Стил Даниэла

Dabar ir amžinai

Iš anglų kalbos vertė

Milda Dyke

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

31 skyrius

32 skyrius

33 skyrius

34 skyrius

35 skyrius

36 skyrius

Beatrix už tai,

kad nuostabi

ir niekad nesiliauja mylėti.

D. S.

Esama trejopos prigimties sielų, trejopų jų maldų.

Pirmosios malda: „Aš lankas tavo rankose, Viešpatie, įtempki mane, kad nesupelyčiau.“

Antrosios: „Neįtempki per stipriai manęs, o Viešpatie, nes sutruksiu“.

Trečiosios: „Tempki mane kuo stipriau, Viešpatie, ir nebijau aš sutrūkti!“

Pasirink!

Iš Niko Kazandzakio

„Kreipimosi į graiką“

PIRMAS SKYRIUS

Oras pasakiškas. Skaidrus, melsvas dangus su debesėliais ryškiai baltais kraštais. Nuostabi bobų vasara. Ir taip karšta. Nuo karščio visa sulėtėję, jausminga. Ir geriausia, kad tarsi nė ne San Fransiske. Janas sėdėjo prie nedidelio rausvo marmuro stalelio, įprastoje savo vietoje, apšviestoje saulės, Enriko restorane Brodvėjuje. Pro šalį švilpčiojo mašinos, neskubriai žingsniavo priešpiečių išėjusios poros. Karštis net su prieskoniu.

Janas po staleliu lengvai užmetė vieną ilgą koją ant kitos. Taurėje plūduriavo trys ramunės, duona buvo šviežia, minkštutėlė. Iš pažiūros net per plonais, grakščiais pirštais Janas rūpestingai atskyrė vieną riekelę nuo kitų. Dvi mergaitės stebėdamos jį sukikeno. Jis buvo ne šiaip „meilutis“ — buvo seksualus. Net jos tai suprato. Ir gražus, išvaizdus, elegantiškas. Rinktinis. Aukštas, lieknas, šviesiaplaukis, mėlynakis, ryškiais skruostikauliais, ilgomis kojomis, rankomis, kurių negali nepastebėti, veidas, nuo kurio nesinori nuleisti akių... kūnas, į kurį visi atkreipia dėmesį. Janas Klarkas buvo gražus vyras. Ir tai žinojo, bet tuo lyg ir nesirūpino, tarsi tai būtų koks niekas. Jis žinojo, žinojo ir jo žmona. Na ir kas? Juk ji irgi graži. Dėl grožio jie per daug nesuko sau galvos. Bet kiti žmonės pastebėdavo. Kiti mėgdavo į juos spoksoti tuo godžiu žvilgsniu, kokiu žiūrima į gražiuosius, trokštant sužinoti, ką jie šneka, kur jie eina, ką pažįsta, ką valgo... Tarsi jų grožiu galėtum užsikrėsti. Deja, tai neužkrečiama. Žmogus toks jau gimsta. Arba išleidžia krūvas pinigų, kad grožį suklastotų. Janui nereikėjo nieko klastoti, jis toks buvo.

Į jį dėmesį atkreipė ir moteris didele šiaudine skrybėle ir rausva suknele. Atidžiai žiūrėjo prisidengusi veidą skrybėlės kraštu. Stebėjo jo rankas su duona, jo burną, kai gėrė. Įžiūrėjo net švelnius aksominius plaukelius ant rankų su paraitotomis prieš saulę rankovėmis. Sėdėjo per keletą stalelių, bet vis viena matė, kaip buvo mačiusi ir anksčiau. Tik jis jos niekada nepastebėjo. Kodėl turėtų pastebėti? Ji žvilgsniu viską įvertino, o paskui liovėsi žiūrėti. Janas nė nežino, kad ji čia. Jis stebėjo visa kita.

Koks neprilygstamas gyvenimas. Prinokęs, auksinis, lengvutis. Laukia, kad jis nuskintų. Visą rytą rašė trečiąjį romano skyrių, jo veikėjai jau ėmė atgyti, tarsi žmonės, vaikštinėjantys po Brodvėjų... žingsniuojantys, besijuokiantys, žaidžiantys. Tokie pat tikri jam jau tapo ir personažai. Jau artimai juos pažinojo. Buvo jų tėvas, jų kūrėjas, draugas. Jie buvo jo draugai. Koks nuostabus jausmas pradėti knygą. Ji buvo tarsi gyvenimas jo gyvenime. Visi tie nauji veidai, naujos galvos. Tiesiog galėjo apčiuopti juos tarškindamas rašomosios mašinėlės klavišais. Malonu buvo net lytėti klaviatūrą.

Jam nieko netrūksta — štai mylimas miestas, jis pagaliau pradeda naują romaną, su žmona tebesijuokia ir tebežaidžia, vis dar mėgsta su ja mylėtis. Septyneri metai, bet ji viskuo dar jaudina: jos juokas, šypsena, žvilgsnis jos akyse, kaip ji sėdi nuoga jo kabinete, susirangiusi ant senos pintos supamosios kėdės, gurkšnoja gaivinantį gėrimą ir skaito jo romaną. Gyvenimas nuostabus, o dabar, kai ėmė sektis rašyti, dar nuostabesnis. Kokia stebuklinga diena, ir Džesė grįžta namo. Šias tris savaites dirbti sekėsi, bet staiga pasijuto vienišas ir baisiai pasiilgęs moters... Džesės.

Janas užsimerkė stengdamasis negirdėti pro šalį plaukiančių mašinų triukšmo... Džesė... galvojo apie ją... grakščios kojos, šviesūs ir švelnūs kaip atlasas plaukai, žalsvos su auksiniais taškeliais akys... antrą nakties štai valgo sumuštinį, ant duonos su razinomis užsitepusi žemės riešutų sviesto ir abrikosų džemo, ir klausinėja, ką jis mano apie pavasarinių drabužių liniją, kurią ji užsako savo parduotuvei... „Ne, tu man pasakyk sąžiningai, Janai, pasakyk tiesą, tau šitie pavasariniai drabužiai nepatinka, o gal visai nieko? Na, vyro akimis... sakyk sąžiningai.. Tarsi vyro akims tokie dalykai rūpėtų. Tos didelės žalios akys tiria jo veidą, tarsi klausdamos, kaip ji jam patinka, ar jis ją myli, ar... myli.

Gurkšnodamas džiną su toniku, galvojo apie ją ir vėl pasijuto jai skolingas. Skrandį vėl nudiegė. Tačiau tai irgi jo gyvenimas — jis jai nuolat skolingas. Džesei nemažai teko ištverti. Ir šen, ir ten dirbo mokytoju, vis už varganą atlyginimą, mokytojo padėjėju dirbdamas gavo dar mažiau, o jo darbo knygyne Džesė nepakentė, nes jai atrodė, kad taip jis žeminasi. Todėl jis metė tą darbą. Kai pirmasis jo romanas buvo sumaltas į miltus, išbandė žurnalisto plunksną. Paskui ji gavo palikimą, nemažai jų bėdų baigėsi. Jų bėdų, ne jo.

— Žinote, ponia Klark, vienądien jums mirtinai pabos būti ištekėjusiai už badaujančio rašytojo. — Janas atidžiai stebėjo jos veidą, o ji papurtė galvą ir nusišypsojo vasaros saulėje. Tai buvo prieš trejetą metų.

— Man tu neatrodai badaujantis. — Džesė patapšnojo jam per pilvą, paskui švelniai pakštelėjo į lūpas. — Aš tave myliu, Janai.

— Tikriausiai tu kvaištelėjusi. Bet aš tave irgi myliu. — Jam ta vasara buvo ne iš lengvųjų. Per aštuonis mėnesius neuždirbo nė skatiko. Bet Džesė, aišku, pinigų turėjo. Velnias.

— Kodėl aš kvaištelėjusi? Ar todėl, kad gerbiu tavo darbą? Ar todėl, kad neabejoju, jog esi geras vyras, net jei jau nebedirbi Madisono aveniu? Na ir kas, Janai? Kam, po velnių, rūpi Madisono aveniu? Gal tau? Ar tau tikrai to darbo taip trūksta, ar tu tik ketini dėl jo visą likusį gyvenimą kankintis? — jos balse nuskambėjo kartėlio, sumišusio su pykčiu, gaidelė. — Kodėl negali mėgautis gyvenimu būdamas tas, kas esi?

— Kas aš esu?

— Rašytojas. Ir geras.

— Kas taip sako?

— Kritikai sako, štai kas.

— Mano honorarai rodo ką kita.

— Iškruškim mes tuos tavo honorarus, — pasakė tokiu rimtu veidu, kad jis nesusilaikė nenusijuokęs.

— Na, nebūtų taip paprasta, jie tokie maži, kad sunku net pakutenti, o jau ką ten būtų krušti.

— Eik sau, iškrypėli, kartais mane siutini.

Bet šypsena vėl sušildė jos veidą, jis pasilenkęs ją pabučiavo. Džesė lėtai pirštu perbraukė jam per vidinę šlaunies pusę, stebėdama jį ir kartu šypsodamasi ta savo ramia šypsena, ir jis visas sudilgsėjo...

Jis tebeprisimena. Kuo puikiausiai.

— Tu nedoroji, aš tave dievinu. Na, važiuojam namo.

Jie išėjo iš paplūdimio laikydamiesi už rankų, tarsi du vaikai šypsodamiesi vienas kitam — tik jie žinojo ko. Nelaukė net kol grįš namo. Už keleto mylių netoli nuo kelio Janas pastebėjo siaurą upokšnį ir, ten pasistatę mašiną, jie mylėjosi, po medžiais, netoli upelio, o aplink juos aidėjo vasaros garsai. Prisimena, kaip paskui gulėjo ant minkštos žemės, vienmarškiniai, o jų kojų pirštai žaidė su akmenėliais ir žole. Prisimena ir kaip tada galvojo, kad taip ir nesupranta, kas ją traukia prie jo... kodėl? Ir kas jį traukia prie jos? Klausimai, kurių sutuoktiniai neužduoda. Kam dar klausinėti, brangioji, žinoma, dėl tavo pinigų, dėl ko gi dar? Nė vienas sveiko proto žmogus to neklausia. Bet kartais kildavo tokia pagunda. Kartais pabūgdavo pagalvojęs, kad jį prie Džesės traukia jos tikėjimas jo rašymu. Jam nesinorėjo galvoti, kad taip ir yra, bet iš dalies tai buvo tiesa.

Kiek naktų jie praleisdavo jo kabinete ginčydamiesi, gerdami kavą ir vyną. Ji niekada juo neabejojo. Kai jam to reikėjo. Tai ir buvo geriausia.

— Žinau, kad tu parašysi, Janai. Ir viskas. Tiesiog žinau, kad tau pasiseks.

Tokia perkūniškai tikra. Todėl ji ir privertė jį mesti tą darbą Madisono aveniu — nes buvo tokia tikra. O gal todėl, kad norėjo padaryti jį nuo savęs priklausomą? Kartais Janas pagalvodavo ir apie tai.

— Bet iš kur tu, po velnių, žinai? Iš kur gali žinoti, kad man pasiseks? Tai juk svajonė, Džese. Fantazija. Didysis amerikietiškasis romanas. Ar žinai, kiek yra tokių absoliučių nulių, kurie rašinėja šlamštą įsivaizduodami — štai tas romanas?

— Ir kam jie rūpi? Juk jie ne tu.

— Gal ir mano toks pat šlamštas?

Sykį, kai jis šitaip pasakė, ji sviedė į jį vyno taurę, ir tai jį prajuokino. Viskas baigėsi tuo, kad jie mylėjosi ant to storo kilimo, jis varvino vyną nuo smakro jai ant krūtų ir jie kartu juokėsi.

Tai dėl viso šito dabar jis privalo parašyti gerą knygą. Privalo. Dėl jos. Dėl savęs. Šį sykį jis privalo. Per šešerius rašymo metus gimė vienas katastrofiškas romanas ir graži pasakėčių knyga, kurią kritikai pavadino klasika. Tos parduota mažiau nei septyni šimtai egzempliorių, o romano — nė tiek. Tačiau ši bus kitokia. Žinojo tai. Tai jo proto kūrinio kova su jos „Lady J“.

„Lady J“ buvo Džesės prabangių drabužių parduotuvė. Tinkami akcentai, gera nuojauta, vykusi linija, pataikyta laiku. Ji buvo iš tų asmenybių, kurios užburia visa, ką tik paliečia. Žvakė, šalikas, brangakmenis, spalvos švystelėjimas, šypsenos užuomina, šilumos gūsis, picos gabalėlis, stiliaus šlakelis. Ne, stiliaus statinės. Džesė tokia jau gimė. Iš jos skliste sklido stilius. Visiškai nuoga ir užmerktomis akimis ji buvo stilinga.

Kaip ji priešpiet įskrisdavo į jo studiją, šviesiais plevėsuojančiais karčiukais, besišypsančiomis akimis, pabučiuodavo jam į kaklą, ir staiga ant jo popierių nukrisdavo stebuklinga gelsvai rausva rožė, viena tobula rožė, arba akinamai geltona tulpė pražysdavo krištolo vazoje šalia jo kavos puodelio, atsirasdavo kelios riekelės džiovinto kumpio, kąsnis kantalupos, plonytė atplaišėlė bri sūrio... „The New York Times“... o gal „Le Figaro“. Taip, ji tiesiog turėjo stilių. Tą dovaną paversti viską, ką palyti, reikšmingesniu ir geresniu.

Galvodamas apie ją ir žiūrėdamas į žmones prie kitų stalelių, Janas negalėjo nesišypsoti. Jei čia būtų Džesė, ji vilkėtų ką nors mažumėlę piktinančio, tarkime, vasarinę suknelę, kuri atidengia visą nugarą, tačiau slepia rankas, ar ką nors, kas visiškai ją uždengia, tačiau su skeltuku, pro kurį praeiviams švystelėtų jos koja, ar kokią nors nepakenčiamai nuostabią skrybėlę, kuri leistų jiems matyti tik vieną žavingą žalią akį, o kita akis paflirtuotų, paskui pasislėptų. Šitaip apie ją galvodamas Janas atkreipė dėmesį į moterį šiaudine skrybėle už kelių stalelių. Iki šiol nebuvo jos pastebėjęs. Jam pasirodė, kad ji be abejonių verta būti pastebėta. Karštą saulėtą popietę, išgėrus du džino su toniku, jam taip pasirodė. Jos veido beveik nematė, tik smakro galą.

Jos grakščios rankos ir dailūs pirštai, be žiedų. Žiūrėjo, kaip ji per šiaudelį siurbčioja kažkokį putotą gėrimą. Galvodamas apie žmoną ir stebėdamas merginą su skrybėle, pajuto pažįstamą susijaudinimą. Kaip be galo gaila, kad Džesės nėra namie. Tokią dieną geriausia eiti į paplūdimį, plaukioti, prakaituoti, išsivolioti smėlyje, gausiai apipylus įdegiui skirtu aliejumi trinti rankomis vienam kito kūną. Tai, kaip moters su skrybėle burna siurbė gėrimą per šiaudelį, įmerktą į gėrimą, nedavė jam ramybės. Jis vis labiau norėjo Džesės, dabar.

Jam atnešė canelloni makaronus, bet užsisakydamas apsiriko. Per riebūs, per karšti, per daug. Reikėjo užsisakyti salotų. O kavos užsisakyti po šių kelių kąsnių pietų nesinorėjo. Buvo tokia lengva diena, kam save tramdyti. Daug lengviau tiesiog plūduriuoti, bent jau leisti sąmonei laisvai plūduriuoti. Tai juk niekam nedaro jokios žalos. Jis taip gerai leidžia laiką. Enriko restorane visuomet malonu. Čia atsipalaiduoji, pažiūri į nepažįstamus žmones, sutinki pažįstamų rašytojų. Pasigėri moterimis.

Nė pats nežinodamas kodėl leido padavėjui atnešti jam trečią stiklą. Janas retai gerdavo ką kita, tik baltąjį vyną, bet džinas buvo vėsus ir malonus. Nieko blogo jam nenutiks, jei išgers ir trečią. Taip jau būna karštomis dienomis ten, kur klimatas paprastai vėsus... truputėlį pakvaišti.

Minia Enriko restorane čia praretėdavo, čia sutirštėdavo, žmonės būriavosi ant šaligatvio laukdami stalelių, nenorėdami lįsti į raudonas kabinas viduje. Verslininkai išvadavo kaklus iš kaklaraiščių, manekenės gražinosi, menininkai skrebeno pieštukais, gatvės muzikantai grojo, poetai juokavo. Net pravažiuojančių mašinų burzgimas atrodė nuslopintas muzikos ir balsų. Visa tai jam priminė mokslo metų pabaigą mokykloje. O tušti barai abiejose restorano pusėse nuščiuvę, jų neoninės šviesos snūduriuoja iki pat prieblandos. Šie gyvieji vaizdai geriau už bet kokias neonines šviesas. Visa taip tikra. Jauna, gyvastinga, su žaidimo prieskoniu.

Mergina su skrybėle iki pat Janui išeinant taip ir neparodė veido, bet jį stebėjo, paskui nebyliai truktelėjo pečiais ir parodė, kad jai atneštų sąskaitą. Ji visuomet gali sugrįžti, arba gal... Et, po velnių.

Šiek tiek apgirtęs, bet ne tiek, kad matytųsi, Janas galvojo apie ją eidamas prie automobilio. Jis turbūt susapnavo eilutes iš „Odės beveidei gražuolei“. Nusijuokė sėsdamas į Džesės automobilį, trokšdamas, kad slystu į Džesę. Nepakenčiamai reikėjo moters.

Vairavo mažylį raudoną Džesės „Morgan“. Ir mėgavosi tuo iš širdies. Tai buvo tikrai neprasta dovana, pagalvojo jungdamas pavarą. Pavydėtinai graži dovana. Pavydėtinai gražiai moteriai. Jis nupirko Džesei šį automobilį už savo pasakėčių honorarą. Visą čekio sumą paklojo už automobilį. Beprotybė. Bet ji dievino šį automobilį. O jis dievino Džesę.

Pasuko atgal į Brodvėjų, sustojo prie šviesoforo, vėl pakeliui namo pravažiavo Enriko restoraną ir kaip tik tada dešine akimi pastebėjo šviesiai rausvą dėmę. Pakėlusi galvą į dangų, skrybėlę dabar suko ant piršto, klubai laisvai siūbavo avint baltomis aukštakulnėmis basutėmis. Merginai einant ties klubais suknelė išsitempdavo, tačiau ne per daug, o ryškūs kaštoniniai plaukai rėmino veidą žaismingomis garbanomis. Su ta rausva suknele atrodė dailiai ir seksualiai. Tokia apvali, tokia prinokusi ir tokia jauna... dvidešimt dvejų?., dvidešimt trejų? Ją stebėdamas slėpsnose vėl pajuto tą alkį. Jos variniuose plaukuose atsispindėjo saulė. Jam norėjosi juos paliesti. Pastverti jai nuo rankos skrybėlę ir pabėgti, pažiūrėti, ar leistųsi iš paskos. Jam norėjosi žaisti, o nebuvo su kuo.

Lėtai prariedėjo pro ją, ji pakėlė akis, paraudo ir nusigręžė, tarsi būtų nesitikėjusi vėl jį išvysti, o dabar staiga viskas pasikeitė. Pasuko galvą ir vėl į jį pažvelgė, dabar nuostabą pakeitė neskubus šypsnys, vos pastebimas truktelėjimas pečiais. Lemtis. Vis dėlto šiandien ta diena. Tam ir pasipuošė. Dabar buvo tuo patenkinta. Atrodė, kad svilinama jo žvilgsnio nenori nueiti. Jis nevažiavo, tiesiog sėdėjo automobilyje, o ji stovėjo prie kampo stebėdama jį. Ne tokia jauna, kaip jam pasirodė. Dvidešimt šešerių? Gal dvidešimt septynerių? Tačiau dar šviežutė. Pakankamai šviežia suvertus tris džino su toniku į beveik tuščią skrandį.

Jos akys tyrinėjo jo veidą, šiek tiek gręždamos, bet atsargiai, o jam toliau tebežiūrint, ji prisiartino, Janas pamatė stambią krūtinę, smarkiai kontrastuojančią su mergaitiškomis rankomis.

— Mes pažįstami?

Stovėjo laikydama skrybėlę, staiga sukryžiavo kojas ir dėl to jos klubai šiek tiek pasidavė į priekį, o Janui kelnės iškart pasidarė ankštos.

— Manau, ne.

— Tu žiūrėjai.

— Taip... Atsiprašau... Man patiko tavo skrybėlė, pastebėjau pietaudamas.

Iš jos veido dingo įtampa, o jis jai šyptelėjo, nors ir apviltas. Vyresnė už Džesę, gal net metais ar dvejais vyresnė už jį patį. Sudėta taip, kad iš toliau atrodo subtiliai, bet kai prisiartini, iliuzija išsisklaido. Vario plaukų pašaknėse matyti juoda. Bet ji teisi, jis žiūrėjo.

— Tikrai labai atsiprašau, gal nori, kad pavežčiau?

Kodėl ne, negali būti, kad keliauja kur nors labai toli. Gal atgal į kontorą už kelių skersgatvių.

— Taip, ačiū, vaikščioti per karšta.

Ji vėl nusišypsojo ir nevykusiai pabandė atidaryti mašinos duris. Janas atidarė iš vidaus ir ji klestelėdama ant sėdynės pademonstravo guodžiamai gilios iškirptės turinį. Bent tai tikra.

— Kur tave pavežti?

Pritilusi nusišypsojo.

— Turgaus ir Dešimta. Gal ne pakeliui?

— Ne, nieko, aš neskubu. — Bet adresas nustebino. Keista vieta, jei ten dirba, o jei ten gyvena, nėra ko pavydėti.

— Ar tu pasiėmęs laisvą dieną? — klausiamai pažvelgė į jį.

— Gali sakyti. Dirbu namie. — Paprastai jis tiek daug aiškinti nemėgdavo, bet jos akivaizdoje pasijuto nesmagiai, tarsi turėtų ką nors kalbėti. Jos kvepalai buvo stiproki, o sijonas užslydo gana aukštai ant šlaunų. Janas buvo išalkęs. Troško Džesės. Tačiau jos nesulauks dar dešimt valandų.

— Ką tu dirbi?

Jam magėjo leptelėti, kad jis žmonos išlaikomas meilužis. Susiraukęs padvejojo, ar sakyti.

— Aš rašytojas, — nuskambėjo trumpas atsakymas.

— Tau nepatinka rašyti?

— Labai patinka. Kodėl klausi? — šį sykį nustebo jis.

— Na, kad ėmei taip raukytis. Tu dailus vyrukas, kai šypsaisi.

— Ačiū.

— De nada.1 Be to, važinėji dailiu automobiliu. — Žvilgsniu įvertino bendrą vaizdą. Gerai sukirpti „St. Tropez“ marškiniai, „Gucci“ batai, be kojinių. Ji nežinojo, kad jie „Gucci“, bet matė, kad brangūs. — Kokia čia mašina? MG?

— Ne, „Morgan“. — Ir jis mano žmonos... Bet šie žodžiai įstrigo jam gerklėje. — O ką tu veiki? — atsilygino.

— Šiuo metu aptarnauju klientus prie stalelių „Condor“ restorane, bet norėjau pažiūrėti, kaip ši miesto dalis atrodo dienos šviesoje, todėl ir atėjau čia papietauti. Žmonės dabar visai kitokie. Tokiu dienos metu daug blaivesni nei vėliau, kai jau ateina pas mus.

„Condor“ naktinis klubas rinktiniais lankytojais negarsėjo. Ten buvo ir „Original Topless“ striptizo baras, tad Janas padarė išvadą, kad ji aptarnauja klientus pusnuogė. Moteris truktelėjo pečiais, veidas vėl sušilo nuo šypsnio. Vėl pasirodė beveik graži, tik akys liūdnos. Tarsi apgailestautų, tarsi ją persekiotų kažkoks tolimas prisiminimas. Keistai į jį žvilgtelėjo, kartą, kitą. Janas nuo jos žvilgsnio vėl pasijuto nepatogiai.

— Ar tu gyveni ties Turgaus ir Dešimtosios kampu? — Juk reikėjo ką nors sakyti.

— Taip, viešbuty, o tu? — Nelengvas klausimas. Ką čia pasakius? Bet ji užpildė pauzę pati: — Pala, atspėsiu. Pasifik Haitse? — Jos akyse užgeso švytėjimas, o klausimas nuskambėjo šiurkščiai ir kaltinamai.

— Kažin kodėl taip nusprendei? — pabandė dėtis nustebęs ir net pasirodyti įžeistas, bet nepavyko. Pažiūrėjo į ją, kai jie stabtelėjo mašinų grūstyje Montgomerio gatvėje. Ji galėtų būti kieno nors sekretorė, galėtų būti mergina, vaidinanti antraeilį vaidmenį kokiame filme. Neatrodė pigi. Atrodė pavargusi. Ir liūdna.

— Brangusis, tu kvepi Pasifik Haitsu, ant tavęs viso didelėm raidėm užrašyta.

— Tik tegul tavęs neapgauna kvepalai. Ne viskas, kas blizga...

Abu nusijuokė, ir jis vėl nuspaudė greičio pedalą, nes mašinų srautas pajudėjo. Pasuko į Turgaus.

— Vedęs?

Jis linktelėjo.

— Blogai, visi padoresni vedę.

— O ką, tai kliūtis? — Tai išdrožti buvo tikra beprotybė, bet pasakė taip veikiau iš smalsumo, nerimtai. Be to, džinas su toniku darė savo.

— Kartais prasidedu su vedusiais, kartais ne. Priklauso nuo to, koks vyrukas. Dėl tavęs... kas žino. Tu man patinki.

— Na, man malonu, tu daili moteris, kaip čia pasakius. Kuo tu vardu?

— Margarita. Megė.

— Gražus vardas. — Ji vėl jam nusišypsojo. — Čia, Mege? — Šiame kvartale buvo tik vienas viešbutis, ir ne iš puikesnių.

— Na, taip, čia. Namai namučiai, nuostabu, tiesa? — pabandė sutrikimą pridengti lengvabūdiškumu ir Janui pasidarė jos gaila. Viešbutis atrodė nykus ir slegiantis.

— Nori užeiti išgerti?

Iš akių perskaitė, kad įsižeis, jei atsisakys. Po velnių, dabar jis negali važiuoti namo ir dirbti. Jam dar teks kažkur praleisti devynias su puse valandos, kol reikės važiuoti į oro uostą. Bet žinojo ir kas gali įvykti, jei priims Megės kvietimą. O leisti, kad tai įvyktų, — tikrai pats sumaučiausias dalykas, kokį galėtų iškrėsti Džesei grįžtant namo. Jis ištvėrė trejetą savaičių. Tai negi neištvers dar vienos popietės?..

Bet ši mergina atrodė tokia vieniša, tokia nemylima, o džinas ir saulė susuko jam galvą. Žinojo, kad namo važiuoti nenori. Ten, tuose namuose, nieko iš tiesų nėra jo, išskyrus penkis stalčius, prigrūstus jo raštų, ir naują „Olivetti“ rašomąją mašinėlę, kurią jam padovanojo Džesė. Karalius išlaikytinis. Karalienės Džesės vyras.

— Aišku, aš turiu laiko išgerti. Tik verčiau pasiūlyk kavos. Kur man palikti mašiną?

— Gali pastatyti prieš duris. Čia balta zona, nenuvilks.

Janas pastatė mašiną priešais viešbutį, Megė atidžiai stebėjo automobilį iš užpakalio, kol jis privažiavo prie šaligatvio. Tokį numerį lengva prisiminti. Ant jo buvo užrašyta DŽES, ir ji neabejojo, kad tai jo vardas.

ANTRAS SKYRIUS

Džesika išgirdo, kaip iš lėktuvo vidurių iššovė važiuoklė, ir nusišypsojo. Saugos diržas užsegtas, lempelė virš galvos užgesinta ir, lėktuvui sukant paskutinį ratą virš nusileidimo tako, jos širdis ėmė tankiau daužytis. Aiškiai žybčioja šviesos apačioje.

Žvilgtelėjo į laikrodį. O, kaip gerai ji pažįsta Janą. Dabar jis it pamišęs ieško, kur pastatyti mašiną oro uosto garaže, išsigandęs, kad pavėluos, kad nesutiks jos prie vartų. Bet netrukus susiras vietą, kaip pakvaišęs puls į terminalą, alsuos ir pūškuos, šypsosis, vis dar įsitempęs, kol prisibraus iki jos. Bet pasirodys laiku. Visuomet pasirodydavo. Kaip tik dėl to grįžti namo būdavo taip gera.

Atrodė, lyg būtų išvykusi visus metus, bet nupirko tokių gerų daiktų. Pavasario kolekcija bus nuostabi. Švelnios pastelinės spalvos, įstrižai kirptos švelnios vilnos, kakavos spalvos skraistės, šilkinės palaidinės ilgomis rankovėmis ir puiki zomša. Zomšai atsispirti ji neįstengdavo. Jos drabužių parduotuvėje šis pavasaris bus tikra šventė. Prekės, kurias užsakė, bus pradėtos vežti tik po kokių trijų ar keturių mėnesių, bet laukdama jų Džesė jaudinosi jau dabar. Prisiminė viską iki paskutinio daiktelio. Pavasario linija sutvarkyta. Jai patikdavo suplanuoti va taip, iš anksto. Patikdavo žinoti, ką gaus. Patikdavo žinoti, kad jos gyvenimas, jos darbas suplanuotas. Gal kam atrodytų nuobodu, bet Džesės tai visai nevargino.

Spalio mėnesį juodu su Janu ketina keliauti į Karmelį. Padėkos dieną švęs su draugais. Per Kalėdas gal paslidinės prie Tahou ežero, po Naujųjų greičiausiai neilgam nulėks į Meksiką pasišildyti saulėje. O tada jau pasirodys jos pavasarinės prekės. Viskas suplanuota tobulai: ir kelionės, ir valgis, ir drabužiai. Ji turėjo viską, ko reikia planuojant: verslą, kuris gerai sukosi, vyrą, kurį mylėjo ir kuriuo paprastai galėdavo pasikliauti, patikimų žmonių aplink. Mažai kas vykdavo ne pagal planą, bet toks gyvenimas jai patiko. Galvodavo, gal dėl to ji niekada ir nenorėjo kūdikio, nes tai jau būtų pasikeitimas. Toks, kurio iki galo nesuplanuosi. Nežinojo, kaip jis atrodytų, kaip elgtųsi, kada tiksliai jis galėtų gimti ar ką su juo darytų, kai jau būtų gimęs. Vien nuo minties apie kūdikį susinervindavo. Taip gyvenimas daug paprastesnis. Tik Džesė ir Janas. Vieni. Taip ir dėl Jano meilės su niekuo nereikia varžytis. Džesei varžytis nepatikdavo, tuo labiau dėl Jano. Dabar nieko daugiau ir neturėjo, tik jį.

Lėktuvo ratai stuktelėjo į nusileidimo taką, ji užsimerkė... Janas... kaip jo pasiilgo per tas savaites. Dienomis sukosi kaip voverė, vakarais irgi turėdavo reikalų, bet grįžusi į viešbutį paprastai jam vis tiek paskambindavo. Tačiau negalėdavo ištiesti rankos ir palytėti jo, jis negalėdavo jos apkabinti. Džesė negalėdavo nusijuokti jam į akis ar pakutenti padų, ar stovėdama šalia po dušu liežuviu sugaudyti per strazdanas ant jo nugaros varvančių vandens srovelių. Džesė ištiesė ilgas kojas, laukdama, kada lėktuvas sustos.

Sunku sulaukti kelionės pabaigos. Tenorėjo, kad ji baigtųsi. Norėjo išbėgti ir pamatyti jį. Tuoj pat. Jokių kitų vyrų jos gyvenime niekad nebuvo. Sunku patikėti, bet nebuvo. Kartą ar porą buvo susimąsčiusi, tačiau tiesiog nepasirodė verta. Jos žvilgsniu, Janas buvo daug pranašesnis už visus kitus, seksualesnis ir išmintingesnis, ir geresnis, ir labiau mylintis. Janas taip puikiai suprasdavo, ko jai reikia, ir pasirūpindavo visais jos poreikiais. Per tuos septynerius metus, kai jie susituokę, Džesė prarado ryšį su daugeliu artimų draugių iš Niujorko, o San Fransiske naujų taip ir nesusirado. Jai nereikėjo draugių, patikėtinės, „geriausios draugės“ — ji turėjo Janą. Jis buvo geriausias jos draugas, jos meilužis, po Džeiko mirties — net jos brolis. Na ir kas, kad retkarčiais Janas nuklysdavo į šoną. Tai nedažnai nutikdavo, be to, jis elgdavosi taktiškai. Jai dėl to galvos neskaudėjo. Vyrai taip daro, kai jiems reikia, kai žmonos išvyksta. Jis tuo nepiktnaudžiavo, nesigirdavo, neužduodavo jai širdies. Džesė tiesiog įtardavo, kad jis tai daro. Tik tiek. Ji suprato. Svarbiausia, kad jai nereikėtų žinoti. Ji darydavo prielaidą, o tai juk ne tas pat, kas žinoti.

Jos tėvų santuoka buvo tokia pat, ir daugelį metų jie buvo laimingi. Stebėdama juos, Džesė suprato tokius dalykus, apie kokius nekalbama, kokiais vienas kito neskaudini, nepiktnaudžiauji. Laiminga santuoka būna paremta supratingumu, o kartais nešnekėti, ko nereikia, tiesiog leisti kitam žmogui būti reiškia būti supratingam... mylėti. Jos tėvai dabar jau mirę, jie buvo nejauni, kai ji gimė. Motinai buvo gerokai per trisdešimt, o tėvui — apie keturiasdešimt penkerius. Džesei buvo ketveri, kai gimė Džeikas. Tačiau susituokę vyresni jie gerbė vienas kitą kur kas labiau negu dauguma kitų porų. Jie nemėgino vienas kito pakeisti. Ir tokiu elgesiu Džesę daug ko išmokė.

Tačiau jų visų jau nebėra. Jau treji metai. Beveik lygiai. Tarp jos tėvų mirčių — vos keli mėnesiai. Pirma jų prieš metus būdamas dvidešimt penkerių Vietname žuvo Džeikas. Džesė liko vienintelė. Bet ji turėjo Janą. Ačiū Dievui, buvo Janas. Kai šitaip pagalvodavo, jai nugara perbėgdavo drebulys. Ką ji darytų be Jano? Numirtų... kaip jos tėvas mirė be motinos... mirtų... be Jano gyventi negalėtų. Be jo, daugiau nieko neturi. Kai naktimis bijodavo, jis laikydavo ją apkabinęs. Kai kas nors ją per smarkiai sujaudindavo ir nuliūdindavo, Janas ją pralinksmindavo. Jis prisimindavo akimirkas, kurias būdavo svarbu prisiminti, žinojo, ką ji mėgsta, suprato jos intymią kalbą, juokdavosi iš labiausiai nevykusių jos juokų. Jis pažinojo ją. Ji buvo jo moteris, jo mažytė mergaitė. Jai to ir reikėjo. Jano. Tai negi svarbu kažkokie atsitiktiniai nuklydimai, apie kuriuos ji iš tiesų ir nežino? Svarbu, kad jis būdavo šalia, kai jo reikėdavo.

