя».

Перитон

Існує думка, що віщунка з Еритреї прорекла, буцімто Рим буде зруйновано Перитонами.

Однак її передвістя було втрачено 642 року нашої ери (ненароком, внаслідок підпалу), а люди, які заходилися їх відтворювати, оминули пророцтво про долю Риму, тож про Перитонів не залишилося жодної згадки.

Через цю прикру обставину довелося шукати джерело, яке пролило би більше світла. Після тисячі й однієї невдалої спроби з’ясувалося, що в XVI столітті рабин Феса{170} (поза сумнівом, це був Аарон бен Хаїм{171}) опублікував брошуру про фантастичних тварин, у якій згадав прочитаний ним твір одного арабського автора, де було описано трактат про Перитонів, втрачений, коли Омар{172} підпалив Александрійську бібліотеку. Рабин не назвав імені арабського автора, але, на щастя, переписав деякі уривки з його твору, залишивши нам цінну інформацію про Перитона. А що інших фрагментів немає, то доцільно обмежитися дослівним відтворенням зазначених:

«Перитони живуть в Атлантиді; це напіволені-напівптахи. Голова та ноги в них оленячі. А тулуб — як у досконалого птаха, з крилами та пір’ям.

Найдивовижніша їхня властивість полягає в тому, що від сонячного проміння вони, замість власної тіні, відкидають людську, тож дехто гадає, що Перитони — це духи померлих людей, яких боги кинули напризволяще.

…бачили, як вони їдять суху землю… літають зграями, їх спостерігали на великій висоті над Геркулесовими стовпами.

…вони (Перитони) — запеклі вороги роду людського. Коли їм вдається вбити людину, її тінь одразу немов підпорядковується їхнім тілам, і вони втішаються ласкою богів…

…ті, хто вийшли в море разом зі Сципіоном{173}, щоб здобути перемогу над Карфагеном, ледь не зазнали невдачі, бо під час плавання з’явилася зграя Перитонів і багатьох убила… Та хоч наша зброя безсила проти Перитона, ця істота не може згубити більше однієї людини.

…Перитон купається в крові своєї жертви, а тоді шугає вгору.

…У Равені{174}, де їх бачили кілька років тому, кажуть, буцімто їхнє пір’я блакитне; це видається мені вельми дивним, бо я читав, що воно темно-зелене».

Хоча наведені уривки доволі точні, шкода, що до наших днів не збереглося більше ніякої вартої уваги інформації про Перитонів.

Брошура рабина, з якої взято цей опис, до останньої світової війни зберігалася в Мюнхенському університеті. Прикро, але нині цей документ також втрачено — невідомо, чи через бомбардування чи то справа рук нацистів.

Залишається сподіватися, що зник він з другої причини і колись вигулькне знову та стане окрасою якоїсь книгозбірні.

Півень Небесний

Китайці вірять, що Небесний Півень — це птах із золотим пір’ям, який співає тричі на день. Уперше — коли сонце вдосвіта купається на обрії в океані; вдруге — коли сонце в зеніті; востаннє — коли воно ховається на заході. Перша пісня проймає небо та будить людство. Небесний Півень — предтеча Ян, чоловічого начала Всесвіту. Він триногий і живе на дереві Фусан{175}, що сягає сотень миль і росте там, де сходить вранішня зоря. Голос Небесного Півня дуже гучний, а вигляд величний. З яєць, що він несе, вилуплюються півники з червоними гребінцями, які озиваються на його вранішній спів. Усі півні на землі походять од Небесного Півня, якого також звуть Світанковим Птахом.

Пігмеї

Древні вважали, що цей карликовий народ жив десь у Індостані або Ефіопії. Деякі автори запевняють, нібито Пігмеї для будівництва своїх жител використовували яєчну шкаралупу. Інші, приміром, Арістотель, писали, що вони мешкали в підземних печерах. Під час жнив вони озброювалися сокирами, наче збиралися рубати дикі хащі. Пігмеї їздили верхи на вівцях і козах відповідного розміру. Щороку на їхні землі з рівнин Росії зліталися незлічимі зграї журавлів.

Пігмеєм також звалося божество, лик якого карфагеняни вирізали на носах своїх бойових кораблів, щоб нажахати ворогів.

Плазун, вигаданий К. С. Льюїсом

«Повільно, хитаючись і з якимись нелюдськими рухами, у червоних відблисках вогню з отвору в печеру ввалилося людське тіло. Звісно, це був Нелюд; тягнучи зламану ногу, він підвівся з опущеною, мов у небіжчика, нижньою щелепою. І тоді, слідом за ним, в отворі з’явився хтось іще. Спершу якісь гілки, потім шість чи сім вогників, що разом утворювали подобу сузір’я, а потім — трубчаста маса, яка відбивала червоні відблиски полум’я, немов відполірована. Серце в Ренсона стріпонулося, коли він побачив, що гілки зненацька перетворилися на довгі дротяні щупальці, а вогники стали очима на вкритій панциром голові, яка переходила в зморшкувате циліндричне тіло. Далі з боків з’явилися потворні членисті ноги, а потім — коли Ренсон уже був подумав, що бачить усю істоту, — за першим тулубом виткнувся другий, а за ним — третій. Істота складалася з трьох частин, сполучених такими собі осиними таліями; ці три частини не надто добре припасовувалися — здавалося, що їх хтось розчавив. Величезне безформне тремтливе тіло знерухоміло поруч із Нелюдом: дві їхні гігантські тіні загрозливо злилися в одну на стіні печери».

К. С. Льюїс{176}

«Переландра»{177}, 1949

Пожирач Тіней

Існує цікавий літературний жанр, сформований за різних епох і в різних народів, не пов’язаних одне з одним: путівник небіжчика в позаземному світі. «Небо та пекло» Сведенборга, писання гностиків, «Бардо Тхедол»{178} тибетців (назва, що за Евансом-Венцом{179} перекладається як «Звільнення через аудицію в потойбічному світі») та «Єгипетська книга мертвих»{180} — і це ще не всі можливі приклади. «Збіги й розбіжності» двох останніх заслужили на увагу знавців; ми ж обмежимося твердженням, що в тибетській книзі інший світ так само примарний, як і цей, а в єгипетській він реальний і об’єктивний.

В обох книгах переповідається про суд божеств, деякі з них мають мавпячі голови; в обох зважуються чесноти та гріхи. В «Єгипетській книзі мертвих» на терезах лежать перо та серце, у «Бардо Тхедол» — білі та чорні камінці. У тибетців є демони, що виконують роль жорстоких катів, у єгиптян — Пожирач Тіней.

Небіжчик присягається, що він не змушував нікого голодувати чи плакати, не вбивав і не наказував убивати, не крав погребової їжі, не підробляв мірок, не забирав молока в дитини, не відганяв худобу від пасовиська, не ловив божих птахів.

Якщо небіжчик бреше, сорок два судді віддають його Пожирачеві, який «спереду крокодил, посередині лев, а ззаду гіпопотам». Йому допомагає інше чудовисько, Бабаї, про яке відомо лише те, що воно потворне, а Плутарх ототожнює його з титаном, батьком Химери.

Покруч

«Є в мене дивна тварина — наполовину кіт, наполовину баранець. Я успадкував її від батька. У мене вона добре розвинулася; раніше баранцем вона була більшою мірою, ніж котом. Тепер нарівні. Від кота в неї голова й пазурі, від баранця — розмір і форма; від них обох — дикуваті променисті очі, м’яка гладка шерсть і рухи — то стрибучі, то скрадливі. Лежачи на осяяному сонячним промінням підвіконні, Покруч згортається в клубок і муркотить; у полі бігає, мов навіжений, і ніхто не може його наздогнати. Він тікає від котів і наскакує на баранців. Місячними ночами полюбляє розгулювати на даху вздовж ринви. Він не вміє нявкати, але ненавидить щурів. Годинами сидить у засідці біля курника, але не порішив жодної курки.

Я годую його молоком — воно йому смакує найбільше. Він п’є молоко великими ковтками, розтуливши хижі зуби. Певна річ, для дітлахів це неабияка розвага. Вони приходять щонеділі вранці. Я вмощуюся зі своєю твариною на руках, і мене оточують діти з усієї околиці.

Їхні запитання дивовижні, на них не в змозі відповісти жодна людина. Чому є лише одна така тварина? Чому вона належить мені, а не комусь іншому? Чи існувала подібна тварина раніше, і що станеться після її смерті? Чи не почувається вона самотньо? Чому в неї немає дитинчат? Як її звати? І таке інше. Я не завдаю собі клопоту з відповідями; лише показую їм тварину, нічого не пояснюючи. Іноді діти приносять котів, а якось привели двох баранців. Усупереч їхнім очікуванням, животини не впізнали одні одних. Вони спокійно дивилися тваринячими очима, визнаючи у візаві божественне створіння. У мене на руках Покруч нічого не боїться і не наміряється нікого переслідувати. Притулившись до мене, він почувається вельми затишно. Він прив’язаний до сім’ї, в якій виріс. У такій відданості немає нічого особливого; це звичайний інстинкт тварини, в якої на землі є чимало далеких родичів, а проте немає жодного кревного, тож вона над усе цінує нашу прихильність.

Часом я не можу втриматися від сміху, коли покруч сопе біля мене, крутиться під ногами та не хоче від мене відходити. Наче йому замало бути котом і баранцем, він хоче стати ще й собакою. Одного разу — таке може трапитися з кожним — я не знав, як подолати скруту, і ладен був покінчити з усім. З цією думкою я погойдувався в кріслі у своїй кімнаті, коли раптом опустив очі й побачив сльози, що текли по його довгих вусах. Чиї сльози то були — його чи мої? Чи має цей кіт з душею баранця людський гонор? Я небагато успадкував од батька, але цю спадщину мушу берегти.

Він непосидючий за двох — за кота й баранця — хоча вони геть різні. Тому він такий верткий. Іноді він стрибає на крісло, кладе мені на плечі передні лапи й тиче писок у вухо. Мовби говорить до мене, бо так обертається і лагідно дивиться, наче хоче взнати, яке враження справило його повідомлення. Щоб потішити його, я вдаю, нібито все зрозумів, і киваю головою. Тоді він зістрибує на підлогу та заходиться стрибати навколо мене.

Можливо, ніж різника був би для цієї тварини спокутою, але вона — мій спадок, і я мушу відмовити їй у цьому. Отож їй доведеться чекати власної смерті, хоча іноді вона втуплюється в мене розумними людськими очима, спонукаючи до розважливого вчинку».

Франц Кафка

Птах Рух

Рух — це дуже збільшений орел чи гриф, і дехто думає, буцімто на гадку про нього арабів навів заблукалий у морях Китаю або Індостану кондор. Лейн відкидає таке припущення й уважає, що тут ідеться радше про казкового представника казкового поріддя або про арабський синонім сімурга. Слави на Заході Рух зажив завдяки «Тисячі й одній ночі». Наші читачі пригадають, що Сіндбад, залишений товаришами на острові, розгледів удалині гігантський білий купол, а наступного дня величезна хмара сховала від нього сонце. Купол був яйцем Руха, а хмара — то птиця, його мати. Сіндбад за допомогою тюрбана прив’язав себе до її гігантської ноги; птиця знялася в небо й навіть не завважила, як занесла Сіндбада на вершину гори. Оповідач додає, що Рух годує своїх пташенят слонами.

У «Подорожах» Марко Поло (III, 36) читаємо:

«Жителі острова Мадагаскар кажуть, що певної пори року з півдня прилітає надзвичайний птах, якого вони звуть Рухом. Зовні він схожий на орла, але незрівнянно більший. Рух такий дужий, що може підняти в пазурах слона, злетіти з ним у небо, а тоді жбурнути з висоти, щоб потім зжерти. Ті, хто бачили цього птаха, запевняють, нібито розмах його крил сягає шістнадцяти кроків, а довжина пір’я дорівнює восьми крокам».

Марко Поло додає, що посли Великого Хана повезли перо Руха в Китай.

Птах Фенікс

У монументальних скульптурах, кам'яних пірамідах і муміях єгиптяни шукали вічність; логічно, що в їхній країні виник міф про безсмертного циклічного птаха, хоча подальше його опрацювання — справа греків і римлян. Ерман{181} зазначає, що в міфології Геліополіса{182} Фенікс (benu) постає повелителем ювілейних урочистостей або тривалих періодів часу; Геродот у знаменитому уривку (II, 73) викладає з повторюваною недовірою первісний варіант легенди:

«Є там інший священний птах на ім’я Фенікс, якого я бачив тільки намальованим. Він і справді рідко себе показує та, за словами жителів Геліополіса, прилітає в Єгипет лише раз на п’ятсот років, коли помирає його батько. Якщо за величиною та будовою цей птах справді такий, яким його змальовують, то він дуже схожий на орла, а пір’я має почасти золотаве, а почасти яскраво-червоне. Про нього розказують такі дива, що хоч вони й здаються мені малоймовірними, я однак мушу їх переповісти. Щоб перенести свого мертвого батька з Аравії в храм Сонця, птах удається до таких дій: передусім робить з мирри яйце такого розміру, щоб спромогтися його підняти; відтак, створивши яйце, визначає, чи воно йому під силу, а тоді робить у ньому порожнину, в яку кладе батькове тіло, та заліплює порожнину миррою, поки вага яйця з тілом зрівняється з його первісною вагою; нарешті птах замуровує отвір, піднімає яйце та летить з ним до храму Сонця в Єгипті. Хай там як, але таке розповідають про цього птаха».

Років через п’ятсот Тацит{183} і Пліній підхопили цю чарівну історію; перший слушно зауважив, що вся старовина темна, однак легенда визначила термін життя Фенікса — тисяча чотириста шістдесят один рік («Аннали», VI, 28). Другий також дослідив хронологію Фенікса; він заявив (X, 2), що, за Манілієм{184}, птах живе один Платонів, або великий, рік. Платонів рік дорівнює часу, який потребують Сонце, Місяць і п’ять планет, щоб повернутися у вихідну точку; Тацит у «Діалозі промовців» стверджує, що він охоплює дванадцять тисяч дев’ятсот дев’яносто чотири звичайні роки. Древні люди вірили, що після завершення цього величезного астрономічного циклу світова історія повториться в усіх подробицях, бо повториться вплив планет; таким чином Фенікс стає віддзеркаленням або образом Всесвіту. Щоб увиразнити аналогію, зазначимо, що стоїки навчали, нібито Всесвіт гине у вогні та відроджується з вогню, і цей процес не матиме кінця й не мав початку.

Плин років спростив механізм відродження Фенікса. Геродот згадує яйце, а Пліній хробака, але вже Клавдіан наприкінці IV століття пише поезію про невмирущого птаха, який відроджується з власного попелу, є спадкоємцем себе самого та свідком епох.