Išgirdo prasiveriant lėktuvo duris. Žmonės ėmė spraustis į takus. Penkių valandų skrydis pagaliau baigtas. Metas namo. Viena ranka Džesė palygino susiglamžiusias kelnes, kita paėmė apsiaustą. Jis buvo iš ryškios apelsinų spalvos zomšos ir ji vilkėjo jį prie šviesių kelnių ir marginto švelnios karamelės spalvos šilko palaidinės. Žalios akys žibėjo įdegusiame veide, o šviesūs tankūs plaukai laisvai krito ant pečių. Janui patikdavo, kai ji vilkėdavo oranžinės spalvos drabužius, todėl Niujorke ir nusipirko šį apsiaustą. Nusišypsojo pagalvojusi, kaip jam patiks. Beveik kaip „Pierre Cardin“ švarkas, kurį nupirko jam. Ji taip mėgo lepinti Janą.

Trys verslininkai ir pulkelis moterų įsibruko į taką prieš ją, bet ji buvo tokia aukšta, kad matė virš čiauškančių moterų galvų. Jis stovėjo prie vartų, ir kai Džesė pamojavo, plačiai išsišiepė, pamojo jai, o tada ėmė greitai irtis artyn, nardydamas tarp žmonių, išeinančių pirma jos. Tada ištiesė rankas ir ją apkabino.

— Na, jau pats laikas tau grįžti namo, ir dar... šitaip atrodant. Tau pasiseks, jei neišprievartausiu tavęs tiesiog čia. — Atrodė be galo patenkintas. Tada pabučiavo ją. Ji namie.

— Nagi, prievartauk, pažiūrėsim, ar išdrįsi. — Jie tebestovėjo toje pačioje vietoje, gerdami vienas kitą, viską išsakydami akimis. Džesika negalėjo nei liautis šypsojusis, nei atitraukti rankų nuo jo veido. — Kaip nuostabu tave liesti. — Ji dievino švelnią Jano odą, aštrokai kvepiančią citrinomis.

— Džese, jeigu žinotum, kaip tavęs pasiilgau...

Ji linktelėjo, juk žino. Pasiilgo jo nė kiek ne mažiau.

— Kaip knyga?

— Gerai. — Jie kalbėjo banalybėmis, kaip kalba žmonės, pažįstantys vienas kitą geriau negu gerai. Daug žodžių jiems nereikėjo. — Tikrai gerai. — Janas pakėlė jos didžiulį minkštos rudos odos krepšį nuo grindų, kur Džesė buvo jį numetusi, kad galėtų pabučiuoti Janą. Na, eime, viliokle, važiuojam namo. — Ji sunėrė rankos pirštus su jo ir jie kartu nužingsniavo dideliais žingsniais, jos plaukai glaudėsi jam prie peties, jų judesiai derėjo.

— Nupirkau tau dovanėlę.

Jis nusišypsojo. Ji visuomet nupirkdavo.

— Matau, ir sau nusipirkai. Tai bent apsiaustas.

— Patinka? O gal baisus? Sakau, gal šiek tiek per ryškus. — Apsiaustas buvo degintos karamelės spalvos, kone kepsninis.

— Tau tinka. Viskas, ką tu vilki, atrodo gražiai.

— Jėzau, koks tu malonus! Ką pridirbai? Gal sumalei mano automobilį?

— Na, ar gražu taip šnekėti? Klausiu tavęs, ar gražu?

— Sumalei? — Bet ji juokėsi, jis irgi.

— Ne, bet išmainiau jį į „Honda“ motociklą. Pamaniau, gal tau labiau patiks.

— Nuostabi mintis! Na, brangusis, aš susižavėjusi. Gerai, pasakyk tiesą, ar smarkiai nukentėjo automobilis?

— Nukentėjo? Norėčiau tau pranešti, kad jis ne tik sveikut sveikutėlis, bet dar ir švarus, nors toks nebuvo, kai jį palikai. Vargšas mažylis automobiliukas buvo baisiai purvinas!

— Taip, žinau, — nuleido galvą Džesė, o jis nusišypsojo.

— Man gėda dėl jūsų, ponia Klark, bet aš jus myliu.

Janas pabučiavo jai į nosies galelį, o ji rankomis apsivijo jo kaklą.

— Atspėk.

— Kiek kartų galiu spėti?

— Vieną.

— Tu mane myli?

— Atspėjai. — Sukikeno ir pabučiavo jam į kaklą.

— Kokį prizą gausiu už tai, kad atspėjau?

— Mane.

— Nuostabu. Priimu.

— Dangau, kaip aš džiaugiuosi, kad jau namie.

Džesė atsiduso ir stovėjo jo glėbyje, kol jie laukė jos lagaminų pasirodant ant judančio bagažo takelio. Janas jos akyse matė palengvėjimą. Džesė nemėgo būti išvykusi, nemėgo skraidyti, bijojo numirti, bijojo, kad jis žus automobilio avarijoje jai išvykus. Nuo tada, kai jos tėvai ir brolis... Ji išgyveno tokį siaubą. Ne, jos tėvai nežuvo, mirė sava mirtimi. Motina jau buvo sena. Gana sena. Šešiasdešimt aštuonerių. O tėvas per septyniasdešimt. Jis mirė iš sielvarto, nepratempęs be jos nė metų. Bet Džesė nebuvo pasirengusi prarasti abu, ir buvo baisu žiūrėti, kaip ji sielvartavo. Dar neatsigavusi po brolio mirties, o jau netekusi abiejų tėvų... Kartais Janas nebežinodavo, ar ji ištvers. Siaubas, isterija, košmarai. Jautėsi tokia vieniša, tokia išgąsdinta. Kartais jis jos nebeatpažindavo. Staiga tapo tokia nuo jo priklausoma, tokia nepanaši į aną Džesę. Atrodė, kad ji nori įsitikinti, jog jis ne mažiau priklausomas nuo jos... Kaip tik tada jis ir leidosi jos įšnekamas, metė darbą ir atsidėjo vien rašymui. Ji galėjo sau tai leisti. Tik Janas nebuvo tikras, kad jis gali. Bet didumą laiko toks susitarimas abiem tiko. O išlaikydama jį Džesė jautėsi saugesnė. Juk iš tiesų, išskyrus jį, dabar daugiau nieko nebeturėjo.

Džesė vėl pakėlė akis ir nusišypsojo.

— Tik palaukit, kol parvešiu jus namo, ponia Klark.

— Ištvirkėlis.

— Taip, ir juk tau tai patinka.

— Taip, patinka.

Žmonės į juos žiūrėjo, bet jie to nepastebėjo. Buvo taip malonu paganyti į juos akis, žiūrint norėjosi šypsotis, apimdavo gerumas, norėjosi būti tokiems kaip jie, gėrėtis jų vaizdu. Šiuodu nuostabiai gražūs žmonės turėjo viską. Paprastai į juos žiūrint užplūsdavo kuo įvairiausios emocijos.

Jie nuėjo į garažą pasiimti „Morgan“ ir išvydusi jį Džesė nušvito iš pasididžiavimo.

— Nieko sau, kaip gerai atrodo. Ką tu jam padarei?

— Nugabenau nuplauti. Pabandyk kada nors. Pamatysi, koks efektas.

— Ak, nutilk tu.

Ji žaismingai užsimojo, o jis išsilenkė ir pagavo besijuokiančios Džesės ranką.

— Kol nespėjai manęs sumušti, amazone, lįsk į mašiną. — Rakindamas dureles pliaukštelėjo jai per užpakalį.

— Nevadink manęs amazone, tu nelaimingas iškrypėli! Mergišiau!

— Mergišius? Ar tu tik nepavadinai manęs mergišiumi? — Jis atrodė sukrėstas ir grįžo prie jos. — Ponia, kaip jūs drįstate mane šitaip vadinti? — Ir sulig tais žodžiais pastvėręs ją pasodino ant automobilio sėdynės. — Štai, ir aš tau pasakysiu, kad su tokio ūgio mergina ne taip jau paprasta.

— Janai, koks tu šūdžius. — Bet jis žinojo, kad dėl savo ūgio Džesė nė kiek nesisieloja. Jiems abiem tai patiko. — Be to, man atrodo, kad aš traukiuosi.

— Šit kaip? Dabar jau susitraukei iki metro aštuoniasdešimt penkių? — sukikeno jis diržu perjuosdamas jos lagaminą automobilio bagažinėje. Automobilio stogas tebebuvo nuleistas, Džesė stebėjo jį su šypsena.

— Eik po velnių, tu puikiai žinai, kad tesu metro septyniasdešimt devynių, o kai pasimatavau anądien, buvau tik metro septyniasdešimt aštuonių.

— Turbūt matavaisi sėdėdama.

Jis klestelėjo ant sėdynės šalia jos ir atsisuko pažvelgti jai į akis.

— Sveika, ponia Klark, sveika sugrįžusi.

— Sveikas, mylimasis. Kaip nuostabu būti namie. — Jie ilgai vienas kitam šypsojosi, jis užvedė automobilį. Ji išsivilko iš naujojo apsiausto ir atsiraitojo palaidinukės rankoves. — Ar čia šiandien buvo karšta? Dar dabar šilta.

— Taip, buvo virimo temperatūra, nuostabu ir saulėta. Jeigu toks pats oras bus rytoj, tai gali paskambinti į parduotuvę ir pranešti, kad tave Čikagoje užsnigo. Keliausim į paplūdimį.

— Užsnigo rugsėjo mėnesį? Išprotėjai. Ir tikrai, brangusis, negaliu. — Bet jai ta mintis patiko, ir jis tai žinojo.

— Taip, gali, gali. Jei prireiks, aš tave pagrobsiu.

— Gal galėčiau vėliau nueiti.

— Na, matai, ši mintis jau geresnė, — pergalingai nusišypsojo Janas užvesdamas automobilį.

— Tai tikrai šiandien buvo gražu?

— Gražiau nei gražu. Bet būtų buvę dar geriau, jeigu būtum buvusi namie. Aš visai nusibaigiau per pietus sėdėdamas pas Enriką ir jau nebežinojau, kur dėtis visą likusią dieną.

— Neabejoju, kad ką nors sugalvojai. — Bet jos tonas buvo be jokios pagiežos, o jo veidas — be jokios išraiškos.

— Ne... Nieko ypatingo.

TREČIAS SKYRIUS

—Džese, tu tikrai gražiausia iš visų mano pažįstamų moterų.

— Aš tą patį pasakysiu apie tave.

Ji gulėjo ant pilvo šypsodamasi jam, sodrus jų kūnų kvapas tvyrojo ore, jų plaukai buvo išsitaršę. Jie dar neseniai pabudo. Bet jau spėjo pasimylėti.

— Tu negali pasakyti to paties, kvailute, juk aš nesu graži moteris.

— Ne, bet tu pasakiškas vyras.

— O tu tokia žavingai banali. Būtinai turi gyventi su rašytoju.

Ji vėl nusišypsojo, o jis perbraukė pirštu jai per nugarą.

— Jei taip darysi, mielasis, prisišauksi bėdą.

Ji paėmė iš jo cigaretę, kurią sykiu rūkė, patraukė ir išpūtė dūmus jam virš galvos, tada atsisėdo ir vėl jį pabučiavo.

— Kada mes važiuosim į paplūdimį, Džese, mieloji?

— Kas sakė, kad mes važiuosim į paplūdimį? Dieve, mielasis, man reikia į parduotuvę, juk manęs trejetą savaičių nebuvo.

— Tai nebus ir dar vieną dieną. Juk sakei, kad šiandien su manimi važiuosi į paplūdimį. — Jis šiek tiek priminė besiaikštijantį berniuką.

— Nesakiau.

— Ne, tu kuo rimčiausiai sakei. Na, beveik. Sakiau, kad tave pagrobsiu, ir tau ta mintis, rodos, patiko.

Ji nusijuokė pirštais braukdama jam per plaukus. Jis neapsakomas, toks nuostabus didelis berniukas. Bet toks žavingas berniukas. Jam atsakyti ji niekuomet negalėdavo.

— Žinai ką?

— Ką?

Atrodė, jis gėrisi žiūrėdamas jai į veidą. Ji tokia graži ryte.

— Tu tikras įkyruolis, štai ką. Juk turiu dirbti, kažin kaip galėčiau važiuoti į paplūdimį?

— Paprastai. Paskambink merginoms, pasakyk, kad negali pasirodyti iki rytdienos, ir važiuojam. Paprasta. Argi galima palaidoti tokią dieną kaip ši? Dėl Dievo...

— Na, galima — uždirbant pragyvenimui.

Tokių pastabų jis nemėgo. Jos primindavo, kad jis neuždirba pragyvenimui.

— Na, o jei aš nueisiu į darbą iš ryto ir paskui anksčiau išeisiu?

— Na, taip, išeisi iš parduotuvės kaip tik tada, kai ims kristi rūkas. Džesika, tokie žmonės kaip tu ir sugadina vakarėlius. Taip, taip, tobula vakarėlių gadintoja.

Bet ji jau kėlėsi virti kavos ir nuoga eidama į virtuvę mestelėjo per petį:

— Pažadu, kad išeisiu iš parduotuvės iki pirmos. Na, kaip?

— Geriau negu nieko. Varge. Dievinu tavo užpakalį. Tu numetei svorio.

Ji nusišypsojo ir pasiuntė jam oro bučinį.

— Pirmą valandą, pažadu. Galėsim papietauti namie.

— Ar tai reiškia tą patį, apie ką aš galvoju? — išsišiepė Janas ir Džesė linktelėjo. — Tada paimsiu tave pusę pirmos.

— Gerai, sutarta.

„Lady J“ buvo prisiglaudusi išpuoselėto Viktorijos stiliaus namo apatiniame aukšte, iškart išsukus iš Sąjungos gatvės. Namas dažytas geltonai su baltu apvadu, ant mažos žalvarinės lentelės prie durų išgraviruota „Lady J“. Džesė buvo įdėjusi didžiulę vitriną ir pati dukart per mėnesį atnaujindavo ekspoziciją. Dažniausiai parengdavo paprastą ir efektingą. Tad dabar, įsukusi „Morgan“ į privažiavimo taką, pakėlė galvą pažiūrėti, ką jai nesant merginos išdėliojo vitrinoje. Rudas tvido sijonas, kupranugario spalvos marškiniai su kaklaraiščiu, gintariniai karoliai, tankaus mezgimo kepurė, nedideli lapių kailinukai, permesti per žaliu aksomu aptrauktą kėdę. Atrodė velniškai gerai, taip tiko rudeniui... Nors ne bobų vasarai... Aišku, tai nesvarbu, niekas juk neperka bobų vasarai. Perka rudeniui.

Kai traukė iš automobilio portfelį ir lipo laiptais prie durų, mintimis dar perbėgo per tuos daiktus, kuriuos užsakė Niujorke. Durys buvo atrakintos, merginos žinojo, kad ji ateis anksti.

— Na, na, žiūrėk, kas namie. Zina! Džesė grįžo! — Mažytė, dailių bruožų rytietė mergina pliaukštelėjusi delnais pašoko ant kojų ir susižavėjusi pripuolė prie Džesės. — Atrodai fantastiškai! — Jiedvi sudarė stulbinančią porą. Ilgakojės šviesbruvės Džesės grožis buvo visiška priešingybė subtiliam japonės grakštumui. Jos juodi žvilgantys plaukai dailiai pakirpti įkypai krito nuo kaklo iki smakro smailumos.

— Kate! Tu nusikirpai plaukus! — trumpam apstulbo Džesė. Vos prieš mėnesį merginos plaukai siekė juosmenį, jei ji nesusukdavo jų į kietą mazgą ant pakaušio. Jos vardas buvo Kacuko, tai reiškia „taika“.

— Man jie tokie labai nusibodo. Na kaip, ar patinka?

Mergina mikliai apsisuko ant vienos kojos ir šypsodamasi pasiūbavo galvą, kad plaukai subanguotų. Apsirengusi buvo, kaip ir dažniausiai, juodai, ir ši spalva dar labiau pabrėžė jos lankstumą. Jos katės gracingumas ir įkvėpė Džesę sugalvoti tokią pravardę.

— Labai patinka, nepaprastai elegantiška.

Jos viena kitai nusišypsojo, bet netrukus jų pokalbį pertraukė džiugus karo šūksnis.

— Aleliuja! Tu namie! — pasigirdo Zinos balsas. Kaštoniniais plaukais, rudaakė, jausminga, pietietė. Buvo krūtininga, o anos abi elegantiškai mažomis krūtinėmis, burna bylojo, kad ši moteris mėgsta juoktis ir bendrauti su vyrais. Jos garbanėlės aplink galvą atrodė tarsi aureolė, Zina švysčiojo nuostabiomis seksualiomis kojomis. Kai ji žingsniuodavo, vyrai tirpdavo, ir Zinai patikdavo juos erzinti. — Matei, ką Katė padarė su savo plaukais? — Ji nutęsė žodį „plaukais“. — Nė nežinau, kiek verkiau. — Ji šypsojosi, o jos burna tarsi glamonėjo žodžius, kiekvieną atskirai. — Kaip ten, Niujorke?

— Nuostabu, pasakiška, baisu, šlykštu, karšta, aš puikiai praleidau laiką. Bet palaukit, pamatysit, ką nupirkau!

— Kokios šįmet spalvos?

Kaip mergina, kuri visuomet rengdavosi baltai arba juodai, Katė buvo išprotėjusi dėl ryškių spalvų. Ji žinojo, kokius ryškius drabužius pirkti, kaip juos derinti, kaip sudaryti iš jų kontrastus, kaip derinti spalvas. Ji mokėjo viską, tik ne juos dėvėti.

— Pastelinės, tokios gražios, kad numirk, — pasakė Džesika trypčiodama po storą šviesų „Lady J“ kilimą. Kaip nuostabu sugrįžti į savo karaliją. — Kas įrengė vitriną? Atrodo pasakiškai.

— Zina, — visus nuopelnus atiduoti draugei paskubėjo Katė. — Kaip tau tas kontrastas su žalia kėde? Man atrodo, tai puiki detalė!

— Nuostabi. Matau, kad čia niekas nepasikeitė, jūs abi ir toliau kaip Siamo dvyniai. Ar uždirbom kokių pinigų, kol aš buvau išvykusi?

Džesė klestelėjo ant mėgstamos šviesios odos minkštos kėdės, ant kurios patogu ištiesti kojas. Ant šios kėdės paprastai sėdėdavo vyrai, laukdami, kol žmonos apsipirks.

— Uždirbome daug, bent jau per pirmas porą savaičių, tik ši savaitė vangesnė, nes oras per geras, — skubėjo pateikti ataskaitą Katė, ir paskutiniai jos žodžiai priminė Džesei, kad ji turi vos keturias valandas padirbėti, kol Janas atvažiuos pavogti jos ir vežtis į paplūdimį.

Kol dairėsi aplink, Zina padavė jai puodelį juodos kavos. Džesė visur matė rudens kolekciją, kurią buvo supirkusi daugiausia Europoje prieš penkis mėnesius, ir subtilaus parduotuvės dekoro, kakavinių ir rudų vilnų bei odos fone ji atrodė puikiai. Dvi sienos buvo iš veidrodžių, o kiekviename kampe — kambarinių augalų džiunglės. Kiti augalai leidosi nuo lubų, apšviesti švelnios šviesos.

— Tai kaip ta daniška kolekcija?

Danai šį sykį pasiūlė daug raudonos. Sijonai, megztiniai, trijų skirtingų stilių švarkai, nuostabus įsisupamas tamsios vyšnios raudonumo paltas — su visais šiais drabužiais moteris jausis ne mažiau egzotiška ir seksuali nei su kailiniais. Tas paltas nuostabus, Džesė ir sau tokį užsisakė.

— Danų prekės juda gerai, — įsiterpė ir Zina savo Naujojo Orleano tartimi. — O kaip Janas? Nematėm jo jau kelias savaites. — Džesei išvykus rytojaus dieną jis buvo pasirodęs pasiimti grynųjų už čekį.

— Rašo naują knygą.

Zina šiltai šyptelėjo ir linktelėjo. Ji mėgo Janą. Katė mažiau. Ji padėdavo tvarkyti buhalteriją, todėl žinojo, kiek Džesikos pelno jis iššvaisto. Tačiau Zina parduotuvėje dirbo daug ilgiau, todėl pažino Janą ir pamėgo. Katė buvo pasamdyta vėliau, jos širdis tebebuvo atšiauresnė nuo gyvenimo Niujorke. Ten dirbo sportinių prekių užsakinėtoja, bet pavargo nuo įtampos ir nusprendė persikelti į San Fransiską. Vos atvykusi, po savaitės, rado darbą parduotuvėje „Lady J“ ir galėdama čia dirbti jautėsi laiminga kaip ir Džesė ją pasisamdžiusi. Verslą ji išmanė be priekaištų.

Trys moterys pusvalandį pačiauškėjo prie kavos, o Kacuko parodė Džesei laikraščių iškarpas su straipsniais, kuriuose minima jų parduotuvė. Be to, jos įgijo porą naujų pirkėjų, tos kone iššlavė parduotuvę. Moterys mažumėlę pasitarė ir dėl to, ką Džesė paruošusi rudeniui. Ji norėjo parengti mados ekspoziciją prieš išvykdama į Karmelį, tad Katė jau galinti galvoti, ką pasiūlys.

Džesei grįžus parduotuvė atgijo, o visos trys jos buvo tikra jėga. Visos turėjo ką pasiūlyti. Tai bylojo faktas, kad jai išvykus parduotuvė nepatyrė nuosmukio. To Džesė tikrai negalėtų leisti, be to, su tuo ir nesitaikstytų. Abi merginos tai žinojo ir brangino savo darbą. Džesė dosniai mokėjo, leisdavo pigiau nusipirkti fantastiškų drabužių, o jau kas visai retai pasitaiko — buvo protinga darbdavė. Katė Niujorke dirbo trims kalėms iš eilės, o Zina paspruko nuo ištisos virtinės seksualiai išbadėjusių vyriškių, kurie norėjo, kad ji spausdintų, stenografuotų ir dulkintųsi, nebūtinai tokia tvarka, kokia išvardyta. Džesės parduotuvėje darbo diena buvo ilga ir dirbti reikėjo sunkiai, tačiau lygiai taip dirbo ir ji pati, kartais dar sunkiau. Jos dėka „Lady J“ klestėjo ir ji tikėjosi, kad merginos irgi dirbs bendram labui. Ir tai nebuvo sunku. Kiekvieną sezoną ji įliedavo į parduotuvę naujos gyvybės, ir pirkėjai tai dievino. „Lady J“ buvo tvirta kaip uola. Kaip ir pati Džesika, kaip viskas aplink ją.

— O dabar aš jums abiem štai ką pasakysiu — perversiu savo paštą. Ar labai daug susikaupė?

— Nieko baisaus, Zina atsakė į smulkmę. Na, į moterų iš Teksaso, kurios lankėsi čia kovo mėnesį, klausimus, ar geltona palaidinukė stačia apykakle dar parduodama pigiau. Na, tokius... į visus tokius klausimus ji atsakė.

— Tu nuostabi, Zina.

— Ačiū, malonu girdėti. — Ji padarė gilų reveransą, ir ryškiai žalia surišama ant kaklo palaidinukė subangavo nuo jos krūtų svorio. Bet kitos dvi bendradarbės seniai iš jos dėl to nesišaipė. Jos visos trys buvo savimi patenkintos ir kiekviena žinojo kodėl.

Džesė nuėjo į nediduką savo kabinetą, į kurį pakildavo trimis laipteliais didžiosios salės gale, ir patenkinta apsidairė. Augalai veši, laiškai tvarkingai suskirstyti ir sudėti į krūveles, sąskaitos apmokėtos. Kai jau buvo įpusėjusi skaityti paštą, tarpduryje pasirodė nustebusi Zina.

— Kažkoks vyras nori tave pamatyti, sako, kad svarbu. — Ji atrodė kone susinervinusi. Jis nebuvo vienas iš įprastų jų pirkėjų ir atėjo čia ne ko nors nusipirkti.

— Pamatyti? Įdomu dėl ko?

— Nesakė, tik paprašė, kad perduočiau tau jo vizitinę kortelę. — Zina atkišo nedidelį balto kieto popieriaus stačiakampį ir Džesė pažvelgė jai į akis.

— Ar kas nutiko? — Zina truktelėjo pečiais ir Džesė perskaitė pavardę: „Viljamas Hjutonas, San Fransisko policija, inspektorius“. Nieko nesuprasdama žiūrėjo į Ziną, kad ta ką paaiškintų.

— Ar kas nutiko, kol manęs nebuvo? Gal mus apiplėšė? — Dieve, juk jos kaip tik taip ir padarytų: iš pradžių stengtųsi jos nenervinti, pasakytų tik po valandos ar poros.

— Ne, Džese, garbės žodis, nieko nenutiko. Nė nenumanau, kas čia galėtų būti. — Kai Zina susijaudindavo, jos tarsena skambėdavo vaikiškai.

— Ir aš nenumanau. Kviesk čia, reikia su juo pasišnekėti.

Pasirodė inspektorius Hjutonas, susidomėjęs atsekė Zinai įkandin. Jos baltomis kelnėmis aptemptos stamantrios šlaunys kontrastavo su pilnumu jos berankovėje palaidinukėje. O inspektorius atrodė išbadėjęs.

— Inspektorius Hjutonas? — visu ūgiu pakilo Džesė ir kaip reikiant nustebino lankytoją. Nieko sau moterų trijulė, aišku, jo atidus žvilgsnis pastebėjo ir Kacuko. — Aš Džesika Klark.

— Norėčiau trumpai pasikalbėti su jumis viena, jei neprieštarausite.

— Ne, žinoma. Gal galiu pasiūlyti puodelį kavos?

Zina uždarė duris, o inspektorius papurtęs galvą atsisėdo į nurodytą kėdę netoli Džesės rašomojo stalo. Ji vėl atsisėdo į savo vietą ir pasisuko į jį.

— Kuo galėčiau būti naudinga, inspektoriau? Panelė Nelson sakė, kad reikalas svarbus.

— Taip. Ar tas „Morgan“ automobilis lauke jūsų?

Džesė linktelėjo jausdama, kaip ją ima pykinti nuo skvarbaus inspektoriaus žvilgsnio. Ji pagalvojo, ar tik Janas nebus vėl užmiršęs sumokėti už mašinos stovėjimą. Vieną sykį jai jau teko už dailutę dviejų šimtų dolerių baudą gelbėti jį iš civilinių bausmių kalėjimo. San Fransiske nepajuokausi. Arba apmoki kvitelius, arba keliauji į kalėjimą, už dyką mašinos nepaliksi.

— Taip, tai mano automobilis. Mano vardas ant mašinos numerio, — maloniai nusišypsojo ji tikėdamasi, kad ranka nedreba, kai prisidegė dar vieną cigaretę. Absurdiška. Ji juk nieko blogo nepadarė. Tačiau šis vyriškis, pats žodis „policija“ iškart privertė pasijusti kaltą. Varė baimę, siaubą.

— Ar vakar vairavote jį?

— Ne, aš buvau Niujorke verslo reikalais. Parskridau vakar vakare. — Tarsi ji turėtų įrodyti, kad nebuvo mieste, kad buvo išvykusi visai teisėtai. Kvailystė. Kad nors Janas būtų su ja, paprastai jis tokiose situacijose mažiau sutrinka.

— Kas dar vairuoja jūsų automobilį? — Ne „ar dar kas nors vairuoja“, o „kas dar“.

— Mano vyras. — Kai paminėjo Janą, skrandžio duobutėje suspaudė.

— Ar vakar vairavo? — Inspektorius Hjutonas prisidegė cigaretę ir nužvelgė ją tarsi vertindamas.

— Tiksliai nežinau, jis turi savo automobilį, bet kai vakar paėmė mane iš oro uosto, vairavo šitą. Galiu paskambinti ir paklausti.

Hjutonas linktelėjo, Džesika lūkuriavo.

— Kas dar važinėja šiuo automobiliu? Brolis? Draugas? Širdies draugas?

Sulig paskutiniu klausimu jo žvilgsnis giliai smigo į ją ir Džesė supyko.

— Aš ištekėjusi moteris, inspektoriau. Ir niekas daugiau šiuo automobiliu nevažinėja. Tik mano vyras ir aš. — Ji pasakė jam tai, ką norėjo pasakyti, bet kažkas Hjutono veide įspėjo, jog tai ne pergalė.

— Ar automobilis registruotas kaip priklausantis jūsų verslui? Jūsų numeris komercinis, o registracijos adresas — ši parduotuvė. — Parduotuvė! Tu asile, tai ne eilinė parduotuvė! — Darau prielaidą, kad jūs čia savininkė?

— Taip, tiesa. Inspektoriau, kas nutiko?

Džesė lėtai išpūtė dūmus ir žiūrėjo į juos jausdama, kaip ranka vos vos dreba. Kažkas negerai.

— Man reikia pakalbėti su jūsų vyru. Paprašysiu jus nurodyti jo darbovietės adresą. — Jis iškart išsitraukė rašiklį ir laukė laikydamas jį virš apverstos vizitinės kortelės.

— Ar tai dėl neapmokėtų mašinos statymo kvitų? Aš pažįstu savo vyrą... na, jis užmiršta, — nusišypsojo ji bandydama įsiteikti Hjutonui, tačiau tai nepadėjo.

— Ne, neapmokėti kvitai čia niekuo dėti. Tai koks jūsų vyro darbo adresas? — paklausė sustingdęs lediniu žvilgsniu.

— Jis dirba mūsų namuose, vos per šešias gatves nuo čia. Valjecho gatvė. — Norėjo pasisiūlyti vykti su juo, bet neišdrįso. Pakeverzojo adresą ant vienos iš savo kortelių ir padavė jam.

— Ačiū. Susisieksime.

Bet kokiam velniui? Ji nekantravo sužinoti, tačiau jis atsistojo ir jau siekė durų rankenos.

— Inspektoriau, aš būčiau dėkinga, jei pasakytumėte dėl ko. Aš...

Jis vėl keistai pažvelgė į ją tuo tiriamu žvilgsniu — užduodančiu klausimus, bet į juos neatsakančiu.

— Ponia Klark, aš nesu iki galo tikras, bet kai jau žinosiu, jums pranešiu.

— Ačiū. — Ačiū? Už ką ačiū? Velniava.

Bet inspektorius jau išėjo ir grįžusi į pagrindinę parduotuvės salę Džesė matė, kaip jis įsėda į alyvuogių žalsvumo sedaną ir nuvažiuoja. Vairavo kitas vyriškis. Jie pasirodo po du. Nurūko į Valjecho gatvę, o antena ant mašinos galo pašėlusiai lingavo.

— Ko jis čia buvo? — Kacuko veidas surimtėjo, o Zina atrodė susinervinusi.

— Ir pati, po perkūnais, norėčiau žinoti. Paklausė manęs, kas važinėja mano automobiliu, o tada pareiškė, kad nori pasikalbėti su Janu. Po paraliais, galiu lažintis, kad jis ir vėl nesusimokėjo už mašinos stovėjimą. — Tačiau kažkodėl neatrodė, kad dėl to, ir Hjutonas patvirtino, kad ne dėl to, o gal visgi dėl to? Jėzau. Tai bent, sveika sugrįžusi.

Džesė grįžo į savo kabinetą ir surinko namų numerį. Užimta. O tada į parduotuvę įėjo Triša Barkli, ir Džesei reikėjo užsiimti tokiais niekais kaip kailinukai vitrinoje, kuriuos Triša užsimanė nusipirkti. Ji buvo viena iš geresnių jų klienčių, ir bent trumpam Džesei teko dėtis, kad viskas kuo puikiausia. Tik po dvidešimt penkių minučių ji vėl pripuolė prie telefono paskambinti Janui. Ir šį sykį jokio atsako.

Be galo keista. Jis turi būti namie. Juk buvo, kai ji ruošėsi į parduotuvę. Bet kai anksčiau skambino, buvo užimta... Tuo metu ten važiavo policija. Dangau, gal tai iš tiesų rimta. Gal jis su ta mašina padarė avariją, bet jai nepasakė. Gal kas nors sužalotas. Bet jis būtų jai pasakęs. Jei kas nors panašaus atsitiktų, jis tikrai nesislapstytų jai nepasakęs. Telefonas skambėjo ir skambėjo, bet niekas neatsiliepė. Gal jis važiuoja čia. Dabar šiek tiek po vienuolikos.

Tačiau paskui Nikui Morisui prireikė ko nors „pasakiško“ žmonai gimtadienio proga. Buvo visai pamiršęs, tad iki vidurdienio jam reikėjo pririnkti gėrybių bent už keturis šimtus dolerių. Ji buvo pasiutusi kalė, tikrai šito neverta, bet Džesė jam pagelbėjo. Jai patiko Nikas, bet jis dar nespėjo išžengti iš parduotuvės apsikrovęs prabangiomis rudomis ir geltonomis jų dėžutėmis, o jau įėjo Barbara Fuler ir Holė Dženkins, o paskui Džoana Vilkoks ir... jau buvo vidurdienis. Iš Jano iki šiol nieko negirdėti. Džesė vėl pabandė prisiskambinti ir jau ėmė būgštauti. Jokio atsako. Gal dabar jau tikrai jis važiuoja čia? Juk sakė, kad paims ją pusę pirmos.

Pirmą valandą jis nepasirodė, ir Džesė buvo prie ašarų. Koks siaubingas rytas. Žmonės, įtampa, prekių atvežimas, problemos. O ji vos spėjo grįžti namo. Jano nėra. O tas mulkis Hjutonas dar sunervino ją kvailai klausinėdamas apie automobilį. Kai Zina išėjo priešpiečių, Džesė pasislėpė savo kabinete. Jai reikėjo pabūti vienai. Pagalvoti. Atgauti kvapą. Sukaupti drąsą padaryti tai, ko daryti nenorėjo, bet privalėjo. Ji turi sužinoti. Juk visai lengva sužinoti. Velniop, juk tereikia ten paskambinti ir paklausti, ar pas juos yra Janas Pauersas Klarkas, o tada, išgirdus, kad ne, lengviau atsikvėpti. Arba griebti čekių knygelę ir nulėkus išgelbėti jį, jeigu jis vėl areštinėj už tai, kad nesumokėjo už aikštelėje paliktą mašiną. Baisus čia daiktas. Tačiau prireikė dar vieno gurkšnio kavos ir dar vienos cigaretės, kol išdrįso ištiesti ranką prie telefono.

Informacijos biure sužinojo jų numerį. Miesto rotušė. Miesto kalėjimas. Tai absurdiška. Jautėsi kvailai ir šyptelėjo pagalvojusi, ką pasakytų Janas, jei įeitų pro duris jai skambinant į kalėjimą. Tyčiotųsi iš jos visą savaitę.

Kitame laido gale į ausį sulojo balsas:

— Miesto kalėjimas. Palmeris.

Jėzau. Na, o ką dabar? Gerai, paskambinai, tai klausk jo, vėpla tu.

— Norėjau sužinoti... Ar pas jus atgabentas... ponas Janas Klarkas, Janas Pauersas Klarkas, seržante. Už mašinos statymo pažeidimus.

— Kaip rašoma pavardė? — nė kiek nepralinksmėjo budintis seržantas. Automobilių statymo pažeidimai — rimtas dalykas.

— Klarkas Janas. J-a-n-a-s K-l-a-r-k-a-s. — Laukdama vėl patraukė cigaretės, o Kacuko įkišo galvą pro duris norėdama paklausti dėl pietų. Džesika smarkiai papurtė galvą ir mostelėjo, kad ji uždarytų duris. Jos nervai ėmė nebetverti dar prieš keletą valandų, pasirodžius inspektoriui Hjutonui.

Po begalinės pauzės balsas atgijo.

— Klarkas. Taip, pas mus.

Na ir ką gi, lengviau atsiduso Džesė, nemalonu, bet ne pasaulio pabaiga. Dabar bent žino, kad iškrapštys jį per pusvalandį. Pagalvojo, kažin kiek kvitų jis neapmokėjo šį sykį. Bet šį kartą ji jam išrėš, ką mano. Mirtinai ją išgąsdino. Matyt, Hjutonas kaip tik išgąsdinti ir norėjo. Taip, tikriausiai, kodėl gi nepasakė, kad už automobilio statymo pažeidimus. Niekšas.

— Užregistruotas prieš valandą. Su juo kaip tik šiuo metu kalbama.

— Dėl automobilio statymo kvitų? — Kaip kvaila. Ne, jau tikrai gana. Ir Džesikai jau tikrai gana.

— Ne, ponia, ne dėl kvitų. Dėl trijų kaltinimų išprievartavimu ir vieno kaltinimo smurtavimu.

Džesei pasirodė, kad pajuto, kaip lubos prispaudžia galvą, o sienos susiglaudžia aplink išstumdamos iš plaučių orą.

— Ką?

— Trys kaltinimai išprievartavimu ir vienas kaltinimas smurtavimu.

— Dieve, ar galėčiau su juo pasikalbėti? — Jos rankos taip drebėjo, kad abiem vos nulaikė telefoną, galugerklyje pajuto sukilusius pusryčius.

— Ne, kalbėtis jis gali su savo advokatu, o pamatyti jį galėsite rytoj. Tarp vienuolikos ir dviejų. Užstatas dar nenustatytas. Kaltinimai bus pateikti ketvirtadienį.

Budintis seržantas nė neatsisveikinęs nemandagiai pabaigė pokalbį, ir ji apsižiūrėjo laikanti cypiantį ragelį. Akyse sustingo tuščias žvilgsnis, veidu pasipylė ašaros ir kaip tik tuo metu Kacuko atidarė duris nešina sumuštiniu. Kurį laiką negalėjo patikėti savo akimis.

— Viešpatie, kas atsitiko? — paklausė suakmenėjusi, žvelgdama į akis Džesei, kuri atrodė tarsi išprotėjusi. Džesika niekuomet nepalūždavo, niekada neverkdavo, niekada nesvyruodavo... Bent jau parduotuvėje jos tokios niekas nematė.

— Nežinau, kas nutiko, bet įvyko neįtikėtina, siaubinga, pati absurdiškiausia sumauta klaida! — suklykė ji, paskui stvėrė Katės atneštą sumuštinį ir sviedė per kambarį. Trys kaltinimai išprievartavimu. Ir vienas — smurtavimu. Kas, po perkūnais, čia vyksta?

KETVIRTAS SKYRIUS

— Džese, kur tu leki?

Džesė prasibrovė pro Ziną, pareinančią po pietų, ir išlėkė pro duris.

— Tiesiog įsivaizduokit, kad aš negrįžau iš Niujorko, važiuoju namo, bet neskambinkit man. — Atplėšė automobilio duris ir įšoko vidun.

— Tu sergi? — sušuko nuo laiptų Zina, bet Džesika tik papurtė galvą, užvedė variklį ir automobilis sugriaudėjo važiuodamas atbulas.

Suglumusi Zina įėjo į parduotuvę, bet Katė negalėjo pasakyti nieko daugiau, nei pati buvo mačiusi. Džesė susinervino, tik ji nežinojo dėl ko. Tai kažkaip susiję su to policininko apsilankymu šį rytą. Merginos jaudinosi, bet ji juk liepė joms neskambinti į namus, be to, popiet parduotuvėje buvo per daug užsiėmusios, neliko laiko spėlioti. Kacuko nusprendė, kad iškilo rūpesčių dėl Jano, bet nežinojo kokių. Zina nesumojo nė ką manyti.

Grįžusi namo Džesika viena ranka stvėrė telefoną, kita adresų knygą. Ant virtuvės stalo pusiau teišgertas puodelis kavos. Janas pusryčiavo, kai policija atvažiavo jo, ir kažin kas širdyje Džesei pašnibždėjo, kad pats Hjutonas jį ir išvežė. Kažin ar kaimynai matė.

Prie kavos puodelio pluoštas naujos knygos puslapių. Ir nieko daugiau. Jokio raštelio ar žinutės jai. Turbūt buvo sukrėstas. Akivaizdu, jog tai beprotiški kaltinimai. Jie tikrai suėmė ne tą žmogų. Po kelių valandų košmaras pasibaigs, jis bus namie. Jai ėmė grįžti sveikas protas. Dabar jiems tereikia advokato. Džesė tiesiog neleis sau pulti į paniką.

Adresų knygelėje susirado reikalingą pavardę ir jai pasisekė. Prisiskambino jam, jis nebuvo išėjęs priešpiečių, kaip Džesė būgštavo. Filipą Valdą, puikia reputacija garsėjantį advokatą, vyresnįjį firmos partnerį, juodu su Janu gerbė.

— Miela Džesika, aš baudžiamųjų bylų nesiimu.

— Bet koks skirtumas?

— Deja, didelis. Tau dabar reikia gero baudžiamųjų bylų gynybos advokato.

— Bet jis juk to nepadarė, dėl Dievo. Mums tereikia žmogaus, kuris viską paaiškintų ir ištrauktų jį iš šitos balos.

— O tu su juo kalbėjai?

— Ne, man neleido. Klausyk, Filipai, maldauju. Tik nuvažiuok ten ir pasišnekėk su jais. Pasišnekėk su Janu. Visas šis reikalas absurdiškas.

Advokatas patylėjo.

— Šitą aš galiu padaryti, bet bylos imtis negaliu, tiesiog nebūtų teisėta, jei imčiausi — su jumis elgčiausi nesąžiningai.

— Kokios bylos? Juk jie tik suėmė ne tą žmogų.

— Gal žinai, kuo visa tai paremta?

— Tai kažkaip susiję su mano automobiliu.

— Jie turi tavo mašinos numerį?

— Taip, galbūt jie supainiojo raides ar skaičius.

Vis dėlto būtų tikrai sunku supainioti raides DŽES ir perskaityti kitą vardą. Šis vienintelis dalykas kėlė jai nerimą. Ši sąsaja su automobiliu.

— Gerai, štai ką aš tau pasakysiu. Nuvažiuosiu pažiūrėti, kas ten vyksta, o tau duosiu keletą baudžiamųjų bylų advokatų pavardžių. Susisiek su jais ir išsirinktajam pasakyk, kad aš jam vėliau paskambinsiu ir pranešiu, ką sužinojau. Pasakyk, kad skambini nuo manęs.

Ji iš širdies atsiduso.

— Ačiū už pagalbą, Filipai.

Jis pasakė Džesei pavardes ir pažadėjo, kad užvažiuos į namus, kai tik pasimatys su Janu. O ji, sėdėdama prie šaltos Jano kavos, ėmėsi skambinti Filipo draugams. Baudžiamųjų bylų gynybos advokatams. Pokalbiai nežadėjo nieko gero.

Pirmas buvo išvykęs. Antras turės darbo teisme mažiausiai visą kitą savaitę ir naujos bylos nesiims. Trečias taip dirbo, kad net nesiteikė su ja pasišnekėti. Ketvirto nerado. Bet penktasis mažumėlę pasikalbėjo su ja telefonu. Džesei jo balsas nepatiko.

— Ar jis teistas anksčiau?

— Žinoma, ne, tik nesusimokėjęs už mašinos statymą.

— Turėjo kokių nors bėdų dėl narkotikų?

— Jokių.

— Dėl alkoholio?

— Ne, tik vyno išgeria progai esant. — Jėzau, šis žmogus jau įsitikinęs, kad Janas tai padarė.

— Ar jis pažinojo tą moterį anksčiau... na, ar buvo iki tol su ja pažįstamas?

— Nieko nežinau apie tą moterį ir manau, kad visa tai klaida.

— Kodėl taip manot?

Šunsnukis. Džesika jo jau nekentė.

— Pažįstu savo vyrą.

— Ar ji atpažino jį?

— Nežinau. Ponas Valdas galės jums visa tai pranešti, kai grįš iš kalėjimo pasimatęs su Janu. — Kalėjimo... Dieve, Janas kalėjime ir visa tai iš tiesų vyksta, ir šis prakeiktas advokatas klausinėja ją kvailiausių dalykų: ar Janas pažinojo tą moterį, kuri kaltina jį išprievartavimu, ar nepažinojo. Koks skirtumas? Ji tenori, kad jis grįžtų namo, po velniais. Tuoj pat. Ar kas nors tai supranta? Jos krūtinė įsitempė, pasidarė sunku kvėpuoti, bet ji stengėsi kalbėti ramiai, kad sutramdytų viduje besikaupiančią baimę.

— Na, jaunoji ponia, štai ką aš jums pasakysiu. Jūsų ir jūsų vyro laukia nemažai rūpesčių. Bet byla įdomi. — Ak, dėl Dievo. — Aš norėčiau jos imtis. Tačiau reikia susitarti dėl užmokesčio. Mokestį aš imu iš anksto.

— Iš anksto? — išsigando Džesė.

— Pamatysit, kad taip elgiasi daugelis, jei ne visi mano kolegos. Nes iš tiesų būtina pasirūpinti užmokesčiu prieš imantis bylos. Mat, kai aš jau pasirodau aukštesniajame teisme atstovaudamas jūsų vyrui, tampu tikru jo gynybos advokatu, ir legaliai jau negaliu atsisakyti bylos, nesvarbu, ar jūs man mokate, ar ne. Jei jūsų vyras bus įkalintas, galite tiesiog neįstengti mokėti. Ar jūs turite kokio turto?

Janas bus įkalintas? Kad tu prasmegtum skradžiai žemės, ponaiti.

— Taip, mes turime turto, — pro sukąstus dantis šiaip taip iškošė ji.

— Kokio?

— Užtikrinu jus, kad įstengsiu sumokėti.

— Aš mėgstu būti tikras. Už paslaugas imsiu penkiolika tūkstančių dolerių.

— Ką? Iš anksto?

— Pusės norėsiu prieš pateikiant kaltinimus. Jūs lyg minėjot, kad jie bus pateikti ketvirtadienį. O kitos pusės netrukus po to.

— Bet aš niekaip negaliu paversti savo turto grynaisiais per dvi dienas.

— Tada aš, deja, niekaip negaliu imtis šios bylos.

— Ačiū. — Norėjo pasiųsti jį po velnių, tačiau tuo metu ją vėl suėmė baimė. Dėl Dievo, kas jai padės?

Šeštas iš tų, kurių pavardes jai davė Filipas, pasirodė žmogiškas. Martinas Švarcas.

— Atrodo, jūs bėdoj kaip reikiant, bent jau jūsų vyras tai tikrai. Kaip manote, ar jis tai padarė?

Tai buvo įdomus klausimas, ir šis žmogus Džesei patiko vien dėl to, kad bent tarė, jog galima abejoti. Ji padvejojo, bet trumpai. Šis advokatas nusipelno apgalvoto atsakymo.

— Ne, manau, nepadarė. Ir ne vien todėl, kad esu jo žmona. Tiesiog netikiu, kad jis galėtų ką nors panašaus padaryti. Jis tokių polinkių neturi, jam tai nereikalinga.

— Taip, aš su tuo galiu sutikti, ponia Klark, tačiau žmonės pridirba keistų dalykų. Savo labui būkit pasirengusi su tuo susitaikyti. Gali atsiskleisti tokia jūsų vyro pusė, apie kurią jūs visiškai nieko nežinojote.

Gali būti, visko gali būti. Bet ji vis viena netikėjo. Negalėjo patikėti.

— Norėčiau pasikalbėti su Filipu Valdu, kai jis susitiks su jūsų vyru, — pasakė Švarcas.

— Būčiau dėkinga, jeigu tai padarytumėte. Ketvirtadienį numatyta kažkas, kas vadinama kaltinimų pateikimu. Iki tol mums reikia būti susiradus advokatą, o Filipui atrodo, kad jis nepakankamai kvalifikuotas imtis šios bylos. — Bylos... bylos... Ji jau nepakentė šio žodžio.

— Filipas puikus žmogus.

— Žinau. Pone Švarcai, man nepatogu apie tai kalbėti, bet...

— Apie mano užmokestį?

— Taip, jūsų užmokestį. — Ji giliai įkvėpė, nes pajuto, kad krūtinėje užsiveržęs mazgas.

— Galime aptarti. Pasistengsime neperžengti proto ribų.

— Pasakysiu atvirai: vyriškis, su kuriuo kalbėjausi prieš jus, paprašė penkiolikos tūkstančių dolerių iki ketvirtadienio. Aš negalėjau nė bandyti pažadėti.

— Ar jūs turite kokio nors turto?

Dieve, vėl tas pat.

— Taip, aš turiu turto, — staiga jos balse pasigirdo priešiškumas. — Aš turiu verslą, namą ir automobilį. Mano vyras irgi turi automobilį. Tačiau mes negalime per dvi dienas parduoti namo ar mano verslo.

Advokatą sudomino tai, kad ji užsiminė apie savo verslą — ne „bendrą“. Jis svarstė, kažin koks jos vyro verslas, jei iš viso kokį turi.

— Aš nesitikiu, kad jūs taip staiga parduosite savo turtą, ponia Klark, — pasakė jis ramiai, bet tvirtai, ir taip ją paguodė. — Bet manyčiau, kad jums gali prireikti įkeisti turtą užstatui, jeigu jūsų vyrui prikabins kokius nors kaltinimus, o tai mes pamatysime. Užstato suma gali būti nemaža. Dėl to jaudinsimės vėliau. Jei kalbame apie mano užmokestį, tai manau, kad poros tūkstančių iki teismo turėtų pakakti. O jeigu pasieksime teismą, tai dar penki tūkstančiai dolerių. Tačiau to neprireiks greičiau nei po poros mėnesių, ir jeigu Filipas jūsų draugas, galite būti rami.

Jai dingtelėjo, kad tiems, kurie nėra Filipo draugai, teks kaip reikiant pasistengti. Staiga pajuto didelį dėkingumą.

— Na, ką pasakysit? — paklausė advokatas.

Ji be garso linktelėjo, išsigandusi, bet su palengvėjimu. Tai, aišku, kur kas geriau negu tas mokestis, apie kurį išgirdo prieš keletą minučių. Teks ištuštinti taupomąją sąskaitą, bet ji bent jau įstengs duoti jam tuos du tūkstančius. Dėl kitų penkių galės jaudintis vėliau, jeigu to prireiks. Ji parduos „Morgan“, jei prireiks, nė nesusimąstys. Janas kaip reikiant įklimpo, o jis Džesei daug reikalingesnis negu „Morgan“. Be to, bet kada gali parduoti mamos brangenybes. Bet jos šventos. Net jei kalbama apie Janą.

— Tiek įstengsime.

— Gerai. Kada galėtume susitikti?

— Kada tik jūs pasakysite.

— Tada norėčiau, kad rytoj atvyktumėt pas mane į biurą. Šiandien po pietų pasikalbėsiu su Valdu, o ryt ryte nuvyksiu susitikti su ponu Klarku. Ar galėtumėt atvažiuoti į mano biurą pusę vienuolikos?

— Gerai.

— Tvarka. Aš paimsiu ataskaitas iš policijos ir pažiūrėsim, kokie reikalai. Gerai?

— Nuostabu. Staiga pasijutau, tarsi man nuo pečių būtų nuversta didžiausia našta. Pasakysiu jums, kad buvau mirtinai persigandusi. Juk nieko apie tai neišmanau. Policija, užstatas, kaltinimo punktai tokie ir kitokie, kaltinimų pateikimas... Po galais, net nežinau, kas nutiko.

— Na, tai mes sužinosime. Todėl jūs atsipalaiduokite.

— Ačiū, pone Švarcai. Labai jums ačiū.

— Tai susitiksime ryte.

Jis padėjo ragelį, ir Džesika staiga vėl apsipylė ašaromis. Jis su ja kalbėjosi maloniai. Pagaliau kažkas su ja elgiasi žmoniškai. Policijos inspektorius jai iš viso nieko nepasakė, budintis seržantas pranešė kaltinimus ir jai tebeklausant numetė ragelį, advokatas pareikalavo penkiolikos tūkstančių grynaisiais per keturiasdešimt aštuonias valandas, ir pagaliau... Martinas Švarcas, kuris elgėsi kaip žmogus. O pasak Filipo Valdo, Švarcas — kompetentingas advokatas. Tokios dienos kaip šiandien dar nebuvo. Dieve, kur tas Janas? Ašaros vėl pasipylė, grauždamos deginantį drėgną taką jai per skruostus. Atrodė, kad ji verkė visą dieną. Bet reikia susiimti, juk netrukus atvažiuos Valdas.

Filipas Valdas atvyko pusę šešių. Susirūpinusiu veidu, pavargusiu žvilgsniu.

— Na, ar pavyko jį pamatyti? — Džesė pajuto, kaip akys vėl ima peršėti, ir teko sulaikyti ašaras.

— Taip, pavyko.

— Kaip jis?

— Jis laikosi gerai. Sukrėstas, bet laikosi. Labai jaudinosi, kaip tu.

— Ar pasakei, kad man viskas gerai?

Jos rankos smarkiai drebėjo, o nuo kavos, kurią gėrė visą dieną, darėsi tik dar blogiau. Ji toli gražu nepanėšėjo į žmogų, kuriam „viskas gerai“.

— Pasakiau jam, kad tu labai susinervinusi, bet tai savaime suprantama, turint galvoje aplinkybes. Prisėskime, Džesika.

Jai nepatiko, kaip jis tai ištarė, bet gal tiesiog buvo pavargęs. Ši diena visiems buvo tokia sunki. Nesibaigianti diena.

— Kalbėjausi su Martinu Švarcu, — ištarė ji, — atrodo, jis imsis šios bylos ir žadėjo po pietų paskambinti tau.

— Gerai. Manau, jis jums abiem patiks. Jis geras advokatas ir nuostabus žmogus.

Džesė pakvietė Filipą į didįjį kambarį, ten jis atsisėdo ant baltos ilgos sofos priešais langą. Ji pasirinko švelnios kakavinės spalvos zomšos kėdę prie senovinio žalvarinio stalelio, kurį jie su Janu aptiko Italijoje per savo medaus mėnesį. Giliai įkvėpė, atsiduso, ištiesė kojas ant kilimo. Tai buvo šiltas jaukus kambarys, kuriame Džesė visuomet nusiramindavo. Vieta, kur grįžusi namo galėdavo pailsėti... tik ne dabar. Dabar jautėsi taip, tarsi jau niekuomet niekas nebegrįš į vietas, tarsi jau praėjo metų metai nuo tada, kai ją guodžiamai buvo apkabinusios Jano rankos, kai ji žiūrėjo į žiburiukus jo akyse.

Kone nevalingai Džesės žvilgsnis nuslydo prie nedidelio jo portreto, kurį buvo nutapiusi prieš keletą metų. Paveikslas kabojo virš židinio, iš jo Džesikai švelniai šypsojosi Janas. Kur jis? Staiga ji skaudžiai prisiminė tą jausmą, kurį patyrė žiūrinėdama Džeiko vidurinės mokyklos nuotraukas, kai, šeimai gavus telegramą iš laivyno, tvarkė jo daiktus. Taip šypsomasi tada, kai jau viskas baigta.

— Džesika?

Ji pakėlė siaubo kupinas akis, ir Filipui suspaudė širdį. Ji atrodė taip susisielojusi, taip sutrikusi, jos mintys klajojo. Jis matė, kaip ji žiūrėjo į nedidelį aliejiniais dažais tapytą portretą ir akimirką jos veidas įgavo sielvartingą gedinčios našlės išraišką... Veidas žmogaus, kuris neįstengia suprasti, sielvarto užlietos akys. Kokia nemaloni istorija. Jis nukreipė akis į langą, tikėdamasis, kad ji per tą laiką susitvardys. Bet Džesikai nereikėjo tvardytis. Emocijas ji iki galo suvaldė, bet viską pasakė jos akys. Jis nežinojo, ar dabar ji jau pasirengusi viską išgirsti, bet privalėjo jai papasakoti. Viską.

— Džesika, tavęs laukia nemenki rūpesčiai.

Ji pavargusi nusišypsojo ir nusibraukė nuo skruosto paklydusią ašarą.

— Na, atrodo, švelniai tariant. O kas šiaip naujo?

Filipas nekreipė dėmesio į jos menką pastangą pajuokauti. Jis norėjo viską išdėti ir baigti šį pokalbį.

— Aš iš tiesų nemanau, kad jis tai padarė. Bet jis prisipažįsta, kad vakar po pietų pasimylėjo su moterimi. Taip sakant... na, turėjo su ja lytinių santykių. — Jis įsmeigė žvilgsnį į savo dešinį kelį, stengdamasis nemalonius žodžius sulieti į vieną menkai suprantamą skiemenį.

— Suprantu.

Bet iš tiesų ji nesuprato. Ką čia suprasti? Na, Janas su kažkuo pasimylėjo. Ir tas kažkas kaltina jį prievartavimu. Kodėl ji nieko nejaučia? Ją tarsi milžino kepurė prispaudė kažkoks netikėtas atbukimas. Ne, ne pyktis, ne kas nors kita, tiesiog pajautų praradimas. Ir gal gailestis Janui. Bet kodėl ją ištiko ši nejautra? Gal dėl to, kad jai teko išgirsti tai iš Filipo, kuris jai svetimas. Cigaretės filtras pradegė, ji užgeso rankoje, bet Džesė tebelaukė, ką dar pasakys Filipas.

— Jis tvirtina, kad vakar per pietus per daug išgėrė, o tu turėjai parskristi tik vėlai vakare. Dar sakė, kad tavęs kelias savaites nebuvo, o jis visgi vyras... verčiau jau aš tau šito neatpasakosiu. Restorane pastebėjo merginą, ir po kelių kokteilių ji atrodė visai neprasta.

— Ir jis ją pakabino? — Džesei atrodė, kad kažkas kitas taria už ją tuos žodžius, ji juos girdėjo, bet nejuto, kaip juda lūpos. Niekas neveikė: nei jos protas, nei širdis, nei burna. Ji kone isteriškai nusijuokė pagalvojusi, kas būtų, jeigu jai prireiktų į tualetą: ji tikriausiai apšlapintų visą šią zomšinę kėdę ir nė nesusivoktų, kad tai padarė. Jautėsi tarsi perdozavusi novokaino.

— Ne, ne, jis išėjo iš restorano ketindamas važiuoti namo ir toliau rašyti knygą, tačiau pakeliui turėjo dar sykį pravažiuoti pro Enriko restoraną, o stabtelėjus prie šviesoforo ji kaip tik stovėjo prie kampo. Ir net nežinodamas kam jis pasisiūlė pavėžėti. Kai įlipo, ji visai nebuvo tokia jau patraukli, buvo kur kas vyresnė, negu jam iš pradžių pasirodė. Pareiškime policijai parašiusi esanti trisdešimties, bet Janas tikina, kad mažiausiai trisdešimt septynerių ar aštuonerių. Ji nurodė viešbučio Turgaus gatvėje adresą, neva ten gyvenanti, ir Janas sako, kad kai pakvietė išgerti, jam jos tiesiog pagailo. Tad pakilo su ja į viršų, išgėrė, — kambaryje ji turėjo pusbutelį burbono, — jam mušė į galvą, ir jis... jie... santykiavo. — Valdas krenkštelėjo ir nusukęs akis į šalį kalbėjo toliau. Džesikos veide nesimatė jokios išraiškos. Cigaretės filtrą tebelaikė suspaudusi rankoje. — Janas tikina, kad nieko daugiau ir neįvyko. Šiurkščiai tariant, jis užsimovė kelnes ir išėjo namo. Nusiprausė po dušu, nusnaudė, pasidarė sumuštinį ir nuvažiavo į oro uostą pasitikti tavo lėktuvo. Tai ir visa istorija, Jano istorija. — Tačiau iš jo balso Džesė suprato, kad ne visa.

— Skamba be galo banaliai, Filipai. Bet nė kiek nepanašu į prievartavimą. Kuo paremti kaltinimai?

— Jos pasakojimu. Negali pamiršti, Džesika, koks šiais laikais tas prievartavimo reikalas. Juk šitiek metų moterys rėkdavo, kad jos prievartaujamos, o pasirodę teisme vyrai pateikdavo joms smarkiai kenkiančius pareiškimus. Asmeniniai tardytojai atskleisdavo tariamai pritrenkiantį faktą, kad ieškovė nebuvusi nekalta, ir tą pat akimirką vyrai būdavo išteisinami, bylos nutraukiamos, o moterys apgėdinamos. Dėl daugelio priežasčių daugiau taip nebūna. Visai nesvarbu, kas iš tiesų atsitiko. Dabar policija ir teismai atsargesni, labiau linkę patikėti moterimis, elgtis su auka kur kas pagarbiau. Visa tai puiku, ir seniai jau metas... Išskyrus tuos atvejus, kai moteris pasirodo su kirviu, pasiruošusi triuškinti, kai ji primeluoja, ir kokiam nors doram vaikinukui gerokai nepasiseka. Taip, kaip anais laikais kartais padorios moterys neretai nukentėdavo, dabar kartais nepasiseka kokiam... na, sudorojamas koks padorus vyrukas.

Džesika nesulaikė šypsenos. Filipas buvo toks neapsakomai padorus. Ji neabejojo, kad jis mylisi su savo žmona nenusimovęs „Brooks Brothers“ kelnaičių.

— Atvirai sakant, Džesika, manau, atsitiko taip, kad Janas pateko į nagus ligotai nelaimingai moteriai. Ji su juo pasimylėjo, o paskui pavadino tai išprievartavimu. Janas tikina, jog ji stengėsi sugundyti jį, tvirtino dirbanti bare, kur aptarnauja pusnuogės moterys, bet tai netiesa. Galbūt ji žaidė su juo kokį patologišką psichologinį žaidimą. Ir Dievas žino, kiek kartų ji jau yra tai dariusi, tiek subtiliais būdais, tiek grasindama ar kaltindama. Nors akivaizdu, kad į policiją iki šiol ji niekuomet neidavo. Manau, įrodyti, jog ji meluoja, bus labai sunku. Be teismo tikrai neapsieisi. Prievartavimą sunku įrodyti, tačiau ne lengviau įrodyti ir kad prievartos nebuvo. Jeigu ji atkakliai spiriasi, apygardos prokuroras privalo patraukti jį baudžiamojon atsakomybėn. Akivaizdu, kad šios bylos inspektorius tiki šios moters istorija. Tad mes spąstuose. Jei dėl kokių nors priežasčių jie nuspręs, kad nori Jano galvos, byla turės keliauti į prisiekusiųjų teismą.

Abu ilgai tylėjo, paskui Filipas atsiduso ir vėl prakalbo:

— Perskaičiau policijos protokolą — moteris tvirtina, kad jis pasisiūlė pamėtėti ir ji paprašiusi pavežti atgal į darbą. Ji sekretorė Van Neso viešbutyje. Užuot vežęs ten, jis nuvežė ją į tą viešbutį Turgaus aikštėje ir ten jie paskutinį sykį išgėrė. Turint galvoje šią istorijos dalį, Janui dar pasisekė, kad jis neapkaltintas pagrobimu. Na, bet jis privertęs ją santykiauti tiek normaliu būdu, tiek... nenatūraliais būdais. Štai kodėl pripaišoma antras bei trečias kaltinimai prievartavimu ir vienas kaltinimas smurtu. Nors tikiuosi, kad pastarąjį kaltinimą atmes, nes nesama medicininio jo įrodymo.

Filipas šnekėjo apie detales taip pasibaisėtinai dalykiškai, kad Džesika pajuto, jog ją pykina. Jai atrodė, tarsi plauktų per sirupą, viskas aplink taip prislopinta, taip tiršta ir nerealu. Jai norėjosi nusigremžti tuos žodžius nuo odos su peiliu. „Nenatūraliais būdais“. Kokiais nenatūraliais būdais?

— Dėl Dievo meilės, Filipai, ką turi galvoje sakydamas „nenatūraliais“? Janas lovoje visiškai normalus. — Filipas paraudo. Džesė ne. Dabar ne metas paisyti davatkiškumo.

— Oralinė kopuliacija ir sodomija, tai sunkūs nusikaltimai, juk žinai.

Džesika papūtė lūpas, atrodė įširdusi. Kažin ar oralinė kopuliacija tokia jau nenatūrali.

— Aiškių sodomijos įrodymų nesama, bet nemanau, kad šis kaltinimas bus atmestas. Kaip sakiau, visų pirma klausoma jos, tik paskui jo. Deja, man dar nespėjus ten nuvykti, Janas bylos inspektoriui prisipažino santykiavęs su moterimi. Jis neprisipažino dėl oralinės kopuliacijos ar sodomijos, bet jam reikėjo išvis neprisipažinti su ja santykiavus. Tikrai gaila, kad jis tai padarė.

— Ar tai pakenks bylai?

— Gal ir ne. Galima išprašyti leidimą nepateikti teismui juostos, motyvuojant tuo, kad jis buvo stačiai pametęs galvą iš išgąsčio. Martinas tuo pasirūpins.

Džesika trumpam užsimerkė, neatsistebėdama, negi gali būti taip rimta.

— Kodėl ji tai daro, Filipai? Ko ji galėtų iš mūsų norėti? Pinigų? Po velnių, jei ji tenori šito, aš duosiu jai tiek, kiek reikės. Tiesiog netikiu, kad visa tai išties vyksta. — Atsimerkė ir vėl pažvelgė į jį jausdama, kaip ją perlieja dabar jau pažįstama sumaišties ir netikrumo banga.

— Žinau, kad nelengva, Džesika, tačiau dabar jūs turite puikų advokatą. Pasitikėkite juo, jis jums tikrai padės, kiek įstengs. Tačiau vieno dalyko, atsižvelgiant į dabartines aplinkybes, jokiu būdu nereikėtų daryti, — siūlyti tai moteriai pinigų. Dabar jau policija bylos nenutrauks, net jei ji pati to panorėtų, be to, tau bus pripaišytas sunkus nusikaltimas ir dar Dievas žino kas, jeigu bandysi papirkti ją kyšiais. Aš kalbu rimtai, nes atrodo, kad tokiais dalykais policija itin domisi. Jiems į rankas nedažnai patenka Pasilik Haitso rajono išprievartavimo byla ir, man regis, kai kas iš jų mano, kad jau metas pamokyti ir aukštesniąją klasę. Seržantas Hjutonas, tiriantis šią bylą, pasakė keletą užgaulių pastabų apie tai, jog yra žmonių, kurie mano išsisuksiantys iš bet kokių bėdų mažiau pasiturinčių žmonių sąskaita. Tai nemaloni užuomina, bet jeigu jam tikrai taip atrodo, tai su juo reikėtų elgtis ypač atsargiai. Man pasirodė, kad jam nepatinka Jano išvaizda, nepatiko ir tai, kad tu tokia įspūdinga. Kažin ar tik jam nepasirodė, kad jūs pora iškrypėlių, kurie užsiima nežinia kuo, kad pasismagintų. Galas žino, ką jis sau mąsto, aš tik sakau, koks mano įspūdis, bet noriu, kad būtum labai atsargi, Džesika. Kad ir ką darytum, nesiūlyk tai moteriai pinigų. Jei pasiūlysi, pakenksi Janui, pakenksi sau. Jei norės pinigų, jei tau skambins... leisk jai kalbėti. Vėliau galėsi paliudyti. Bet neduok jai nė skatiko! — pabrėžė jis, paskui perbraukė ranka sau per plaukus. — Džesika, man nemalonu tau apie tai kalbėti, Janas tiesiog ėjo iš proto dėl šito. Bet, suprantama, tu turi teisę žinoti, kas įvyko. Ir nors tai tikrai nemalonu, laikaisi, turiu pasakyti, nepaprastai gerai.

Tačiau sulig tais jo žodžiais gumulas gerklėje padidėjo, jai norėjosi paprašyti jį nesielgti su ja gražiai, negirti dėl to, kaip puikiai ji visa pakelia. Ji pakeldavo sunkumus, bet jei žinodavo, kad ją kas nors apglėbs, užjaus, pasirūpins... Jei Janas kaip tik įeitų pro duris, tada ji mirtinai užsiraudotų.

— Ačiū, Filipai, — tarė ji. Jam pasirodė, kad Džesės balsas keistai šaltas, tarsi norėtų nuo jo apsisaugoti. — Gerai bent jau kad prievartos nebuvo, ir tai tikrai paaiškės teisme. Jei Martinas Švarcas ko nors vertas.

— Taip, Džese, bet bus šlykštu. Privalai tam pasirengti. — Jis skvarbiai pažiūrėjo jai į akis, ji linktelėjo.

— Suprantu. — Bet ji nesuprato. Iš tikro nesuprato. Dar nieko neįsisąmonino. Ir kaip galėjo? Nuo šio ryto vienuoliktos jai dar nesusidėliojo tikras paveikslas. Buvo sukrėsta. Ji težinojo du dalykus, nors iki galo nesuprato nė jų: kad Jano nėra, kad ji negali jo pamatyti, nejaučia, negirdi, negali jo palytėti; ir kad jis gulėjo su kita moterimi. Dabar jau teko tą pripažinti viešai. Visa kita ji suvoks vėliau.