Небагато знайдеться таких поширених міфів, як міф про Фенікса. До вже згаданих авторів варто додати: Овідія («Метаморфози», XV), Данте («Пекло», XXIV), Шекспіра («Генріх VIII», V, 4), Пельїсера{185} («Фенікс і його природна історія»), Кеведо («Іспанський Парнас», VI), Мілтона («Самсон-борець», стисло). Згадаймо ще й латинську поему «De Ave Phoenice»[36], приписувану Лактанцію{186}, а також англосакське наслідування цієї поеми VIII століття. Тертуліан{187}, святий Амвросій{188} і святий Кирило Єрусалимський{189} наводять Фенікса як доказ воскресіння плоті. Пліній глузує з лікарів, які прописують екстракти з гнізда та попелу Фенікса.

Птах, який спричиняє дощ

Щоб пролився дощ, у китайських землеробів, крім дракона, є ще й птах на ім’я Шан Ян. Птах цей одноногий; у давнину дітлахи стрибали на одній нозі, насуплювали брови та примовляли: «Буде дощ-дощовиця, бо Шан Ян вже веселиться». Подейкують, буцімто він п’є воду з річок, а потім ллє її на землю.

Один стародавній мудрець приручив його та зазвичай носив у рукаві. Історики розповідають, що якось Шан Ян, розмахуючи крилами і підстрибуючи, пройшов перед троном владаря царства Ці. Стривожений владар послав одного зі своїх міністрів у двір правителя царства Лу, де міністр мав попросити поради в Конфуція. Той передрік, що Шан Ян викличе повені в цьому й сусідніх краях. Він порадив побудувати греблі та прорити канали. Владар дослухався до цих застережень і уникнув великого лиха.

Ремора

Ремора латиною означає «зволікання». Таким є буквальний сенс слова, а в переносному воно застосовується до риби-причепи, якій приписують здатність зупиняти кораблі. Це відобразилося в іспанській мові; Ремора в прямому значенні — «риба», а в переносному — «завада». Ремора — риба попелястого кольору; на голові вона має овальний хрящ, перетинки якого дозволяють їй щільно присмоктуватися до інших підводних істот. Пліній так оповідає про її властивості:

«Є така риба, що зветься Реморою, звикла пересуватися поміж камінням; прилипаючи до суден, вона вповільнює їхній рух — через те її так назвали, а ще її звуть підступною чаклункою, бо також вона може зупиняти чи заплутувати судові тяжби. Однак лихі справи вона спокутує однією доброю — утримує в череві немовлят аж до пологів. Ремора несмачна та не годиться для вишуканих страв. Арістотель вважає, що ця риба має лапки, бо на таку думку наводить її луска… Требіус Нігер{190} мовить, що довжина цієї риби — один фут, а товщина — п’ять пальців, і що вона зупиняє кораблі, а коли просолена, то здатна витягувати на собі з глибоких копалень золото, яке до неї прилипає».

Дивно, як здатність зупиняти кораблі перетворилася на здатність зупиняти судові тяжби та затримувати в утробі немовлят.

Далі Пліній оповідає, що Ремора визначила долю Римської імперії, коли під час битви при Акції{191} зупинила галеру, на якій Марк Антоній оглядав свій флот, і що інша Ремора загальмувала корабель Калігули{192}, попри зусилля чотирьохсот веслярів. «Дме вітер і шаленіє буря, — вигукує Пліній, — а роз’яріла Ремора велить суднам спинити біг і робить те, на що неспроможні важезні кітви та линва».

«Не завжди перемагає велика сила. Маленька Ремора гальмує рух корабля», — повторює Дієго де Сааведра Фахардо[37] {193}.

Саламандра

Вона — не просто маленький дракон, що живе у вогні; вона (якщо тільки академічний тлумачний словник не помиляється) — ще й «комахоїдна жаба з гладкою насичено чорною шкірою, вкритою симетричними жовтими плямами». З двох її сутностей більш відома міфічна, тож нікого не здивує, що вона потрапила в цей довідник.

У десятій книзі «Природничої історії» Пліній стверджує, нібито Саламандра така холодна, що самим лише дотиком гасить вогонь; у двадцять першій недовірливо завважує, що якби вона мала цю приписану чаклунами властивість, то застосовувала б її, гасячи пожежі. В одинадцятій книзі він мовить про крилату чотириногу істоту Піраусту, яка живе у вогні ковальських горен на Кіпрі; якщо вона опиняється на свіжому повітрі та злітає, то миттю падає мертва. Більш пізній міф про Саламандру оживляє згадку про цю забуту істоту.

Теологи наводили Фенікса як доказ воскресіння плоті; а Саламандру — як приклад того, що істоти можуть жити у вогні. Двадцять перша книга «Града Божого»{194} святого Августина містить главу під назвою «Чи можуть тіла вічно горіти у вогні», що починається такими словами:

«Навіщо, якщо не задля переконання невірців, я показав, що людські тіла, одушевлені та живі, не лише ніколи не руйнуються та не розпадаються внаслідок смерті, а й продовжують існувати в муках вічного вогню? Бо їм не подобається, що ми приписуємо це чудо всемогутності Творця, вони вимагають, аби ми явили їм який-небудь приклад. Ми відповімо їм на це, що насправді існують деякі істоти — тлінні, бо смертні, а проте живуть вони у вогні».

До Саламандри та Фенікса захоплено звертаються і поети. Приміром, Кеведо в сонетах з четвертої книги «Іспанського Парнасу», «оспівуючи звитяги кохання та вроди»:

Я прославляю Фенікса в огні,

Відроджуюсь та оживаю в ньому,

І мужність віднаходжу, й втіху в тому,

Що батькові тривають в сині дні.

Холодна Саламандро, ти мені

Велиш забути істину відому,

Коли мені пожежа ніпочому,

Бо не згорає серце у борні.

У середині XII століття в державах Європи розповсюджувався підробний лист пресвітера Іоанна, владаря з владарів, нібито адресований візантійському імператорові. У цій епістолі, що становила собою перелік дивовиж, ішлося про потворних мурах, які видобувають золото, і про Кам’яну Ріку, і про Піщане Море з живими рибами, і про височезне дзеркало, в якому відбивається все, що діється в королівстві, і про берло з величезного смарагда, і про каміння, що робить речі невидимими та освітлює ніч. В одному з абзаців мовиться: «У наших володіннях є хробак, який зветься Саламандрою. Саламандри живуть у вогні та прядуть шовк, з якого придворні дами роблять ткання й убори. Щоб вимити й очистити таку тканину, її кидають у вогонь».

Про цей неспалимий крам, що очищається вогнем, згадують Пліній (XIX, 4) та Марко Поло (І, 39). Останній зазначає: «Саламандра — це субстанція, а не істота». Спочатку йому ніхто не вірив; ткання з гірського льону продавалося як шкіра Саламандри та слугувало незаперечним доказом її існування.

На одній зі сторінок свого «Життя» Бенвенуто Челліні{195} розповідає, що в п’ятирічному віці він побачив схожу на ящірку тваринку, яка бавилася в огні. Хлопчик розповів про це батькові. Батько сказав, що то була Саламандра, і вдарив сина різкою, щоб малюк запам’ятав цю дивовижу, яку так рідко випадає бачити людям.

В алхімії Саламандри символізують первісних духів вогню. Це тлумачення, а також аргумент Арістотеля, який Цицерон відтворив у першій книзі трактату «De natura Deorum»[38] пояснюють, чому люди воліли вірити в Саламандру. Емпедокл{196} із Акраганта сформулював учення про чотири «первоначала», роз’єднання та з’єднання яких, спричинені Незлагодою чи Любов’ю, творять всесвітню історію. Смерті не існує; є лише частки «первоначал», які римляни згодом назвуть стихіями і які відокремлюються одна від одної. Це вогонь, земля, повітря та вода. Вони нерукотворні, й жодна з них не є сильнішою за інші. Тепер ми знаємо (гадаємо, ніби знаємо), що це вчення облудне, проте тоді люди вважали його досконалим, і всі визнають, що воно було корисним. «Чотири стихії, які утворюють та підтримують світ і досі збереглися в поезії та народній уяві, мають довгу та славну історію», — писав Теодор Гомперц{197}. Отже, вчення вимагало рівності чотирьох стихій. Якщо існували земні та водні тварини, мусили бути й вогняні. Існування Саламандри було потрібне для гідності науки. В іншій статті ми побачимо, як Арістотель обґрунтував існування повітряних тварин.

Леонардо да Вінчі вважає, що Саламандра живиться вогнем і завдяки йому здатна міняти свою шкіру.

Саратан

Є одна легенда, яка поширилася на весь світ і різні епохи; це оповідь про мореплавців, котрі висаджуються на невідомому острові, а той невдовзі виявляється живим і занурюється на глибину, а люди гинуть. Ця вигадка є в першій подорожі Сіндбада і в шостій пісні «Шаленого Роланда» (Ch’ella sia una isoletta el credemo[39]); в ірландській легенді про святого Брендана{198} і в грецькому бестіарії з Александрії; в «Історії північних народів» (Рим, 1555) шведського прелата Олафа Магнуса{199} і в тому фрагменті першої пісні «Втраченого раю», де лежачий Сатана порівнюється з великим китом, що спочиває на норвезьких хвилях (Him hap'ly shumbering on the Norway foam).

Хоч як це парадоксально, але одна з перших версій легенди сама себе заперечує. Вона міститься в «Книзі про тварин» мусульманського зоолога початку IX століття аль-Джахіза{200}. Мігель Асін Паласіос відтворив її такими словами:

«Щодо Саратана, то я ніколи не зустрічав жодної людини, яка бачила б його на власні очі.

Деякі моряки запевняють, буцімто іноді в морі вони наближалися до якихось островів, де були ліси, долини й ущелини, і розпалювали там велике багаття; коли вогонь доходив Саратанові до хребта, той починав занурюватися (у воду) з ними (на собі) та з усіма рослинами, що були на ньому, і врешті-решт рятувалися лише ті, кому вдавалося втекти. Ця оповідь переважає всі найнеймовірніші історії».

Розгляньмо тепер один текст XIII століття. Він належить перу космографа аль-Казвіні й узятий з праці «Чудеса Творіння»:

«Щодо морської черепахи, то вона така величезна, що люди на судні думають, нібито це острів. Один негоціант розповідав таке:

— Виявили ми в морі острів, що здіймався над водою, вкритий зеленою рослинністю, висадилися на ньому й заходилися копати ями, щоб розпалити багаття й приготувати їжу, аж раптом острів ворухнувся, і моряки закричали: “Повертайтеся, це черепаха — жар багаття розбудив її, і вона може нас занапастити”».

У «Плаванні святого Брендана» історія повторюється:

«…і тоді вони попливли далі й дісталися до цієї землі, а що деякі місця виявилися мілководими, а інші скелястими, то вони висадилися на острові, який видався їм безпечним, і розпалили вогонь, щоб приготувати вечерю, а святий Брендан залишився на кораблі. Коли вогонь уже палахкотів і м’ясо майже підсмажилося, острів заворушився, і перелякані ченці втекли на корабель, не загасивши багаття й кинувши м’ясо, і чудувалися цьому ворушінню. А святий Брендан заспокоїв їх і сказав, що то була величезна риба Яскон, яка день і ніч намагається вкусити себе за хвіст, але марно, бо вона надто довга».

В англосакському бестіарії «Ексетерської книги» небезпечний острів — це «підступний у лиходійствах» кит, який навмисно ошукує людей. Ті отаборюються на його хребті, сподіваючись відпочити після виснажливої плавби; раптом Володар Океану занурюється у воду, і мореплавці тонуть. У грецькому бестіарії кит — наче блудниця з «Книги приповістей Соломонових» («вона бо… западеться у смерть, а стежки її — до померлих»); в англосакському бестіарії — Диявол та Зло. Це символічне значення кит матиме й у романі «Мобі Дік», написаному через десять століть.

Сатири

Так їх називали греки; в Римі їх іменували Фавнами, Панами, Сільванами. Нижче пояса вони були цапами; тулуб, руки й обличчя мали людські та волохаті. На лобі в них маленькі ріжки, вуха загострені, ніс горбуватий. Істоти ці були хтивими пияками. Сатири супроводили бога Вакха в його веселому завоюванні Індостану. Вони ставили пастки на Німф, полюбляли танці та вправно грали на флейті. Селяни боготворили їх і віддавали перші плоди нового врожаю. Також їм офірували баранців.

Одного з цих малих божеств легіонери Сулли{201} впіймали в печері у Фессалії та принесли своєму командувачу. Сатир видавав нерозбірливі звуки та був таким огидним, що Сулла негайно наказав повернути його в гори.

Спогад про Сатирів уплинув на середньовічні уявлення про чортів.

Свиня з ланцями

На сторінці 106 «Енциклопедичного словника аргентинського фольклору» (Буенос-Айрес, 1950) Фелікса Колуччо{202} читаємо:

«На півночі Кордоби{203}, а надто в Кіліносі, поширені чутки про Свиню з ланцями, яка зазвичай з’являється вночі. Люди, які живуть неподалік од залізничної станції, запевняють, нібито Свиня з ланцями іноді ковзає по рейках, інші стверджують, що вона бігає телефонними дротами, зчиняючи страшний шум своїми “ланцями”. Ніхто її не бачив, бо коли її шукають, вона таємничо зникає».

Сильфи

Кожному з чотирьох первоначал, або стихій, на які греки поділили матерію, згодом відповідав певний дух. У творі швейцарського алхіміка та лікаря XVI століття Парацельса означені такі чотири різновиди духів: Гноми на землі, Німфи у воді, Саламандри у вогні та Сильфи, або Сильфіди, в повітрі. Ці слова — грецького походження. Літтре{204} шукав етимологію слова «сильф» у кельтських мовах, хоч абсолютно неймовірно, щоб Парацельс знав ці мови чи бодай здогадувався про їхнє існування.

Зараз ніхто не вірить у Сильфів, однак вислів «фігура, мов у сильфіди» досі застосовують до вродливих жінок як банальний комплімент. Сильфи посідають проміжне місце між матеріальними та нематеріальними істотами. Романтична поезія та балет ними не нехтують.

Сирени

З плином часу образ Сирен змінювався. Їхній перший історик і оспівувач у двадцять другій пісні «Одіссеї» не каже, якими вони були; у Овідія це птахи з рожевим пір’ям та дівочими обличчями; у Аполлонія Родоського вище пояса це жінки, а нижче — морські птахи; у Тірсо де Моліни{205} (і в геральдиці) — «напівжінки-напівриби». Не менш суперечлива і їхня природа: класичний словник Лемпріера вважає їх німфами, у словнику Кішра{206} вони чудовиська, а в Грімалевому{207} — демони. Живуть Сирени на західному острові, неподалік від острова Кірки, однак тіло однієї з них, Партенопи{208}, знайшли в Кампанії{209}, і на честь неї було названо славетне місто, яке нині зветься Неаполем, а географ Страбон бачив її могилу та спостерігав змагання гімнастів, що періодично влаштовували для вшанування її пам’яті.

В «Одіссеї» мовиться, що Сирени принаджували й доводили до згуби мореплавців, тож Улісс, щоб послухати їхній спів і залишитися живим, заліпив веслярам вуха воском, а себе наказав прив’язати до щогли. Бажаючи спокусити, Сирени запропонували йому всезнання.

«Усі, хто пропливали тут на своєму чорному кораблі, чули з наших вуст солодку, як мед, пісню, і втішалися нею, і мудрішими продовжували путь… Бо нам відомо все: скільки нещасть довелося з волі богів спізнати аргонавтам і троянцям на просторах Троади{210}, відомо нам і те, що відбуватиметься на благодатній землі» («Одіссея», XII).

Легенда, вміщена міфологом Аполлодором в його «Бібліотеці», оповідає, що Орфей{211} на кораблі аргонавтів співав більш милозвучно, ніж Сирени, і ті кинулися в море й обернулися на скелі, бо за своїм законом мусили померти, якщо не спромоглися когось зачарувати. Так само Сфінкс кинувся зі скелі в прірву, коли було розгадано його загадку.

В VI столітті одну Сирену впіймали й охрестили на півночі Уельсу; під іменем Мурген вона згадується як свята в кількох альманахах. Інша Сирена 1403 року пропливла крізь отвір у греблі й аж до смерті жила в Гарлемі{212}. Люди її не розуміли, але навчили шити, і вона інтуїтивно благоговіла перед хрестом. Один хроніст XVI століття виснував, що вона не риба, бо вміє шити, і не жінка, оскільки може жити у воді.

Англійська мова розрізняє класичну Сирену (siren) і тих, які мають риб’ячі хвости (mermaids[40]). На формування образу останніх за аналогією могли вплинути Тритони — божества, які були серед почту Посейдона.

У десятій книзі Платонової «Держави» вісім Сирен управляють рухом восьми концентричних небес.

«Сирена — здогадна морська істота», — читаємо в одному недоладному словнику.

Сімург

Сімург — безсмертний птах, який гніздиться на Дереві Пізнання; Бертон порівнює його зі скандинавським орлом-усезнавцем, який, за «Молодшою Еддою», живе у вітті Космічного Дерева Іггдразіля.

Про Сімурга оповідають «Талаба-руйнівник» (1801) Сауті{213} та «Спокуса святого Антонія» (1874) Флобера; Флобер понижує його до слуги Белкіс, цариці Савської, та змальовує як птаха з помаранчевим металевим пір’ям, людською голівкою, чотирма крилами, яструбиними пазурами та величезним павиним хвостом. У першоджерелах Сімург більш поважний. Фірдоусі{214} в «Шах-наме», де зібрані й викладені у віршованій формі давні перські легенди, робить його названим батьком Заля, героя поеми; Фаридаддін Аттар{215} у XIII столітті підносить його до символу чи образу божества. А саме — у «Мантік аль-Тайр» («Розмові птахів»). Ця притча, що складається з чотирьох тисяч п’ятисот двовіршів, має цікавий сюжет. Старий владар птахів Сімург ронить над центром Китаю чудове перо; птахи, яким набрид безлад, що панував поміж ними, вирішують те перо відшукати. Їм відомо, що ім’я владаря означає «тридцять птахів»; відомо їм і те, що його палац стоїть серед гір Каф{216}, які оперізують землю. Спочатку деякі птахи бояться: соловей відмагається своєю любов’ю до троянди; папуга — вродою, через яку він живе в клітці; куріпка не може залишити гори, чапля — болото, а сова — руїни. Нарешті птахи розпочинають відчайдушний політ, долають сім долин чи морів: назва передостаннього з них — Запаморочення, останнього — Згуба. Чимало мандрівників тікають; інші гинуть дорогою. Тридцятеро, що очистилися завдяки своїм зусиллям, опускаються на Сімургову гору. Нарешті вони бачать його й усвідомлюють, що вони і є Сімургом і що Сімург — кожен з них і всі вони разом.

Космограф аль-Казвіні у своїх «Чудесах творіння» стверджує, що Сімург живе тисячу шістсот років, а коли в нього виростає син, батько розпалює багаття та згорає. «Це, — зазначає Лейн, — нагадує легенду про Фенікса».

Сквонк

(Lacrimacorpus dissolvens)[41]

«Ареал Сквонка дуже обмежений. Поза Пенсильванією мало хто чув про нього, хоча, кажуть, серед заростів цикути в тому штаті його можна стріти доволі часто. Сквонк — самітник і зазвичай пересувається після заходу сонця. Йому не подобається власна шкіра, вкрита бородавками та родимками; знавці вважають його найбільш нещасною істотою. Вистежити Сквонка легко, бо він весь час плаче й залишає сльозами сліди. Коли його заганяють у глухий кут і він не може втекти, або коли його захоплюють зненацька й лякають, Сквонк здатен навіть розчинитися в сльозах. Мисливцям на Сквонків більше щастить холодними місячними вечорами, коли сльози крапають повільно і тваринка воліє не рухатися; її плач долинає з-під темного листя цикути.

Містер Дж. П. Вентлінг, який раніше жив у Пенсильванії, а тепер — у Сент-Ентоні-Парк, штат Міннесота, мав сумний досвід зустрічі зі Сквонком поблизу Монте-Альто. Він удавав плач Сквонка і, заманивши того в мішок, поніс додому. Аж раптом ноша зробилася легшою і плач урвався. Вентлінг розв’язав мішок: там залишилися тільки сльози з бульбашками».

Вільям Т. Кокс{217}

•Потвори лісів, а також деяких пустель і гір»,

Вашингтон, 1910

Слон, який передвістив народження Будди

За п’ятсот років до християнської ери непальській цариці Майї наснилося, буцімто білий Слон зійшов з Золотої Гори та ввійшов у неї. Тварина вві сні мала шість бивнів, що відповідали вимірам простору в Індостані: вгорі, внизу, позаду, спереду, ліворуч і праворуч. Царські астрологи передвістили, що Майя народить хлопчика, який стане імператором землі або визволителем роду людського. Сталося, як відомо, друге.

В Індії Слон — домашня тварина. Білий колір символізує смирення, а число шість — священне.

Стоголовець

Стоголовець — риба, створена з карми деяких слів, їхнє посмертне відлуння в часі. В одному з китайських життєписів Будди розповідається, що той зустрів якось рибалок, котрі тягнули з води сітку. Ціною неймовірних зусиль вони нарешті витягли на берег величезну рибу, в якої одна голова була мавпячою, друга — собачою, третя — кінською, четверта — лисячою, п’ята — кабанячою, шоста — тигрячою, а всього голів було сто. Будда спитав рибу:

— Ти, бува, не Капіла?

— Капіла, — відповів Стоголовець, перш ніж умерти.

Будда пояснив учням, що в попередньому втіленні Капіла був брахманом, який зробився ченцем і перевершив усіх у розумінні священних текстів. Його товариші часом помилялися, і Капіла казав їм: «ох, мавпяча голова»; «ох, собача голова» тощо. Коли він помер, карма цих прізвиськ обернула його в наступному житті на морське чудовисько, переобтяжене всіма тими головами, якими Капіла обзивав своїх товаришів.

Сфінкс

У єгипетських скульптурах Сфінкс (Геродот називає його Андросфінксом, щоб відрізняти від грецького) — лежачий на землі лев з людським обличчям; існують припущення, що він символізував владу фараонів і охороняв гробниці та храми. Інші сфінкси, на вулицях Карнака{218}, мають голови барана, священної тварини Амона{219}. Серед монументів Ассирії є зображення бородатих сфінксів у коронах, цей образ звичний і для перських гем. Пліній долучив Сфінксів до свого переліку ефіопських тварин, відзначивши лише одну їхню прикмету: «рожево-буру шерсть і такі ж груди».

Грецький Сфінкс має голову та груди жінки, крила птаха, а тулуб і лапи лева. Інші приписують йому тулуб собаки та зміїний хвіст. Кажуть, він вигублював Фіви, пропонуючи людям загадки (бо говорив людським голосом) і пожираючи тих, котрі не могли їх розгадати. Едіпа, сина Іокасти, він спитав:

— Яка істота має чотири, дві або три ноги, і що більше їх має, то вона слабша[42]?

Едіп відказав, що це людина, яка немовлям лазить рачки, у дорослому віці ходить на двох ногах, а в старості спирається на ціпок. Коли він розгадав загадку, Сфінкс кинувся вниз із вершини скелі.

Де Квінсі{220} 1849 року запропонував іншу відповідь, яка може доповнити традиційну. Предметом загадки, за де Квінсі, є не так людина взагалі, як сам Едіп — безпорадний сирота в дитинстві, самітник у зрілому віці та зневірений сліпий, який спирається на Антігону, в старості.

Сцілла

Перш ніж перетворитися на чудовисько й кинутися у вир, Сцілла була німфою, в яку закохався бог Главк{221}. Він звернувся по допомогу до Кірки, відомої знахарки та чаклунки. Кірка полюбила його, а що Главк не міг забути Сціллу, отруїла воду джерела, в якому та зазвичай купалася. Щойно Сцілла торкнулася води, нижня частина її тіла обернулася на гавкаючих собак. Вона трималася на дванадцяти лапах, а шість голів, що в неї з’явилися, мали по три ряди зубів кожна. Ця метаморфоза так вжахнула Сціллу, що вона кинулася в протоку, яка розділяє Італію та Сицилію. Боги перетворили її на скелю. Під час бурі мореплавці й досі чують, як виють хвилі, розбиваючись об скелю.

Цей сюжет можна знайти на сторінках Гомера, Овідія та Павсанія{222}.

Талос

Живі істоти, створені з металу чи каменю, — загрозливий різновид у фантастичній зоології. Згадаймо роз’ярілих вогнедишних бронзових биків, яких Ясонові{223} вдалося впрягти в плуг завдяки чаклунству Медеї{224}; і психологічну статую Кондільяка[43] з чутливого мармуру; і мідного човняра, що мав на грудях свинцеву табличку з іменами та замовляннями, — у «Тисяча й одній ночі» він урятував, а потім полишив третього жебрущого царського сина, коли той скинув вершника з Магнітної гори; і дівчат «із ніжного срібла та ярого золота», яких, за міфологією Блейка, одна богиня впіймала в шовкові сіті для одного мужа; і металевих птиць-годувальниць Арея; і Талоса, сторожа Криту[44]. Дехто вважає його витвором Вулкана{225} чи Дедала. Аполлоній Родоський у своїй «Аргонавтиці» називає його останнім живим представником бронзової раси.

Тричі на день Талос обходив острів і жбурляв каміння в тих, хто хотіли до нього причалити. Розпечений до червоного жару, він пригортав прибульців до грудей, і вони помирали. Він мав одне-єдине вразливе місце — п’яту; напучені чарівницею Медеєю Діоскури{226} Кастор і Полідевк заподіяли йому смерть.

Tao-Tie

Згадок про нього немає ні в поезії, ні в міфології, але всі ми колись відчували легку прикрість, помітивши його на розі капітелі або в центрі фриза. Собака, який стеріг стада триголового велетня Геріона, мав дві голови й лише один тулуб, і Геракл, на щастя, його вбив. Тао-Тіе зовсім інший і набагато потворніший: від його величезної голови праворуч і ліворуч відходять два тулуби. Зазвичай у нього шість ніг, бо передні підтримують обидва тулуби. Він може мати лик дракона, тигра або людини; мистецтвознавці називають його маскою людожера. Це справжнє чудовисько, що його демон симетрії навіяв скульпторам, гончарям і керамістам. За тисячу чотириста років до християнської ери, за доби династії Шан, його вже зображали на ритуальних бронзових посудинах.

Тао-Тіе означає «ненажера». Китайці зображають його на посуді для прищеплення помірності.

Тварина, вигадана Кафкою

«Це схожа на лисицю тварина з довгим, кількаметровим хвостом. Іноді мені хочеться схопити її за хвіст, але це неможливо: тварина весь час рухається, крутить ним туди-сюди. Вона дещо нагадує кенгуру, але її маленький овальний писок чимось подібний до людського лиця; лише її зуби виразні — чи ховає вона їх, чи вишкіряє. Мене не полишає відчуття, що ця тварина хоче мене приручити; інакше чого вона прибирає хвоста, коли я намагаюся його вхопити, а тоді спокійно чекає, поки він знову мене зацікавить, і знову огинається».

Франц Кафка,

«Приготування до сільського весілля», 1953

Тварина, вигадана К. С. Льюїсом

«Спів зробився гучним, а хащі були такими щільними, що він не міг бачити далі, як за метр перед собою, коли мелодія раптом урвалася. Почувся тріск поламаних кущів. Він метнувся в той бік, але нічого не помітив. Він уже вирішив був припинити пошуки, коли спів залунав знову, цього разу трохи віддалік. Він знову попрямував на звук; і знову співець замовк, уникаючи зустрічі. Вони вже понад годину гралися так у хованки, коли нарешті його зусилля виправдалися.

Сторожко просуваючись туди, звідки лунав гучний спів, він зрештою побачив крізь буйне віття якусь чорну масу. Він зупинявся, коли спів ущухав, і обережно просувався вперед, коли звуки чулися знову, і так хвилин з десять переслідував співця. Нарешті побачив його просто перед собою: той і гадки не мав, що за ним хтось стежить. Істота сиділа прямо, наче собака, — чорна, з гладкою блискучою шерстю; її тулуб завершувався на рівні голови Ренсома; передні ноги, на які вона спиралася, скидалися на молоді деревця, а копита мала великі, мов у верблюда. Величезний круглий живіт був білим, а над тулубом здіймалася довга, схожа на кінську, шия. Зі свого місця Ренсом бачив голову тварини в профіль; з її роззявленої пащі вихоплювалася така собі пісня радості, і від цих рулад тремтіла її лискуча горлянка. Ренсом зачудовано дивився на вологі очі, на чутливі ніздрі. Аж раптом тварина урвала спів, угледіла його, звелася на чотири ноги, що були завбільшки з ноги молодого слона, відійшла на кілька кроків і заклякла, лише погойдуючи довгим кудлатим хвостом. Це була перша на Переландрі істота, що начебто остерігалася людини. Але то не був страх. Коли Ренсом покликав її, тварина наблизилася, поклала йому на долоню оксамитову губу, витримала дотик, проте за мить відійшла. Спинилася, похиливши довгу шию та поклавши голову на ноги. Ренсом зрозумів, що не доможеться від тварини більшого, і коли та рушила далі й зникла в хащах, він не став її переслідувати. На його думку, це було б несправедливо, його спиняла полохливість, покірлива лагідність тварини, її виразне бажання залишитися назавжди звуком і тільки звуком у самісінькій гущі цього пралісу. Ренсом рушив далі; за кілька секунд спів залунав позаду нього, ще гучніший і чарівніший, ніж доти, наче радісний гімн віднайденої свободи.