Ne kažin ką daugiau Filipas dabar ir galėjo padaryti. Džesikos jis taip gerai nepažinojo, kad siūlytųsi paguosti. Gerai Džesiką pažinojo tik Janas. Dabar būdamas su ja Filipas nervinosi. Ji išliko tokia rami. Jis buvo dėkingas, kad ji sugeba nuslopinti emocijas, bet toks susitvardymas skatino jį laikytis atokiai ir jis jautėsi sutrikęs. Svarstė, kažin ką ji iš tiesų galvoja. Mąstė apie savo žmoną, kaip ji reaguotų tokioje situacijoje, apie savo seserį, prisiminė kitas pažįstamas moteris. Džesika buvo tarsi visiškai kitokia, jo skoniui per smarkiai susitvardanti, tik, žinoma, ką kita bylojo akys. Tarsi du išdaužti langai. Jos vienintelės išdavė, kad jos viduje toli gražu ne viskas gerai.

— Kažin ar esama bent menkos galimybės, kad jis man paskambins? Maniau, kad turi teisę iš kalėjimo paskambinti vienam žmogui. — Tada, kai jį buvo pričiupę už automobilio statymą, paskambino.

— Taip, Džesika, bet man pasirodė, kad jis nenori tau skambinti.

— Nenori? — Atrodė, kad ji sulindo dar giliau į nepramušamą kiautą.

— Sakė, kad nežino, kaip tu į tai pažiūrėsi. Pasakė kažką apie tai, kad tik čia nebūtų paskutinis lašas.

— Asilas.

Filipas pažvelgė į šalį, o po kelių minučių atsisveikino. Kokia neprilygstamai nemaloni diena. Su dėkingumu pagalvojo, kokia laimė, kad jis neužsiima baudžiamąja teise. Ne, jis tikrai šitam per silpnas. Šios bylos Martinui Švarcui jis nepavydi, kad ir kiek pinigų jis už ją gaus.

Filipui išėjus Džesika ilgai sėdėjo svetainėje. Laukė, kol suskambės telefonas... ar duryse pasisuks Jano raktas. Negali būti, kad visa tai vyksta. Juk ne iš tiesų. Jis grįš namo. Juk visuomet grįždavo. Džesė stengėsi įsivaizduoti, kad namuose netvyro tokia mirtina tyla. Truputį padainavo, pasišnekėjo su savimi. Juk jis negalėjo palikti jos vienos... Kartais vėlai naktį girdėdavo motinos balsą, ir Džeiko... ir tėčio... bet niekuomet Jano... Niekad Jano... Niekad... Jis paskambins, jis privalo paskambinti. Nepaliks jos vienos, tokios išgąsdintos, to jis tikrai nepadarys. Juk jis jau prižadėjo, kad nepaliks, o Janas niekuomet nelaužydavo savo pažadų. Bet... juk jis sulaužė. Dabar sulaužė pažadą. Ji prisiminė tai sėdėdama ant grindų koridoriuje, tamsoje, jau vėlai naktį. Kaip ji išgirsdavo raktą, dar nė nesuspėjus jam įeiti. Jis pareitų namo, bet sulaužė pažadą. Jis gulėjo su kita moterimi, ir dabar verčia ją sutikti su šiuo faktu. Daugiau ji nebegali nekreipti į tai dėmesio. Ji neapkentė jos... neapkentė jos... neapkentė jos, bet ne Jano. O Dieve... gal jis Džesės daugiau nė nemyli? Gal jis myli tą kitą moterį? Gal... ir kodėl gi jis nepaskambina, po velnių? Kodėl jis ne... kam jam reikėjo... Ašaros kliokė jos veidu tarsi šiltas vasaros lietus, o ji gulėjo ant lygių grindų koridoriuje ir laukė Jano. Pragulėjo iki ryto. Telefonas nesuskambėjo.

PENKTAS SKYRIUS

Švarco, Dreviso ir Džonaso kontora buvo įsikūrusi Amerikos banko pastate, Kalifornijos gatvėje, puikus adresas. Džesika — tvarkinga, elegantiška ir pavargusi — pakilo į keturiasdešimt ketvirtą aukštą. Buvo užsidėjusi didžiulius tamsius akinius, vilkėjo iškilmingą tamsiai mėlyną kostiumėlį, skirtą verslo susitikimams ir laidotuvėms. Ši proga buvo ir viena, ir kita. Atvyko dvidešimt penkios po dešimtos, penkiomis minutėmis anksčiau, bet Martinas Švarcas jau laukė.

Sekretorė nuvedė ją ilgu kilimu išklotu koridoriumi su kvapą gniaužiančiu vaizdu į įlanką. Jo kabinetai užėmė vieną šiaurinės pastato pusės kampą. Buvo aiškiai matyti, kad firma didžiulė ir klestinti.

Martino Švarco kontora puikavosi dviem stiklinėmis sienomis, tačiau dekoras buvo spartietiškas ir ne itin draugiškas. Jis pakilo iš už rašomojo stalo, vidutinio ūgio vyriškis su kupeta žilų plaukų. Buvo su akiniais, tačiau markstėsi.

— Ponia Klark?

Sekretorė pranešė apie jos pasirodymą, bet jis ir taip būtų ją pažinęs. Atrodė, kaip jis ir tikėjosi, turtinga, elegantiška. Bet buvo jaunesnė, negu Švarcas manė, tvardėsi daug sėkmingiau, nei jis tikėjosi.

— Taip. Malonu susipažinti.

Ji ištiesė ranką ir jis įvertino visą moters ūgį. Tikrai puikiai atrodanti jauna dama. Advokatas mintyse pastatė ją prie nesiskutusio, pavargusio, tačiau vis viena išvaizdaus jauno vyro, kurį rytą matė miesto kalėjime. Nieko sau pora. Jie gražiai atrodys ir teisme. Gal net per gražiai, per jaunai. Ne, šios bylos kaltinamieji jam nepatinka.

— Gal prisėskit.

Ji linktelėjo, klestelėjo ant kėdės kitoje stalo pusėje, kavos atsisakė.

— Ar matėte Janą?

— Taip, mačiau. Ir seržantą Hjutoną. Ir apygardos prokuroro, kuriam paskirta byla, padėjėją. O praeitą vakarą ilgiau kaip valandą šnekėjausi su Filipu Valdu. Dabar noriu pasišnekėti su jumis ir pamatysime, kokią turime bylą, — pabandė nusišypsoti ir sučeženo popierius ant stalo. — Ponia Klark, ar kada nors turėjote reikalų su narkotikais?

— Ne, ir Janas neturėjo. Ne daugiau negu viena kita suktinė retkarčiais. Bet, ko gero, jau metai, kai nerūkėme žolės. Nė vienam iš mūsų ji per daug nepatiko. O iš gėrimų tik vyną geriame, nieko egzotiško.

— Neužšokite man už akių. Noriu grįžti prie narkotikų. Ar kas nors iš jūsų draugų rimčiau tuo užsiima?

— Negaliu pasakyti, atrodo, kad ne.

— Ar kokia nors panaši informacija galėtų paaiškėti apklausiant jus ar poną Klarką?

— Ne, esu tikra, kad niekas nepaaiškėtų.

— Gerai. — Bet atrodė, kad jam tik šiek tiek palengvėjo.

— Kodėl klausiat?

— Norėdamas išsiaiškinti kai kuriuos niuansus, į kuriuos, kaip nujaučiu, gilinsis Hjutonas. Jis ne itin palankiai atsiliepė apie jūsų parduotuvę. Pasak jo, kažkokia mergina ten atrodanti tarsi pilvo šokių šokėja, o kita — „egzotiška“ rytietė. Jam kliūva ir tai, kad jūsų vyras rašytojas, juk žinote, ko tik žmonės neprisigalvoja apie tokią profesiją. Hjutonas yra lakios vaizduotės ir tipiškas žemesniosios vidurinės klasės mentaliteto atstovas. Jis gerokai nemėgsta viso to, kas kyla iš jūsų miesto dalies.

— Na, aš taip ir įtariau. Jis atvyko į parduotuvę su manimi pasišnekėti prieš suimdamas Janą. Ta „pilvo šokių šokėja“, apie kurią jis kuria fantazijas, yra jauna moteris, kuri, savo nelaimei, dėvi trisdešimt aštunto dydžio liemenėlę su D kaušeliais, bet ji dukart per savaitę eina į bažnyčią.

Džesika nesišypsojo, užtat šypsojosi Martinas Švarcas.

— Ji turėtų būti žavinga, — pasakė ir šiaip taip išspaudė iš Džesikos šypseną.

— O jei seržantas Hjutonas mano, kad mes atrodome tarsi turintys per daug pinigų, tai dėl to jis irgi klysta. Tai, ką jis mato, galėčiau paaiškinti sakydama, jog prieš keletą metų mirė mano tėvai ir brolis. Aš vienintelė paveldėtoja. Mano brolis neturėjo žmonos nei vaikų, kuriems būtų galėjęs palikti, ką turėjo, o daugiau brolių ar seserų nėra.

— Suprantu. — Po trumpos pauzės Švarcas žvilgtelėjo į ją ir tarė: — Ko gero, jaučiatės vieniša be šeimos.

Ji be žodžių linktelėjo ir toliau sėdėjo įsmeigusi akis į vaizdą pro langą.

— Aš turiu Janą.

— Vaikų yra?

Ponia Klark papurtė galvą, ir jam ėmė aiškėti. Jam ėmė aiškėti, kodėl ji nepyksta, kodėl ji taip beviltiškai trokšta, kad vyras grįžtų namo, nė žodžiu nepeikdama jo dėl to, kad jam pateikti tokie kaltinimai. Ėmė suprasti, iš kur kyla ta kone gąsdinanti skuba, kurią pajuto jos balse kalbėdamas telefonu ir dabar čia, savo kabinete. Tie žodžiai „aš turiu Janą“ pasakė viską. Jis staiga suprato, kad Džesika Klark tikrai daugiau nieko neturi.

— Kaip suprantu, nėra ko tikėtis, kad kaltinimai bus atmesti.

— Jokių vilčių. Iš esmės jie negali būti atmesti. Auka šiuo atveju kelia tokį triukšmą. Ji nori prikirpti jam uodegą, jeigu atleisite už posakį. Manau, pagrįstai galima tikėtis, kad į jūsų gyvenimą bus gana smarkiai kišamasi. Kaip jums atrodo, ar ištversite? — Ji linktelėjo, tad advokatas jai nepasakė, kad Janas bijojo, jog ji gali neatlaikyti spaudimo. — Ar esama ko nors, ką aš turėčiau žinoti? Kokių nors netaktiškų jūsų poelgių? Santuokos problemų? Seksualinių, na... egzotikos, tarkime, gal jūs vaikštinėjote į orgijas?

Ji pasipiktinusi papurtė galvą.

— Atsiprašau, bet privalau paklausti, nes visa tai vis tiek iškils į paviršių. Geriau būkime atviri dabar. Suprantama, mes patys ištirsime ir kokia ten ta mergina. Aš turiu puikų tardytoją, kuris ją apklaus, ponia Klark, mes padarysime dėl Jano viską, kas įmanoma.

Jis vėl jai nusišypsojo, ir Džesė pasijuto, tarsi sapnuotų. Šis žmogus nėra tikras, jis juk neklausinėja jos, ar ji nevaikštanti į orgijas, ar nevartojanti narkotikų... Janas juk iš tiesų ne kalėjime... Šis vyriškis — jos tėvo draugas, ir jie žaidžia šį įmantrų žaidimą. Pajuto, kaip jis į ją stebeilijasi, ir jai teko toliau žaisti apsimetant, kad visa tai tikrovė. Dar blogiau, tokia tikrovė, kurioje Janas kalėjime.

— Ar įmanoma, kad Janas būtų išleistas iš kalėjimo iki teismo?

— Tikiuosi. Tai greičiausiai priklausys nuo jūsų. Jei kaltinimai būtų šiek tiek lengvesni, mums tikriausiai pavyktų pasiekti, kad jį paleistų pasikliaudami jo įsipareigojimu, kitaip sakant, be užstato. Tačiau, esant tokiems kaltinimams, aš beveik tikras, kad teisėjas reikalaus užstato, nors Janas ir nebuvo anksčiau teistas. Ar jį išleis, ar ne, priklausys nuo to, ar jūs įstengsite sumokėti užstatą. Girdėjau, kad užstatas gali būti net iki dvidešimt penkių tūkstančių. Tai gana didelė suma, vadinasi, arba jūs privalėsite pateikti dvidešimt penkis tūkstančius grynaisiais ir jie bus laikomi teisme, kol bus baigta nagrinėti byla, arba sumokėti du tūkstančius penkis šimtus laiduotojui ir duoti jam įkeisto turto, kad galėtų padengti užstatą. Kad ir kaip būtų, mokestis nustatomas didelis. Aš pabandysiu iškovoti, kad jis būtų šiek tiek sumažintas.

Džesika giliai atsiduso ir išsiblaškiusi nusiėmė juodus akinius. Švarcas pasibaisėjo tuo, ką išvydo. Paakiuose dvi gilios violetinės vagos, akys pasruvusios krauju, užtinusios, kupinos siaubo. Jis žvelgė į moterį vaiko akimis. Visas tas susitvardymas apsimestinis. Jis neabejojo, kad ji šioje santuokoje dominuoja, bet gal ir ne, gal ne. Gal ji tik uždirba pinigus, o jos gyvastis priklauso nuo Jano. Tai išvydęs šiek tiek nusiramino dėl Jano. Dabar jau tikrai galėjo pasakyti, kad jis laikosi geriau už Džesiką.

Švarcas pasistengė grįžti prie klausimo apie užstatą, o Džesika toliau nenuleido nuo jo akių. Atrodė, kad ji nė nepastebėjo tiek daug jam atskleidusi.

— Kaip manote, ponia Klark, ar jums pavyks sumokėti užstatą?

Ji vangiai pažvelgė jam į akis, vos vos truktelėjo pečiais.

— Manau, galiu užstatyti savo įmonę. — Tačiau žinojo, kad laiduotojui mokesčio ji negalės sumokėti, jei dabar Švarcui paduos dviejų tūkstančių čekį iš savo rankinės. Bet rinktis negalėjo. Pirma jiems reikia advokato, tik paskui bus metas jaudintis dėl laiduotojo. Ji galėtų pasiimti paskolą užstačiusi automobilį. Arba ką nors... Koks skirtumas. Dabar nesvarbu. Niekas nesvarbu, ji užstatys net ir namą, jeigu reikės. Bet kas, jei... — Kas, jei mes negalėsime pateikti viso užstato iškart?

— Paslaugų kreditan jie neteikia, ponia Klark. Arba sumokate visą laiduotojo mokestį ir pateikiate jam reikiamą užstatą, arba Janas liks kalėjime.

— Iki kada?

— Iki teismo.

— Dieve. Tada aš neturiu kitos išeities.

— Ką norit pasakyti?

— Tiesiog turiu sumokėti tiek, kiek nurodoma.

Jis linktelėjo gailėdamas jos. Retai pasitaikydavo, kad jis ką nors pajustų klientui, o jeigu ji šauktų, inkštų ir verktų, tik suerzintų jį. Tačiau ši moteris pelnė Švarco pagarbą ir jo užuojautą. Nė vienas jų tokios bėdos nenusipelnė. Dėl to jis dar sykį susimąstė, kažin kiek tikri tie kaltinimai prievartavimu. Nuojauta jam bylojo, kad niekas nieko neprievartavo. Tačiau klausimas, ar tai gali būti įrodyta.

Jis dar keletą minučių aiškino kaltinimų pateikimo procedūrą. Tai paprastas pasirodymas teisme, kurio metu bus oficialiai pateikti kaltinimai, nustatytas užstatas, paskirta data, kada kitą kartą Janui atvykti į teismą, į pirminį bylos nagrinėjimą. Pateikiant kaltinimus auka nedalyvauja. Džesikai palengvėjo.

— Ponia Klark, kokiu telefono numeriu aš galėčiau jums paskambinti, jeigu man šiandien jūsų prireiktų?

Ji linktelėjusi užrašė parduotuvės numerį. Tik tada pagalvojo, kad važiuos į parduotuvę.

— Greičiausiai vyksiu ten, kai pasimatysiu su Janu. Dabar važiuosiu pas jį. Pone Švarcai, prašau vadinti mane Džesika ar Džese, atrodo, kad mes dabar gana dažnai susitiksime.

— Taip, susitiksime. Norėčiau, kad penktadienį vėl atvyktumėt pas mane į biurą. Abu, jeigu jums pavyktų už užstatą ištraukti Janą. — Nuo to „jei“ Džesei nugara perbėgo šiurpulys. — Ne, geriau tarkimės pirmadienį. Jeigu jums pavyks jį išlaisvinti, jūs nusipelnėte truputį laiko pailsėti. O tada jau rimtai imsimės darbo. Laiko nedaug.

— Kiek? — Tarsi klaustum daktarą, kiek laiko tau liko gyventi.

— Na, geriau žinosime, kai bus pateikti kaltinimai, bet teismas turbūt bus paskirtas po poros mėnesių.

— Prieš Kalėdas? — paklausė ji ir vėl jam priminė peraugusį vaiką.

— Prieš Kalėdas. Nebent dėl kokios nors priežasties bylos svarstymas būtų atidėtas. Tačiau jūsų vyras šį rytą man sakė norintis baigti visa šita kuo greičiau, kad nebereikėtų daugiau dėl to jaudintis ir būtų galima viską užmiršti.

„Užmiršti? Kas galėtų tai užmiršti?“ — pagalvojo Džesika.

Advokatas atsistojo ir, trumpam nusiėmęs akinius, ištiesė ranką.

— Džesika, pasistenkit truputį nusiraminti. Dabar jau man metas jaudintis.

— Pasistengsiu. — Atsistojusi paspaudė advokatui ranką ir dar sykį nustebino jį ūgiu. — Ačiū jums, Martinai, už viską. Ar ką pasakyti Janui?

— Pasakykite jam, kad manau, jog jis — vyras, kuriam pasisekė.

Jo žvilgsnis Džesiką sušildė, ir ji nusišypsojusi dėl komplimento išėjo pro duris.

Martinas Švarcas atsisėdo, pasisuko su kėde į langą, pakramtė akinių kojelę, papurtė galvą. Tai bent bus byla. Jis neabejojo, kad Janas nieko neišprievartavo, bet su jais abiem teisme bus tikras vargas. Jauni, laimingi, gražūs ir turtingi. Prisiekusieji sius ant Jano, kam jis apgaudinėja tokią moterį kaip Džesika. Moterys teisme nekęs Džesikos. Vyrai teisme kreivai žiūrės į Janą, nes rašymo jie nelaikys darbu. O atrodo jie taip, tarsi turėtų per daug pinigų, kad ir kaip įtikimai skamba Džesikos paaiškinimas apie paveldėjimą. Nieko gero nežadanti byla. O auka, be abejo, kažkokia keistuolė, gal net psichiškai pakrikusi moteris. Jo vienintelė viltis — išsiaiškinti pakankamai, kad pavyktų ją sunaikinti. Bjaurus žaidimas, bet Jano kitaip negalima išgelbėti.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Džesika stabtelėjo vestibiulyje paskambinti į parduotuvę. Atsiliepusios Zinos balse girdėjosi rūpestis.

— Džese, ar viskas gerai? — Pusę vienuolikos ryte jos pagaliau ryžosi paskambinti į namus, bet ji jau buvo išėjusi.

— Taip, viskas gerai, — bet Zinai jos balsas sukėlė įtarimą. — Man viskas gerai, o kaip jūs?

— Čia tvarka. Ar pasirodysi?

— Po pietų. Tai pasimatysim.

Džesė metė ragelį, kol Zina nespėjo užduoti daugiau klausimų, ir nuėjo į garažą pasiimti „Morgan“. Važiuos į miesto kalėjimą pasimatyti su Janu.

Kišenėje dviem tūkstančiais dolerių mažiau, tačiau dabar ji ramesnė. Džesė paliko čekį mėlyname voke sekretorei prie priimamojo stalo. Tai viena mokesčio Martinui Švarcui dalis. Žodį ji ištesėjo. Dabar bendroje jųdviejų taupomojoje sąskaitoje liko šimtas aštuoniasdešimt vienas doleris, tačiau Janas įgijo advokatą. Kiek jiems teks sumokėti už kažkokį užpakalį!

Važiuodama per miestą stengėsi neleisti sau per daug mąstyti. Ji ne tiek pyko, kiek buvo suglumusi. Kas nutiko? Kas ta moteris? Kodėl ji šitaip su jais? Kodėl ji nori kenkti Janui? Pasišnekėjusi su Martinu, Džesika tik dar labiau įsitikino, kad Janas nepadarė nieko blogo, tik nelemtą popietę įsisodino į mašiną ne tą moterį! O Dieve, tikrai moteris buvo ne ta!

Brajanto gatvėje susirado kur pastatyti mašiną, kaip tik prieš ilgą eilę neoninėmis iškabomis žybsinčių laiduotojų kontorų. Pagalvojo, su kuriuo iš jų ryt po pietų jai teks derėtis. Visi tie pastatai atrodė tokie nevalyvi. Netrokštų įžengti nė į vieną iš šių vietelių net slėpdamasi nuo šalčio, tuo labiau nenorėtų turėti ten reikalų. Sparčiai nužingsniavo į miesto kalėjimą, ten buvo patikrinta metalo detektoriumi, o sargybinis išnaršė jos rankinę. Jai dar teko stabtelėti ir gauti leidimą įeiti į kalėjimą, parodyti vairuotojo pažymėjimą, prisistatyti kaip Jano žmonai. Laukė minia žmonių, bet eilė judėjo greitai.

Tame susivėlusių apspurusių žmonių kratiny ji ryškiai išsiskyrė. Džesė buvo aukštesnė už visas moteris ir nemažai vyrų, o jos tamsiai mėlynas kostiumėlis atrodė absurdiškai. Čia buvo baltaodžių moterų dirbtinės odos kelnėmis, leopardo kailį imituojančiais švarkeliais, aukštai suveltais kuodais ir baltomis bekulnėmis basutėmis iš dirželių. Juodaodžiai vyrai rausvais atlasiniais drabužiais, juodaodės mergaitės apdarais, panašiais į pigius atlasinius naktinius marškinius ar pižamas. Įdomi minia, bet veikiau kine, ne gyvenime. Džesė negalėjo nesvarstyti, ar moteris, su kuria mylėjosi Janas, atrodo kaip viena iš šių. Tikėjosi, kad ne. Žinoma, tai dabar ne taip ir svarbu. Jos keliai jau drebėjo, nežinojo, ką jam pasakys. Ką ji gali pasakyti?

Drebančiomis rankomis spustelėjo šešto aukšto mygtuką lifte. Svarstant, kaip atrodys kalėjimas, skrandyje kažkas kilo ir leidosi. Matė tada tą vietą prabėgomis, tada, kai jį išpirko, bet, dėkui Dievui, lankyti tada neteko. Tik nuvažiavo ir pasiėmė jį. Šį sykį viskas kitaip.

Liftas sustojo šeštame aukšte, ir ji težinojo viena — kad nori pamatyti Janą. Staiga suprato, kad ištvers tiek baimės ir pykčio, kiek reikės, prašliauš pro tūkstančius rausvu atlasu išsidabinusių sąvadautojų, kad tik pasiektų Janą.

Išsirikiavę lankytojai laukė už geležinių durų, o sargybinis penkių ar šešių žmonių grupeles įleisdavo į kambarį. Jie išeidavo pro kitas duris toliau koridoriuje, tad Džesei atrodė, kad kambarys žmones praryja ir daugiau jie nepasirodo.

Po akimirkos ir Džesė atsidūrė viduje. Kambarys karštas, tvankus, belangis, apšviestas fluorescencine šviesa. Vidinėse sienose ilgos stiklinės plokštės su nedidelėmis lentynėlėmis, iš abiejų pusių telefonai. Tada suprato, kad išvys jį pro langą. Apie tai nebuvo pagalvojusi. Ką galima pasakyti per telefoną?

Dvejojant, prie kurio langelio eiti, toliau pasirodė Jano veidas, ir jis stovėjo žiūrėdamas į ją, o Džesė pajuto, kaip akis ima deginti ašaros. Negali leisti sau pravirkti... negali... negali... negali! Lėtai priėjo prie telefono, jausdama, kaip suspaudžia širdį, linksta keliai, tačiau ėjo, vilkdama kojas, ir kai neryžtingai jam pamojavo, jis nepastebėjo, kaip dreba jos ranka. Staiga atsidūrė tiesiai prieš jį, laikydama telefono ragelį. Jis prašnekėjo pirmas:

— Na, kaip tu?

— Gerai. O tu?

Jis truputį patylėjo, o paskui linktelėjo su kreiva šypsenėle.

— Puikiai. — Bet šypsena greitai išblėso. — Ak, mažyle, aš taip atsiprašau, kad tave šitam pasmerkiau. Visa tai taip beprotiška ir taip velniškai... Tikriausiai aš tenoriu pasakyti tau viena, Džese, kad tave myliu, kad nesuprantu, kaip visa šita sumauta nesąmonė įvyko. Nežinojau, kaip tu į tai pažiūrėsi.

— Ką tu sau manei? Kad pabėgsiu? Ar aš kada nors pabėgau?

Ji atrodė tokia įskaudinta, kad jam norėjosi nusigręžti. Buvo sunku į ją žiūrėti. Labai sunku.

— Ne, bet tai juk ne kokia nors kasdienė smulkmena, kaip pasiimti iš sąskaitos trisdešimt dolerių daugiau, nei joje turi. Na, tai... Dangau, Džese, ką aš galiu pasakyti?

Ji atsakydama blankiai šyptelėjo.

— Tu jau pasakei. Aš tave irgi myliu. Tai svarbiausia. Mes šitą nesąmonę kaip nors ištaisysime.

— Taip... bet... Džese, bet neatrodo, kad bus lengva. Ta moteris laikosi savo, o inspektorius elgiasi taip, tarsi savo rankose jau turėtų vietinės prievartautojų gaujos šulą.

— Jis nuostabus, tiesa?

— Jis šnekėjo ir su tavim? — nustebo Janas.

— Prieš važiuodamas į mūsų namus pasikalbėti su tavimi.

Janas išbalo.

— Tai ar jis tau pasakė, dėl ko visa šitai? — Ji papurtė galvą ir nukreipė žvilgsnį. — Dieve, Džesika, kokiam siaubui aš tave pasmerkiau. Pats netikiu.

— Ir aš netikiu. Bet išgyvensime. — Ji nusišypsojo jam kaip įmanydama drąsiau. — Ką manai apie Martiną?

— Švarcą? Man jis patinka. Bet tau tai kainuos nemenkus pinigėlius, juk tiesa? — Džesė stengėsi dėtis lyg niekur nieko, pradėjo kažką sakyti, bet Janas nutraukė ją. — Kiek? — Jo akyse šmėkštelėjo kartėlis.

— Nesvarbu.

— Gal tau ir nesvarbu, Džese, bet man svarbu. Kiek?

— Dabar du tūkstančiai, bus dar penki, jeigu byla pasieks teismą. — Išvengti to jo žvilgsnio niekaip nebuvo įmanoma. Jai teko pasakyti.

— Tu nejuokauji?

Džesė papurtė galvą.

— Vyriškis, su kuriuo šnekėjausi prieš jį, paprašė penkiolikos tūkstančių grynaisiais iki šios savaitės galo.

— Jėzau Marija, Džesika... Beprotybė. Tačiau už Švarcą aš tau grąžinsiu.

— Tu varai man nuobodulį, brangusis.

— Aš tave myliu, Džes. — Juodu ilgai žiūrėjo vienas į kitą ir Džesika vėl pajuto akių peršėjimą.

— Kodėl tu man vakar vakare nepaskambinai? — Nepasakė jam, kad gulėjo visą naktį ant grindų laukdama, išsigandusi, kone apimta isterijos, tačiau per daug pavargusi, kad pajudėtų. Jautėsi taip, tarsi kūnas būtų suparalyžiuotas, o mintys galvoje sukosi pašėlusiu greičiu.

— Kaip aš galėjau tau skambinti, Džesika? Ką aš galėjau pasakyti? — „Kad mane myli...“ — Turbūt buvau ištiktas šoko, sėdėjau čia apspangęs. Negalėdamas suprasti.

Kam tu tada ją dulkinai, po velniais? Tačiau pykčio kibirkštėlė išnyko iš akių, vos ji vėl pažvelgė į Janą. Jis toks pats nelaimingas kaip ir ji. Gal dar nelaimingesnis.

— Kaip manai, kodėl ji apkaltino tave...

— Prievartavimu? — ištarė jis, tarsi tai būtų mirties nuosprendis. — Nežinau. Gal ji nesveika ar kvaištelėjusi, ar ant ko nors įniršusi, o gal nori pinigų. Iš kur man žinoti. Kad ir kaip būtų, vis tiek aš kvailys. Džese, aš... — Nusuko žvilgsnį į šalį, paskui vėl įsmeigė į ją akis, jam pačiam tvenkėsi ašaros. — Kaip mes dabar gyvensime, Džesika? Kaip tu gyvensi, Džese? Nekęsi manęs? Ir... aš tiesiog nesuprantu... kaip...

— Liaukis! — pašnibždomis išspjovė ji į ragelį. — Mes ištversime tai iki galo, visa tai bus baigta ir išaiškinta, ir mums daugiau niekuomet nereikės apie tai galvoti.

— Bet kaipgi tu? Ne, kalbėkim nuoširdžiai, Džese, ar įstengsi nejausti man neapykantos, kaskart į mane pažvelgusi, gal bjaurėsies manimi, ir dėl jos, ir dėl pinigų, kuriuos tai kainuos, ir... velniop... — Janas perbraukė ranka sau per plaukus, įkišo ranką į kišenę ieškodamas cigaretės. Džesė stebėjo jį ir staiga atkreipė dėmesį į jo kelnes. Jis mūvėjo baltas medvilnines ligoninės pižamos kelnes.

— Vaje, o kur tavo kelnės? Ar jie tau neleido apsirengti? — Jos akys išsiplėtė įsivaizduojant, kaip seržantas Hjutonas išvelka jį iš namų nuogu užpakaliu ir su antrankiais.

— Žavingos, tiesa? Jie nusiuntė mano kelnes į laboratoriją, paims spermos mėginį. — Dieve, kaip visa tai banalu, kaip šlykštu... — Tai tarp kita ko, rytoj einant į teismą man reikės kelnių. — Tada jis užsigalvojo, smarkiai patraukė cigaretės. — Aš tiesiog nesuprantu. Jei ji norėjo pinigų, jai tereikėjo paskambinti ir imti mane šantažuoti. Juk sakiau jai, kad aš vedęs.

Kaip nuostabu... ir tada nežinia kodėl, žvilgtelėjusi į Janą, jo susiglamžiusias baltas medvilnines kelnes, berniukišką veidą, susivėlusius šviesius plaukus, į žmonių beprotnamį aplink juos, Džesė ėmė juoktis.

— Ko tu juokiesi? — staiga išsigando jis. Gal jai prasideda isterija? Tačiau ji visai neatrodė ištikta priepuolio — ji išties pralinksmėjo.

— Žinai ką, kvaileli? Gali dėl manęs nesijaudinti. Ir aš tave myliu. O visa tai tiesiog kvailystė, tai gal tu tiesiog grįžtum namo? Ir dar žinai ką? Su ta pižama atrodai labai mielai.

Tai tas pats juokas, kurį Janas girdėjo milijonus kartų antrą nakties, kai Džesė erzindavo jį, kam vaikšto po namus skaitydamas savo raštus, visiškai nuogas, su pieštukais už abiejų ausų. Tai juokas, kurį jis girdėdavo, kai duše vienas ant kito taškydavo vandenį, kai Džesė kutendavo jį įlindusi į lovą. Tai Džesė, ir staiga pats nusišypsojo, nors nebuvo šypsojęsis nuo tada, kai prasidėjo šis košmaras.

— Ponia, jūs visiškai kvaištelėjusi, bet aš jus dievinu. Gal galėtumėte padėti man išsivaduoti iš šios šlykščios skylės, kad galėčiau grįžti namo ir... — jis užkliuvo už žodžio, ūmai išbalo.

— Išprievartauti mane? Kodėl ne?

Jie vėl išsišiepė, bet ramiai. Dabar Džesė pasijuto geriau. Janas vėl buvo priešais, ji žinojo, kad yra mylima, saugi ir globojama. Namie, kur nebebuvo Jano ir tvyrojo baisi tyla, atrodė, kad jis miręs. Bet jis nemiręs. Jis gyvas. Jis visuomet bus gyvas, ir jis visas jos. Staiga Džesė panoro šokti čia pat, kalėjime, tarp sąvadautojų ir vagių, panoro šokti. Janas grįžo pas ją.

— Pone Klarkai, kažin kodėl aš jus taip myliu?

— Na, taip jau susiklostė, kad esate protiškai atsilikusi, bet tokią aš jus myliu. Ei, ponia, gal galėtumėte bent akimirką surimtėti? — Iš Jano veido buvo matyti, kad jis rimtai, tačiau Džesės pavargusios, krauju pasruvusios akys tebesijuokė.

— Ką?

— Aš sakiau apie tuos pinigus, kad grąžinsiu, ir aš iš tiesų tau juos grąžinsiu. Pamatysi.

— Nesijaudink dėl to.

— Jaudinsiuos. Manau, laikas man vėl imtis kokio normalaus darbo. Taip negali būti, Džesika, tu pati tai žinai.

— Ne, gali. Kodėl taip negali būti? — vėl išsigando ji.

— Todėl, kad man nepatinka būti išlaikomam, net ir dėl rašytojo karjeros. Tai kenkia manajam „aš“, kenkia mūsų santuokai.

— Pliurpalai.

— Ne, ne pliurpalai. Aš rimtai. Tačiau dabar ne laikas ir ne vieta apie tai kalbėti. Tenoriu, kad žinotum: kad ir kiek pinigų tu šitam išleisi, visus atgausi. — Atrodė, ji nori išsisukti nuo atsakymo, ir Jano balsas jos ausyje suskambėjo garsiau. — Aš rimtai, Džese, nekvailiok su manim dėl šito. Tu už tai nemokėsi.

— Gerai. — Ji pažvelgė tiesiai į Janą, tačiau kaip tik tuo metu jai per petį patapšnojo sargybinis. Lankymas baigėsi. O jie dar tiek daug vienas kitam turėjo pasakyti.

— Per smarkiai nesijaudinki, mieloji. Pasimatysime rytoj teisme.

Janas išvydo sielvartą jos veide.

— Ar galėsi man vakare paskambinti?