Тварини цього виду не дають молока, і коли народжують, їхніх дитинчат годує самиця іншої популяції — велика, гарна й безмовна. Поки дитинча співучої тварини живиться молоком годувальниці, то й живе разом з її дитинчатами, прив’язане до неї. Та щойно вирісши, співуча тварина стає найчутливішою та найчарівнішою з-поміж усіх звірів і йде від своєї годувальниці. А та захоплюється її співом».

К. С. Льюїс «Переландра», 1949

Тварина, вигадана По

У надрукованій 1938 року «Повісті Артура Гордона Піма з Нантакета» Едгар Аллан По населив острови Антарктиди дивною, проте правдоподібною фауною. Так, у вісімнадцятій главі можна прочитати:

«Ми підібрали гілку з червоними ягодами, схожими на плоди глоду, та тіло якоїсь дивовижної земної тварини. Завдовжки три фути й заввишки шість дюймів, вона мала короткі лапи та гострі, наче вирізьблені з коралу, шарлахові пазурі. Її шерсть була гладкою, шовковистою та напрочуд білосніжною. Тонкий, як у щура, хвіст сягав півтора фута. Голова скидалася на котячу, окрім вух, що звисали, мов у собаки-шукача. Зуби були того ж шарлахового кольору, що й пазурі».

Не менш прикметною була й вода в тих південних краях:

«Спершу ми відмовлялися її пити, гадаючи, що вона гнила. Не знаю, як описати природу тієї рідини, кількома словами це неможливо. Вона стрімко плинула по будь-якій нерівній поверхні, але ніколи не здавалася прозорою, хіба що коли зривалася водоспадом. Якщо ж схил був незначним, вона нагадувала густий розчин гуміарабіку. Втім, то найменш прикметна її властивість. Вода ця не була безбарвною, однак і не мала певного кольору; її плин вигравав усіма відтінками червоного, як міниться шовкова тканина. Ми дали їй відстоятися в посудині й побачили, що рідина утворила окремі різнокольорові шари, які не змішувалися між собою. Варто було розітнути якийсь шар лезом ножа, рідина негайно з’єднувалася, і від ножа на ній не залишалося ані сліду. Коли ж лезо встромляли точно між двома шарами, ті відокремлювалися один від одного, а відтак з’єднувалися досить повільно».

Тварини Кулясті

Куля — найбільш домірне з-поміж твердих тіл, оскільки всі точки її поверхні рівновіддалені від центру. Через це, а також через її здатність обертатися навколо осі, нікуди не переміщуючись і не полишаючи своїх меж, Платон («Тімей»{227}, 33) схвалив рішення Деміурга, який надав Землі кулястої форми. Платон вважав Землю живою істотою і в «Законах» стверджував, що планети й зірки теж живі. Таким чином він додав до фантастичної зоології чимало кулястих тварин і картав дурноверхих астрономів, які не бажали розуміти, що коловий рух небесних тіл насправді довільний і самохітний.

Минуло понад п’ятсот років, і Оріген{228} в Александрії повчав, що ожилі праведники набудуть кулястих форм і покотяться у вічність.

За доби Відродження уявлення про Небо як живу істоту з’явилося знову, його висловив Ваніні{229}; неоплатонік Марсіліо Фічино{230} казав про волосся, зуби та кості Землі, а Джордано Бруно вважав планети великими спокійними теплокровними тваринами, обдарованими розумом і наділеними звичками. На початку XVII століття Кеплер{231} сперечався з англійським окультистом Робертом Фладдом{232} за першість в уявленні про Землю як про живе чудовисько, «чиє китове дихання, відповідно до його сну та неспання, спричиняє морські припливи та відпливи». Кеплер досліджував будову, харчування, колір і пам’ять цього чудовиська, його здатність уявляти й набувати різних форм.

У XX столітті німецький психолог Густав Теодор Фехнер{233} (уславлений Вільямом Джеймсом{234} у «А Pluralistic Universe»[45]) з вигадливістю й запалом оживив попередні ідеї. Ті, хто не відкидають думки, що Земля, наша мати, — це організм, причому організм, вищий за рослину, тварину та людину, можуть проглянути побожні сторінки його «Зенд-Авести»{235}. Там вони прочитають, приміром, що куляста форма Землі є формою людського ока, найблагороднішого органа нашого тіла. А також і те, що «коли Небо справді є домом ангелів, то це, поза сумнівом, зорі, бо, крім них, на Небі немає інших мешканців».

Тигри Аннамські

Жителі Аннаму{236} вважають, що тигри, або уособлені в тиграх духи, владарюють над чотирма сторонами світу.

Червоний Тигр панує на Півдні (який на мапах розташований угорі); він владар літа й вогню.

Чорний Тигр панує на Півночі; він владар зими та води.

Синій Тигр панує на Сході; він владар весни та рослин.

Білий Тигр панує на Заході; він владар осені й металів.

А над Тиграми — владарями сторін світу — панує інший, Жовтий Тигр, який перебуває посередині — так само, як імператор є осердям Китаю, а Китай розташований у середині світу. (Тому його й називають Серединною імперією; тому він і розташований у центрі мапи світу, яку наприкінці XVI століття накреслив отець-єзуїт Річчі{237}, щоб навчати китайців).

За Лао-цзи, призначення п’яти тигрів — боротьба з демонами. В одній аннамській молитві, яку переклав французькою Луї Шошод{238}, міститься побожне благання порятувати від незліченного війська демонів. Ці забобони мають китайське походження: синологи згадують Білого Тигра, який владарює на віддалених теренах західних зірок. На Півдні ж у китайців Червоний Птах, на Сході — Синій Дракон, на Півночі — Чорна Черепаха. Як бачимо, жителі Аннаму зберегли кольори, але уніфікували тварин.

Бхіли, народність із центральної частини Індостану, вірять у пекло Тигрів; малайці знають про існування міста посеред джунглів, де сволоки всіх осель зроблені з людських кісток, стіни — з людської шкіри, піддашки — з людського волосся, а побудували й заселили те місто Тигри.

Тролі

В Англії Валькірії були вигнані в села та переродилися на відьом; у скандинавських народів стародавні міфічні велетні, які жили в Йотунгеймі{239} та воювали з богом Тором, знікчемніли, ставши репаними Тролями. У космогонії, якою починається «Старша Едда», мовиться, що в день Загибелі Богів велетні видеруться нагору, знищать веселку Біфрьост{240} і з допомогою вовка та змії зруйнують світ; у народних забобонах Тролі — підступні й туполобі Ельфи, які живуть у гірських печерах або в хистких хижах. Найбільш великоможні з них мають дві, а то й три голови.

Вони уславлені в драматичній поемі «Пер Гюнт» (1867) Генріка Ібсена. Ібсен вважає їх передусім самолюбцями; Тролі думають чи намагаються думати, нібито огидне пійло, яке вони виробляють, надзвичайно смачне, а їхні печери — справжнісінькі королівські палаци. Щоб Пер Гюнт не помітив їхньої мізерності, вони готові його осліпити.

Уроборос

Нині океан — це море або система морів; для греків же він був круговою рікою, що оточувала землю. Усі річки витікали з неї, і не мала вона ні гирла, ні джерел. Океан був також богом чи титаном, можливо, найдавнішим, бо в чотирнадцятій пісні «Іліади» про нього мовиться як про предка богів; у Гесіодовій «Теогонії» він — батько всіх річок світу, яких загалом три тисячі, а головні — Алфей{241} і Ніл. Зазвичай його зображали стариганом з кошлатою бородою; з плином століть людство знайшло кращий символ.

Геракліт казав, що початок і кінець кола — в одній точці. Грецький амулет III століття, що зберігається в Британському музеї, являє нам образ, який найкраще ілюструє цю нескінченність: змія, котра кусає власний хвіст, або, як чарівно висловився Мартінес Естрада{242}, «котра починається з кінця свого хвоста». Уроборос (пожирач власного хвоста) — така мудрована назва цього чудовиська, яку згодом ввели у вжиток алхіміки.

Його найвідоміший різновид належить до скандинавської космогонії. У «Прозовій Едді», або «Молодшій Едді», мовиться, що Локі спородив вовка та змію. Віщунка попередила богів, що ці створіння призведуть до загибелі землі. Вовка Фенріра зв’язали ланцюгом, зробленим із шести вигадок: «звуків котячих кроків, жіночої бороди, кореня скелі, ведмедячих сухожилків, риб’ячого дихання та пташачої слини». Змію Йормунганд{243} «кинули в море, яке оточує землю, і в морі вона зробилася такою великою, що тепер теж оточує землю та кусає власний хвіст».

У Йотунгеймі, країні велетів, Утгарда-Локі{244} кидає виклик богові Тору та пропонує йому підняти кота; богу, хоч як він старається, насилу вдається відірвати від підлоги одну котячу лапу; кіт — це змія. Тора ошукали за допомогою чаклунства.

У день Загибелі Богів змія зжере землю, а вовк — сонце.

Фастітокалон

За доби Середньовіччя Святому Духові приписали створення двох книг. Одна з них, як відомо, — Біблія; друга — Всесвіт, чиї істоти містять безсмертні напучення. Щоб пояснити останнє явище, укладалися «Фізіологи», або «Бестіарії». Наведемо текст з одного англосакського «Бестіарію»:

«А ще я розповім у цій пісні про могутнього кита. Він небезпечний для всіх мореплавців. Іменують цього підкорювача океанських течій Фастітокалоном. Зовні він нагадує порепаний, наче вкритий піском, стрімчак; побачивши його здаля, моряки гадають, ніби перед ними острів. Вони пришвартовуються до нього, як до землі, та без страху сходять. Розбивають табір, розпалюють вогнище і, стомлені, засинають. Тоді зрадливець занурюється в океанську глибінь, а тим часом корабель та люди тонуть у передпокої смерті. А ще з його пащі зазвичай линуть пахощі, які приваблюють інших риб. Вони запливають усередину, тоді він стуляє щелепи, і риби починають жерти нещасних. Так цей диявол спроваджує нас у пекло».

Така ж історія розповідається в «Тисяча й одній ночі», у легенді про святого Брендана та у «Втраченому раї» Мілтона, де йдеться про кита, який спить «серед норвезьких хвиль».

Фауна Китаю

Цзян-лян має голову тигра, обличчя людини, чотири копита, довгі ноги та тримає в зубах змію.

На захід від Червоної ріки живе тварина, що зветься Чоу-ті й має по одній голові спереду та ззаду.

У жителів Цзюань-Тоу людські голови, кажанові крила та пташині дзьоби. Харчуються вони лише сирою рибою.

Сяо схожа на сову, але має людське обличчя, мавпячий тулуб і собачий хвіст. Її поява передвіщає страшну посуху.

Сін-сіни схожі на мавп. Вони мають білі пики та гострі вуха. Ходять як люди та видираються на дерева.

Сін-тянь — істота, якій у бою супроти богів відтяли голову, й вона залишилася безголовою назавжди. Очі в неї на грудях, а ротом їй слугує пуп. Вона скаче та стрибає на роздоллі, вимахуючи щитом і сокирою.

Риба Хуа, або летюча риба, — змія схожа на рибу, проте з пташиними крилами. Її поява передвіщає посуху.

Гірський Хуей схожий на собаку з людським обличчям. Він вправний стрибун і рухається зі швидкістю стріли; тому вважається, що його поява передвіщає тайфуни. Помітивши людину, він глузливо сміється.

Жителі краю Довгоруких торкаються руками землі. Харчуються вони рибою, яку ловлять, стоячи на березі моря.

У Морських Людей голова й руки людські, а тулуб і хвіст риб’ячі. На суходолі з’являються під час великих припливів.

Музична Змія має зміїну голову та чотири крила. Звуки, які вона видає, нагадують удари по нефриту.

Бін-фень, що живе у Чарівній Ріці, схожий на чорного кабана, але має по голові спереду та ззаду.

Небесний Кінь схожий на білого собаку з чорною головою. Має м’ясисті крила та може літати.

У краю Дивноруких люди мають по одній руці та по три ока. Вони вельми спритні та роблять летючі вози, в яких літають, підхоплені вітром.

Ді-цзян — чарівний птах, що живе в Небесних горах. Він червоний, у нього шість ніг і чотири крила, проте нема ні лику, ні очей.

«Тай Пін Гуан Цзи»{245}

Фауна США

У жартівливій міфології дроворубів Вісконсину та Міннесоти існують унікальні створіння, в яких, напевно, ніколи ніхто не вірив.

Хайдбіхайнд (Схований позаду)[46] повсякчас за чимось ховається. Хоч скільки людина крутиться, він завжди позаду, і тому його ніхто ніколи не бачив, а він тим часом убив і зжер чимало дроворубів.

Роупрайт (Мотузяник) — тварина завбільшки з поні зі схожим на мотузку дзьобом, яким вона ловить найпрудкіших кролів.

Тікетлер (Чайник) завдячує такою назвою своєму булькотанню, що нагадує булькотання окропу в чайнику; він випускає з пащі пару, ходить задом наперед, і його мало хто бачив.

Ексхендл Хаунд (Собака Сокироподібний) має сокироподібну голову, схожий на руків’я сокири тулуб, короткі лапи та харчується лише руків’ями сокир.

До риб цього краю належить Апленд Траутс (Форель Верховинна), що селиться на деревах, чудово літає і дуже боїться води.

Є також Гуфен (Дурноплав), який пливе не вперед, а назад, щоб вода не потрапляла в очі; «він розміром з місяць-рибу; але набагато більший».

Не забудьмо й птаха-нетяму Гуфуса, який в’є гніздо навиворіт і літає навспак, бо для нього важливо, не куди він летить, а звідки.

Джилігалу селилася на крутих бічних схилах знаменитої сорокової піраміди Пола Баньяна{246}. Вона відкладала квадратні яйця, щоб ті не скочувалися вниз і не розбивалися. Дроворуби варили їх круто й використовували як гральні кості.

Пінекл Граус (Куріпка Вершинна) мала лише одне крило й тому літала тільки в одному напрямку, безперервно кружляючи навколо вершини конічного пагорба. Колір її пір’я змінювався залежно від пори року та від місця перебування спостерігача.

Феї

Їхня назва пов’язана з латинським словом fatum (фортуна, доля). Вони дивовижним чином втручаються в людські події. Феї вважаються найбільш чисельними, вродливими та своєрідними з-поміж малих божеств. Їхнє існування не обмежене певною територією чи добою. Стародавні греки, ескімоси та червоношкірі індіанці переповідають історії героїв, яким вдалося завоювати любов цих фантастичних створінь. Такі пригоди небезпечні; вдовольнивши свою пристрасть, Фея може занапастити коханця.

В Ірландії та Шотландії вважається, що вони живуть у підземеллях, де тримають викрадених дітей і чоловіків. Люди вірять, що саме Феям належали наконечники стріл доби неоліту, які селяни викопують на полях і яким приписують лікувальні властивості.