Jis papurtė galvą.

— Ne, dabar jie man jau neleis.

— A. — Bet man būtina pasikalbėti su tavimi... Man reikia tavęs, Janai... Man...

— Pažadėk, kad gerai išsimiegosi prieš rytojaus teismą. Pažadi? — Ji linktelėjo tarsi vaikas, o jis nusišypsojo. — Aš tave be galo myliu, Džese. Ar pasirūpinsi savimi dėl manęs?

Ji vėl linktelėjo.

— O tu? Janai... Aš... numirčiau be tavęs.

— Negalvok taip. Dabar eik, susitiksime ryt. Džese, ir... ačiū. Už viską.

— Aš tave myliu.

— Ir aš tave.

Sulig paskutiniais žodžiais rageliai jų rankose staiga apmirė, ji pamojavo jam, sekdama įkandin kitų lankytojų prie lifto. Ji vėl liko su jais viena. Jano vėl nebėra. Tačiau dabar viskas buvo kitaip. Dabar ji matė, kaip jis atrodo, girdėjo jo žodžius, regėjo jo plaukų spalvą, net užuodė odos kvapą. Jis vėl buvo gyvas. Jis tebebuvo su ja.

SEPTINTAS SKYRIUS

Kai Džesika įėjo, Zina ir Kacuko aptarnavo pirkėjus, bet jai prireikė valandėlės savo kabinete susitvardyti, kad galėtų prisidėti prie jų. Ne, tai tikra beprotybė. Atspėkit, kur aš buvau. Aplankyti Jano kalėjime. Tiesiai iš miesto kalėjimo į „Lady J“. Beprotybė.

Merginos padėjo porai moterų, kurios norėjo pasipuošti vykdamos į Palm Springsą. Jos svėrė per daug, rengėsi neskoningai, buvo įkyrios ir ne itin draugiškos. O Džesika beveik visiškai negalėjo susikaupti dirbti. Tebegalvojo apie Janą, apie kalėjimą, apie Martiną Švarcą, apie inspektorių Hjutoną. Jai vaidenosi inspektoriaus žvilgsnis.

— O ką veikia jūsų vyras? — paklausė viena moterų, žiūrinėdama naujų aksominių sijonų kabyklas. Jie buvo sodrios vyšnių spalvos su juodo atlaso juosta. Sen Lorano kopijos.

— Mano vyras? Jis prievartauja... norėjau pasakyti, rašo!

Moterims tai pasirodė neapsakomai juokinga, ir net Zina su Kate krizeno. Džesika juokėsi pro ašaras.

— Taigi, mano vyras irgi toks buvo, kol pradėjo žaisti golfą. — Kitai moteriai šis interliudas pasirodė žavingas, ji apsisprendė įsigyti du sijonus ir palaidinę, o pirmoji moteris vėl pasuko prie kelnių.

Diena parduotuvėje buvo užimta, tačiau taip Džesė išvengė pokalbių su Zina ir Kate. Jau buvo beveik penkios, kai jos susėdo su puodeliais karštos kavos.

— Džese, dėl Dievo, ar dabar jau viskas gerai?

— Daug geriau. Turėjom šiokių tokių bėdų, bet iki rytojaus viskas turėtų būti baigta. — Bent jau jis bus namie ir jie galės dėl visko tartis. Kad tik jis grįžtų namo!

— Mes kraustėmės dėl tavęs iš proto. Džiaugiuosi, kad pagaliau viskas susitvarkė, — pasakė Zina. Ji atrodė patenkinta, tačiau Kacuko toliau ieškojo atsakymo Džesikos žvilgsnyje. Kažkas vis dėlto ne taip.

— Atrodai siaubingai, Džesika Klark.

— Pataikauji, pataikauji. Tai dėl šio niauraus kostiumo. — Apsižvalgė svarstydama, gal persirengus kuo nors iš rudens kolekcijos vien tam, kad pataisytų sumautą nuotaiką. Tačiau jau buvo vėlu, nebeužteko jėgų persirenginėti. Dar dešimt penkiolika minučių, ir Zina užrakins duris.

Džesika atsistojo, pasirąžė ir susiprotėjo, kad po beprotiškos nakties ant grindų skauda nugarą ir kaklą. Ką jau kalbėti apie per dieną patirtą įtampą. Paslapčia mėgino išriesti nugarą, kad ne taip maustų, bet į parduotuvę įėjo moteris. Džesė, Katė ir Zina greitai susižvalgė, spręsdamos, kam stotis padėti lankytojai, bet daugiau negaišdama Džesė su šypsena atsigręžė į moterį. Moteris atrodė maloni, o Džesei tik į sveikatą pabendrauti su pirkėjais. Padeda užmiršti savo bėdas.

— Ar galiu padėti?

— Ar nieko prieš, jeigu aš apsižvalgysiu? Iš draugės girdėjau apie jūsų parduotuvę ir vitrinoje mačiau žavingų dalykėlių.

— Ačiū. Sakykite, jei reikės pagalbos.

Džesika ir naujoji pirkėja viena kitai nerūpestingai nusišypsojo, ir ta ėmė žiūrinėti sportinius drabužius. Buvo elegantiška, per trisdešimt, gal jau ir keturiasdešimt, buvo sunku pasakyti. Vilkėjo paprastą prigludusį juodą kostiumėlį su kelnėmis, grietinėlės gelsvumo palaidinę, nedidelį ryškų šalikėlį ant kaklo, o pasipuošusi buvo saikingai, bet akivaizdžiai brangiais auksiniais papuošalais. Daili apyrankė, miela grandinėlė, keli itin solidūs žiedai ir neapsakomo grožio deimantiniai auskarai su oniksu, kurie patraukė Džesės dėmesį, kai tik moteris įžengė. Viskas brangu ir prabangu. Tačiau veidas malonus, negana to, rodėsi, kad ji džiaugiasi dėvėdama visus tuos gražius daiktus, bet supranta, kad gyvenime esama ir kitų, svarbesnių dalykų.

Džesė stebėjo, kaip ji eina nuo kabyklų prie kabyklų. Ji atrodė patenkinta, laiminga. Buvo apdovanota tokiu grakštumu, dėl kurio malonu žiūrėti į žmogų. Veidas jaunas, plaukai pelenų šviesumo su žilomis sruogelėmis. Kažkodėl ji priminė Džesei Siamo katę, ypač akys, tarsi iš žydro porceliano. Kažkas skatino norą sužinoti apie ją daugiau.

— Ar turėjote galvoje ką nors konkretaus? Dar turime naujų daiktų, kurie čia neišdėlioti.

Moteris šyptelėjo Džesei, truktelėjo pečiais.

— Mane už tai reikėtų nušauti, bet ar turėtumėt to zomšinio apsiausto aštuntą dydį? — Atrodė kalta tarsi vaikas, perkantis daugiau kramtomosios gumos, nei jam leista, tačiau sykiu matėsi, kad ji tuo ir mėgaujasi. Ir kad tikrai gali leisti sau įsigyti velniškai daug kramtomosios gumos ar ko nors kito, ko panorėjusi.

— Pažiūrėsiu.

Džesika pranyko sandėlyje, galvodama, ar jos turi šio švarko mažesnį dydį. Ne, neturėjo. Bet yra panašus, keturiasdešimt dolerių brangesnis. Džesika nuėmė etiketę su kaina ir nunešė švarką moteriai. Šiltos cinamono spalvos, apgulantis kūną. Tiesą sakant, šis švarkas atrodė geriau už pirmąjį, ir moteris iškart tai pastebėjo.

— Velnias, o aš tikėjausi, kad jis man nepatiks.

— Sunku tikėtis, kad toks daiktas nepatiks. Jums labai tinka.

Jos žiūrėjo, kaip moteris grakščiai sukinėjasi su rusvu zomšiniu švarku. Jai pritiko nuostabiai, ir ji tai žinojo. Tikras malonumas matyti drabužius vilkimus tokio žmogaus. Kita vertus, ji apsivyniotų grindų kilimu ir vis viena atrodytų gražiai.

— Kiek?

— Trys šimtai dešimt.

Zina su Kate klausiamai susižvalgė, tačiau buvo užtektinai nuovokios ir kaina garsiai nesuabejojo. Džesės beprotybė visuomet būdavo pagrįsta, paprastai ji neklysdavo. Gal tai ypatinga pirkėja, kurią Džesė stengiasi privilioti į parduotuvę. Ji tikrai atrodė kaip tokia asmenybė, kurią derėtų pažinti. Moteris tarsi visai neišsigando dėl tokios švarko kainos.

— Gal turite prie jo derančias kelnes?

— Turėjom, bet jau išpirktos.

— Gaila. — Tačiau ji lyg prabėgomis išsirinko tris megztinius, palaidinukę, zomšinį sijoną, tinkantį prie švarko, ir tada jau nusprendė, kad per vieną dieną padarė pakankamai žalos. Parduotuvė pardavė daug, ir be didelio vargo. Moteris išsitraukė čekių knygelę, aptaisytą žaliu kaip smaragdas aksomu, šypsodamasi pažvelgė į Džesiką. — O jei pamatysite mane vėl ateinant greičiau nei po savaitės, tai išmeskite pro duris.

— Negi man teks tai padaryti? — juokais paklausė Džesika.

— Tai įsakymas, ne prašymas!

— Kaip gaila.

Abi moterys nusijuokė, pirkėja užpildė čekį. Gerokai per penkis šimtus dolerių. Bet ji visai neatrodė susirūpinusi. Jos vardas buvo Astrida Boner, adresas — Valjecho gatvė, vos per kvartalą nuo Džesikos namų.

— Mes kone kaimynės, ponia Boner. — Džesė pasakė savo adresą ir Astrida Boner su šypsena pakėlė akis.

— A, žinau tą namą. Nedidelis baltas su mėlynu, su tuo nuostabiu gėlynu priešais.

— Taigi, švyti per kelias mylias!

— Neatsiprašinėkit, mes visi gėrimės. Ir jūs turite tokį nedidelį raudoną sportinį automobilį?

Džesika parodė į langą.

— Štai jis. — Jos sykiu nusijuokė, o Zina tylutėliai užrakino duris. Buvo be ketvirčio šešios. — Gal norėtumėt išgerti? — Parduotuvės gale jos laikydavo butelį „Johnnie Walker“ viskio. Kai kurios pirkėjos mėgdavo užtrukti paplepėti. Ir dėl to ši vieta būdavo miela.

— Mielai, bet nepasiliksiu. Jūs jau tikriausiai norite vykti namo.

Džesika nusišypsojo, o Kacuko sudėjo ponios Boner pirkinius į du didžiulius blizgančius rudus maišelius, prikimštus geltono ir oranžinio servetėlių popieriaus, surištus languotais kaspinais.

— Jūs parduotuvės savininkė?

Džesė linktelėjo.

— Čia daug gražių daiktų. O to švarko man reikėjo tarsi kokios skylės galvoje. Deja, trūksta valios. Tai didžiausia mano bėda.

— Kartais išlaidumas nuramina sielą.

Astrida tyliai linktelėjo ir abi ilgokai žiūrėjo viena į kitą. Ši moteris veikė Džesę raminamai. Gaila, kad Astrida Boner nepasilieka išgerti. Džesei namo nebuvo ko skubėti, būtų mielai su ja pasišnekučiavusi. Galvojo, kažin kuris iš namų tame kitame kvartale jos. Staiga jai dingtelėjo mintis.

— Beje, gal galėčiau pavėžėti jus namo? Aš išvažiuoju dabar. — Taip ji išsigelbėtų nuo klausimų, kuriais darbo valandoms pasibaigus ją apipiltų Zina ir Katė. To ji nepakeltų. O prisidengusi Astrida Boner, ramiausiai dingtų. Ji dar nė nepasakė joms, kad ryt ryte neateis, nes jai teks važiuoti į teismą, kur bus pateikti kaltinimai Janui.

— Jei kas pavežtų, būtų nuostabu. Paprastai, kai būnu taip arti namų, einu pėsčia, bet su šitom dviem dėžėm... nuostabu. — Ji nusišypsojo ir pasirodė dar jaunesnė. Kažin kiek jai galėtų būti metų, galvojo Džesika.

Ji pasiėmė švarką, pastvėrė krepšį ir pamojavo kitoms dviem.

— Gero vakaro, damos. Susitiksime ryt, iš pat ryto manęs nebus.

Visos keturios viena kitai nusišypsojo, Džesė atrakino duris Astridai, Zina vėl užrakino joms už nugaros, ir štai dvi moterys jau lauke. Jokių klausimų, jokių atsakymų, jokio melo. Džesei neapsakomai palengvėjo. Ji nė pati nesuprato, kaip visą popietę to bijojo.

Atrakinus automobilį, Astrida įsmuko vidun. Ji įsitaisė ant sėdynės su aukštomis dėžėmis ant kelių.

— Jūs turbūt labai užsiėmusi turėdama parduotuvę.

— Taip, bet man tai be galo patinka. Beje, aš vardu Džesika Klark. Tik dabar supratau, kad neprisistačiau. Atsiprašau. — Jos vėl viena kitai šyptelėjo, vakaro vėjas šiaušė šviežiai sušukuotus Astridos Boner plaukus. — Gal norite, kad pakeičiau automobilio stogą?

— Žinoma, ne. — Ji staiga nusijuokė ir pažiūrėjo į Džesę. — Aš juk nesu tokia sena ir apipelijusi, dėl Dievo. Ir turiu prisipažinti, pavydžiu jums tos parduotuvės. Aš dirbau Niujorke, žurnale. Tai buvo prieš dešimtį metų, bet aš vis dar pasiilgstu mados, nesvarbu, kokiu pavidalu.

— Mes irgi atvykę iš Niujorko. Prieš šešetą metų. Kodėl čia atvažiavote?

— Dėl vyro. Na, tiesą sakant, keliavau verslo reikalais. Tačiau čia sutikau savo vyrą ir jau nevažiavau atgal. — Atrodė, ji patenkinta prisiminimais.

— Iš viso? Gal jūsų dar tebelaukia?

Abi moterys nusijuokė švelnioje prieblandoje.

— Na, dar grįžau trims savaitėms. Pasakiau, kad išvykstu, ir tiek. Buvau karjeros siekianti moteris, niekad neketinau tekėti, štai taip... Tada sutikau Tomą, ir viskas, baigta visa karjera.

— Ar kada nors gailėjotės? — Tai nederamas asmeninis klausimas, tačiau ši moteris, atrodė, ragino elgtis laisvai. Ir Džesė taip elgėsi.

— Ne, niekada, Tomas viską pakeitė.

Džesikai vos neišsprūdo „kaip siaubinga“, ji norėjo paklausti kodėl. Janas irgi pakeitė jos gyvenimą, nors ne tiek. Dėl jo neteko paaukoti karjeros, jis nevertė jos išvykti iš Niujorko. Ji norėjo persikelti į San Fransiską, tačiau neįsivaizdavo, kaip jaustųsi, jei reikėtų palikti „Lady J“.

— Ne, niekuomet nė akimirkos nesigailėjau. Tomas buvo ypatingas vyriškis. Jis mirė. Pernai.

— Oi, užjaučiu. Ar vaikų turėjote?

Astrida nusijuokė ir papurtė galvą.

— Ne, Tomui, kai susitikome, buvo penkiasdešimt aštuoneri. Mes kartu praleidome dešimt nuostabių metų. Vieni. Tarsi ištisas medaus mėnuo.

Džesė pagalvojo apie savo gyvenimą su Janu ir šyptelėjo.

— Mums irgi taip atrodo. Vaikai tikriausiai daug kam trukdytų.

— Ne, jeigu jų norit. Bet mes abu jautėmės per seni. Man buvo trisdešimt dveji, kai už jo ištekėjau, ir aš tiesiog nebuvau skirta motinystei. Mes niekuomet dėl to neapgailestavome. Tik gyvenimas dabar labai jau ramus.

Taigi Astridai keturiasdešimt dveji, nustebo Džesė.

— Kodėl nesiimate kokio nors darbo?

— Kažin kokį galėčiau rasti darbą? Dirbau „Vogue“, bet čia nieko panašaus nėra. Tačiau net ir „Vogue“ manęs dabar jau nenorėtų, po dešimties metų tikrai nenorėtų. Atsilieki, o aš atsilikau tiek, kiek tik įmanoma atsilikti. Be to, nė neketinu keltis atgal į Niujorką, niekuomet.

— Imkitės ko nors, kas susiję su mada.

— Na, ko?

— Atidarykite savo parduotuvę.

— Va ir grįžtame ten, nuo ko pradėjome. Mieloji, aš žaliuoju iš pavydo, dėl jūsiškės.

— Nepavydėkit, man irgi pakanka rūpesčių.

— Bet sulaukiate ir atpildo, neabejoju. Ar dažnai važiuojate į Niujorką?

— Kaip tik grįžau prieš porą dienų. — O vakar mano vyrą suėmė už prievartavimą, jau buvo ant liežuvio galo, bet Astrida būtų pasibaisėjusi. Bet kas pasibaisėtų. Džesė giliai atsiduso, trumpai užmiršusi esanti ne viena.

— Ta kelionė buvo tokia netikusi? — šypsodamasi pasiteiravo Astrida.

— Kokia kelionė?

— Na, kelionė į Niujorką. Sakėt, kad vos prieš porą dienų sugrįžot iš kelionės į Niujorką, o paskui atsidusot, tarsi geriausias draugas būtų numiręs.

— Atsiprašau, sunki diena.

Pabandė šypsotis, tačiau staiga vėl pasijuto įveikta sunkumo, vėl sugrįžo košmaras ir ją užgulė. Abi patylėjo, Astrida žiūrėjo į ją virš rudų dėžių ant kelių.

— Ar kas blogo nutiko? — Šį tiriamą ilgą žvilgsnį buvo nelengva atremti melu.

— Nieko, ko artimiausiu metu nebūtų galima pataisyti.

— Gal galėčiau kuo nors padėti?

Kokia nuostabi moteris. Jos su Džese visiškai svetimos, o ji klausinėja apie jos rūpesčius. Džesė nusišypsojo, prie kampo sulėtino greitį.

— Ne, iš tiesų viskas gerai. Ir jūs iš tiesų jau padėjote. Pabaigėte mano dieną tokia saulėtos nuotaikos doze. Na, kuris čia namas?

Astrida šypsodamasi parodė.

— Štai tas. O jūs tikras angelas, kad mane pavėžėjot.

Solidus plytų mūrelis su juodomis langinėmis, baltais apvadais, stilingai aplink išraitytomis gyvatvorėmis. Džesika vos susilaikė nešvilptelėjusi. Jie su Janu dažnai atkreipdavo dėmesį į šį namą, smalsaudami, kieno gi jis. Spėjo, kad šeimininkai daug keliauja, nes dažnai matydavo, kad jame nieko nėra.

— Ponia Boner, noriu atsilyginti už komplimentą dėl namo, mes jūsiškio pavydime jau ne vienus metus.

— Aš pamaloninta. Ir vadink mane Astrida. Džesika, jūsų namas atrodo daug žaismingesnis. Šitas toks... — sukikeno, — suaugusiųjų namas, gal tiktų žodis. Tomas jau turėjo jį, kai susituokėme, jame buvo gražių daiktų. Kada nors turėsi užsukti kavos. Ar išgerti.

— Su mielu noru.

— O jeigu dabar?

— Aš... mielai... bet, tiesą pasakius, aš tokia susibaigusi. Grįžusi praleidau porą tikrai baisių dienų, o per tris savaites Niujorke irgi gerokai nusivariau nuo kojų. Gal galėčiau kvietimu pasinaudoti vėliau?

— Žinoma, man bus malonu bet kada. Dar kartų ačiū, kad pavežei.

Astrida išlipo iš automobilio, pamojavo lipdama namo laipteliais. Džesė irgi pamojavo. Tai bent namas. Ji buvo patenkinta susipažinusi su Astrida Boner. Nuostabi moteris.

Važiuodama prie savo namo Džesika galvojo apie Astridą, apie tai, ką išgirdo. Atrodė, kad ji nemažai paaukojo dėl savo vyro. Ir dėl to jautėsi laiminga.

Džesika įėjo į tamsius namus, nuspyrė batus, nedegdama šviesos atsisėdo ant sofos. Prisiminė dieną. Lyg sapnas. Viskas, ir tas susitikimas su Martinu Švarcu, ir sąskaitos ištuštinimas jam į kišenę, ir pasimatymas su Janu kalėjime, ir keitimasis maloniomis mandagybėmis su Astrida Boner... Kada jos gyvenimas vėl taps realus?

Galvojo, kad reikėtų įsipilti ko nors išgerti, bet nesukaupė jėgų pasijudinti. Galva plyšo nuo minčių, o kūnas buvo virtęs akmeniu. Jos kūno dalys tiesiog atsisakė judėti. Bet jos mintys... jos mintys... ji tebegalvojo apie pasimatymą su Janu. Ji vėl namie. Viena ten, kur jis visuomet vakare jos laukdavo. Namai tokie nepakeliamai tylūs... panašiai kaip Džeiko butas, kai ji ten nuvyko... po jo mirties... kodėl ji dabar vis galvoja apie Džeiką? Kodėl ji lygina Džeiką su Janu? Juk Janas nemiręs. Ir ryt jis bus namie, negi ne? Bus. Bet kas, jei... ji tiesiog negalėjo liautis... Suskambėjo durų skambutis, bet Džesė jo negirdėjo, kol pagaliau įkyrus dūzgimas atitraukė jos dėmesį nuo atkakliai besisukančios minčių karuselės. Teko sukaupti paskutinius jėgų likučius, atsikelti ir atidaryti duris.

Stovėdama koridoriaus tamsoje vienomis kojinėmis prakalbėjo neatidariusi durų. Buvo per daug pavargusi, net nebandė spėti, kas tai galėtų būti.

— Kas čia?

Jos balsas vos prasiskverbė į kitą durų pusę. Bet jis išgirdo. Žvilgtelėjo per petį į savo porininką ir linktelėjo. Antras vyras lėtai nužingsniavo atgal prie žaliojo automobilio.

— Policija.

Išgirdus šį žodį Džesei širdis apsivertė kūlio, ji drebėdama atsirėmė į sieną. Kas dar?

— Klausau.

— Čia inspektorius Hjutonas. Noriu pasikalbėti su ponia Klark.

Tačiau jis žinojo, kad tai ji. O kitoje durų pusėje Džesika pajuto neapsakomą pagundą pasakyti, kad ponios Klark nėra namie. Bet jos automobilis aiškiai matyti, ir jis nesitrauks, lauks. Jų išvengti tikriausiai nepavyks. Dabar jos ir Jano gyvenimas priklausė jiems.

Džesika lėtai atrakino duris ir be žodžių stovėjo tamsiame koridoriuje. Net be batų ji buvo mažumėlę aukštesnė už inspektorių. Jų žvilgsniai ilgam susirėmė. Visą neapykantą, kurios negalėjo išlieti ant Jano už tai, kad ją išdavė, Džesė nukreipė į inspektorių Hjutoną. Kaip lengva jo neapkęsti.

— Labas vakaras, ar galiu įeiti?

Džesė pasitraukė į šalį, uždegė šviesą, o tada pirma jo nuėjo į svetainę. Sustojo kambario vidury, žvelgdama į jį, nekviesdama prisėsti.

— Na, inspektoriau? Kas dar nutiko? — paklausė neslėpdama priešiškumo.

— Maniau, gal galėtume truputį pasišnekučiuoti.

— Šit kaip? Negi tai įprasta? — Džesė pabūgo, bet dar labiau bijojo parodyti išsigandusi. Kas, jeigu jis ketina ją išprievartauti? Šį sykį tikras prievartavimas. Kas, jei... o Dieve... Kur tas Janas?

— Tai visiškai įprasta, ponia Klark.

Jie atrodė žvilgsniu apibrėžią vienas apie kitą ratą, priešai nuo gimimo. Pitonas ir jo auka. Jos vaidmuo Džesei nepatiko. Ji bijojo jo, tačiau to neparodė. Hjutonui ji atrodė graži, tačiau to jis irgi neparodė. Inspektorius neapkentė Jano dėl daugelio priežasčių. Tai buvo matyti.

— Gal neprieštarausite, jei atsisėsiu?

Prieštarausiu, net labai prieštarausiu.

— Ne, nė kiek, — mostelėjo rodydama jam į sofą, o pati atsisėdo ant savo kėdės.

— Gražūs jūsų namai, ponia Klark. Ar seniai čia gyvenate? — Hjutonas apsižvalgė, atrodo, viską įsidėmėdamas, o ji tuo metu vaizdavosi, kaip liepia jam atsiknisti ir išdrasko akis. Tačiau dabar jau žinojo, kad tai nerealu. Gali nekęsti policijos, tačiau priešiškumo parodyti negali. Ji buvo nekalta, Janas nekaltas, bet Džesė mirtinai bijojo.

— Inspektoriau, ar čia oficiali kvota, ar mandagumo vizitas? Mūsų advokatas šiandien pasakė, kad aš neprivalau kalbėtis su niekuo jam nedalyvaujant. — Ji žiūrėjo į rudas kojas ir kaštonų spalvos kojines, svarstydama, ar jis bandys ją išprievartauti. Inspektorius ryšėjo blizgų garstyčių spalvos kaklaraištį. Džesę ėmė pykinti, paskui ji staiga išsigando, negalėdama prisiminti, ar ryte išgėrė tabletę. Staiga pažiūrėjo į Hjutoną ir suprato, kad jeigu jis pabandys, jai teks jį užmušti. Jai teks.

— Taip, ponia Klark, be savo advokato jūs su niekuo neprivalote kalbėti, tačiau turiu keletą klausimų ir pamaniau, kad jums būtų maloniau į juos atsakyti čia.

Baisi malonė.

— Ne, aš verčiau atsakysiu į juos teisme.

Bet jie abu žinojo, kad ji neprivalo atsakyti į juos nė teisme. Ji kaltinamojo žmona. Teisiniu požiūriu ji liudyti neprivalo.

— Kaip norit. — Inspektorius atsistojo ketindamas eiti, bet stabtelėjo prie baro. — Jūs irgi geriat?

Klausimas ją įsiutino.

— Ne, negeriu, ir mano vyras negeria.

— Taigi, taip ir maniau. Tvirtina, kad buvo prisigėręs, kai nuvežė auką į viešbutį. Taip ir maniau, kad meluoja. Jis neatrodo girtuoklis.

Džesei širdis nupuolė, o akys užsidegė neapykanta. Šis niekšas spendžia jai spąstus.

— Inspektoriau, aš prašau jus išeiti. Tuoj pat.

Hjutonas pasisuko į ją ir apsimestinai švelniai pažvelgė į akis. Tačiau iš tikrųjų jo akyse atsispindėjo neapykanta, tokia pat, kokią jautė Džesė. Stovėdamas nuo jos per ištiestą ranką inspektorius prabilo vos girdimu balsu:

— Ką tu veiki su tokiu kinkadrebiu panku kaip jis?

— Lauk iš mano namų! — išdrožė Džesė tokiu pat tyliu balsu, visa drebėdama.

— O ką darysi, kai jis sės į cypę? Susirasi kitą širdutį žigolą, kuris bus panašus į jį? Patikėk, sesute, persistengti nereikės, jie pigūs.

— Lauk!

Žodžiu — kaip kumščiu į veidą, jis pasisuko ant kulno ir nuėjo prie durų. Stabtelėjo ir atsigręžė į ją.

— Iki.

Durys už jo užsidarė, ir pirmą sykį gyvenime Džesika susivokė trokštanti užmušti žmogų.

Tą patį vakarą dešimtą valandą Hjutonas sugrįžo su dviem civiliškais drabužiais vilkinčiais vyrais ir kratos orderiu, ieškoti ginklų ir narkotikų. Šį sykį jis buvo rimtu veidu, dalykiškas, vengė jos žvilgsnio visą valandą, kurią jie rausėsi po spintas ir stalčius, mėtė jos apatinius, ant lovos kratė jos rankinukų turinį, bėrė lauk muilo drožles, skleidė po visą svetainę Jano drabužius ir popierius.

Jie nieko nerado, ir Džesė Janui apie tai nieko nesakė. Jai prireikė puspenktos valandos viskam atgal sudėti ir dar dviejų valandų liautis raudoti. Jos nuogąstavimai pasitvirtino. Jie ją išprievartavo. Ne taip, kaip ji bijojo, bet kitaip. Jos motinos nuotraukos paskleistos po visą rašomąjį stalą, jos kontraceptinės tabletės išbertos virtuvėje, pusė jų paimta patikrinti laboratorijoje. Visas jos gyvenimas išbarstytas po namus. Dabar jau ir jai reikia kariauti. Ji buvo pasirengusi kautis. Tą naktį viskas pasikeitė. Dabar jie buvo ne tik Jano, bet ir jos priešai. Ir pirmą kartą per septynetą metų Jano nebuvo, jis jos neapgynė. Negana to, juk per jį jai teko akis į akį susidurti su priešu. Jis sužlugdė ne tik save, bet ir ją. O ji nieko negalėjo padaryti. Tai Jano kaltė. Dabar ir jis priešas.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Galinėje teismo salės eilėje Džesika ir Martinas Švarcas laukė iki mažumėlę po dešimtos. Nagrinėti parengtų bylų sąrašas buvo kuo ilgiausias, teismas vėlavo. Procedūros, kurias Džesė stebėjo, buvo nuobodžios, diduma kaltinimų išbarbinami nurodant juos numeriais, užstatai nustatomi tarsi laužiant iš piršto, atvedami vis nauji žmonės. Pagaliau pro kalėjimo duris atvedė Janą, iš šonų jį lydėjo po sargybinį.

Martinas nuėjo į salės priekį, ir kaltinimai, ačiū Apvaizdai, buvo perskaityti nurodant numerius, nesiplėtojant. Paklaustas, ar supranta, kuo yra kaltinamas, Janas niauriai atsakė teigiamai.

Buvo paskelbtas dvidešimt penkių tūkstančių užstatas. Martinas paprašė sumažinti, ir teisėjas susimąstė, tačiau tuo tarpu ant kojų pašoko apygardos prokuroro padėjėja ir paprieštaravo. Jai atrodė, kad šiuo atveju iki teismo reikia dar didesnio užstato. Bet teisėjas nesutiko. Jis sumažino užstatą iki penkiolikos tūkstančių, taukštelėjo plaktuku, ir buvo atvestas kitas vyriškis. Pirminis bylos nagrinėjimas paskirtas po dviejų savaičių.

— Ką dabar darysime? — sušnibždėjo Džesika Martinui, kai jis priėjo prie jos kėdės. Janas jau buvo išvestas iš teismo atgal į kalėjimą.

— Dabar tu surinksi tūkstantį penkis šimtus laiduotojui ir užstatysi jam ką nors, kas yra penkiolikos tūkstančių vertės.

— Kaip man tai padaryti?

— Na, norėčiau, kad man tektų tavo užduotis, o tau maniškė.

Bet Jėzau... penkiolika tūkstančių? Staiga tas faktas smogė visu galingumu. Penkiolika tūkstančių. Ar gali kas nors būti verta tiek daug pinigų? Taip, Janas vertas.

Jie nuėjo per vestibiulį, per gatvę į vieną iš tų neoninėmis lempomis apšviestų laiduotojų kontorų, išrikiuotų ilga eile. Jos atrodė ne pačios maloniausios vietelės, ir ta, į kurią įžengė, nebuvo geresnė už kitas. Tvoskė cigaro dūmais, peleninės perpildytos, du vyrai užmigę ant kušetės, matyt, kažko laukia. Moteris sušiauštais geltonais plaukais paklausė, kokiu reikalu, Martinas paaiškino. Ji paskambino į teismą ir pasižymėjo kaltinimus, tuo metu atidžiai nužiūrinėdama Džesę. Ši stengėsi nedrebėti.

— Jums teks parūpinti užstatą. Ar jūsų namai jums priklauso?

Džesė linktelėjo ir paaiškino namo paskolos detales.

— Aš taip pat turiu savo verslą. — Ji pasakė moteriai parduotuvės pavadinimą ir adresą, savo namų adresą, banko, iš kur imta paskola namui, pavadinimą.

— Kaip jums atrodo, kiek verta jūsų įmonė? Kokia tai įmonė? Drabužių parduotuvė?

Džesė linktelėjo jausdamasi pažeminta, nors gerai nesuprato kodėl. Gal dėl to, kad moteris žinojo, kokie kaltinimai.

— Taip, tai drabužių parduotuvė. Turime gana daug inventoriaus. — Kodėl ji stengiasi padaryti įspūdį šiai kvailei? Žinojo — dėl to, jog ji turi raktą ir gali išlaisvinti Janą. Martinas Švarcas stovėjo nuošaliau ir stebėjo veiksmą.

— Mums teks paskambinti jūsų bankui. Atvykite ketvirtą valandą.

— Ir tada jūs sumokėsite už jį užstatą? — O Dieve, prašau, maldauju, tik sumokėkit už jį užstatą. Jai gerklę vėl sugniaužė baimė — tiršta ir saldžiai karti tarsi tulžis.

— Ar sumokėsime, priklausys nuo to, ką bankas pasakys apie jūsų namus ir parduotuvę, — abejingai atsakė moteris. — Ar bankas tas pats? — Džesė išblyškusi linktelėjo. — Gerai, taip sutaupysime laiko. Atsineškite tūkstantį penkis šimtus grynaisiais, kai ateisite.

— Grynaisiais?

— Grynaisiais arba banko čekį. Asmeninių čekių neimame.

— Ačiū.

Jie išėjo atgal į gatvę, Džesika giliai įkvėpė. Jai atrodė, lyg ištisus metus būtų laikyta be oro. Vėl įkvėpė, pažvelgė į Martiną.

— Kas nutinka žmonėms, kurie neturi pinigų?

— Jų niekas neišperka.

— Ir tada kas?

— Tada jie lieka kalėjime iki nuosprendžio.

— Net jei jie nekalti? Jie būna kalėjime visą tą laiką?

— Juk nežinia, ar jie nekalti, kol neįvyksta teismas.

— O kaip prielaida „nekaltas, kol neįrodyta kitaip“?

Jis truktelėjo pečiais ir nusuko žvilgsnį. Apsilankęs laiduotojų kontorose jis jausdavosi prislėgtas, su klientais ten eidavo retai. Tačiau Janas prašė, jis pažadėjo. Buvo keista su šia aukšta, iš pažiūros nepriklausoma moterimi elgtis taip, tarsi ji būtų trapi ir bejėgė. Bet jis spėjo, kad Janas teisus, kad už tų tariamų šarvų ji baisiai pažeidžiama, tik tai slepia. Švarcas svarstė, ar tie šarvai nesutrupės dar prieš viskam pasibaigiant, tik to jiems ir trūko.

— Kaip neturtingi žmonės pasisamdo advokatus?