Феї полюбляють зелений колір, співи та музику. Наприкінці XVII століття шотландський священик, превелебний Кірк{247} з Аберфойла, склав трактат під назвою «Таємна держава ельфів, фей і фавнів». Сер Вальтер Скотт 1815 року віддав цей рукопис у друк. Про самого Кірка подейкують, буцімто його унесли Феї, бо він розкрив їхні секрети. У морях Італії Фея на ім’я Фата Моргана плете міражі, щоб збивати з курсу та занапащати мореплавців.

Фенікс Китайський

Канонічні китайські книги загалом розчаровують, бо їм бракує патетики, до якої нас привчила Біблія. Аж раптом у їхньому повчальному плині ми натрапляємо на якусь зворушливу думку. Приміром, на цю, з сьомої глави «Бесід і суджень» Конфуція:

«Учитель мовив своїм учням: “Як же низько я пав! Я вже давно не бачу у своїх снах правителя Чу”».

Або цю, з дев’ятої книги:

«Учитель мовив: “Не прилітає Фенікс, жодного знака не подає річка. Горе мені”».

«Знак» (як тлумачать коментатори) — це напис на спині чарівної черепахи. Що ж до Фенікса (Feng), то це птах із яскравим пір’ям, схожий на фазана або павича. В доісторичні часи він прилітав у сади чи палаци доброчесних імператорів як свідчення прихильності Неба. Триногий самець жив на Сонці.

У першому столітті нашої ери зважливий атеїст Ван Чун{248} заперечував належність Фенікса до окремого виду. Він проголосив, що змія обертається на рибу, а щур на черепаху; олень у роки загального добробуту набуває подоби єдинорога, а гусак — Фенікса. Він пояснив таке перевтілення впливом «благословенної рідини», завдяки якій за дві тисячі триста п’ятдесят шість років до християнської ери у дворі Яо{249}, одного з досконалих імператорів, виросла червона трава. Його інформація була вочевидь неповною або радше перебільшеною.

У пеклі є примарна споруда, що зветься Баштою Фенікса.

Ханіель, Кафзіель, Азріель і Аніель

У Вавилоні Єзекіїль мав видіння: чотирьох тварин чи то ангелів, «і кожна мала чотири обличчя, і кожна з них мала чотири крила», «а подоба їхнього обличчя — обличчя людини та обличчя лева мали вони четверо з правиці, а обличчя вола мали вони четверо з лівиці, і обличчя орла мали вони четверо». «І кожна ходила просто перед себе. Туди, куди бажав дух ходити», вони «ходили в ході своїй на чотири боки», ймовірно, чарівним чином збільшуючись. Чотири колеса «високі та страшні» ходили при них, «і їхнє обіддя довкола в чотирьох їх було повне очей».

Спогади Єзекіїля викликали до життя тварин із Об'явлення святого Івана Богослова, в четвертій главі якого читаємо:

«І перед престолом — як море скляне, до кришталю подібне. А серед престолу й навколо престолу четверо тварин, повні очей спереду і ззаду.

І перша тварина подібна до лева, а друга тварина подібна до теляти, а третя тварина мала лице, як людина, а четверта тварина подібна до орла, що летить.

І ті чотири тварини — кожна з них мала навколо по шість крил, а всередині повна очей. І спокою не мають вони день і ніч, промовляючи: “Свят, свят, свят Господь, Бог Вседержитель, що Він був, і що є, і що має прийти!”».

«Зогар»{250} («Книга осяяння») додає, що чотири тварини звуться Ханіель, Кафзіель, Азріель та Аніель і що вони дивляться на схід, на північ, на південь і на захід.

Стівенсон зауважив, що коли такі дива існують на небі, то чого тільки немає в пеклі. Із наведеного уривку Апокаліпсиса Честертон запозичив свою блискучу метафору ночі: «чудовисько, повне очей».

«Hayoth» (живі істоти) — так означені чотири ангели в Книзі пророка Єзекіїля; за «Сефер Єцірою»{251}, вони — десять чисел, які разом з двадцятьма двома літерами алфавіту спричинилися до створення світу; згідно із «Зогаром», вони зійшли з Неба, короновані літерами.

Від чотирьох облич «Hayoth» походять символи євангелістів; у Матвія це ангел (часом — бородатий чоловік), у Марка — лев, у Луки — віл, а в Івана — орел. Святий Єронім у коментарі до Книги пророка Єзекіїля спробував обґрунтувати ці приписувані їм ознаки. Він стверджує, що Матвія символізує ангел (людина), бо той підніс людську природу Спасителя; Марка — лев, оскільки той сповістив про Його царську велич; Луку — віл, символ самопожертви, бо він явив свою священицьку вдачу; Івана — орел, за його ревний лет.

Німецький дослідник доктор Ріхард Хенніг{252} шукає давні витоки цих символів у чотирьох знаках зодіаку, віддалених один від одного на дев’яносто градусів. Із левом і биком труднощів немає; ангел був ототожнений з Водолієм, котрий має людське обличчя, а орел, що символізує Івана, — зі Скорпіоном, відкинутим однак як лихе передвістя. Ніколас Девор{253} у своїй «Астрологічній енциклопедії» також висуває цю гіпотезу й завважує, що всі чотири істоти поєднані у сфінксі, який має голову людини, тулуб бика, пазурі та хвіст лева і крила орла.

Хаока, бог Грому

У індіанців сіу{254} Хаока користався вітрами, мов паличками, щоби бити в барабан Грому. Його роги свідчили про те, що він був також богом мисливства. Він плакав од утіхи та сміявся, коли сумував. Холод він відчував як тепло, а тепло як холод.

Химера

Перша згадка про Химеру з’являється в шостій пісні «Іліади». Там мовиться про її божественне походження і про те, що вона мала голову лева, тулуб кози і хвіст змії; вона вивергала з пащі полум’я, а вбив її, як і провіщали боги, Беллерофонт{255}, син Главка. Голова лева, тулуб кози та хвіст змії — саме так описує її Гомер, проте Гесіод у «Теогонії» зобразив її триголовою, і такою ж вона відтворена в датованій V століттям знаменитій бронзовій скульптурі в Ареццо{256}. Посеред хребта в неї козяча голова, з одного кінця — зміїна, а з другого — лев’яча.

У шостій пісні «Енеїди» «вогнедишна Химера» з’являється знову. Коментатор Сервій Гонорат зазначив, що, за всіма авторитетними джерелами, чудовисько походить з Лікії{257}, де є вулкан, який теж зветься Химерою. Біля його підніжжя кубляться змії, схили вкриті луками, на яких пасуться кози, а на вершині, що вивергає полум’я, влаштували свої лігвища леви; тож Химера — начеб метафора цієї дивної гори. Раніше Плутарх стверджував, нібито Химера — ім’я капітана піратів, котрий наказав намалювати на своєму кораблі лева, козу та змію.

Ці безглузді припущення доводять, що люди втомилися від Химери. Замість уявити її, Химеру воліли переінакшити. Вона була надто гетерогенною: лев, коза та змія (у деяких текстах — дракон) опиралися, не бажаючи утворювати одну істоту. З плином часу Химера стає «чимось химерним»; знаменитий жарт Рабле («Чи здатна Химера, погойдуючись у порожнечі, споживати потаємні думки?») якнайкраще окреслює цю переміну. Невідповідна форма зникає, а слово залишається, щоб означати неможливе. «Облудна думка», «гра уяви» — такі визначення Химери подає сьогодні тлумачний словник.

Хок-кхіган

Декарт каже, що мавпи, якби хотіли, могли б розмовляти, однак вони вирішили зберігати мовчанку, щоб їх не змушували працювати. Бушмени в Південній Африці вірять, що були часи, коли всі звірі вміли говорити. Один злостивий чоловік на ім’я Хок-кхіган ненавидів звірів; якось він зник, забравши з собою цей їхній хист.

Хронос, або Геракл

У трактаті «Про первоначала» неоплатонік Дамаський{258} наводить цікаву версію теогонії та космогонії Орфея, за якою Хронос — або Геракл — постає чудовиськом:

«Згідно з Єронімом та Гелланіком{259} (якщо це не одна й та сама людина), вчення орфіків стверджує, що на самому початку існували лише вода й твань, з яких було створено землю. Ці два начала — вода й твань — означені як найперші. З них виникло третє — крилатий дракон, який спереду мав голову бика, ззаду — лева, а посередині — лик бога; його називали Нестаріючим Хроносом, а ще Гераклом. Разом з ним народилася Потреба, названа також Неминучою, яка поширилася по всьому Всесвіту й сягнула його кордонів… Дракон Хронос спородив трійцю — так з’явилися вологий Етер, безмежний Хаос і туманний Ереб{260}. Під них він поклав яйце, з якого згодом виник світ. Останнім началом став бог, який був водночас чоловіком і жінкою, із золотими крилами на спині та бичачими головами з боків, а на голові мав величезного страшного дракона…»

На думку Вальтера Кранца{261}, ця легенда має східне походження — можливо, через те, що все надмірне та жахливе вважається властивим не так Греції, як Сходу.

Хумбаба

Яким був велетень Хумбаба, охоронець кедрового лісу з уривчастої шумерської епопеї «Гільгамеш», імовірно, найдавнішої у світі? Георг Буркгардт{262} спробував відтворити його («Гільгамеш», Вісбаден, 1952); наводимо його слова в перекладі:

«Енкіду зрубав сокирою один з кедрів. “Хто пробрався в ліс і зрубав кедр?” — пролунав громовий голос. Герої побачили, що до них наближається Хумбаба. Він мав левині лапи, вкрите бронзовою лускою тіло, яструбині пазурі на лапах, роги дикого бика на голові, а його хвіст і дітородний орган закінчувалися кожен зміїною головою».

У дев’ятій пісні «Гільгамеша» Люди-Скорпіони, які вище пояса здіймаються до неба, а нижче пояса занурюються в пекло, чатують у горах коло брами, через яку сходить сонце.

Поема складається з дванадцяти частин, що відповідають дванадцяти знакам зодіаку.

Цербер

Якщо Пекло — це дім, дім Аїда{263}, природно, що його охороняє собака; так само природно, що собаку цього уявляють страхітливим. У «Теогонії» Гесіода він має п’ятдесят голів; задля зручності в красних мистецтвах їхню кількість було зменшено, і всім відомо, що Цербер триголовий. Вергілій згадує три його горлянки; Овідій — потрійний гавкіт, Батлер{264} порівнює три вінця на тіарі папи, брамника Раю, з трьома головами собаки-брамника Пекла («Гудібрас», IV, 2). Данте наділяє Цербера людськими рисами, що увиразнюють його пекельну природу: брудною чорною бородою, пазуристими лапами, які шматують душі приречених на вічні муки. Він кусає їх, гавкає та шкірить зуби.

Витягнення Цербера на денне світло стало останнім подвигом Геракла. Англійський письменник XVIII сторіччя Закарі Грей так відтворює цю пригоду:

«Триголовий Собака символізує минуле, теперішнє та майбутнє, які зустрічають і, як мовиться, поглинають геть усе. Перемога Геракла доводить, що героїчні Вчинки долають Час та існують у Пам’яті Прийдешності».

Згідно з найдавнішими текстами, Цербер вітає, помахуючи хвостом (який насправді є змією), кожного, хто входить у Пекло, і зжирає тих, котрі намагаються втекти. У пізнішій легенді він кусає новоприбулих; щоб уласкавити його, до труни за звичаєм клали медяник.

У скандинавській міфології закривавлений собака Гарм охороняє оселю мертвих і буде битися з богами, коли вовки з Пекла зжеруть Місяць і Сонце. Дехто стверджує, що він чотириокий; по чотири ока мають також собаки Ями, брахманського бога смерті.

В брахманізмі та буддизмі пекла пов’язані з собаками, що катують душі так само, як Дантів Цербер.

Чеширський кіт і коти Кілкенні

В англійській мові є вислів «grin like a Cheshire cat» («шкірити зуби, як Чеширський кіт»). Його тлумачать по-різному. Згідно з однією версією, колись у Чеширі продавали сир, форма якого нагадувала голову всміхненого кота. Згідно з іншою, Чешир — церемоніальне графство, або earldom, і ця благородна відмінність неабияк веселила тамтешніх котів. Є ще одна версія, нібито за часів Річарда III тут жив карбівничий на прізвище Кейтерлінг, який злостиво посміхався, коли нападав на браконьєрів.

У надрукованій 1865 року казковій повісті «Аліса в Країні Див» Льюїс Керрол наділив Чеширського кота здатністю зникати поступово, аж поки від нього залишається тільки посмішка, без зубів і рота. Про котів Кілкенні{265} оповідають, що вони несамовито билися й жерли одне одного, доки від них залишалися самі хвости. Ця оповідка датована XVIII століттям.

Чудовисько Ахеронт

Лише єдина людина одного разу бачила Ахеронта; сталося це у XII столітті в місті Корку{266}. Оригінальний текст цієї історії, написаний гельською мовою, загубився, але чернець-бенедиктинець з Регенсбурга{267} (Ратісбони) переклав його латиною, і через цей переклад оповідь була відтворена різними мовами, зокрема шведською та іспанською. Збереглося понад п’ятдесят манускриптів латинської версії, що переважно збігаються. «Visio Tundali» («Видіння Тундала») — така назва цього тексту, який вважається одним із джерел поеми Данте.

Почнімо зі слова «Ахеронт». У десятій пісні «Одіссеї» так зветься річка, що тече в пеклі й омиває західні околиці залюднених земель. Її назва звучить в «Енеїді», у «Фарсалії» Лукана та в «Метаморфозах» Овідія. Данте увічнив її в рядку:

Su la trista riviera d’Acheronte.[47]

За однією легендою, Ахеронт — покараний титан; за іншою, більш пізньою, він мешкає неподалік од Південного полюса, під сузір’ями антиподів. Етруски мали книги долі, які навчали мистецтва віщування, та книги ахеронтичні, що відкривали дороги душі після смерті тіла. З часом слово «Ахеронт» набуло значення «Пекло».

Тундал був молодим ірландським рицарем, освіченим і мужнім, але звички його були небездоганними. Якось, гостюючи в однієї подружки, він захворів, і його вважали мертвим упродовж трьох днів і ночей, проте серце його зберігало трохи тепла. Прийшовши до тями, Тундал розповів, що ангел-охоронець показав йому підземний світ. З-поміж численних дивовиж, які він там побачив, нас зараз цікавить чудовисько Ахеронт.

Воно більше за гору. Його очі палають, а паща така велика, що може вмістити дев’ять тисяч людей. Двоє мучеників, мов стовпи чи атланти, утримують її роззявленою; один з них стоїть на ногах, а другий — на голові. До нутрощів ведуть три горлянки, і всі вони вивергають невгасимий огонь. З черева істоти повсякчас долинають крики пожертих нею незліченних мучеників. Демони сказали Тундалу, що чудовисько зветься Ахеронтом. Ангел-охоронець зник, і якась сила затягла Тундала разом з іншими жертвами. Усередині Ахеронта — сльози, морок, скрегіт зубів, огонь, нестерпна спека, лютий холод, собаки, ведмеді, леви та змії. За цією легендою, пекло — звір, у якому містяться інші звірі.