Viešpatie. Šiuo metu jam ir taip galvos skausmo pakanka, jis neketina dėtis teisybės ieškotoju.

— Jiems paskiriami visuomeniniai gynėjai. Bet dabar, Džesika, mes patys turime be galo daug rūpesčių, net ir be to jaudulio dėl neturtingųjų, ar tau taip neatrodo? Kodėl tau nenuėjus tiesiai į banką ir viso šito iki galo nesutvarkius?

— Gerai, atsiprašau.

— Neatsiprašinėk. Žinau, sistema nevykusi. Tačiau ji sukurta ne neturtingiesiems guosti. Tiesiog jauskis dėkinga, kad šiuo metu nesi viena iš jų, ir daugiau dėl to nesiseilėk.

— Tai nelengva, Martinai.

Jis papurtė galvą, blankiai šyptelėjo.

— Tai ar nueisi į banką?

— Žinoma, pone.

— Gerai. Ar nori, kad eičiau su tavim?

— Aišku, ne. Ar auklės paslaugos numatytos visose sutartyse, ar Janas privertė?

— A... ne, dėl Dievo, aišku, ne... Na, eik į tą banką. Ir pranešk man, kai jį ištrauksi. O iki tol, jei dar norėsi, kad ką padaryčiau...

O gal paskolintum mums penkiolika tūkstančių, mažuli? Džesė nusišypsojo, atsisveikino, lėtai nužingsniavo prie automobilio. Ji vis dar neįsivaizdavo, kaip surinks tuos pinigus. Ir ką, po velniais, jai sakyti banke? Tiesą. Ir maldauti jų, jeigu prireiks. Penkiolika tūkstančių atrodė tarsi Everesto viršūnė.

Surūkiusi šešias cigaretes po pusvalandžio skausmingų derybų su banko vadybininku Džesika pasiėmė pusantro tūkstančio asmeninę paskolą užstačiusi automobilį. Jis užtikrino, kad kai paskambins laiduotojų kontora, viskas bus sutvarkyta. Per pokalbį banko vadybininko veide išryškėjo nuostaba, jis iš visų jėgų bandė ją nuslėpti, bet neįstengė. O juk Džesika nė nepasakė jam, kokie kaltinimai, tik kad Janas kalėjime. Mintyse meldėsi, kad tik laiduotojų kontora paskambinusi nepasakytų, kokie kaltinimai, o jeigu pasakys, kad jis niekam nepasakotų. Vadybininkas jai prisiekė, kad visa liks konfidencialu. Tačiau štai ji turi savo rankose pusantro tūkstančio dolerių... ji juos turi... turi! O jos namai ir verslas verti dešimt kartų daugiau, negu reikia užstatui. Tačiau kažkodėl jai vis dar atrodė, kad šito nepakaks. Kas, jei jie vis tiek dar neišleis Jano? Ir tada prisiminė. Jos seifas saugykloje.

— Ponia Klark.

Ji neatsakė, toliau sėdėjo.

— Ponia Klark, ar dar ko nors pageidausite?

— Atsiprašau. A... Aš kaip tik prisiminiau. Taip... turbūt man šiandien reikėtų kai ko iš saugyklos.

— Ar turite raktą?

Linktelėjo. Raktą turėjo ant savo raktų grandinėlės. Ištraukė iš rankinės ir padavė jam.

— Gerai, pasakysiu, kad panelė Lopęs atrakintų jums seifą.

Džesė užsigalvojusi nuėjo paskui jį, o netrukus apsižiūrėjo sekanti paskui panelę Lopęs, kurios nepažinojo. Paskui atsidūrė prieš seifą, savo skyrelį, panelė Lopęs žiūri į ją, laikančią dėžutę. Dėžutė gana didelė.

— Ar norėtumėte užeiti štai čia, į kambarį?

— Aš... aš... taip, ačiū. — Jai nereikėjo šito daryti. To nereikės. Tai klaida... ne... Bet kas, jeigu namo ir „Lady J“ nepakaks? Žinojo, kad jau elgiasi neprotingai. Ji puolusi į paniką. Bet geriau jau būti tikrai... būti tikrai... dėl Jano. Bet kaip skausminga. Ir ji turi tvarkytis viena.

Panelė Lopęs paliko ją mažučiame steriliame kambaryje su rudu plastiku dengtu stalu ir juoda viniline kėde. Ant sienos kabėjo šlykštus Venecijos atvaizdas, tarsi iškirptas iš saldainių dėžutės dangtelio. Štai ji viena su dėže. Džesė atsargiai atvėrė ją ir išėmė tris dideles rudas odines dėžutes bei dvi išblukusios raudonos zomšos brangenybių dėžutes. Giliau buvo dar viena, mažesnė, išblukusi mėlyna dėžutė. Mėlynoje negausios Džeiko brangenybės. Rankogalių sąsagos, kurias tėvas padovanojo jam dvidešimt pirmojo gimtadienio proga, mokyklos baigimo žiedas, jūrų laivyno žiedas. Nieko vertingo, bet viskas Džeiko.

Tikros brangenybės buvo rudose odinėse dėžutėse. Laiškai, kuriuos per daugelį metų vienas kitam parašė tėvai. Laiškai, kuriuos rašė vienas kitam, kai tėvas per karą buvo tarnyboje. Eilėraščiai, kuriuos motina parašė tėvui. Fotografijos. Jos ir Džeiko plaukų sruogos. Brangenybės. Visa tai, kas svarbu. Visa tai, kas dabar labiausiai skaudina.

Pirmiausia Džesė atidarė mėlynąją dėžutę ir pro ašaras nusišypsojo išvydusi Džeiko brangenybes padrikai sumestas ant smėlio spalvos zomšos. Jos dar vos vos tebedvelkė Džeiku. Prisiminė, kaip erzindavo jį dėl to mokyklos baigimo žiedo. Sakė jam, kad žiedas šlykštus, bet brolis taip juo didžiavosi. Štai jis. Užsimovė ant piršto, jai smarkiai per didelis. Būtų per didelis ir Janui, juk brolis buvo beveik dviejų metrų ūgio.

Paskui sutelkė dėmesį į rudas dėžutes. Taip gerai prisiminė, ką reiškia jas lytėti. Ant jų išgraviruoti tėvų inicialai, mažytės auksinės raidelės apatiniame dešiniajame kampe. Abi dėžutės vienodos. Tokia šeimos tradicija. Pirmoje rado visų keturių nuotrauką, darytą per kažkurias Velykas. Jai vienuolika ar dvylika, Džeikui septyneri. Ne, daugiau ji nepakels. Džesė greitai uždarė dėžutę ir paėmė tai, dėl ko atėjo.

O atėjo raudonos zomšos brangenybių dėželių. Ne, tai iš tiesų neįtikėtina. Ji iš tikrųjų pasiims motinos papuošalus. Jie jai tokie brangūs, tokie šventi, vis dar tokie jos motinos, kad visus šiuos metus ji nieko nė nenešiojo. O dabar ji ketina palikti juos svetimose rankose. Dėl Jano.

Džesė atsargiai atvėrė dėžutes ir įsižiūrėjo į ilgą eilutę žiedų. Rubinas su senovišku aptaisu — jos senelės. Du gražūs žiedai su nefritu, kuriuos tėvas parvežė iš Tolimųjų Rytų. Žiedas su smaragdu, kurio motina taip norėjo ir gavo penkiasdešimtojo gimtadienio proga. Deimantinis sužadėtuvių žiedas... ir jos vestuvinis žiedas, auksinis, „tikrasis“, kurį nešiodavo, kurį visuomet mėgo labiau už tą su smaragdu ir deimantais, kurį tėvas nupirko derindamas prie jos sužadėtuvių žiedo. Dvi paprastos grandinėlės pavidalo apyrankės. Auksinis laikrodėlis su nedideliais deimantais, dailiai susagstytais aplink ciferblatą. Ir didžiulė graži safyro segė su deimantais aplink, taip pat Džesės senelės.

Kitoje dėželėje trys vėrinėliai puikiai suderintų perlų, perlų auskarai, mažulyčiai deimantiniai auskarai, kuriuos jie su Džeiku mamai nupirko tais metais, kurių pabaigoje ji mirė. Visa tai čia. Džesikai darėsi silpna žiūrint. Žinojo, kad neįstengs palikti šių daiktų laiduotojams, tačiau bent jau turės juos, jeigu prireiktų. Prieš porą dienų apie tai nebūtų išdrįsusi nė pagalvoti, bet dabar...

Kitas dėžutes sudėjo atgal į metalinę saugyklą ir, praėjus beveik porai valandų po to, kai čia įžengė, išėjo iš kambario. Bankas jau rengėsi užsidaryti.

Kai grįžo į Brajanto gatvę, moteris valgė sūrainį, trupindama ant vakarinio laikraščio.

— Na, turit pinigus? — prakalbėjo prigrūsta burna pakėlusi galvą.

Džesė linktelėjo ir paklausė:

— Ar susitarėte su banku dėl užstato?

Ne, jos kantrybė jau trūks, ir kančios, kurias patyrė sėdėdama su dėželėmis iš saugyklos, ją galutinai pribaigė. Džesė troško, kad šis košmaras pasibaigtų. Tučtuojau.

— Koks bankas?

Iš moters veido netikėtai dingo bet kokia išraiška. Džesė sugniaužė kumščius, kad neimtų klykti.

— Kalifornijos „Union Trust“ bankas, aš norėjau šį vakarą išpirkti už užstatą savo vyrą.

— Kokie, sakėt, kaltinimai?

Dėl Dievo, ką ši moteris nori jai padaryti? Ji juk prisimena, kad Džesika turėjo sugrįžti su pinigais, tai kaip galėjo užmiršti visa kita? Ar ji žaidžia kokį žaidimą? Na, jeigu taip, velniop ją.

— Kaltinimai prievartavimu ir smurtu, — kone išrėkė.

— Ar turite turto?

Po velnių.

— Viešpatie, juk mes visa tai išsiaiškinome šiandien po pietų, o jūs ketinote paskambinti į mano banką pasiteirauti apie mano verslą ir namo paskolą. Buvau čia su advokatu, užpildžiau popierius ir...

— Gerai. Kokia jūsų pavardė?

— Klark.

— Taip, gerai. Štai ji. — Dviem taukuotais pirštais ištraukė formą. — Tačiau dabar negalėsime išgauti jo už užstatą.

— Kodėl? — Džesikai vėl pasidarė silpna.

— Per vėlu skambinti į banką.

— Po galais. Tai ką daryti?

— Ateikit ryt iš ryto.

Aišku, o Janas dar vieną naktį tupės kalėjime. Nuostabu.

Gerklę jai gniaužė nusivylimo ašaros, bet Džesika nieko negalėjo padaryti, kaip tik eiti namo ir grįžti ryt ryte.

— Norit pasišnekėti su viršininku?

Džesės veidas nušvito.

— Dabar?

— Taip, jis ten, gale.

— Nuostabu. Pasakykite jam, kad aš čia. — O Dieve, padaryk, kad jis būtų žmogiškas.

Vyras išniro iš galinio kambario krapštydamas dantis purvinu pirštu, ant kurio buvo užmautas nedidelis auksinis žiedelis su dideliu rausvu deimantu. Kitoje rankoje laikė alaus skardinę. Vilkėjo džinsus ir sportinius marškinėlius, rankos ir kaklas buvo gausiai apžėlę juodais, garbanotais plaukais tarsi kokio afrikiečio. Nedaug vyresnis už Džesę. Išsišiepė ją išvydęs, dar kartą bedė sau į dantis ir atitraukęs ranką nuo burnos ištiesė Džesei. Ji prisivertė ją paspausti.

— Laba diena. Aš Džesika Klark.

— Baris Jorkas. Kuo galėčiau būti naudingas?

— Stengiuosi už užstatą išgauti savo vyrą.

— Iš ko? Kokie kaltinimai? Pala... luktelėkit. Užeikime pas mane į kabinetą. Gal norite alaus?

Tiesą sakant, ji norėjo, bet neketino gerti su juo. Buvo sukaitusi ir pavargusi, ir ištroškusi, ir jai visko jau buvo gana, ji buvo įsibaiminusi, tačiau nebūtų gėrusi su Bariu Jorku net vandens.

— Ne, ačiū.

— Kavos?

— Ne, ačiū, tikrai nieko nenoriu.

Jis stengėsi elgtis padoriai, tai reikėjo pripažinti. Nuvedė ją į aptriušusį kabinetuką su nuogų moterų atvaizdais ant sienų, atsisėdo į sukamąją kėdę, užsidėjo ant galvos žalią snapelį nuo šviesos, įjungė muziką ir nusišypsojo jai.

— Mes nedaug sutinkame tokių žmonių kaip jūs, ponia Klark.

— Aš... ne... ačiū.

— Tai kas ten senukui? Koks reikalas? Važiavo įkaušęs?

— Ne, prievartavimas.

Baris pratisai sušvilpė, o Džesė žiūrėjo jam į pilvą. Jis bent jau sąžiningai parodė, ką mano.

Tai nekas. Koks užstatas?

— Penkiolika tūkstančių.

— Blogos naujienos.

— Na, tai dėl to čia ir atėjau. — Geros naujienos tau, Bari, mažuli, dabar gal tu net nusipirksi dantų krapštuką su deimantiniu galeliu. — Šiandien kalbėjau su ta jauna ponia, ji turėjo paskambinti į mano banką ir...

— Ir? — Jo veidas sugriežtėjo.

— Ji užmiršo.

Baris papurtė galvą.

— Nieko ji neužmiršo. Tokių didelių užstatų mes neteikiame.

— Ne?

Jis vėl papurtė galvą.

— Paprastai ne. — Džesika pamanė tuoj pravirksianti. — Gal ji tik nenorėjo jums sakyti.

— Tai aš sugaišau visą dieną, mano vyras dar kalėjime, mano bankas laukia, kada jūs paskambinsite, ir... Tai kas dabar bus, pone Jorkai? Po velnių, ką man dabar daryti?

— Na, ką pasakytumėt, jei pavakarieniautume?

Jis pritildė muziką ir patapšnojo jai per ranką. Jam iš burnos tvokstelėjo rūkytos jautienos ir česnako dvokas.

Džesika tik pažvelgė į jį ir atsistojo.

— Žinote, pone Jorkai, mano advokatas aiškiai suklydo nurodydamas man jūsų kontorą. Ir aš tikrai nesidrovėsiu jam tai pasakyti.

— Kas jūsų advokatas?

— Martinas Švarcas. Jis buvo čia su manimi ryte.

— Žiūrėkite... ponia... dar kartą, kokia jūsų pavardė?

— Klark.

— Ponia Klark. Gal jūs atsisėskit ir pasikalbėsime apie reikalą.

— Dabar ar po vakarienės? O gal kai dar paklausysime muzikos?

Jis šyptelėjo.

— Mėgstat muziką? Ir aš manau, kad ji sukuria nuotaiką.

Jis vėl pagarsino grotuvą, ir Džesė jau nežinojo, juoktis ar verkti, o gal klykti. Darėsi aišku, kad Jano iš kalėjimo ji taip paprastai neišgaus. Ne, tokiu tempu ne.

— Tai norėtumėt pavakarieniauti?

— Taip, pone Jorkai. Su savo vyru. Kokia tikimybė, kad jūs ištrauksit jį iš kalėjimo ir aš galėsiu su juo pavakarieniauti?

— Šį vakarą? Jokios. Pirmiausia turime pasikalbėti su jūsų banku.

— Kaip tik ties šituo ir sustojome šiandien pusę pirmos.

— Na, taip, aš jau atsiprašau. Aš pats rytoj tuo pasirūpinsiu, bet nieko negaliu padaryti po banko darbo valandų, tuo labiau dėl tokio dydžio užstato, apie kokį kalbate. Ką jūs pasiūlysite kaip garantiją?

— Savo įmonę, o gal namą. Kaip pasakysit. Aš pasiruošusi užstatyti vieną ar kitą, arba abu. Bent jau buvau pasiruošusi. Tačiau turiu dar vieną sumanymą. — Tai buvo pamišėliška, kvaila, nedora, neteisinga, bet, po velniais, jai buvo taip visko gana, kad tiesiog taip reikėjo. Džesė ištraukė iš rankinės dvi dėželes su motinos brangenybėmis. — O ką, jei kaip garantiją pasiūlyčiau šituos?

Baris Jorkas sėdėjo visiškai nutilęs ir dešimt minučių neištarė nė žodžio.

— Dailūs.

— Dailesni negu dailūs. Šis smaragdas ir deimantas ypatingi akmenys. O segė su safyru verta krūvos pinigų. Taip pat ir perlai.

— Taip, greičiausiai taip. Tačiau bėda ta, kad nieko nežinosiu, kol nenunešiu jų juvelyrui. Aš vis viena neištrauksiu jūsų senuko šįvakar. — Senuko... asile. — Tačiau brangenybės tikrai nuostabios. Iš kur jas gavot?

Pavogėm.

— Jos mano motinos.

— Ar ji žino, kad senukas kalėjime?

— Vargu, pone Jorkai. Ji mirusi.

— Oi, atleiskit. Klausykit, rytoj ryte visų pirma nunešiu jas įvertinti. Paskambinsiu jūsų bankui, iki pietų jūsų senukas bus išleistas. Prisiekiu, jei šie brangakmeniai tikri. Iki tol nieko negaliu padaryti. Tačiau rytoj iki pietų, jeigu viskas gerai, jis bus laisvas. Ar mano užmokestį turite?

Taip, mielasis, grynaisiais.

— Taip.

— Gerai, tada mes susitarę.

— Pone Jorkai, kodėl jūs negalėtumėt paimti brangenybių šį vakarą ir leisti jam vykti namo? Jis tikrai niekur nedings, o visą tą finansinę makalynę mes sutvarkytume rytoj. Jeigu jūsų padėjėja būtų paskambinusi bankui, kaip žadėjo...

Jis purtė galvą, vėl krapštydamas dantis, pakėlęs kitą ranką.

— Aš mielai. Bet negaliu. Viskas. Negaliu. Aš rizikuoju savo verslu. Ryt iš pat ryto šituo pasirūpinsiu. Pažadu. Būkite čia pusę vienuolikos ir mes viską sutvarkysime.

— Gerai. — Ji pakilo jausdamasi taip, lyg viso pasaulio sunkumas būtų vėl prislėgęs pečius. Uždarė abu zomšinius dangtelius ir įsidėjo dėželes atgal į rankinę.

— Tai man šitų nepaliekate?

— Ne. Būčiau palikusi, jei būtumėt išlaisvinęs jį šįvakar. Maniau, įžvelgsite jų vertę. Bet dabar verčiau užstatysiu savo namą ir parduotuvę.

— Puiku, na, taip. — Tačiau neatrodė patenkintas. — Tai velniškai didelis užstatas, supraskit.

— Nesijaudinkit. Namas gražus, parduotuvė klestinti. O jis padorus žmogus, tikrai nepabėgs, neprarasite nė skatiko.

— Jūs nustebtumėt išgirdusi, kokie pabėga.

— Susitiksime pusę vienuolikos, pone Jorkai. — Džesė ištiesė ranką, tas ją pakratė ir vėl nusišypsojo.

— Tai tikrai nenorite pavakarieniauti? Atrodote pavargusi. Gal šiek tiek užvalgiusi atsigautumėte. Truputį vyno, truputį pašokti. Po velnių, pasidžiaukit gyvenimu, kol senukas parsiras namo. Pati pagalvokit, juk jeigu jį susėmė už prievartavimą, tai reikia žinoti, kad nebuvo išlėkęs su vaikinais šiaip kur išmaukti.

— Labanakt, pone Jorkai.

Po pusvalandžio Džesė jau miegojo ant sofos, pabudo tik kitos dienos devintą ryto. Kai pabudo, jautėsi taip, tarsi praeitą naktį būtų numirusi. Ją siaubingai krėtė drebulys.

Ši kraupi įtampa tuoj ją įveiks. Vis didėjantys juodi ratilai po akimis jau, atrodė, įsirėžė visam laikui, pačios akys tarytum susitraukė, Džesė pastebėjo, kad ėmė lysti. Surūkė šešias cigaretes, išgėrė du puodelius kavos, pamaigė kąsnelį skrudintos duonos. Paskambino į parduotuvę ir liepė šiandien ją užmiršti. Jorktauno laiduotojų kontoroje pasirodė tiksliai pusę vienuolikos.

Prie stalo išvydo du naujus asmenis. Mergina su kariško bato juodumo plaukais, pliaukšinti kramtomąją gumą, ir barzdotas jaunas vyras, šnekantis su meksikietišku akcentu. Šį sykį Džesika iškart paprašė pono Jorko.

— Jis manęs laukia.

Abu darbuotojai pakėlė į ją akis tarsi niekuomet gyvenime negirdėję tokių žodžių.

Jis pasirodė po poros minučių, mūvėdamas purvinais baltais šortais ir vilkėdamas tamsiai mėlynais sportiniais marškinėliais, nešinas „Playboy“ žurnalu ir teniso rakete.

— Ar žaidžiate?

O dangau.

— Retkarčiais. Ar kalbėjote su banku?

Jis nusišypsojo atrodydamas patenkintas.

— Užeikime į mano kabinetą. Kavos?

— Ne, dėkui.

Jai ėmė atrodyti, kad šis košmaras niekuomet nesibaigs. Ji tiesiog praleis likusį savo gyvenimą puldinėdama tarp inspektoriaus Hjutono ir Bario Jorko, teismų ir kalėjimų, bankų ir... pabaigos tam nebus. Kai jau atrodys, kad visa tai netrukus baigsis, pamatys dar vienas netikras duris ir kelio pro jas nebus. Tuo jau beveik neabejojo. O Janas tėra tik mitas. Kažkas, ką Džesė išgalvojo, ko niekada nė nepažinojo. Šventojo Gralio sergėtojas.

— Žinot, atrodot pavargusi. Ar žmoniškai valgot?

— Valgau kuo puikiausiai. Bet mano vyras kalėjime, pone Jorkai, ir aš labai norėčiau jį išlaisvinti. Kažin ar galiu to tikėtis artimiausioj ateity?

— Galit, — nušvito jis. — Aš kalbėjau su banku, viskas gerai. Jūs užstatote namą ir sutinkate, kad būtų areštuotos jūsų pajamos parduotuvėje, jeigu jis neatvyksta į teismą. O mes jums pasaugome žiedą su smaragdu ir segę su safyru.

— Ką? — Jis viską išbėrė tarsi užsakydamas jai priešpiečius, bet Džesė atkreipė dėmesį, kad jis paminėjo mamos brangenybes. — Man atrodo, jūs nesupratote, pone Jorkai. Aš užstatau namą ir parduotuvę. Kaip sakiau jums vakar vakare, motinos brangenybes siūliau tik jeigu jis būtų buvęs paleistas iškart, jums neskambinant į banką ir taip toliau. Na, kaip tam tikrą garantiją.

— Taip, bet aš ir dabar geriau jausčiausi turėdamas tą garantiją.

— O aš ne.

— Kaip jūsų vyrui patiktų likti kalėjime?

— Pone Jorkai, argi nėra įstatymo, draudžiančio laiduotojams reikalauti per didelio užstato? — Jai buvo sakęs Martinas.

— Ar tik manęs nekaltinate nesąžiningumu?

Dieve, ji viską sugadins... ak, ne...

— Ne, klausykit...

— Žinai, mažyle, aš tikrai netvarkysiu reikalų su kažkokia mergše, kuri mane kaltina nesąžiningumu. Aš tau darau paslaugą kišdamas savo užpakalį po šaka, ant kurios sėdi tavo senis, rizikuodamas penkiolikos tūkstančių užstatu, o tu mane vadini vagimi. Ne, tokių šnekų aš neprivalau klausytis, kad ir kas laidytų liežuvį.

— Atsiprašau. — Ašaros vėl ėmė deginti akis. Džesė ėmė abejoti, ar ištvers. Tačiau tada jis į ją žvilgtelėjo ir patraukė pečiais.

— Gerai. Štai ką aš pasakysiu. Mes pasiliksime tik žiedą. Tu neškis tą segę. Ar taip geriau?

— Puiku. — Tai buvo siaubinga, tačiau Džesė dėl to daugiau jau nė nesielvartavo. Nesvarbu, nesvarbu, net jei Janas pabėgtų, o jie paimtų namą ir parduotuvę, ir automobilį, ir žiedą su smaragdu. Jau niekas nesvarbu.

Jorkas sugebėjo formas pildyti dukart ilgiau, nei reikėjo, ir brūkštelėti ranka jai per krūtinę siekdamas kito rašiklio. Ji pažvelgė jam į veidą, o jis nusišypsojo ir pareiškė, kad ji būtų graži, jeigu normaliai valgytų, ir papasakojo, kad mokykloje draugavo su aukšta mergina. Merginos vardas buvo Mona. Džesika tik linktelėjo ir toliau pasirašinėjo. Pagaliau visi popieriai buvo sutvarkyti. Jis įsikando ilgo plono cigaro galą ir pakėlė telefono ragelį ketindamas skambinti į kalėjimą.

— Pasiųsiu Bernisę palydėti tavęs per gatvę, Džesika. — Jis nutarė kreiptis į ją vardu. — Ir klausyk, jeigu dar prireiks kokios pagalbos, tiesiog paskambink. Aš su tavimi susisieksiu. — Ji meldė Dievą, kad tik jis to nedarytų, o išeidama iš kabineto paspaudė jam ranką. Jai atrodė, kad suklups. Ji pasiekė ribą. Jau prieš kelias dienas.

Kai Baris Jorkas paliepė kramtomąją gumą pliauškinančiai merginai palydėti Džesę per gatvę išpirkti Jano, buvo vidurdienis. Tačiau Džesei atrodė, kad jau vidurys nakties. Ji buvo sutrikusi ir išsekusi, viskas jai ėmė lietis. Ji gyveno nerealiame pasaulyje, knibždančiame piktavalių geidulingų žmonių.

Mergina, kurią jis pavadino Bernise, pasiėmė jos popierius, truputį juos pasklaidė, tada nuėjo su Džesika per gatvę į miesto kalėjimą. Ji įkišo šūsnį Džesės ir Bario pasirašytų popierių pro langelį antrame aukšte, tada atsigręžė žvilgtelėti į Džesiką.

— Tai ketini palaikyti savo senį?

— Atsiprašau?

— Rengiesi palaikyti savo vyrą?

— Taip... aišku... kodėl? — Ji vėl nieko nesuprato. Ir kodėl ši moteris šito klausia.

— Nes tai gerokai sušikta padėtis, sesute. Ir ką tokia išvaizdi mergina kaip tu veikia su tokiu nevykėliu? Šį sykį jis tau kainuos atsakančiai. — Papurtė galvą ir kramtydama gumą dukart supliauškino.

— Jis to vertas.

Mergina truktelėjo pečiais ir mostelėjo liftų link.

— Dabar gali pakilti į kalėjimą. Jau viską sutvarkėme.

Ne, mano miela, tai aš sutvarkiau. Tai kas kita.

Susprogdinusi dar vieną gumos burbulą laiduotojų kontoros darbuotoja nulipo laiptais žemyn.

Po kelių akimirkų Džesė pasiekė kalėjimą ir spustelėjo nedidelį skambutį, kad prie durų ateitų sargybinis.

— Klausau. Dabar ne lankymo metas.

— Aš atėjau už užstatą išpirkti savo vyro.

— Kokia pavardė?

— Janas Klarkas. — Na, juk žinote, tas garsusis prievartautojas. — „Jorktauno laiduotojai“ ką tik dėl jo skambino.

— Patikrinsiu.

Ką patikrinsi? Patikrinsi? Aš užstačiau namą, parduotuvę, mamos žiedą su smaragdu, o tu dar patikrinsi, ponaiti? Na, velniop tave. Ir „Jorktauno laiduotojus“, ir inspektorių Hjutoną... Ir Janą? Ji jau nė pati nebežinojo. Nežinojo, ką jaučia. Pyko ant jo, bet ne už tai, ką pridirbo, o už tai, kad nebuvo su ja, kai jai labiausiai reikėjo.

Kone pusvalandį laukė prie durų, apspangusi, apdujusi, atsišliejusi į sieną, beveik nežinodama, ko laukia. O jei ji niekuomet daugiau jo nepamatys? Bet staiga durys prasivėrė, jis stovėjo tarpdury žiūrėdamas į ją. Nesiskutęs, susivėlęs, purvinas, išsekęs. Bet laisvas. Visa, ką ji turi, pastatyta ant jo kaip ant kortos. Ir jis laisvas. Ji lėtai palinko prie jo keistai inkšdama ir jis atsargiai nusivedė ją į liftą.

— Viskas gerai, mažyle... viskas gerai. Viskas bus gerai, Džese... ša...

Tai buvo Janas. Tikras, čia esantis, be jokio melo Janas. Ir taip švelniai laikė ją, apkabinęs beveik nunešė iki automobilio. Ji daugiau nebegalėjo ištverti, ir jis tai žinojo. Jis nežinojo visko, kas įvyko, bet kai pamatė išpirkos popierius, kai pastebėjo paminėtą jos motinos žiedą su smaragdu, suprato daugiau, negu ji galėjo papasakoti.

— Viskas gerai, mažyle... viskas bus gerai.

Ji įsikabino į jį tarsi akla, kai jie stovėjo prie automobilio, ašaros pliaupė jai skruostais, veide atsispindėjo sukrėtimas ir neviltis, ji tai raudojo, tai vėl inkštė.

— Džese... mažyte... aš tave myliu.

Janas ją tvirtai apkabino, o paskui be žodžių nusivežė namo.

DEVINTAS SKYRIUS

— Brangioji, ką šiandien veiksi?

Per pusryčius Džesė pripylė Janui antrą puodelį kavos ir žvilgtelėjo į laikrodį. Beveik devynios, parduotuvėje nebuvo dvi dienas. Tačiau jautėsi taip, tarsi būtų nesilankiusi ten ištisą mėnesį, lyg būtų egzistavusi keistoje tik savo pačios prieblandos zonoje. Nesibaigiantis košmaras dabar pasibaigė. Janas namie. Beveik visą dieną vakar praleido miegodama jo glėbyje. Jis vėl atrodė kaip Janas. Nusiprausęs, nusiskutęs, mažumėlę pailsėjęs. Mūvėjo pilkas kelnes ir vilkėjo vyno spalvos megztuką aukšta apykakle. Kaskart į jį pažvelgusi norėdavo palytėti, įsitikinti jo tikrumu.

— Ar šiandien rašysi?

— Dar nežinau. Gal praleisiu dieną tiesiog gerai jausdamasis.

Tačiau neprašė pasilikti su juo namuose. Žinojo, kad jai reikia dirbti. Per keletą paskutinių dienų ji jau pakankamai dėl jo padarė, daugiau prašyti Janas nedrįso.

— Kaip būtų gerai, jei galėčiau likti su tavim namie. — Ilgesingai pažvelgė į jį virš kavos puodelio krašto, o jis paglostė jos ranką.

— Paimsiu tave priešpiet.

— Sugalvojau. Kodėl tau šiandien nepabuvus parduotuvėje?

Jis žiūrėjo jai į akis ir žinojo, ką ji galvoja. Taip elgdavosi ištisus mėnesius po to, kai mirė Džeikas. Iš siaubo, kad jeigu jo nematys, jis išnyks.

— Taip tu nepadarysi jokio darbo, mieloji. Bet būsiu netoliese. Daugiausia būsiu čia.

— Na, o kur dar? — Ji suėmė jo ranką. Nieko nepasakė. Nebuvo ko sakyti.

— Sakau, gal pasišnekėsiu su pora žmonių dėl darbo, — prasitarė Janas.

— Ne! — Ji atitraukė ranką, akys piktai užsiliepsnojo. — Ne, Janai, prašau!

— Džesika, būk protinga. Negi negalvoji apie tai, kiek ši nelaimė mums kainuoja? Tau kainuoja, tiksliau sakant. Kodėl dabar ne metas susirasti darbą? Nieko egzotiško, tiesiog kokį paprastą užsiėmimą, iš kurio būtų galima šiek tiek užsidirbti.

— O kas bus, kai tau teks pasirodyti teisme? Kai vyks bylos svarstymas? Kaip tu manai, kiek iš tavęs bus naudos tame darbe?

Džesika vėl stipriai spustelėjo jam ranką ir Janas jos akyse išvydo skausmą. Prireiks ištisų mėnesių, kol ši neviltis išsisklaidys.

— Na, tai kaip manai, Džese, ką man reikėtų daryti?

— Pabaik knygą.

— O tu mokėsi už mano niekingus darbelius?

Ji linktelėjo.

— Galėsime atsiteisti vėliau, jei norėsi. Man iš tikrųjų nė kiek nesvarbu, Janai. Koks skirtumas, kas pasirašo čekius?

— Man didelis skirtumas. — Jam visuomet buvo skirtumas, visuomet tas skirtumas bus. Tačiau žinojo ir kad niekaip nesusikaups dirbti, kol jam virš galvos kabo šis Damoklo kardas. Teismas... teismas... Apie nieką kitą galvoti neįstengė. Visą laiką, kai vakar po pietų ji miegojo, jam galvoje sukosi... teismas. Jis nebuvo nė tinkamai nusiteikęs, kad galėtų ieškotis darbo. — Pamatysim.

— Aš tave myliu.

Jos akyse vėl pasirodė ašaros. Jis sužnybo jai nosies galelį.

— Jeigu vėl imsi ašaroti, ponia Klark, tai aš nuvilksiu tave atgal į lovą, o tada jau tikrai turėsi dėl ko verkti.

Ji nusijuokė ir pripylė dar kavos.

— Aš tiesiog negaliu patikėti, kad tu namie. Be tavęs buvo taip siaubinga... taip... — Žodžiai įstrigo jai gerklėje.

— Tikriausiai nors kartą buvo ramu ir tylu. Tik tu, kvailute, nemokėjai tuo džiaugtis. Po velnių, juk nemanei, kad liksiu ten visą gyvenimą, negi manei? Na, net ir rašytojui tokios rūšies gyvenimo patirtis pamažu pabosta it sužiedėjusi duona.

— Mulkis.

Bet dabar ji jau šypsojosi. Bijoti nebebuvo ko.

— Gal nori, kad nuvežčiau į darbą?

— Tiesą pasakius, būtų nuostabu.

Džesė spindėdama sudėjo puodelius į kriauklę, pastvėrė nuo kėdės atlošo savo apelsinų spalvos zomšinį apsiaustą, apsivilko jį ant dailiai prigludusių džinsų ir šviesaus kašmyro megztinio. Ji vėl visa atrodė kaip Džesė, tik pajuodusiais paakiais. Užsidėjo tamsius akinius ir nusišypsojo jam.

— Akinių verčiau dar porą dienų nenusiimti. Vis dar atrodau, lyg būčiau dvi savaites girtavusi.

— Tu atrodai gražiai ir aš tave myliu. — Jis žnybtelėjo jai į užpakalį jiems išeinant pro laukujės duris, o ji atsisuko ir per petį nerūpestingai jį pabučiavo. — Tu ir kvepi skaniai.

— Tik geriausia, „Eau de Mille Pieds“, — tarė ji plačiai išsišiepusi, o jis suvaitojo.

— Dėl Dievo. — Tai buvo vienas iš seniausių jų juokų. „Tūkstančio pėdų vanduo“.

Pakeliui į parduotuvę Džesė parodė Janui Astridos namus, papasakojo, kaip ji lankėsi parduotuvėje.

— Ji atrodo labai miela moteris, rami ir maloni.

— Po velnių, aš irgi būčiau ramus ir malonus turėdamas tiek pinigų.

— Janai! — Bet nusišypsojo jam ir ranka perbraukė per plaukus. Buvo taip gera vėl šalia jo sėdėti, žiūrėti į jo profilį, kai vairuoja, burna justi jo kaklo odą, kai bučiuoji. Naktį Džesė vis pabusdavo įsitikinti, kad jis nedingęs.

— Atvažiuosiu tavęs apie dvyliktą, gerai?

Pažiūrėjo į jį prieš linktelėdama.

— Tikrai atvažiuosi?

— Taip, mažyle, tikrai. Atvažiuosiu, pažadu.

Jis ją apglėbė, o ji suspaudė jį taip stipriai, kad suskaudo. Žinojo, kad ji prisimena tą dieną, kai jį suėmė, kai jis nepasirodė per pietus.

— Būk didelė mergaitė.

Džesė išsišiepė ir iššoko iš automobilio, tada nupūtė jam paskutinį oro bučinį ir užbėgo laiptais į parduotuvę.

Važiuodamas atgal Janas užsidegė cigaretę, pasidairė į laivus prieplaukoje. Buvo graži diena, bobų vasara jau beveik baigėsi ir buvo nebe taip šilta kaip prieš keletą dienų, bet dangus giedras, pūtė lengvas vėjelis. Tai priminė jam aną epizodą prieš penkias dienas. Atrodė, jog tai įvyko prieš penketą metų. Jis vis dar nieko nesuprato.

Stabtelėjo prie sustojimo ženklo ir šmėkštelėjo kita mintis. Apie žiedą su smaragdu, kurį Džesė atidavė kaip užstatą. Janas vis dar negalėjo atsistebėti. Žinojo, kaip ji vertina motinos papuošalus, jų net nenešiodavo. Jie buvo šventi, tarsi seniai sugriautos šventovės liekanos. O tas žiedas jai reiškė daugiau negu bet kuris kitas papuošalas. Kartą matė, kaip užsimovė jį ant piršto smarkiai drebančiomis rankomis. Padėjo žiedą atgal į dėklelį ir niekad daugiau net nėjo į saugyklą. O dabar ji atidavė žiedą laiduotojui dėl jo. Janui tai bylojo daugiau negu visa kita. Beprotiška, tačiau jam atrodė, kad myli ją labiau nei iki prasidedant visiems šiems nelemtiems įvykiams. Gal ir Džesė daugiau suprato. Gal dabar jie išmoks vertinti tai, ką turi. Gal išmoks labiau tai branginti. Jis tikrai žinojo viena. Jo slaptų interliudų dienos baigėsi. Visiems laikams. Ūmai jis įgijo žmoną. Tokią, kokią iki šiol nė nesijautė turįs. Ko dar jis galėtų norėti? Gal kūdikio? Bet jis jau susitaikė su tuo, kad vaikų neturės. Jo laimei pakako ir Džesės.

— Labas rytas, damos.

Džesė įėjo į parduotuvę su ramia šypsenėle veide. Kacuko pakėlė galvą nuo rašomojo stalo.

— Na, tik pažvelkit, kas pasirodė. Ir dar šeštadienį. Mes jau ėmėm svarstyti, gal radai geresnį darbą.

— Deja, nepavyko.

— Viskas gerai?

— Taip, viskas gerai. — Džesė lėtai linktelėjo, ir Kacuko patikėjo. Džesė vėl tokia kaip visuomet.

— Džiaugiuosi.

Kacuko padavė puodelį kavos ir Džesė prisėdo ant chromuoto stiklinio stalo kampo.

— Kur Zina?

— Dirba sandėly, tikrina. Ponia Boner vakar vėl buvo atėjusi tavęs ieškoti. Nupirko vieną iš naujų vyno spalvos aksominių sijonų.

— Jai turėjo tikti. Ar matavosi su kremine šilkine palaidinuke?

— Taip. Nupirko ir viena, ir kita, ir dar žalią aksominį kostiumėlį su kelnėmis. Tai moteriai, matyt, pinigai degina skyles kišenėse. — Taip, o vienatvė degina skyles širdyje, Džesė jau paragavusi šito skonio, gerai žino. — Ji dar grįš, — pridūrė Kacuko.

— Tikiuosi, net jei ir nieko nepirks. Man ji patinka. Gal jau gimė kokių idėjų dėl madų demonstravimo?

— Vakar atėjo viena kita mintis. Kai kurias užrašiau ir palikau tau ant stalo.

— Einu, pažiūrėsiu.

Džesė tingiai pasirąžė ir nuėjo link savo kabineto nešdamasi kavą. Lankytojų nebuvo, ir ji jautėsi taip, tarsi būtų grįžusi po ilgo laiko, gal net po ilgos ligos. Judesiai sulėtėję, atsargūs, ji jautėsi trapi. Viską staiga išvydo visai kitaip. Parduotuvė atrodė tokia nuostabi, abi merginos tokios gražios... Janas toks išvaizdus... dangus toks mėlynas... viskas daug geriau, visko daug daugiau.

Perskaitė paštą, apmokėjo vieną kitą sąskaitą, patvarkė vitriną ir su Kacuko aptarė madų demonstravimą, o Zina tuo tarpu aptarnavo lankytojus. Rytas praėjo greitai, be penkių dvylika pasirodė Janas su glėbiu rožių. Švelnios gelsvai rausvos spalvos, tokias Džesė mėgo labiausiai už viską.

— Jos pasakiškos, Janai!

Rožių buvo kokie trys tuzinai, o ji dar pastebėjo nuo kažkokio keturkampio daikto išsipūtusią jo švarko kišenę. Jis lepino ją ir Džesė alpėjo. Nusišypsojęs Janas patraukė prie jos kabineto.

— Ar galima jus trumpam, ponia Klark?

— Taip, pone. Už tris tuzinus rožių galite į mane žvelgti nors ir kelias savaites.

Abi merginos nusijuokė, o Džesė nusekė paskui Janą į kabinetą. Jis tylutėliai uždarė duris ir išsišiepė.

— Na, ar rytas gerai praėjo?

— Tu mane pakvietei į šį nuošalų kampą paklausti, ar gerai praėjo rytas? — Jis tebebuvo išsišiepęs ir Džesė ėmė kikenti. — Na, verčiau sakyk tiesą, ar ji didesnė už duoninę?

— Kas?

— Dovana, kurią man nupirkai?

— Kokia dovana? Nuperku rožių, bet tau dar negana! Kokia tu godi, išpaikinta, apgailėtina... — Bet jis atrodė per daug patenkintas savimi, kad Džesė juo patikėtų. — Na, gerai jau, štai... — Ištraukė iš kišenės dėžutę išsišiepęs nuo ausies iki ausies. Tai buvo solidaus svorio auksinė apyrankė, viduje išgraviruota: „Su meile nuo Jano.“ Jis visą rytą stovėjo prie juvelyrų, kol tie išgraviravo užrašą. Dabar ne laikas mėtyti pinigus, bet Janas žinojo, kad jai reikia ko nors ypatingo. Vos atsisėdo dirbti, jam dingtelėjo ši mintis. Tai buvo daili apyrankė, tarsi specialiai pritaikyta jos rankai. Už ją Janas atidavė visas likusias asmenines santaupas.

— O, mielasis... kokia graži. — Užsimovė ją ant riešo ir nebenusimovė. — Ak, tobulai tinka. Oi, Janai... tu pamišęs.

— Taip jau susiklostė, kad esu beprotiškai tave įsimylėjęs.

— Jau imu galvoti, gal aptikai naftos gyslą. Juk šiandien ryte išleidai krūvą pinigų. — Tačiau priekaišto jos balse nebuvo girdėti, tik džiaugsmas, ir Janas truktelėjo pečiais. — Palauk, tučtuojau parodysiu merginoms. — Pakštelėjo jam į burnos kamputį, atidarė duris ir atsitrenkė į Ziną, kuri žingsniavo pro šalį į sandėlį. — Tik pažiūrėk į mano apyrankę!

— Oho! Ar tai reiškia, kad tu susižadėjusi su šiuo gražuoliu su rožėmis? — sukikeno Zina ir mirktelėjo Janui.

— Ai, užsičiaupk. Ar ne nuostabi?

— Taip, pasakiška. Noriu žinoti tik viena — kur man rasti kitą tokį vyrą.

— Pabandyk „Central Casting“, aktorių atrankos agentūroj, — Džesei per petį nusišiepė Janas.

— Žinai, ko gero, pabandysiu, — pasakė Zina ir nuėjo į sandėlį.

Su nugalėtojos išraiška veide Džesė parodė naują apyrankę Kacuko. Po kelių minučių jie su Janu išmovė pro duris skubėdami pietauti.

— O, kokia nuostabi nauja mano apyrankė! — grožėjosi Džesė tarsi vaikas, gavęs naują žaislą. Iškėlė ranką norėdama pasigėrėti apyranke saulės šviesoje. — Mielasis, ji tiesiog nuostabi! Ir kaip tu privertei juvelyrą taip greitai ją išgraviruoti?

— Įrėmęs šautuvą, savaime suprantama. Kaip kitaip?

— O, dėl Dievo meilės... žinai, tikrai, elegancijos tau netrūksta.

— Kaip prievartautojui, — nusišypsojo.

— Janai!

— Ką, mano meile?

Jis pabučiavo Džesę, ji nusijuokė sėsdama į mašiną. Stilingumo jis turėjo daugiau už visus vyrus, kuriuos jai gyvenime teko sutikti.

Tą vakarą jie nuėjo į kiną, o sekmadienį ryte ilgai miegojo. Išaušo dar viena šilta diena: dangus mėlynas, su putliais, tarsi priklijuotais debesėliais, kurie atrodė tarsi nutapyto peizažo dalis.

— Ponia Klark, gal norėtumėte nuvykti į paplūdimį?

Jis tingiai pasirąžė savo lovos pusėje, o paskui pasivertė ir pabučiavo ją. Džesei patiko justi jo barzdos šerelius. Šiurkštūs, bet brūžina nesmarkiai.

— Su didžiausiu malonumu. Kelinta valanda?

— Beveik vidurdienis.

— Meluoji. Turbūt kokios devynios.

— Nemeluoju. Atsimerk ir pažiūrėk.

— Negaliu, aš dar miegu.

Jis krimstelėjo jai į kaklą ir prajuokino, jos akys plačiai atsimerkė.

— Baik.

— Nebaigsiu. Kelkis ir pagamink man pusryčius.

— Vergvaldys. Negi niekad negirdėjai apie moterų išsilaisvinimą? — Džesė mieguista gulėjo ant nugaros ir žiovavo.

— Kas tai yra?

— Moterų išsilaisvinimas. Na, žodžiu, idėja ta, kad vyrai sekmadienį turi gaminti pusryčius... nors... antra vertus, — plačiai išsišiepusi vėl pažvelgė į savo apyrankę, — ten nieko nepasakyta apie tai, kad žmonoms reikia dovanoti tokius nuostabius papuošalus. Tai gal jau pagaminsiu tuos pusryčius.

— Na, gailestingoji širdie, tik per daug nenuvark.

— Vargti neketinu. Kiaušinienė tiks? — Prisidegė cigaretę ir atsisėdo.

— Turiu geresnį sumanymą.

— Eiti į „Fairmont“ vėlyvų pusryčių? — vėl šyptelėjo ir blykstelėjo apyranke.

— Ne, aš padėsiu gaminti. Tu vis tiek per daug užsiėmusi žibindama apyrankę, padorių pusryčių nepagaminsi. Ką pasakytum apie rūkytų austrių ir sūrio omletą? — Atrodė, jis buvo susižavėjęs šia mintimi, o Džesė nutaisė rūgščią miną.

— Fui. Gal galima be tų rūkytų austrių?

— Gal tada be sūrio?

— Gal tada apsieiti ir be omleto?

— Tada į „Fairmont“ pusryčių?

— Janai... tu kvaištelėjęs... bet aš tave myliu. — Gnybtelėjo jam į šlaunį, o jis perbraukė ranka jai per nugarą.

Iš lovos jie išlipo tik dar po valandos. Net ir mylėjosi dabar visai kitaip, lyg prislėgti nevilties ir kartu dėkingi. „Dieve, aš tave myliu“ derėjo su „apsimeskime, kad viskas geriau, nei yra“. Geriau nebuvo, bet verčiau apsimesti. Šiek tiek. Jie abu tebebuvo per smarkiai įsiaudrinę.

— Ar mes šiandien važiuosim į tą paplūdimį? — paklausė Janas ir atsisėdo susitaršiusiais šviesiais it berniuko plaukais.

— Tai būtų be galo puiku, bet manęs iki šiol niekas nepavalgydino.

— A... vargšelė. Bet nenorėjai mano rūkytų austrių omleto.

Džesė timptelėjo jam už plaukų.

— Man daug labiau patiko tai, ką gavau vietoj jo.

— Pasigėdintum.

Ji parodė jam liežuvį, atsikėlė iš lovos ir patraukė į virtuvę.

— Kur eini grynu užpakaliu?

— Į virtuvę gaminti pusryčių. Gal prieštarausi?

— Ne, kur jau ten. Gal reikia vujaristo pašonėje?

Po minutės ji išgirdo trinktelint sodo duris, o netrukus išvydo jį virtuvėje, apsisukusį aplink liemenį antklodę ir nešiną puokšte įvairiaspalvių jos petunijų.

— Namų damai.

— Atsiprašau, bet jos nėra. Gal aš galiu pasiimti?

Džesė švelniai jį pabučiavo, paėmė gėles ir padėjo ant indų džiovyklos, o Janas apkabino ją ir numetė antklodę ant grindų.

— Brangusis, myliu tave be galo, bet jeigu nesiliausi, kumpis sudegs, o mes niekuomet nenuvažiuosime į paplūdimį.

— Negi tu dėl to jaudinies?

Jie abu šypsojosi, o kumpis įnirtingai čirškėjo, kiaušinienė ėmė burbuliuoti.

— Ne. Bet galime ir pavalgyti, jeigu jau paruošta. Po galais.

Janas patapšnojo jai per užpakalį, o ji išjungė viryklę, padėjo ant stalo plaktos kiaušinienės, kumpio, skrudintos duonos, apelsinų sulčių ir kavos. Vis dar nuogi, jie sėdo pusryčiauti.

Į paplūdimį nusigavo beveik trečią, bet diena tebebuvo graži, saulė šildė iki pat šešių. Pakeliui namo vakarienės jie pavalgė žuvies, Janas nupirko jai juokingą mažą šuniuką iš kriauklyčių.

— Žavingas. Dabar jaučiuosi kaip turistė.

— Pamaniau, gal norėsi ko nors labai brangaus, kas tau primintų šį vakarą.

Važiuodami per tiltą jie buvo puikios nuotaikos, tačiau šie jo žodžiai Džesei nuskambėjo kažkaip keistai. Ūmai jie puolė pirkti suvenyrų ir rūpintis prisiminimais.

— Na, mielasis, kaip knyga?

— Geriau, nei man norėtųsi prisipažinti. Kol kas neklausinėk.

— Tikrai?

— Tikrai.

Džesė džiugiai pažiūrėjo į jį. Janas atrodė kone patenkintas savimi, bet kartu ir šiek tiek dėl to išsigandęs.

— Ar jau nusiuntei nors kiek agentui?

— Ne, norėčiau pabaigti dar keletą skyrių, tik tada siųsti. Bet man atrodo, kad ši bus gera. Gal net labai gera, — ištarė taip iškilmingai, kad net ją sujaudino. Jau metų metai jis taip nekalbėjo apie savo darbą. Taip nešnekėdavo nuo pasakėčių laikų, o jos buvo labai geros. Ne itin pelningos, bet tikrai geros. Kritikai dėl to vieningai sutarė, nors visuomenė ir nesuprato.

Važiuodami namo jie stabtelėjo prie jachtų klubo netoli tilto ir išjungė automobilio žibintus bei variklį. Buvo taip malonu čia sėdėti ir žiūrėti, kaip vanduo teliūskuoja prie nedidelio paplūdimio plotelio, tolumoje ūkčiojant rūko sirenoms. Abu jautėsi keistai pavargę, tarsi kiekviena diena būtų nesibaigianti kelionė. Per tas kelias traumuojančias dienas abu gerokai išseko. Ji suprato tai matydama, kaip kietai jis miega; pati irgi nuolat jautėsi pavargusi, nors vėl buvo laiminga. Tarp jų įsiliepsnojo ir kitokia aistra. Naujas poreikis, naujas alkis, tarsi jiems reikėtų susikrauti atsargų ilgai alkanai žiemai. Jų laukė nelengvas metas. Tai tebuvo pradžia.

— Gal nori užsukti ledų? — paklausė Janas žiūrėdamas neramiomis akimis.

— Sąžiningai? Ne, aš pavargusi.

— Taip, ir aš. Ir dar norėčiau šį vakarą paskaityti. Tą skyrių, kurį ką tik baigiau.

— Gal ir aš galėčiau šiek tiek paskaityti?

— Aišku.

Užvesdamas automobilį ir sukdamas namų link Janas atrodė patenkintas. Net keista, kaip nė vienam nesinorėjo namo. Stabtelėjo prie jachtų klubo, pasiūlė sustoti ledų — kokio namie tykančio demono jie taip bijo? Džesika dar pasvarstė, nors pati gerai žinojo, kas jos demonas. Inspektorius Hjutonas. Nuolat drebėjo, kad jis prišoks prie jos ir vėl uždarys Janą areštinėn. Džesė visą dieną paplūdimyje apie tai galvojo, laukdama, ar nepasirodys inspektorius iš už kopos, ar nebandys pagrobti Jano. Tačiau Janui nieko nesakė. Dabar nė vienas apie jo suėmimą nekalbėjo. Tai buvo vienintelis dalykas, apie kurį abu galvojo, ir vienintelis, apie kurį nekalbėjo.

Jis išsitiesęs priešais židinį skaitė rankraštį ir Džesė nusprendė, kad metas jam priminti. Nelengva buvo apie tai prabilti, bet kažkas turėjo tai padaryti.

— Neužmiršk rytdienos, mano mielas, — apgailestaudama tyliai pratarė.

— Ką? — Buvo įsigilinęs į darbą.

— Neužmiršk rytojaus.

— O kas rytoj? — nesuprato.

— Dešimtą susitiksime su Martinu Švarcu.

Ji stengėsi pasakyti taip, tarsi primintų, kad jie sykiu turėtų važiuoti į kirpyklą, bet jai nepavyko. Janas pažvelgė į ją netardamas nė žodžio. Jo akys viską pasakė.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Susitikimas su Martinu Švarcu gerokai prablaivė. Sėdėdami su juo, aptarinėdami kaltinimus, jie daugiau nebegalėjo slėptis. Sėdint ir klausant Džesikai darėsi bloga. Dabar tai jau buvo tikra. Darėsi silpna ir galvojant apie tai, ką atidavė kaip užstatą. Ji tik dabar ėmė suvokti. Ji rizikavo viskuo. Namu. Parduotuvės pelnu. Net žiedu su smaragdu. Viskuo... Viešpatie... Kas atsitiks, jei Janas išsigąs ir pabėgs? Kas, jei... Dieve brangus... ji viską praras. Dirstelėjo į jį jusdama, kaip gerklėje įstringa gumulas, bet stengėsi susikaupti ir klausyti, kas kalbama. Beveik negirdėjo. Tegalvojo apie viena — kad jai taip beviltiškai reikia šio vienintelio vyro, jog dėl jo paaukojo viską. Kas dabar bus?

Martinas paaiškino jiems apie pirminį nagrinėjimą, jie susitarė pasamdyti tyrėją ir pažiūrėti, kokios informacijos būtų galima sukaupti apie „auką“. Vylėsi, kad iškapstyti bus galima daug, ir nemalonaus. Panelei Margaritai Berton rodyti gailestingumo neketino. Sunaikinti ją buvo vienintelė Jano išeitis.

— Janai, turėtų būti kažkokia tokio jos elgesio priežastis. Pabandyk susikaupęs apie tai pagalvoti. Gal tu su ja kaip nors šiurkščiai pasielgei? Gal pažeminai ją seksualiai ar žodžiais? Gal įskaudinai? — Martinas reikšmingai pažvelgė į Janą, ir Džesė nudūrė akis, pasibjaurėjusi nesmagia išraiška Jano veide. — Janai. — Tada Martinas pažvelgė į ją. — Džese, gal tu kelioms minutėms mus paliktum, kol mes šitai išsiaiškinsime?

— Aišku.

Jai palengvėjo, kad gali išeiti iš kambario. Janas nė galvos nepakėlė. Dabar jie rimtai sušneks apie tai, kas ką kam padarė, kur, kaip, ar ilgai ir kaip dažnai. Jam norėjosi mirti galvojant apie tai, ką Džesika išgirs teisme.

Džesė vaikštinėjo kilimais išklotais koridoriais žiūrėdama į paveikslus ant sienų, rūkydama, viena su savo mintimis, kol pagaliau rado nedidelę dvivietę sofelę palei langą su tokiu nuostabiu vaizdu kaip ir Martino kabinete. Apie daug ką reikėjo pagalvoti.

Po pusvalandžio jos ieškoti atėjo sekretorė, palydėjo atgal į Martino kabinetą. Janas atrodė nuvargęs, o Martinas žvelgė rūsčiai. Džesė bandė pajuokauti:

— Ar aš praleidau kokių geresnių vietelių?

Bet jos šypsena buvo priverstinė, jie tuo pačiu nė neatsakė.

— Pasak Jano, jokių geresnių vietelių nė nebuvo, matyt, tai įkvėpta asmeninės pagiežos.

— Janui? Kodėl? Ar tu ją pažinojai? — nustebusi atsisuko į vyrą. Manė, kad tos moters jis visai nepažinojo.

— Ne, nepažinojau. Bet Martinas turi galvoje, kad ji buvo pasiryžusi ką nors įskaudinti, bet ką, gal bet kokį vyrą, ir aš tiesiog pasipainiojau netinkamu laiku.

— Galėsi taip ir pasakyti.

— Janai, aš tik viliuosi, kad mums pavyks tai įrodyti, — pasakė Martinas. — Grinas turėtų ką nors apie ją iškapstyti.

— Tegu jau verčiau iškapsto, imdamas dvidešimt dolerių už valandą. — Janas vėl susiraukė ir žvilgtelėjo į Džesę, ši beveik nepastebimai linktelėjo. Dabar ne metas gailėti pinigų. Iš kur reikės, iš ten paims, bet gailėti šitam nedera.

Martinas dar sykį paaiškino jiems, kas vyksta per pirminį nagrinėjimą, įsitikino, kad jiems viskas aišku. Tai tarsi mažesnio masto teismas, kuriame abu, auka laikomas ieškovas ir atsakovas, išdėsto savąją versiją, kas įvyko. Teisėjas nuspręs, ar byla nutraukiama, ar siunčiama į aukštesnį teismą ir ten bus priimtas galutinis sprendimas. Jei taip, byla bus siunčiama į tikrą teismą. Martinas nepaliko jokios vilties, kad byla bus nutraukta. Prieštaringi pasakojimai, ir vienas, ir kitas savo tiesą įrodinėja itin aistringai, aplinkybės miglotos. Nė vienas teisėjas per pirminį nagrinėjimą nesiims atsakomybės išnarplioti tokią bylą. Jano nenaudai, ta moteris daug metų dirbo tą patį darbą ir darbe buvo gerbiama. Dėl kai kurių kitų psichologinių šios bylos aspektų Martinas ypač nerimavo. Juk Janą, tiesą sakant, išlaiko žmona, jau ne vieni metai jis neišleido vykusios knygos, nors rašo jau šeštus metus. Ši aplinkybė tikriausiai sukels nemenką moterų pasipiktinimą. Bent jau geras prokuroras nesunkiai parodys, kad taip yra. Tyrėjas turėjo apklausti Janą arba tądien po pietų, arba kitą rytą.

Džesė su Janu tylėdami nusileido liftu ir pagaliau išėjus į gatvę Džesė prašneko:

— Na, mažuli, kaip tau atrodo?

— Nieko gero. Atrodo, kad jeigu neprikapstysime ant jos kokio purvo, tai ji laikys mane nustvėrusi už kiaušių. Pasak Švarco, teismai šiais laikais kreivai žiūri į tokį „herojės nužudymą“. Tačiau tai vienintelė mūsų viltis. Jos pasakojimas ir mano pasakojimas — kas kuo tikės. Aišku, dar medicininiai įrodymai, tačiau iš jų mažai kas paaiškėja. Juk tegalima konstatuoti, kad buvo santykiaujama, bet niekas negali pasakyti, ar per prievartą. Kaltinimas smurtu jau atmestas. Dabar mes jau pereiname prie rimto pašnekesio ir mano „seksualinių nukrypimų“.

Džesika linktelėjo, bet nieko nesakė.

Į parduotuvę grįžo beveik nešnekėdami. Ji su siaubu galvojo apie pirminį nagrinėjimą. Džesė nenorėjo išvysti tos moters, bet išvengti šito nepavyks. Jai teks išvysti ją, teks išgirsti, teks laikytis iki galo, jau vien dėl Jano, kad ir kaip šlykštu bus.

— Mieloji, ar nori, kad palikčiau tau automobilį? Galiu pareiti namo. — Janas jau ketino išlipti, nuvežęs ją prie parduotuvės.

— Ne, nereikia, mielasis... Nors žinai, prisiminiau, kad man jo šiandien reikės. Ar labai viską tau sujaukiu? — maloniai šnekėjo Džesė. Jai tik dabar dingtelėjo. Šiandien jai reikia automobilio, nesvarbu, ar jo planai dėl to griūva, ar ne.

— Ne, mieloji, juk turiu tą švedišką seksbombą, jeigu ką. — Jis šnekėjo apie savo „Volvo“. Džesė šyptelėjo.

— Nori užeiti puodelio kavos? — Bet nė vienam nesinorėjo plepėti. Po rytinio susitikimo abu nuliūdo ir vienas nuo kito atitolo.

— Ne, leisiu tau dirbti. Noriu truputį pabūti vienas. — Buvo beprasmiška klausti, ar jis susinervinęs. Jie abu buvo susinervinę.

— Gerai, mano mielas. Pasimatysim vėliau.

Prie parduotuvės durų jie išsiskyrė greitai pasibučiavę. Ji kuo greičiau užsidarė savo kabinete ir paskambinusi susitarė dėl susitikimo pusę dviejų. Apie nieką daugiau galvoti negalėjo. Janas pasijus suniokotas, bet argi ji turi kokią kitą išeitį? Jo ne tokia padėtis, kad dar galėtų prieštarauti.

— Na, tai ką manote?

Jai iškart nepatiko, kaip šis vyras atrodė, ji jau ant jo pyko. Storas, tepaluotas, suktas.

— Visai nieko, gana grakštus gražuoliukas. O kaip viskas atrodo po kapotu?

— Nepriekaištingai.

Jis apžiūrinėjo mažutį raudoną „Morgan“, tarsi šis būtų mėsos gabalas turguje arba prostitutė viešnamyje. Džesei pašiurpo oda. Lyg parduoti jų kūdikį į vergiją. Šiam šlykščiam seniui, nuo kurio verčia vemti.

— Skubat parduoti?

— Ne, tik domiuosi, kiek galėčiau už jį gauti.

— Kodėl norite jį parduoti? Duonos reikia? — paklausė įdėmiai nužvelgdamas Džesę.

— Ne, man reikia didesnio automobilio. — Tačiau buvo be galo skausminga. Prisiminė, kaip nustebo ir apsidžiaugė tą dieną, kai Janas atvažiavo „Morgan“ ir išsišiepęs nuo ausies iki ausies padavė jai raktelius. Pergalė. O dabar — tarsi pardavinėti savo širdį. Arba jo.

— Štai kas. Aš jums pasakysiu, kiek siūlau.

— Kiek?

— Keturis tūkstančius... na... kaip jums, keturis tūkstančius penkis šimtus. — Automobilių prekeivis nužvelgė ją ir laukė.

— Nejuokaukit, mano vyras mokėjo septynis, o automobilio būklė dabar geresnė nei tada, kai jį pirko.

— Tai daugiausia, kiek galiu mokėti, ir manau, kad norėdama greitai parduoti daugiau ir negausit. Be to, teks prie jo šiek tiek padirbėti.

Nieko šiam automobiliui nereikėjo, abu tai žinojo, bet jis neklydo dėl to, kad parduoti ji nori greitai. „Morgan“ gražus automobilis, bet mažai kas tokio nori ar gali sau tokį leisti.

— Gerai, aš jums pranešiu. Ačiū, kad skyrėt laiko.

Daugiau nieko netarusi Džesė įlipo į automobilį ir nuvažiavo.

Velnias, kaip galima net svarstyti apie tokį apgailėtiną žingsnį. Tačiau jai dar reikėjo sumokėti likusią dalį pinigų Švarcui, dabar dar sekliui, o parduotuvė ir namas jau buvo užstatyti „Jorktauno laiduotojams“. Ji jau pasiėmė paskolą užstačiusi automobilį. Pasiseks, jeigu bankas iš viso leis jį parduoti. Tačiau jie labai gerai ją pažįsta, tad gali leisti. O Janas, nors ir grasino, kad eis ir susiras darbą, nieko nepadarė. Jis buvo pasinėręs į knygą ir nėjo niekur, tik sėdėjo savo kabinete, užsikišęs už ausies pieštuką. Meniška, bet šioje situacijoje ne itin patrauklu. Net jei jis gautų darbą, ką uždirbtų per tą iki teismo likusį mėnesį ar porą, aptarnaudamas klientus prie staliukų ar prie baro, o naktį rašydamas? Gal pavyks gerai parduoti knygą. Visada dar galima tikėtis šito. Bet Džesė jau iš patirties žinojo, kad tai gerokai užtrunka, per daug dažnai jie erzindavo save ta menka viltimi. Dabar ji jau per gerai žinojo. Anksčiau ar vėliau teks parduoti tą „Morgan“.

Visą likusią dieną Džesė stengėsi niekam nekristi į akis. Maloniai nustebo, kai prieš pat penkias parduotuvėje pasirodė Astrida Boner. Gal ji padės atsipalaiduoti nuo visos dienos įtampos.

— Na, žinai, Džesika, tave tikrai nelengva pagauti! — Bet ji buvo puikios nuotaikos, nes ką tik nusipirko naują žiedą su topazu, dailų dirbinį, trisdešimt dviejų karatų vertės, aptaisytą nedideliu aukso lobiu, nes tiesiog neįstengė atsispirti. Kitokios moters mūvimas jis būtų atrodęs vulgariai, bet Astridai tiko puikiai. Tačiau Džesei vėl susopo širdį dėl „Morgan“. Už topazą su siauromis deimantų juostelėmis Astrida turbūt sumokėjo dukart tiek, kiek Džesei dabar reikėjo.

— Gyvenimas gerokai pašėlo po to, kai grįžau iš Niujorko. Na, čia tai bent žiedas, Astrida!

— Jei nusibos, galėsiu panaudoti kaip durų bumbulą. Taip ir nenusprendžiu, ar atrodo atgrasiai, ar gražiai, bet žinau, kad teisybės man niekas nepasakys.

— Žavingas.

— Tiesa? — erzindama žvilgtelėjo į Džesiką.

— Toks gražus, kad tiesiog pažaliavau iš pavydo iškart, kai tik įėjai.

— Dievulėliau! Taip, pirkti jį rodo sukrečiantį pataikavimą sau. Net keista, kad mergina gali taip palūžti iš nuobodulio. — Ji koketiškai nusijuokė, o Džesė nusišypsojo. Kokios paprastos bėdos — nuobodulys.

— Ar norėtum, kad pavėžėčiau namo, ar užėjai apsipirkti?

— Ne, jokių pirkinių, ir aš su mašina, ačiū. Užsukau pakeliui namo pakviesti tavęs su vyru vakarienės. — Merginos jai pasakė, kad Džesė ištekėjusi.

— Kokia nuostabi mintis. Mielai. Kada tu mus kvieti?

— Jei rytoj?

— Puiku.

Jos viena kitai nusišypsojo, Astrida nesivaržydama apėjo jaukų nedidelį Džesės kabinetėlį.

— Žinai, Džesika, baigiu įsimylėti šią vietą. Kada nors, žiūrėk, aš ją iš tavęs išviliosiu, — valiūkiškai nusijuokė žiūrėdama į Džesės veidą.

— Nešvaistyk energijos viliodama. Žiūrėk, imsiu ir taip atiduosiu. Dabar tai dar ir suvyniočiau kaip dovanėlę.

— Man tiesiog varva seilė.

— Seilės nevarvink. Gal įšnekėčiau išgerti? Nežinau, kaip tu, bet aš išgerčiau ko nors stipresnio.

— Dar nesibaigė tie rūpesčiai, apie kuriuos anądien užsiminei?

— Beveik baigėsi.

— O tai reiškia „nekišk nosies“. Ką gi, puikus patarimas.

Astrida nerūpestingai šyptelėjo. Ji nežinojo, jog Džesė praleido dieną stengdamasi užmiršti, kad Baris Jorkas uždėjo areštą jos verslo pajamoms. Džesiką supykindavo vien apie tai pagalvojus, o Janas buvo ne šiam pasauly, dieną naktį leido prie tos sumautos knygos. Varge. Jai taip reikia su kuo nors pasišnekėti. Ir kodėl jam reikėjo atsijungti kaip tik dabar? Jis visuomet taip elgdavosi, kai rašydavo knygą. Bet dabar?

— Žinai, ką pamaniau, Džesika?

Džesė išsigandusi kilstelėjo galvą. Buvo visai pamiršusi Astridą.

— Kodėl mums neišgėrus pas mane?

— Nuostabi mintis. Ar nesudarysiu per daug nepatogumų?

— Ne, ne, kokie nepatogumai, aš taip džiaugiuosi. Na, tai važiuojam.

Džesė greitai palinkėjo merginoms gero vakaro ir lengviau atsikvėpusi išsmuko iš parduotuvės. Anksčiau taip nebūdavo. Rytą įeidama pro duris jausdavosi nuostabiai, vakare išeidavo patenkinta savimi ir savo gyvenimu. Dabar nepakenčiama buvo net galvoti apie šią vietą. Keista, kad visa taip pasikeitė per tokį trumpą laiką.