Еммануїл Сведенборг 1758 року написав: «Мені не вдалося побачити загальної подоби Пекла, однак мені сказали, що так само, як Рай має людську подобу, Пекло має подобу диявола».

Юваркі

У своїй «Короткій історії англійської літератури» Сентсбері стверджує, що Юваркі — одна з найчарівніших героїнь цієї літератури. Напівжінка-напівптиця або, як написав би поет Браунінг{268} про свою небіжчицю-дружину Елізабет Баррет, напівангел-напівптиця. Вона може розпростувати руки, мов крила, а тіло її вкрите шовковистим пір’ям. Живе Юваркі на загубленому в північних морях острові; там після корабельної аварії її знаходить Пітер Вілкінс і одружується з нею. Юваркі походить з крилатого племені Гламів. Вілкінс навертає їх до християнської віри, а коли дружина помирає, повертається до Англії.

Історію цього дивовижного кохання можна прочитати в романі «Життя та пригоди Пітера Вілкінса» (1751) Роберта Пелтока{269}.

Коментар[48]

[В електронній версії коментарі реалізовано у вигляді {коментарів} до відповідних місць у тексті. — Прим. верстальника.]

Біографії

Хорхе Луїс Борхес

Хорхе Луїса Борхеса вважають одним із найвидатніших письменників двадцятого століття. З-поміж численних нагород, які він отримав, є й міжнародна літературна премія Форментор, яку той 1961 року розділив із Семмюелем Бекетом, Єрусалимська премія, Національна літературна премія Аргентини, Премія Альфонсо Реєса та премія Сервантеса. Життєвий шлях Борхеса розпочався 1899 року в місті Буенос-Айрес й завершився в Женеві 1986-го.

Петер Сіс

Петер Сіс — визнаний у багатьох країнах ілюстратор, письменник та кінорежисер. Свою кар’єру у світі кіно він розпочав 1980 року, вигравши у рамках Західно-Берлінського кінофестивалю Золотого ведмедя у номінації «Найкращий короткометражний анімаційний фільм». Сьогодні ж його творчий доробок є невід’ємною складовою незмінної виставкової колекції Музею сучасних мистецтв у Нью-Йорку. 1984 року почав займатися видавничою справою й досить швидко став одним із провідних галузевих художників. На сьогоднішній день у колекції його нагород, з-поміж багатьох інших, вирізняються Німецька дитяча літературна премія, Нагорода Болонського дитячого книжкового ярмарку (двічі) та Медаль Калдекотта (тричі). Петеру Сісу вісім раз вдавалося перемагати у номінації «Найкраща ілюстрована книга» від The New York Times. Його книжку «Стіна: Дитинство за залізною завісою» було нагороджено Медаллю Роберта Ф. Сіберта. 2003 року Сіса оголошено переможцем Стипендії МакАртура; 2012-го він отримав медаль Ґанса Крістіана Андерсена; а 2015-го — удостоєний Премії Товариства ілюстраторів за вагомі прижиттєві здобутки.

Інформація видавця

УДК 821.134.2(82)-32

ББК 84(7АРГ)-44

Б 83

EL LIBRO DE LOS SERES IMAGINARIOS

Copyright © 1995, María Kodama

All rights reserved

Illustrations copyright © 2006, Peter Sis

Хорхе Луїс Борхес

Б 83 Книга вигаданих істот [Текст] : Хорхе Луїс Борхес; переклад з ісп. Сергія Борщевського. — Львів : Видавництво Старого Лева, 2017. — 240 с.

ISBN 978-617-679-297-0

УДК 821.134.2(82)-32

ББК 84(7АРГ)-44

Хорхе Луїс Борхес © текст, 1954

Сергій Борщевський © переклад, 2017

Назар Гайдучик © дизайн серії, 2017

Видавництво Старого Лева © українське видання, 2017

Усі права застережено

ISBN 978-617-679-297-0 (укр.)

ISBN 978-8402072870 (ісп.)

Зміст

Вступ • 5

А Бао А Ку • 7

Абту й Анет • 10

Амфісбена • 11

Ангели Сведенборга • 12

Антилопи Шестиногі • 14

Багамут • 15

Бальдандерс • 17

Баранець • 19

Бегемот • 20

Бенші • 23

Брауні • 24

Бурак • 25

Валькірії • 27

Василіск • 28

Вирівнювач • 31

Віслюк Триногий • 33

Вогняний Король та його кінь • 35

Гарпії • 36

Гаруда • 38

Гідра Лернейська • 40

Гіпогрифон • 41

Гноми • 43

Голем • 44

Грифон • 47

Дві метафізичні істоти • 49

Двійник • 52

Демони в юдаїзмі • 54

Демони Сведенборга • 55

Джини • 56

Дракон • 58

Дракон Західний • 60

Дракон Китайський • 64

Елої та Морлоки • 66

Ельфи • 67

Єдиноріг • 68

Єдиноріг Китайський • 71

Заєць Місячний • 74

Змій Восьмиголовий • 76

Істоти з дзеркал • 78

Істоти Термічні • 80

Іхтіокентаври • 81

Камі • 82

Катоблепас • 84

Кентавр • 86

Кінь Морський • 89

Кракен • 91

Крокоти й Левкрокоти • 93

Куджата • 94

Кудла з Ла-Ферте-Бернар • 95

Ламедвавніки • 96

Ламії • 97

Левіафанів син • 98

Лемури • 99

Лис Китайський • 100

Ліліт • 103

Мавпа Чорнильна • 104

Мандрагора • 105

Мантікора • 107

Мати Черепах • 109

Мінотавр • 110

Монокли • 113

Мурахолев • 115

Наги • 116

Неснас • 118

Німфи • 119

Норни • 120

Одрадек • 122

Олень Небесний • 124

Пантера • 125

Пелікан • 127

Перитон • 129

Півень Небесний • 133

Пігмеї • 134

Плазун, вигаданий К. С. Льюїсом • 136

Пожирач Тіней • 137

Покруч • 139

Птах Рух • 142

Птах Фенікс • 145

Птах, який спричиняє дощ • 148

Ремора • 150

Саламандра • 152

Саратан • 156

Сатири • 159

Свиня з ланцями • 160

Сильфи • 161

Сирени • 162

Сімург • 165

Сквонк • 167

Слон, який передвістив народження Будди • 169

Стоголовець • 170

Сфінкс • 171

Сцілла • 173

Талос • 174

Тао-Тіе • 176

Тварина, вигадана Кафкою • 177

Тварина, вигадана К. С. Льюїсом • 178

Тварина, вигадана По • 180

Тварини Кулясті • 182

Тигри Аннамські • 184

Тролі • 186

Уроборос • 187

Фастітокалон • 189

Фауна Китаю • 190

Фауна США • 192

Феї • 194

Фенікс Китайський • 196

Ханіель, Кафзіель, Азріель і Аніель • 198

Хаока, бог Грому • 201

Химера • 202

Хок-кхіган • 204

Хронос, або Геракл • 205

Хумбаба • 206

Цербер • 209

Чеширський кіт і коти Кілкенні • 211

Чудовисько Ахеронт • 212

Юваркі • 214

Коментар • 216

Біографії • 234

Літературно-художнє видання

Хорхе Луїс Борхес

Книга вигаданих істот

Переклад з іспанської Сергія Борщевського

Головний редактор Мар'яна Совка

Відповідальний редактор Ольга Горба

Літературний редактор Катерина Перконос

Дизайн серії Назар Гайдучик

Макетування Альона Олійник

Коректор Святослав Горба

Підписано до друку 12.07.2017. Формат 84x108/32

Гарнітура «Noto Serif» та «Alice». Друк офсетний. Умовн. друк. арк. 12,60

Наклад 3000 прим. Зам. № 7-06-2009.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування:

а/с 879. м. Львів. 79008

Львівський офіс:

вул. Лемківська, 15-А

Київський офіс:

Метро Контрактова площа

вул. Нижній Вал. 3-7

Книжки «Видавництва Старого Лева» Ви можете замовити на сайті www.starylev.com.ua

• 0(800) 501 508 • spilnota@starlev.com.ua

Партнер видавництва

Віддруковано ПРАТ «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

вул. Різдвяна, 11, м. Харків, 61052

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011

www.globus-book.com

Всебічно-повчальна й неординарна, безпомилковий путівник до світу фантастичної зоології.

— Майкл Дірда, The Washington Post

Що нам дає Борхес? Стислість прози, реалістичність уявного світу, відважність думки, якими можна захоплюватись і які варто наслідувати. Знову зачіпаючи ноти, що востаннє злітали зі струн англійських творів Веллса та Честертона, Борхес здіймає крила своєї прози увись, віддаляючи її від приземлених площин, на тлі яких досі розгортаються більшість наших романів та оповідань.

— Джон Апдайк

Із усіх латиноамериканських авторів цього століття, [Борхес] — найбільш універсальний… Якщо Борхеса читати часто й уважно, то ви стаєте кимось на кшталт борхесиста, бо ж читати його — це активізовувати літературну свідомість, у котрій він пішов далі, аніж будь-хто інший.

— Гарольд Блум

Борхес — найважливіше ім’я в іспанській прозі з часів Сервантеса… Відмовити йому у Нобелівській премії — помилка нічим не краща від тієї, якої допустилися із Джойсом, Прустом та Кафкою.

— Маріо Варґас Льйоса

Примітки

1

Традиційний переклад назви — «Помилки та заблуди»; праця містить розгорнутий перелік поширених помилок та їхнє спростування (прим. перекладача).

2

Так само в «Граматиці» Іспанської королівської академії читаємо: «Ми, крім того, що є множиною за своєю природою, зазвичай вживається зі словами в однині, коли про себе говорять титуловані особи; наприклад: “Ми, дон Луїс Бельуга, ласкою Божою та Святого Престолу єпископ Картахенський”» (прим. авт.).

3

Він — найбільше з Божих див, але Бог, що його створив, його і знищить (прим. авт.).

4

Виділених слів немає в гебрайському оригіналі, вони були додані перекладачем (прим. авт.).

5

Голосіння за небіжчиком (англ.) (прим. перекладача).

6

Домовики (англ.); слово brown має український відповідник — брунатний (прим. перекладача).

7

Вісім ніг, згідно з «Молодшою Еддою», має кінь Одіна (прим. авт.).

8

Букв. «Первісне творіння» — загальна назва текстів космогонії зороастризму, викладених письмом пахлаві (прим. перекладача).

9

Мазендеран — провінція на півночі Персії (прим. автора).

10

«Життя та смерть Ясона» (англ.) (прим. перекладача).

11

Схрещувати грифонів з кіньми (лат.) (прим. авт.).

12

Побачив гостя він і всю родину, / І в вікнах люд; юрба відкрилась зору — / Затемнення чи то комету дивну / Всі мовби зріли, задивившись вгору; / З очима, що впирались в цю картину, / Побачив приголомшену синьйору: / Він рицаря побачив у броні / В повітрі на крилатому коні (прим. авт.).

13

Також Шопенгауер пише: «На сторінці 325 першого тому своєї “Zauberbibliotek” (“Магічної бібліотеки”) Хорст так підсумовує доктрину англійської ясновидиці Джейн Лід{270}: “Хто володіє магічною силою, може на власний розсуд панувати над світом мінералів, світом рослин і світом тварин, а також змінювати їх; тож досить, щоб деякі маги дійшли згоди, і все Творіння повернеться до райського стану”» («Про волю в природі», VII) (прим. авт.).

14

Єгуда Лоєв бен Бецалель{271} (прим. авт.).

15

Великий книжковий формат (прим. перекладача).

16

Вони згадують образ Молодого з «Пісні над піснями» (V, 10–11): «Коханий мій білий і рум’яний… голова його — щиреє золото» (прим. авт.).

17

«Трактат про відчуття» (фр.) (прим. перекладача).

18

«Історія філософії» (фр.) (прим. перекладача).

19

«Медична психологія» (нім.); повна назва — «Медична психологія, або Психологія душі» (прим. перекладача).

20

Ідеться про віршований роман «Атіс і Профіліас» французького поета XII століття Александра де Берне (прим. перекладача).

21

Здіймали римські їх солдати, / Щоб нас сильніше налякати (прим. авт.).

22

«Історія тварин» (лат.) (прим. перекладача).

23

Там мовиться, що коли ріг носорога розрізати навпіл, можна побачити фігуру людини; аль-Казвіні стверджує, що вершника, інші кажуть про птахів та риб (прим. авт.).

24

«Королева фей» (англ.) — алегорична поема англійського поета Едмунда Спенсера (1553–1599) (прим. перекладача).

25

«Фізіолог» — написаний між II та IV ст. грецькою мовою (звідси додане слово «Graecus» — «Грецький») і перекладений багатьма мовами збірник описів різноманітних тварин (прим. перекладача).

26

«Психологія та алхімія» (нім.) (прим. перекладача).

27

«Антологія китайської літератури з тлумаченнями» (фр.) (прим. перекладача).

28

Ідеться про китайського письменника Хань Юя{272} (768—824) (прим. перекладача).

29

«Священні книги японців» (англ.) (прим. перекладача).

30

«Про природу речей» (лат.) (прим. перекладача).

31

Букв. з лат. — «Китайські розмаїтості» (прим. перекладача).

32

Ла-Ферте-Бернар — місто у Франції на березі річки Юіни (прим. авт.).

33

Ідеться про поему «Ламія» (прим. перекладача).

34

Оригінальна назва — «Die Sorge des Hausvaters» («Турбота батька сімейства») (прим. авт.).

35

«Китайські вампіри та домовики» (англ.) (прим. перекладача).

36

«Про птаха Фенікса» (лат.) (прим. перекладача).

37

«Політичні діяння» (прим. авт.).

38

«Про природу богів» (лат.) (прим. перекладача).

39

Ми гадали, нібито це острівець (італ.) (прим. перекладача).

40

Mermaids перекладається переважно як «наяди» (прим. перекладача).

41

Lacrimacorpus dissolvens (лат.) можна перекласти як Плаксій розчинний (прим. перекладача).

42

Така, здається, найдавніша легенда. Роки додали до неї метафору, в якій людське життя відображене як один день.

Тепер загадка формулюється так: «Яка істота ходить на чотирьох ногах уранці, на двох ополудні й на трьох увечері?» (прим. авт.).

43

Ідеться про метафору французького філософа-сенсуаліста Е. Б. де Кондільяка (див. розділ «ДВІ МЕТАФІЗИЧНІ ІСТОТИ»), який вважав, що одне чуття здатне породжувати всі думки та здібності, а отже, навіть статуя мала б їх, якби їй було властиве бодай найменш досконале з усіх чуттів — нюх (прим. перекладача).

44

До цього переліку можна додати їздову тварину — прудкого вепра Гуллінбурсті{273}, чиє ім’я перекладається як «з поріддя золотих свиней», а ще його звуть Слідругтанні («той, хто має небезпечні ікла»). «Це живе творіння ковальського мистецтва, — зазначає міфолог Пауль Герман{274}, — з’явилося з горна вправних гномів: вони кинули у вогонь кабанячу шкуру й викували золотого вепра, здатного оббігати землю, воду та повітря. Хоч яка темна ніч, місце, де перебуває цей вепр, завжди світиться». Гуллінбурсті запряжений у карету Фрейра{275}, скандинавського бога плодючості (прим. авт.).

45

«Множинний Всесвіт» (англ.) (прим. перекладача).

46

Тут і далі: тлумачення англійських імен у дужках — від перекладача.

47

На березі сумному Ахеронта (італ.) (прим. перекладача).

48

Усі коментарі написав перекладач цієї книжки — Сергій Борщевський.

Коментарі

1

Бертон, Роберт (1577–1640) — англійський філософ-мораліст і письменник.

2

Чітторгарх — старовинний форт у штаті Раджастан (Індія).

3

«Фарсалія» — незакінчена поема римського поета Лукана (39—65) про війну між Цезарем і Помпеєм.

4

Катон, Марк Порцій (95–46 до н. е.) — римський політичний і військовий діяч.

5

«Скарбниця» — алегорична поема Брунетто Латіні.

6

Латіні, Брунетто (бл. 1220–1294) — флорентійський поет, учений, державний діяч, опікун Данте.

7

Браун, Томас (1605–1681) — англійський лікар і письменник.

8

Сведенборг, Еммануїл (1688–1772) — шведський філософ-містик і теолог.

9

Блейк, Вільям (1757–1823) — англійський поет, художник і гравер.

10

Одін — верховний бог скандинавського пантеону.

11

Лейн, Едвард Вільям (1801–1871) — англійський арабіст.

12

Сакс, Ганс (1494–1576) — німецький поет.

13

Гріммельсгаузен, Ганс Якоб Крістофель фон (бл. 1622–1676) — німецький письменник.

14

Честертон, Гілберт Кіт (1877–1936) — англійський письменник.

15

Леон, Луїс де (1528–1591) — іспанський поет-містик.

16

Валера, Сіпріано де (1531 або 1532 — 1602) — іспанський гуманіст.

17

Бретань — регіон на північному заході Франції.

18

Грімм (брати Якоб, 1785–1863 та Вільгельм, 1786–1859) — німецькі письменники.

19

Стівенсон, Роберт Льюїс (1850–1894) — англійський письменник.

20

Бертон, Річард Френсіс (1821–1890) — англійський письменник, історик, географ, дослідник Сходу та Південної Америки.

21

Асін Паласіос, Мітель (1871–1944) — іспанський арабіст, церковний діяч, президент Королівської академії іспанської мови (від 1943).

22

Мурсія — місто в Іспанії.

23

Пліній Старший (бл. 23 — 79) — римський письменник і вчений.

24

Чосер, Джефрі (бл. 1343–1400) — англійський письменник.

25

Альдрованді, Уліссе (1522–1605) — італійський учений.

26

Вульгата — латинський переклад Біблії з IV ст.

27

Кеведо-і-Вільєгас, Франсіско (1580–1645) — іспанський письменник.

28

Лорбер, Якоб (1800–1864) — австрійський музикант і християнський містик.

29

Парси — члени зороастрійської громади Індії, нащадки втікачів з Персії (VIII–X ст.) внаслідок її ісламізації.

30

Ат-Табарі, Абу Джафар Мухаммад ібн Джарір (839—923) — мусульманський історик, правознавець і тлумач Корану.

31

Персеполіс (інші назви: Перса, Персеполь) — місто — весняна резиденція перських владарів, захоплене й спалене 330 р. до н. е. Александром Македонським.

32

Маздаїзм — інша назва зороастризму, що походить від імені головного божества Ахура Мазди.

33

Геракліт (бл. 540 — бл. 480 до н. е.) — давньогрецький філософ.

34

Морріс, Вільям (1834–1896) — англійський художник, письменник, теоретик мистецтва.

35

Гесіод — давньогрецький поет VIII–VII ст. до н. е.

36

Сервій (повне ім’я — Мавр Сервій Гонорат) — римський граматик кінця IV ст., коментатор Вергілія.

37

Вергілій Марон, Публій (70—19 до н. е.) — римський поет.

38

Геката — у давньогрецькій міфології — богиня Місяця, згодом богиня чаклунства, володарка всіх чудовиськ і примар.

39

Прозерпіна — римське ім’я Персефони, дочки Деметри й Зевса.

40

Діана — римська богиня рослинності.

41

Луна — богиня Місяця.

42

Фурії — римські богині помсти.

43

Парки — римські богині долі.

44

Аполлоній Родоський (295—215 до н. е.) — давньогрецький поет і граматик.

45

Аріосто, Лудовіко (1474–1533) — італійський поет і драматург.

46

Пресвітер Іоанн — легендарний середньовічний правитель християнської держави на території сучасної Ефіопії.

47

Марути — у ведичній міфології — божества бурі, вітру, грому та блискавки.

48

Гваліор — місто в Індії.

49

Пурани — канонічні тексти індуїзму.

50

«Нагананда» («Радість змій») — давньоіндійська драма, приписувана правителю Харше (606—648).

51

Еггелінг, Вікінг (1880–1925) — швейцарський художник-авангардист.

52

Німбарка — середньовічний індійський теолог.

53

Діодор Сицилійський — грецький історик І ст. до н. е.

54

«Бібліотека» Аполлодора — історія давньогрецьких міфів, приписувана історику Аполлодору Афінському (180—119 до н. е.).

55

Лемпріер, Джон (1765–1824) — англійський лексикограф, історик, письменник, автор «Класичної бібліотеки» («Словника античності»).

56

Іолай — у давньогрецькій міфології — небіж, вірний товариш і супутник Геракла.

57

Парацельс (справжнє ім’я — Філіп Авреол Теофраст Бомбаст фон Гогенгайм, 1493–1541) — швейцарський філософ, лікар, природознавець.

58

Еріугена, Іоанн Скот (бл. 810 — після 877) — середньовічний філософ.

59

Бен Уркенос, Еліезер (кінець І — перша половина II ст.) — рабин, тлумач Талмуда.

60

Рава (справжнє ім’я — Абба бен Йосип бар Хама; бл. 280—352) — рабин, тлумач Талмуда.

61

Рав Зейра (точні роки життя невідомі) — рабин, тлумач Талмуда.

62

Майрінк, Густав (1868–1932) — австрійський письменник.

63

Еліазар із Вормса (повне ім’я — Еліазар бен Єгуда бен Калонімус, бл. 1176–1238) — середньовічний містик, знавець Талмуда.

64

Геродот Галікарнаський (484—425 до н. е.) — давньогрецький історик.

65

Арімаспи — міфічний народ, який жив на північному сході стародавнього світу і вів безупинну війну з грифонами за скарби, які ті охороняли.

66

Мандевіль, Джон — ім’я оповідача в знаменитій книзі XIV ст. «Пригоди сера Джона Мандевіля».

67

Поло, Марко (бл. 1254–1324) — італійський мандрівник.

68

Бестіарії — збірники середньовічних творів, що містили описи звірів і птахів, супроводжувані алегоричними тлумаченнями.

69

Ісидор Севільський (560—636) — церковний діяч, архієпископ Севільї.

70

Дідрон, Адольф Наполеон (1806–1867) — французький історик мистецтва та археолог.

71

Кондільяк, Етьєн Бонно де (1715–1780) — французький філософ.

72

Бреє, Еміль (1876–1952) — французький філософ.

73

Лотце, Рудольф Герман (1817–1881) — німецький філософ і лікар.

74

Файхінгер, Ганс (1852–1933) — німецький філософ.

75

Росетті, Данте Габріель (1828–1882) — англійський поет і художник.

76

Готорн, Натаніел (1804–1864) — американський письменник.

77

Мюссе, Альфред де (1810–1857) — французький письменник.

78

Шолем, Гершом (1897–1982) — гебрайський філософ, історик релігії.

79

Єйтс, Вільям Батлер (1865–1939) — ірландський поет і драматург.

80

Трахтенберг, Джошуа (1904–1959) — рабин, автор книжки «Гебрайська магія та забобони».

81

Кетеб Мерірі — демон у гебрайській міфології.

82

Аль-Казвіні, Абу Ях’я Закарія ібн Мухаммад (бл. 1203–1283) — арабський учений і письменник.

83

Ібліс — в ісламі — ангел, що протиставив себе Аллаху.

84

Геомантія — ворожіння, побудоване на тлумаченні позначок або рисунків на землі.

85

Конфуцій (Кун Фу-цзи, учитель Кун; 551–479 до н. е.) — китайський філософ.

86

«Беовулф» — англосаксонський героїчний епос.

87

Геснер, Конрад (1516–1565) — швейцарський природознавець.

88

Святий Августин (Августин Аврелій; 354-430) — християнський філософ, теолог і письменник.

89

Юнг, Карл Густав (1875–1961) — швейцарський філософ і психолог.

90

Сима Цянь (між 145 та 135 — 86 до н. е.) — китайський історик, автор знаменитого твору «Шицзи» («Історичні нотатки»).

91

Лао-цзи (учитель Лао; VI–V ст. до н. е.) — китайський філософ.

92

«Ї-цзін» («Книга перемін») — пам’ятка стародавньої китайської літератури.

93

Чжан Сен’ю (період творчості: 490—540-ті рр.) — китайський художник, один із засновників школи національного живопису.

94

Чжуан-цзи (369—286 до н. е.) — китайський філософ.

95

Веллс, Герберт Джордж (1866–1946) — англійський письменник.

96

Ктесій з Кніди — історик і лікар IV ст. до н. е., автор «Історії Персії»; потрапивши в полон до персів, тривалий час був придворним лікарем Артаксеркса II Мнемона.

97

Артаксеркс II Мнемон — перський цар (правив протягом 404—359 до н. е.)

98

Шрадер, Ебергард (1836–1908) — німецький сходознавець, лінгвіст і протестантський теолог.

99

Каркадан (мовою фарсі — «володар пустелі») — міфічна тварина, що нібито жила в Персії, Індії та на півночі Африки.

100

Пізанелло (справжнє ім’я — ді Пуччо Пізано, Антоніо; бл. 1395 — бл. 1455) — італійський художник і медальєр.

101

Сутхілл, Вільям Едвард (1861–1935) — англійський місіонер у Китаї, згодом відомий синолог.

102

Шунь — легендарний імператор Стародавнього Китаю.

103

Казіні, Томмазо (1859–1917) — італійський письменник та історик.

104

Лугонес Аргуельйо, Леопольдо (1874–1938) — аргентинський письменник.

105

Ацута — синтоїстське святилище в Японії.

106

Пост Вілер, Джордж (1869–1956) — американський журналіст, письменник і дипломат.

107

Хатхор — у Стародавньому Єгипті — богиня неба, а також любові, веселощів і музики.

108

«Листи повчальні та цікаві» — здійснене в 1702–1776 рр. 34-томне видання листів, які місіонери-єзуїти надсилали з різних країн світу.

109

Цаллінгер, Йозеф (1701–1736) — німецький місіонер-єзуїт, досліджував забобони населення Китаю.

110

Кантон — місто в Китаї.

111

Джайлз, Герберт Аллен (1845–1935) — британський дипломат і синолог.

112

Жовтий імператор, або Хуанді (бл. 2600 до н. е.) — легендарний правитель Китаю.

113

Юньнань — провінція в Китаї.

114

Штайнер, Рудольф Йозеф Лоренц (1861–1925) — австрійський філософ-містик і письменник.

115

Деміург — в ідеалістичній філософії Платона — Творець Всесвіту.

116

Лікофрон — грецький поет III ст. до н. е.

117

Клавдіан, Клавдій (370—404) — римський поет.

118

Цец, Іоанн (бл. 1100 — бл. 1180) — візантійський граматик, коментатор античних авторів.

119

Фалес (або Талес) Мілетський (між 640 та 624 — 546 до н. е.) — давньогрецький філософ, математик, астроном.

120

Кашіма — місто в Японії.

121

Аоморі — місто в Японії.

122

Кюв’є, Жорж-Леопольд (1768–1832) — французький природознавець.

123

«Спокуса святого Антонія» — роман Гюстава Флобера (1821–1880).

124

Фессалія — історична область у Греції.

125

Прескотт, Вільям Гіклінг (1796–1859) — американський історик.

126

Фідій — давньогрецький скульптор І ст. до н. е.

127

Момільяно, Арнальдо Данте Аронне (1908–1987) — італійський історик.

128

Лузітанія — давня назва Португалії.

129

Юстин, Марк Юніан — римський історик II ст. н. е.

130

Понтоппідан, Ерік (1698–1774) — данський природознавець, єпископ Бергенський.

131

Теннісон, Альфред (1809–1892) — англійський поет і драматург.

132

Ламедвавнік — за гебрайською містичною традицією, один із тридцяти шести праведників, які одночасно живуть у світі.

133

Брод, Макс (1884–1968) — німецькомовний чеський, а згодом ізраїльський письменник.

134

Кутб — за суфійськими трактатами, означення найвищого ступеня святості, що ототожнюється з досконалістю людини.

135

Аполлоній Тіанський (3—97) — грецький філософ і математик.

136

Галатія — історичний регіон у Малій Азії.

137

«Золота легенда» — укладений у XIII ст. збірник життєписів святих.

138

Колумелла, Луцій Юній Модерат (4—70) — римський письменник, творчість якого пов’язана зі сільським господарством.

139

Альберт Великий (1193, за іншими даними 1206 або 1207 — 1280) — німецький філософ, теолог і природознавець; за всеосяжні знання здобув титул «doctor universalis».

140

Флавій, Йосип (37 — бл. 100) — римський гебрайський історик.

141

Еверс, Ганс Гайнц (1871–1943) — німецький письменник.

142

Діоскорид (бл. 40 — бл. 90) — римський лікар грецького походження.

143

Цірцея — латинська форма імені чарівниці Кірки, у давньогрецькій міфології дочки Геліоса та Персеїди.

144

Юй Великий (бл. 2200 — бл. 2101 до н. е.) — легендарний імператор Стародавнього Китаю.

145

«Хун Фань» («Великий закон») — одна з глав конфуціанської «Книги історії» («Шу-цзин»).

146

Дедал — славетний давньогрецький скульптор і будівник.

147

Гонгора-і-Арготе, Луїс де (1561–1627) — іспанський поет.

148

Квінтиліан, Марк Фабій (35—100) — римський педагог, ритор.

149

Септуагінта — названий за кількістю тлумачів (70) грецький переклад Старого Заповіту.

150

Еліан, Клавдій (бл. 170 — бл. 235) — римський письменник і філософ.

151

Страбон (64 або 63 до н. е. — 24 н. е.) — давньогрецький географ та історик.

152

Улупі — героїня Махабгарати.

153

Арджуна — герой Махабгарати, одна з ключових фігур індуїстської міфології.

154

Керн, Йохан Хендрік Каспар (1833–1917) — голландський лінгвіст і сходознавець.

155

«Велика Колісниця» («Магаяна») — пізня і найпоширеніша течія в буддизмі.

156

Нагарджуна (бл. 150 — бл. 250) — індійський філософ.

157

Фа Сянь (IV–V ст.) — китайський чернець-буддист, який, здійснивши паломництво в Індію, залишив цікаві нотатки.

158

Ашока (304? — 232 до н. е.) — правитель Індії, покровитель буддизму.

159

Марголін, Жан-Клод (1923–2013) — французький філософ.

160

Хадрамаут — історична область на півдні Аравійського півострова.

161

Блемії — в античній міфології — фантастичне ефіопське плем’я безголових людей з рисами обличчя на грудях.

162

Райджуа — острів в Індонезії.

163

Секст Проперцій (бл. 50 — після 15 до н. е.) — римський поет.

164

Стурлусон, Сноррі (1178–1241) — ісландський письменник, автор «Молодшої Едди» — важливого джерела скандинавської міфології.

165

Віллоубі-Мід, Джеральд (1875–1958) — англійський синолог.

166

«Ексетерська книга» — пам’ятка давньоанглійської літератури; місто Ексетер — стародавня столиця саксів.

167

Еліот, Томас Стернз (1888–1965) — американський поет і драматург.

168

Святий Єронім (Єронім Стридонський; 347—420) — християнський теолог, письменник, перекладач Біблії.

169

Імола, Бенвенуто да (бл. 1320 — 1388) — професор Болонського університету, коментатор «Божественної комедії».

170

Фес — місто в Марокко.

171

Бен Хаїм, Аарон (друга половина XVI ст. — 1632) — рабин міста Фес.

172

Омар (повне ім’я — аль-Хаттаб, Омар) — арабський каліф, який 641 року наказав знищити Александрійську бібліотеку.

173

Сципіон Африканський, Публій Корнелій (236—183 до н. е.) — римський полководець.

174

Равена — місто в Італії.

175

Фусан — у китайській міфології — чарівне тутове дерево.

176

Льюїс, Клайв Стейплз (1898–1963) — ірландський католицький філософ і письменник.

177

«Переландра» — другий роман з космічної трилогії К. С. Льюїса.

178

«Бардо Тхедол» — буддійський текст, відомий як «Тибетська книга мертвих».

179

Еванс-Венц, Волтер (1878–1965) — американський антрополог і письменник, дослідник тибетського буддизму.

180

«Єгипетська книга мертвих» — літературна пам’ятка Стародавнього Єгипту.

181

Ерман, Адольф (1854–1937) — німецький єгиптолог.

182

Геліополіс — місто в Стародавньому Єгипті.

183

Тацит, Публій Корнелій (бл. 55 — бл. 120) — римський історіограф.

184

Манілій, Марк (І ст. н. е.) — римський поет і астролог.

185

Пельїсер де Оссау-і-Товар Абарка, Хосе (1602–1679) — іспанський поет.

186

Лактанцій, Луцій Цецилій Фірміан (250—325) — християнський письменник.

187

Тертуліан, Квінт Септімій Флоренс (бл. 155 — бл. 240) — ранньохристиянський письменник і теолог.

188

Святий Амвросій (Амвросій Медіоланський; бл. 340—397) — християнський теолог.

189

Святий Кирило Єрусалимський (313—386) — християнський святий, Єрусалимський патріарх.

190

Требіус Нігер — римський письменник-натураліст і державний діяч II ст. до н. е.; на його працю з іхтіології посилався Пліній Старший, унаслідок чого фламандський теолог і письменник Томас із Кантімпри (1201–1272) помилково сприйняв його ім’я за назву неіснуючої риби trebius niger.

191

Битва при Акції — остання велика морська битва античності (2 вересня 31 р. до н. е.), в якій армія Октавіана перемогла військо Марка Антонія.

192

Калігула (12—41) — римський імператор.

193

Сааведра Фахардо, Дієго де (1584–1648) — іспанський письменник і дипломат.

194

«Град Божий» — трактат святого Августина (354—430).

195

Челліні, Бенвенуто (1500–1571) — італійський скульптор, живописець, ювелір, автор знаменитої книжки «Життя Бенвенуто, сина майстра Джованні Челліні, флорентійця, відтворене ним самим у Флоренції».

196

Емпедокл із Акраганта (бл. 490 — бл. 430 до н. е.) — давньогрецький філософ.

197

Гомперц, Теодор (1832–1912) — німецький філософ, історик давньогрецької міфології.

198

Святий Брендан (бл. 484 — 577) — католицький і православний святий ірландського походження, знаний як мандрівник і праведник.

199

Олаф Магнус (справжнє ім’я — Манссон, Олаф; 1490–1557) — шведський письменник, картограф і священик.

200

Аль-Джахіз, Абу Усман Амр ібн Бахр (776 — 868 або 869) — арабський письменник і теолог.

201

Сулла, Луцій Корнелій (138—78 до н. е.) — римський полководець і державний діяч.

202

Колуччо, Фелікс (1911–2005) — аргентинський фольклорист і письменник.

203

Кордоба — провінція в Аргентині.

204

Літтре, Еміль Максимільєн Поль (1801–1881) — французький філософ, історик, філолог і лексикограф.

205

Тірсо де Моліна (справжнє ім’я — Тельєс, Габріель; 1571?—1648) — іспанський драматург.

206

Кішра, Луї-Марі (1799–1884) — французький латиніст.

207

Грімаль, П'єр-Антуан (1912–1996) — французький історик, автор «Словника грецької та римської міфології».

208

Партенопа — у давньогрецькій міфології — одна з сирен, дочка бога Ахелоя та музи Мельпомени; коли сирени загинули в морі, її тіло прибилося до берега, де постало місто, назване на її честь Партенопеєю (давня назва Неаполя).

209

Кампанія — гірська область на півдні Італії.

210

Троада — стародавня назва півострова на північному заході Малої Азії.

211

Орфей — у давньогрецькій міфології — легендарний співець; вважається засновником обрядів релігійного руху, названого на його честь орфізмом.

212

Гарлем — місто в Нідерландах.

213

Сауті, Роберт (1774–1843) — англійський письменник.

214

Фірдоусі, Абулькасим (бл. 940—1020 або 1030) — перський поет.

215

Аттар, Фаридаддін (справжнє ім'я — Абу Хамід Мухаммад ібн Абу Бакр Ібрагім, 1145? — 1221) — перський поет-містик.

216

Каф — легендарні гори в перській міфології.

217

Кокс, Вільям Томас (1847–1936) — перший карбівничий штату Пенсильванія, автор книжки «Потвори лісів, а також деяких пустель і гір» (1910).

218

Карнак — селище на місці староєгипетських Фів.

219

Амон — спочатку бог Фівів; згодом його культ поширився на весь Стародавній Єгипет, і жерці ототожнювали його з богом сонця Ра, звідси друге ім’я — Амон-Ра.

220

Квінсі, Томас де (1785–1859) — англійський письменник.

221

Главк — існує кілька версій давньогрецького міфу про Главка; тут він згадується як коринфський цар, батько Беллерофонта.

222

Павсаній — давньогрецький письменник, мандрівник і географ II ст. н. е.

223

Ясон (Язон) — у давньогрецькій міфології — герой, ватажок аргонавтів.

224

Медея — у давньогрецькій міфології — чарівниця, онука бога сонця Геліоса.

225

Вулкан — у римській міфології бог вогню.

226

Діоскури — у давньогрецькій міфології — нерозлучні брати Кастор і Полідевк.

227

«Тімей» — натурфілософський діалог Платона.

228

Оріген (бл. 185 — 253 або 254) — християнський теолог і філософ.

229

Ваніні, Лучіліо (справжнє ім’я — Джуліо Чезаре, 1585–1619) — італійський гуманіст.

230

Фічіно, Марсіліо (1433–1499) — італійський гуманіст і філософ.

231

Кеплер, Йоганн (1571–1630) — німецький астроном.

232

Фладд, Роберт (1574–1637) — англійський лікар, філософ-містик, астролог і музикознавець.

233

Фехнер, Густав Теодор (1801–1887) — німецький психолог, фізик, філософ і письменник.

234

Джеймс, Вільям (1842–1910) — американський філософ і психолог.

235

«Зенд-Авеста» — тлумачення Авести, священної книги зороастризму.

236

Аннам — територія на півночі сучасного В’єтнаму в період колонізації цих земель Китаєм (679—757, а згодом 766—866).

237

Річчі, Матео (1562–1610) — італійський місіонер-єзуїт, математик і картограф.

238

Шошод, Луї (1877–1957) — французький синолог, дослідник Індокитаю, автор книжки «Мисливство та фауна в Індокитаї: 1905–1930».

239

Йотунгейм — у скандинавській міфології — світ, де живуть велетні.

240

Біфрьост — у скандинавській міфології — міст, що сполучає світ богів Асгард із Мітгардом — світом людей, які бачать цей міст як веселку.

241

Алфей — найбільша річка Пелопоннесу і водночас у давньогрецькій міфології бог однойменної річки.

242

Мартінес Естрада, Есекіель (1895–1964) — аргентинський письменник.

243

Йормунганд (дослівно — «Велетенська палиця», давньоісл., інакше — Мітгард) — у скандинавській міфології — потворна морська змія, одне з трьох чудовиськ, спороджених богом Локі та велеткою Ангрбодою.

244

Утгарда-Локі — у скандинавській міфології — володар замку Утгард.

245

«Тай Пін Гуан Цзи» («Розлогі записи років Тайпін») — збірник, укладений у 977–978 рр.

246

Пол Баньян — гігант-дроворуб, персонаж американського фольклору.

247

Кірк, Роберт (1644–1692) — шотландський священик і фольклорист.

248

Ван Чун (27—100) — китайський філософ.

249

Яо (бл. 2356 — 2255 до н. е.) — легендарний китайський імператор, який прославився надзвичайною мудрістю.

250

«Зогар» («Книга осяяння») — пам’ятка кабалістичної літератури.

251

«Сефер Єціра» («Книга Творіння») — пам’ятка кабалістичної філософії.

252

Хенніг, Ріхард (1874–1951) — німецький науковець.

253

Девор, Ніколас (1882–1960) — американський астролог, психолог і музикант.

254

Сіу — індіанський народ Північної Америки.

255

Беллерофонт — давньогрецький міфічний герой; справжнє ім'я — Гіппоной, а Беллерофонтом, тобто вбивцею Беллера, його почали називати після того, як він убив свого брата.

256

Ареццо — місто в Італії.

257

Лікія — історичний регіон, провінція Римської імперії на північному заході Анатолії.

258

Дамаський (бл. 460 — після 538) — грецький філософ.

259

Гелланік (бл. 485 — бл. 400 до н. е.) — грецький історик.

260

Ереб — у давньогрецькій міфології — вічний морок, одне з начал Всесвіту.

261

Кранц, Вальтер (1884—1960) — німецький класичний філолог та історик філософії.

262

Буркгардт, Георг Едвард (1881–1974) — професор філософії Франкфуртського університету, перекладач шумерського епосу «Гільгамеш».

263

Аїд — у давньогрецькій міфології — бог підземного світу.

264

Батлер, Семюел (1613? — 1680) — англійський поет-сатирик.

265

Кілкенні — графство в Ірландії.

266

Корк — місто в Ірландії.

267

Регенсбург (давня назва Ратісбона) — місто в Баварії.

268

Браунінг, Роберт (1812–1889) — англійський поет.

269

Пелток, Роберт (1697–1767) — ірландський письменник.

270

Лід, Джейн (1624–1704) — відома представниця християнського містицизму.

271

Бен Бецалель, Єгуда Лоєв (між 1512 та 1526–1609) — рабин, тлумач Талмуда, філософ і математик.

272

Хань Юй (768—824) — китайський філософ, письменник і державний діяч.

273

Гуллінбурсті (інша назва — Слідругтанні) — в германо-скандинавській міфології — вепр, священна тварина бога Фрейра.

274

Герман, Отто Пауль (1866–1930) — німецький філолог, дослідник германського та скандинавського фольклору.

275

Фрейр — в германо-скандинавській міфології — бог плодючості.

276

Content

Борхес Хорхе Луис Книга вигаданих істот

Хорхе Луїс Борхес Книга вигаданих істот

Вступ

А Бао А Ку

Абту й Анет

Амфісбена

Ангели Сведенборга

Антилопи Шестиногі

Багамут

Бальдандерс

Баранець

Бегемот

Бенші

Брауні

Бурак

Валькірії

Василіск

Вирівнювач

Віслюк Триногий

Вогняний Король та його кінь

Гарпії

Гаруда

Гідра Лернейська

Гіпогрифон

Гноми

Голем

Грифон

Дві метафізичні істоти

Двійник

Демони в юдаїзмі

Демони Сведенборга

Джини

Дракон

Дракон Західний

Дракон Китайський

Елої та Морлоки

Ельфи

Єдиноріг

Єдиноріг Китайський

Заєць Місячний

Змій Восьмиголовий

Істоти з дзеркал

Істоти Термічні

Іхтіокентаври

Камі

Катоблепас

Кентавр

Кінь Морський

Кракен

Крокоти й Левкрокоти

Куджата

Кудла з Ла-Ферте-Бернар

Ламедвавніки

Ламії

Левіафанів син

Лемури

Лис Китайський

Ліліт

Мавпа Чорнильна

Мандрагора

Мантікора

Мати Черепах

Мінотавр

Монокли

Мурахолев

Наги

Неснас

Німфи

Норни

Одрадек

Олень Небесний

Пантера

Пелікан

Перитон

Півень Небесний

Пігмеї

Плазун, вигаданий К. С. Льюїсом

Пожирач Тіней

Покруч

Птах Рух

Птах Фенікс

Птах, який спричиняє дощ

Ремора

Саламандра

Саратан

Сатири

Свиня з ланцями

Сильфи

Сирени

Сімург

Сквонк

Слон, який передвістив народження Будди

Стоголовець

Сфінкс

Сцілла

Талос

Tao-Tie

Тварина, вигадана Кафкою

Тварина, вигадана К. С. Льюїсом

Тварина, вигадана По

Тварини Кулясті

Тигри Аннамські

Тролі

Уроборос

Фастітокалон

Фауна Китаю

Фауна США

Феї

Фенікс Китайський

Ханіель, Кафзіель, Азріель і Аніель

Хаока, бог Грому

Химера

Хок-кхіган

Хронос, або Геракл

Хумбаба

Цербер

Чеширський кіт і коти Кілкенні

Чудовисько Ахеронт

Юваркі

Коментар

Біографії

Інформація видавця

Примітки

Коментарі