Džesė važiavo įkandin Astridos į jos namus. Vyresnioji moteris vairavo vos dvejų metų senumo „Jaguar“ sedaną. Jis tobulai jai tiko, grakštus ir elegantiškas kaip ir ji pati. Ši moteris apsupta tokių nuostabių daiktų. Ir jos namai tokie prabangūs.

Juose Džesė išvydo kvapą gniaužiančių subtilių prancūziškų bei senovinių dirbinių, Liudviko XV, Liudviko XVI stiliaus daiktų, Heplvaito, Šeratono baldų. Bet nė vienas kambarys neatrodė perkrautas, namuose viešpatavo lengva atmosfera. Daug geltonos, baltos, subtilios užuolaidos, kiaušinio lukšto spalvos šilkas, viršuje ryškūs gėlėti audiniai, nuostabi tapybos darbų kolekcija. Du Šagalo, vienas Pikaso, Renuaro, Monė, suteikiantis vasaros nakties nuotaiką valgomajam.

— Astrida, kaip čia pasakiška!

— Prisipažinsiu, man patinka. Tomas turėjo nuostabių daiktų. Tai laimingi daiktai, su jais gera gyventi. Kai ką įsigijome sykiu, bet didumą jis jau turėjo. Tačiau aš išrinkau Monė.

— Nuostabus kūrinys.

Astrida atrodė kupina pasididžiavimo. Ir pelnytai.

Net stiklai, į kuriuos ji įpylė škotiško viskio, buvo žavūs — plonas kaip popierius krištolas, vaivorykštės atspalvis, kai pakeli prieš vėlyvos popietės šviesą. Na, ir kvapą gniaužiantis Auksinių Vartų tilto ir įlankos vaizdas pro langą bibliotekoje, kur jos atsisėdo išgerti.

— Vaje, kokie didingi namai, nežinau nė ką sakyti.

Biblioteka buvo nuostabi, mediena apkaltomis sienomis, pririkiuota senų knygų. Ant vienos sienos rimto vyro portretas, virš nedidelio rudo marmuro židinio — Sezanas. Portretas buvo Tomo. Džesė nesunkiai įsivaizdavo juos sykiu, nepaisydama didelio amžiaus skirtumo. Jo akys šiltos, matyti, kad tuoj nusijuoks. Žiūrėdama į portretą Džesė staiga suvokė, kokia vieniša Astrida turėtų jaustis.

— Jis buvo išvaizdus vyriškis.

— Taip, ir mes vienas kitam puikiai tikome. Prarasti jį buvo baisus smūgis. Tačiau mums pasisekė, nes dešimt metų — daug, jeigu jie tokie, kokius nugyvenome mes.

Vis dėlto Džesė matė, kad Astrida dar nenusprendė, ką daryti su savo gyvenimu. Ji plūduriavo — drabužių, papuošalų, kailinių parduotuvės, vis kelyje. Ji neturėjo už ko užsikabinti. Turėjo namus, pinigų, paveikslų, drabužių, tik to vyro jau ne... O jis buvo svarbiausias. Be Tomo visa iš tiesų nieko nereiškė. Džesė įsivaizdavo, koks jausmas. Ją supurtė vien nuo minties.

— Koks tavo vyras, Džesika?

Džesika nusišypsojo.

— Jis pasakiškas. Rašytojas. Ir jis... na, geriausias mano draugas. Man atrodo, kad jis pamišęs ir nuostabus, ir išmintingas, ir gražus. Jis vienintelis žmogus, su kuriuo aš iš tiesų galiu šnekėtis. Jis nepaprastas ir ypatingas.

— Geriau nepasakysi.

Jai kalbant Astridos akys užsidegė švelnia šviesa, ir staiga Džesika pasijuto kalta. Kaip ji gali taip taukšti apie Janą šiai moteriai, kuri prarado vyrą, reiškusį jai nė kiek ne mažiau, nei Janas reiškia Džesei?

— Ne, ne, nežiūrėk taip, Džesika, žinau, ką galvoji, bet tu klysti. Taip ir turi jaustis. Ir privalai tai sakyti kaip tik tokiu nugalėtojos veidu. Taip ir aš didžiavausi Tomu. Brangink tai, girkis tuo, mėgaukis tuo, niekuomet dėl to neatsiprašinėk, bent jau manęs neatsiprašinėk.

Džesika palinkusi ties gėrimu liūdnai linktelėjo, paskui pakėlė akis.

— Tik šiuo metu turime didžiulių nemalonumų.

— Dėl tarpusavio santykių? — nustebo Astrida. Džesės veide to nebuvo matyti. Kažką ji įžvelgė, tačiau ne bėdas dėl vyro, ji atrodė per daug laiminga apie jį pasakodama. Gal rūpesčiai dėl pinigų. Jauni žmonės kartais turi tokių bėdų. Tačiau kažkokį šešėlį Astrida matė, jis netikėtai iškildavo į paviršių. Kažkoks baimės šnipštelėjimas, kone siaubas. Gal kokia liga? Gal prarasta krūtis? Astrida svarstė, tačiau lįsti jai į širdį nenorėjo.

— Na, tarkime, kad galima pavadinti tai krize, gal net didele. Bet ne tarpusavio santykių. — Džesė nukreipė žvilgsnį pro langą į įlanką ir pritilo.

— Neabejoju, kad tuos rūpesčius įveiksite. — Astrida matė, kad Džesė nenori apie tai šnekėti.

— Tikiuosi.

Paskui kalba pakrypo apie verslą, apie tai, kaip tvarkomi parduotuvės reikalai, kokių klientų Džesė turėjo. Astrida prajuokino ją pasakodama istorijas iš savo darbo „Vogue“ žurnale Niujorke. Jau buvo kone septynios, kai Džesė pakilo ketindama važiuoti namo. Išeiti nesinorėjo.

— Tai pasimatysime ryt pusę aštuonių?

— Būsime čia tiksliai kaip laikrodis, nekantrauju parodyti Janui namą. — Staiga jai dingtelėjo mintis. — Astrida, ar mėgsti baletą?

— Dievinu.

— Gal norėtum su mumis kitą savaitę nueiti į baletą?

— Ne... Aš... — Jos akyse pasirodė liūdesys.

— Na, tik nebūk tokia nuobodybė. Janas su malonumu mus abi nusives. Dieve, kaip tai paglostytų jo savimeilę. — Ji nusijuokė, tačiau Astrida atrodė dvejojanti. Paskui linktelėjo šypsodamasi kaip maža mergaitė.

— Negaliu atsispirti. Nenoriu būti trečia — patyriau tai, kai mirė Tomas, ir nieko pasaulyje negali būti liūdnesnio. Tikrai jau geriau būti vienai. Bet su tavimi norėčiau nueiti, jei Janas neprieštaraus.

Jos išsiskyrė kaip dvi naujos mokyklos draugės, kurioms be galo pasisekė — jos ką tik išsiaiškino, kad gyvena vos per gatvę viena nuo kitos. Džesė nudūmė namo papasakoti Janui apie namą.

Jam patiks ir namas, ir Astrida. Ji priminė Džesei ją pačią, tokia ji norėtų būti. Visiškai susitvardanti ir tokia švelni, tokia atvira ir miela. Gal ji dar nežino, kaip pakryps gyvenimas, tačiau jau seniai susitaikė su savimi, ir tai matyti. Moteris spinduliavo meilę ir ramybę, nebesilaikė įsitvėrusi gyvenimo kaip Džesė. Tačiau iš tiesų Džesė jai nepavydėjo. Ji tebeturėjo Janą, o Astrida Tomo jau neturėjo. Grįžusi Džesika visu greičiu įlėkė taku prie namų nekantraudama išvysti Janą, ne tik jo portretą.

Prisiartinusi prie priekinių durų išvydo vyriškį, einantį nuo namo prie šalia stovinčio nematyto automobilio. Jis nužiūrėjo ją ilgu tiriamu žvilgsniu, tada linktelėjo. Džesę apėmė siaubas. Policija... vėl buvo policija... ką jie darė šį sykį? Siaubas atsispindėjo jos akyse, stovėjo tarsi įaugusi. Košmaras vėl kartojasi. Bent jau ne inspektorius Hjutonas. O kur Janas? Norėjo klykti, bet negalėjo. Nenorėjo, kad išgirstų kaimynai.

— Aš Harvis Grinas. Ponia Klark? — Džesė linktelėjo ir stovėjo tebežiūrėdama į jį su siaubu. — Esu tyrėjas, kurį pasikvietė Martinas Švarcas.

— A, aišku. Ar kalbėjotės su mano vyru? — Staiga veidu pajuto lengvą vėjelį, tačiau dar ilgokai jos širdis negalėjo liautis daužytis.

— Taip, kalbėjausi.

— Ar man reikėtų ką nors pridėti? — Na, apie pinigus jau nekalbant.

— Ne. Padėtį dabar kontroliuojame, aš su jumis susisieksiu. — Rodydamas pagarbos ženklą pridėjo ranką prie bespalvių plaukų ir nužingsniavo prie automobilio. Tas buvo tarsi smėlio spalvos, tarsi melsvas, prieblandoje Džesė nė neįžiūrėjo. Gal net baltas. O gal šviesiai žalias. Kaip ir pats seklys, tiesiog neapibūdinamas. Jo akys nemalonios, veidas, kokio neįsidėmėsi. Jis turėtų puikiai pranykti minioje. Atrodė nenusakomo amžiaus, o jo drabužiai būtų buvę nemadingi bet kuriame dešimtmetyje. Savo vaidmeniui jis tobulai tiko.

— Ei, brangusis, aš namie! — Tačiau jos balsas nuskambėjo nervingai, kaip ir jo, kai prakalbo. — Mielasis... Mus rytoj pakvietė vakarienės. — Nei vienam, nei kitam tai nieko nereiškė. Ūmai Harvis Grinas tapo daug tikresnis negu Astrida.

— Pakvietė? Kas? — Janas virtuvėje pylėsi išgerti. Ir ne įprasto baltojo vyno. Burbono ar škotiško viskio, kurių gerdavo retai, nebent kai sulaukdavo svečių iš Rytų pakrantės.

— Nauja pirkėja, kuri pasirodė parduotuvėje, Astrida Boner. Ji žavinga. Manau, tau patiks.

— Kas?

— Na, aš tau sakiau. Tai našlė, kuri gyvena mūriniuose rūmuose prie kampo.

— Gerai. — Janas bandė šyptelėti, bet pavyko varganai. — Ar grįždama sutikai Griną?

Ji linktelėjo.

— Pamaniau, policininkas. Pašokau per kelis metrus į orą.

— Aš irgi. Sakyk, argi ne linksma šitaip gyventi?

Ji pasistengė praleisti šiuos žodžius pro ausis, atsisėdo ant savo mėgstamos kėdės.

— Ar gali įpilti ir man?

— Škotiško viskio su vandeniu?

— Kodėl ne? — Jai bus jau trečias stiklas.

— Gerai. Tai bent rūmelis, kur ta našlė gyvena. — Tačiau jo balsas išdavė, kad jam nė kiek nerūpi. Primetė ledo kubelių ir į antrą stiklą.

— Pamatysi ryt. Janai... aš pakviečiau ją su mumis į baletą. Neprieštarausi?

Po geros pauzės ir dviejų gurkšnių atsakydamas jis pažvelgė Džesei į akis, bet jo žvilgsnis jai nepatiko.

— Mažyle, kad tu žinotum, kaip man viskas dabar tas pats.

Tą vakarą po vakarienės jie bandė mylėtis, bet pirmą kartą nuo tada, kai susipažino, Janas neįstengė. Bet jam buvo vis vien. Visa ėmė atrodyti tarsi pabaigos pradžia.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

—Ar tu jau apsirengęs?

Džesė girdėjo, kaip Janas brazdinasi kambaryje, kur dirbo. Pati ką tik susišukavo. Apsivilko baltas šilkines kelnes ir turkio spalvos nertinį, tačiau iki šiol neapsisprendė, ar atrodo padoriai. Aišku, Astrida vilkės ką nors verčiančio iš koto. Atrodė, Janas niekad neišlįs iš to kabineto.

— Janai, ar tu pasiruošęs?

Brazdėjimas liovėsi, ji išgirdo žingsnius.

— Daugmaž, — nusišypsojo jai iš miegamojo tarpdurio ir Džesė prieidama pažvelgė jam į akis.

— Pone Klarkai, jūs atrodote absoliučiai nuostabiai.

— Ir jūs. — Jis vilkėjo naują tamsiai mėlyną Kardeno švarką, kurį Džesė parvežė iš Niujorko, šviesius kakavinius marškinius ir vyno spalvos turkišku raštu margintą kaklaraištį, o šviesios gabardino kelnės, kurias rado jam Paryžiuje, pabrėžė jo grakščias kojas.

— Tu atrodai be galo patraukliai ir nepaprastai dailiai, ir man atrodo, mielasis, kad aš smarkiai tave įsimylėjusi.

Jis žemai nusilenkė ir apkabino ją, o ji palinko prie jo.

— Jei taip, kodėl mums verčiau nepasilikus namie? — Jo akys šelmiškai blykstelėjo.

— Janai, nedrįsk manęs liesti! Astrida nusivils, jei nepasirodysime. Pamatysi, kaip ji tau patiks.

— Pažadai, pažadai.

Tačiau Janas atkišo Džesei alkūnę, kai ji pasiėmė baltą šilkinį švarkelį, paliktą koridoriuje ant kėdės. Jis eina vakarienės tik tam, kad prablaškytų ją. Jam galvoje visai kas kita.

Jie nužingsniavo per pusę kvartalo iki kampinio plytų namo. Buvo pirmas vakaras, kai oras šiek tiek atvėso. Artėjo ruduo, švelnus kaip visuomet čia. San Fransisko rudens nepalyginsi su rudeniu Niujorke. Dėl šios priežasties jie visų pirma ir pamėgo San Fransiską. Jiems patiko šiltas, be staigmenų oras.

Kai Džesika prie durų paskambino, iš pradžių nesigirdėjo nė gyvos dvasios.

— Gal ji apsigalvojo, gal nenori mūsų matyti?

— Ak, užsičiaupk. Tu tenori eiti namo ir rašyti savo knygą. — Bet Džesika šyptelėjo ir tada jie išgirdo žingsnius.

Po akimirkos durys atsivėrė, ir štai Astrida, visa prašmatni su megzta juoda suknele iki žemės ir ilgu perlų vėriniu. Jos plaukai buvo laisvai sušukuoti atgal, o akys spindėjo, kai vedė juos į vidų. Atrodė dar gražesnė, nei buvo pasirodžiusi Džesikai. Janas akivaizdžiai apstulbo. Tikėjosi išvysti vidutinio amžiaus našlę ir sutiko praleisti su ja šį vakarą tik norėdamas įtikti Džesei. Jis nė neįsivaizdavo, kad išvys štai tokią viziją juodu drabužiu, lieknu kaip Drezdeno lėlės liemeniu ir elegantiškai išlenktu kaklu. Ir tokiu veidu. Veidas jam patiko. Ir žvilgsnis. Ne, tai ne šiaip turtinga našlė, tai moteris.

Džesė su Astrida apsikabino, Janas trumpai atsitraukė jas stebėdamas, susidomėjęs vyresne moterimi, kurios dar nepažinojo, ir gąsdinančiais namais, kurių kraštelį išvydo per jos petį. Ir į moterį, ir į namus spoksojo išpūtęs akis.

— O čia Janas.

Jis pakluso, jausdamasis it mažas berniukas, kurį pristato mama — „pasisveikink su šia miela ponia, mažyli“, — ir ištiesė ranką.

— Labą vakarą.

Staiga Janas apsidžiaugė, kad apsivilko naują gerąjį švarką ir užsirišo kaklaraištį. Ne, tai nebus šiaip nuobodi vakarienė. O ji, ko gero, dar ir baisi snobė. Juk turėtų būti snobe gyvendama tokioje aplinkoje. Ir dar našlė. Naujoji turtuolė, ne kitaip... Bet nuojauta šnibžtelėjo, kad jis vis dėlto klysta. Ji neturėjo tų snobiškų negyvos žuvies akių, išmankštintų antakių. Jos akys buvo gražios, veidas dailus. Ji atrodė kaip žmogus.

Astrida linksmai nusijuokė vesdama juos laiptais į biblioteką. Janas su Džesika susižvalgė eidami pro vertingus eskizus ir raižinius ant laiptų... Pikasas... Renuaras... dar vienas Renuaras... Manė... Klimtas... Goja... Kasatas... Jis norėjo švilptelėti, o Džesė išsišiepė jam kaip sąmokslininkė, padėjusi įsigauti į kaimynų namą, kuriame vaidenasi. Jis kilstelėjo antakius, ji iškišo liežuvį. Astrida ėjo prieš juos, ji jau buvo koridoriuje. Jis norėjo šį tą pašnibždėti, Džesė norėjo sukikenti, bet negalėjo. Negali to daryti, kol negrįš namo. Tačiau ji džiūgavo regėdama jo veidą. Staiga Džesė užsinorėjo paišdykauti. Nesmarkiai įgnybo Janui į užpakalį eidama pro jį prieš žengiant į biblioteką.

Astrida jau buvo paruošusi užkandžių lėkštę ir viliojančio pašteto. Židiny kūrenosi ugnis. Janas paėmė mažą riekelę skrudintos duonos su paštetu ir nusijuokė Astridai į akis.

— Ponia Boner, nežinau nė kaip pasakyti, bet jaučiuosi, lyg man būtų keturiolika metų, toks esu apstulbęs matydamas jūsų namus.

Ir jų šeimininkę. Jis nusišypsojo ta savo naivia šypsena, kurią Džesė dievino, ir Astrida nusijuokė sykiu su juo.

— Tai žavingas komplimentas, aš pamaloninta, bet man nepatinka, kad vadini mane ponia Boner. Gal ir jautiesi keturiolikos, bet mane verti pasijausti keturių šimtų. Pabandyk „Astrida“, — ji išdykėliškai atmetė rankas, — o jei ne, man teks tiesiog tave išspirti. Ir jokiu būdu ne „teta Astrida“, to pakelti negaliu, Dieve apsaugok. — Visi trys nusijuokė, ji nusispyrė batus ir atsisėdo ant didžiulio patogaus krėslo pakišusi po savim kojas. — Bet džiaugiuosi, kad tau patinka namai. Kartais man net nejauku, dabar, kai jau Tomo nebėra. Tikrai mėgstu šiuos namus, bet man atrodo, kad aš taip iki jų ir neužaugau. Na, noriu pasakyti... lyg čia būtų mano mamos namai, o aš juos tik saugočiau, kol jos nėra. Na, negi čia tikrai mano namai? Visa šita? Kaip keista! — Tačiau nė kiek nebuvo keista. Namai jai be galo tiko. Janas svarstė, kažin ar ji žino, kaip tobulai šis būstas jai tinka, ar ji tikrai galvoja taip, kaip šneka. Jis neabejojo, kad Tomas įrengė tuos namus taip, kad patiktų jai, ir daiktus pirko jai patinkančius, viską, ir paveikslus, neužmiršo ir vaizdo.

— Bet patikėkit, jie jums be galo tinka. — Janas žiūrėjo jai į akis, o Džesika stebėjo, kaip jie kalbasi.

— Taip, tinka, kai kuriomis prasmėmis tinka, tačiau kitomis ne. Kartais ši vieta išgąsdina žmones. Gyvenimo stilius gąsdina. Prabanga. Na... galėčiau pavadinti tai aura. Diduma to — Tomas, o dalis... paprasčiausi daiktai. — Ji mostelėjo į kambarį, tarsi įvertindama meno kūrinius. Daiktai. — Na, ir šiek tiek yra manęs. — Janui patiko, kad ji tai pridūrė. — Jei taip gyveni, žmonės tikisi, kad esi nežinia kas. Kartais jie tikisi iš manęs kažko, kas aš nesu. Arba tiesiog neužtrunka su manimi tiek, kad pamatytų, kas iš tiesų esu. Jau sakiau tau, Džese, aš keisčiau šitai į tavo žaislinį namelį nė nemirktelėjusi. Bet... — Ji nusišiepė tarsi katė, tingiai besirąžanti prieš saulę. — Tai ne pati blogiausia vieta, kur galėtum gyventi.

— Atrodo velniškai graži vieta gyventi, jei paklaustumėte manęs, ponia... Astrida. — Jie nusijuokė iš to, kaip jis vėl bandė į ją kreiptis. — Bet vargu ar norėtumėt mainyti savo namus į mūsų „žaislinį namelį“. Mat, įjungus plaukų džiovintuvą, išsijungtų skalbimo mašina, arba imtų ir netikėtai rūsy nukristų vamzdžio gabalas. Mūsų namai turi vieną kitą trūkumėlį.

— Turėtų būti linksma.

Buvo aišku, kad čia panašių dalykų neatsitinka, ir Džesė plačiai nusišypsojo prisimindama paskutinį kartą, kai iššoko elektros saugikliai. Janas atsisakė jais pasirūpinti ir likusį vakarą teko prasėdėti prie žvakės šviesos, kol pagaliau jis panoro dirbti ir jam prireikė pasinaudoti elektrine spausdinimo mašinėle. Jis droviai žvilgtelėjo į žmoną, žinodamas, apie ką ji galvoja.

— Na kaip, vaikai, gal norite ekskursijos po namus? — pertraukė jų apmąstymus Astrida. Džesė visų namų nebuvo mačiusi, Janas irgi greit linktelėjo.

Astrida basomis kojomis nutapnojo kilimais išklotu koridoriumi, degiodama žalvarines sienines žvakides, atidarinėdama duris, uždegdama dar šviesų. Viršuje buvo trys miegamieji. Jos — su šviesiais gėlėtais geltonais apmušalais, didele lova su baldakimu ir tuo pačiu nuostabiu vaizdu į įlanką. Ten dar būta nedidelio buduaro su veidrodžiais ir baltos marmurinės vonios, o per koridorių dar kita vonia, šviesiai žalsva, deranti prie ramaus elegantiško miegamojo su gausiais Provanso stiliaus antikvariniais dirbiniais.

— Kai atvažiuoja į miestą, čia miega mano motina, ir šis kambarys jai nuostabiai tinka. Kai pamatysit ją, suprasite, ką turiu galvoje. Ji nepaprastai gyvybinga, mažytė ir juokinga, mėgsta, kad visur būtų daugybė gėlių.

— Ar ji gyvena Rytų pakrantėj? — pasmalsavo Janas, prisiminęs, jog Džesika minėjo, kad Astrida irgi atvažiavusi iš Niujorko.

— Ne, mano mama gyvena čia, rančoje, galit sau įsivaizduoti. Nusipirko prieš keletą metų ir jai ten nepaprastai patinka. Kad ir kaip mus tai stebina, toks gyvenimo būdas jai be galo tinka. Tikėjomės, kad po šešių mėnesių ims nuobodžiauti, bet ji nė nesiruošia. Mano mama be galo nepriklausoma, jodinėja, jai patinka gyventi kaip kaubojui. Septyniasdešimt dvejų, jei patikėsite, šiek tiek primena skandalingąją Koletę.

Džesika nusišypsojo įsivaizduodama mažylę baltaplaukę moterį su kaubojaus drabužiais, įsitaisiusią šiame dailiai sutvarkytame kambaryje. Tačiau, aišku, jeigu ji tokia kaip Astrida, jai tai vieni niekai. Turbūt jos kaubojaus batai pagaminti „Gucci“, o skrybėlė — „Adolfo“.

Šalia Astridos miegamojo buvo kitas, šiek tiek niūresnis. Jis akivaizdžiai priklausė jos vyrui. Džesė su Janu greit susižvalgė. Atskiri miegamieji? Tačiau Džesė prisiminė amžiaus skirtumą. Šalia jo kambario buvo nedidelis elegantiškas kabinetas, su prabangiais raudonos odos baldais, su dailiu senu rašomuoju stalu, ant šio Astridos nuotraukos.

Astrida greitai perėjo per kambarį ir išėjo atgal į koridorių ketindama uždaryti žaliojo svečių kambario duris. Džesė su Janu išsekė jai iš paskos.

— Koks pasakiškas namas, — atsiduso Džesė.

Į tokius namus, sulaukus kito kvietimo vakarienės, norisi eiti su visa savo manta rankose. Norėtųsi pasilikti čia amžinai. Dabar jie abu suprato, kodėl ji nepardavė šių namų, kodėl nesusirado mažesnių. Šie namai bylojo apie du žmones, kurie dievino grožį, kurie rūpinosi vienas kitu ir troško gyventi gražiai.

— Pirmą aukštą jau matėte. Nieko ypatingo, bet gražu.

Džesei dingtelėjo, kažin kodėl nematyti tarnų. Tokiuose namuose tikiesi išvysti bent jau kambarinę balta prijuoste ar durininką, bet atrodė, kad Astrida gyvena visai viena.

— Ar jūs abu mėgstate krabus? Man reikėjo paskambinti ir paklausti, bet užmiršau. — Atrodė šiek tiek sutrikusi.

— Mes dieviname krabus! — už abu atsakė Džesė.

— Tai puiku. Mat kiekvieną sykį, kai užsakau jų draugams ir pamirštu paklausti iš anksto, paaiškėja, kad arba kas nors jiems alergiškas, ar dar kas nors. Pati labai juos mėgstu.

Tai buvo nepaprasta puota. Astrida supylė kalną suskaldytų nuplėšytom galūnėm krabų į didelę lėkštę valgomojo stalo viduryje, pastatė didelį grafiną baltojo vyno, dar patiekė salotų bei karštų bandelių ir pakvietė svečius kibti į darbą. Ji pasiraitojo juodos megztos suknelės rankoves, paragino Janą nusivilkti švarką ir sėdo su jais kaip vaikas lenktyniauti dėl to, kas pirmas pastebės patrauklesnes žnyples.

— Janai, tu grobikas. Aš pirma šitą pamačiau, ir tu tai gerai žinai! — Ji nesmarkiai barkštelėjo jam per krumplius išlukštentomis žnyplėmis, kikeno ir gurkšnojo vyną. Ji buvo teisi — tikrai atrodė kaip jauna mergaitė, kurios mama išėjo pasilinksminti ir leido pasikviesti draugų vakarienės, tik su sąlyga, kad visi elgsis gerai. Ji buvo žavinga ir Džesė su Janu ją įsimylėjo.

Tai buvo nerūpestingas vakaras, jie atrodė kaip trys žmonės, neturintys jokių rūpesčių, tik prabangus skonis, tik mėgavimasis malonumu. Tik po vidurnakčio Janas atsistojo ir ištiesė ranką Džesei.

— Astrida, aš galėčiau sėdėti čia iki keturių ryto, bet ryte turiu keltis ir dirbti, rašyti knygą, o jeigu Džesė neišsimiega, ji pavirsta siaubūne. — Bet buvo aiškiai matyti, kad visiems gaila, jog vakaras taip greitai baigėsi. — Gal nueitum su mumis kitą savaitę į baletą?

— Su malonumu. Noriu, kad žinotum: Džesė sakė, kad tu man patiksi, ir buvo visiškai, tiesiog šimtu procentų teisi. Negaliu įsivaizduoti kitų dviejų žmonių, kuriems mieliau maišyčiausi po kojų.

— Gerai, nes tu nė kiek nesimaišysi. Sako, maišysis po kojų, — baik paikioti.

Visi nusijuokė, Astrida juos abu išeinančius apkabino, tarsi pažinotų daugybę metų. Jiems taip ir atrodė — kad seniausiai ją pažįsta, kai Astrida basa stovėjo tarpduryje ir mojavo, prieš uždarydama blizgančias juodas duris su žalvariniu liūto galvos pavidalo belstuku.

— Ak, Džese, koks vakaras, ir kokia nuostabi moteris. Ji stulbina.

— Tiesa. Tačiau ji tikriausiai perkūniškai vieniša. Atrodo, ji pasikviečia žmones į savo gyvenimą, tarsi turėtų didžiausią meilės perteklių, nes dažniausiai nėra kam tos meilės rodyti. — Džesė nusižiovavo tardama paskutinius žodžius, o Janas linktelėjo. Visuomet maloniausia aptarti vakarą. Ji jau nė neprisiminė, kaip būdavo tada, kai Jano dar nebuvo šalia, kai ji negalėjo su juo pasidalyti paslaptimis, nuomonėmis, klausimais. Atrodė, kad jis buvo su ja visuomet.

— Kaip manai, Džese, koks buvo jos vyras? Spėju, ne toks linksmas kaip ji.

— Kodėl taip sakai? — nustebo ji. Pati neatkreipė dėmesio į nieką, kas rodytų, kad Tomas Boneras buvo kur kas niauresnis negu jo žmona. O paskui Džesika nusijuokė atspėjusi, ką Janas turėjo galvoje. — Atskiri miegamieji? — Jis droviai šyptelėjo, ji jam įžnybo. — Iškrypėlis.

— Visai ne. Ir noriu jums štai ką pasakyti, ponia. Nesvarbu, galiu gyventi ir iki devyniasdešimties, bet jums manęs iš mūsų miegamojo, iš mūsų lovos išbrukti nepavyks! — Atrodė ryžtingas ir labai patenkintas savimi, tvirčiau prispaudė ją prie savęs.

— Ar pažadate, pone Klarkai?

— Galiu ir raštu, ponia Klark, jei norite.

— Žiūrėk, ar tik nepanorėsiu. — Jie stabtelėjo ir pasibučiavo prieš žengdami paskutinius keletą žingsnių iki namų. — Džiaugiuosi, mielasis, kad Astrida tau patiko. Aš tai tikrai ją mėgstu. Norėčiau pažinti geriau. Su ja taip malonu šnekėtis. Žinai... aš... aš jau norėjau jai papasakoti, kas mūsų gyvenime vyksta. Anądien pradėjome šnekėtis ir... — Džesė truktelėjo pečiais. Ji nerado žodžių, o Janas jau ėmė raukytis. — Na, tiesiog ji tokia, kad norisi pasakyti jai tiesą.

Janas sustojo ir pažvelgė į ją.

— Ir pasakei?

— Ne.

— Gerai. Nes manau, kad tu save apgaudinėji, Džese. Ji miela moteris, bet niekas nesupras, kas dabar vyksta mūsų gyvenime. Niekas. Kaip pasakyti kam nors, kad būsi teisiamas, kad tau pateiktas kaltinimas prievartavimu? Padaryk mums abiem didžiulę paslaugą — nekalbėk apie tai. Mums belieka tikėtis, kad pavyks visą šį jovalą išsrėbti ir galėsime tai užmiršti. Jei mes išsipasakosim žmonėms, mus tai persekios metų metus.

— Taip aš ir nusprendžiau. Na ir... ak, žinai, gali manimi ir truputį daugiau pasitikėti, juk nesu kvaila. Žinau, kad daugeliui žmonių nebūtų lengva tai suprasti.

— Tad ir neprašyk, kad suprastų.

Džesika nieko daugiau nesakė, o Janas nuėjo pirma jos atrakinti durų. Pirmą kartą, kiek Džesė iš viso prisiminė, atsiribojimas nuo pasaulio, tarsi juodu būtų kokia slapta draugija, dabar ėmė panašėti į vienatvę ir izoliaciją. Ji negalėjo pasišnekėti su niekuo kitu, kaip tik su Janu. Jis jai uždraudė. Anksčiau ji visuomet galėdavo pati pasirinkti, kaip elgtis.

Džesika žengė paskui jį į vidų ir koridorėlyje paliko švarką.

— Mielasis, gal nori puodelio arbatos prieš einant miegoti? — Ji užkaitė virdulį, bet išgirdo, kaip jis eina į kabinetą.

— Ne, ačiū.

Ji priėjusi atsistojo kabineto tarpdury ir nusišypsojo jam, jau sėdinčiam prie rašomojo stalo. Šalia pasistatęs taurelę konjako, priešais ant stalo pasidėjęs nedidelę krūvelę popierių. Jis atlaisvino kaklaraištį, atsilošė ir pažvelgė į žmoną.

— Ei, gražute.

— Sveikas. — Abu intymiai nusišypsojo vienas kitam ir Džesė pakreipė galvą. — Ketini dirbti?

— Truputį padirbėsiu.

Džesė linktelėjo ir nuėjo nukelti virdulio, kuris švilpė kaip pašėlęs. Ji užplikė puodelį arbatos, užgesino šviesas ir tyliai nuėjo į miegamąjį. Žinojo, kad Janas dar ištisas valandas neateis į lovą. Negalės. Jis tikrai negalės bandyti šįvakar jos pamylėti. Po vakar vakaro ne. Aitrus nesėkmės skonis išliko. Kaip ir visa kita, kas jiems pastaruoju metu teko, jis buvo nepažįstamas, skaudus ir nepagražintas.

Vakaras su Astrida balete buvo toks pats malonus kaip ir vakarienė jos namuose. Jie užvažiavo jos pačiu laiku ir atvyko kaip tik prieš pakylant užuolaidai, o Džesės paruošta vėlyva vakarienė laukė jų namuose. Totoriška mėsa, šalti šparagai, įvairiausių sūrių, balta duona, namuose keptas karamelinis pyragas. Nuošaliau didžiulis dubuo šviežių braškių ir plaktos grietinėlės, didelis krištolinis indas su Vienos stiliaus nesaldžia plakta grietinėle braškėms ar pyragui. Tai buvo tikra puota, ir vakarieniaujantieji nuoširdžiai džiūgavo.

— Ak, mergaite, ar yra kas nors, ko tu nesugebi?

— Aš daug ko nesugebu, — tarė Džesė, bet liko patenkinta komplimentu.

— Netikėk ja, ji gali bet ką, — neatsilikdamas pasakė komplimentą ir Janas, pabučiavo žmoną ir visiems pripylė Bordo vyno. „Chateau Margaux ‘55“. Proga atrodė to verta, jis atnešė butelį iš savo mėgstamų vynų.

Jie jau buvo virtę draugų trijule, visi juokavo, pasakojo istorijas ir maloniai šnekučiavosi. Kai jau buvo išgėrę pusę antro butelio, Astrida atsistojo ir žvilgtelėjo į laikrodį.

— Dangau, mano vaikai, jau dvi. Nesakau, kad aš rytoj labai užsiėmusi, bet jūs turit darbo. Aš kalta, kad neleidžiu jums atsigulti.

Janas su Džesika greitai susižvalgė — jiems tikrai reikėjo anksti keltis. Bet Astrida tų žvilgsnių nepastebėjo, ji jau ieškojo savo rankinės.

— Nebūk kvaila, tokie vakarai mums dovana, — nusišypsojo Džesė draugei.

— Tikrai negalėtų būti didesnė dovana jums negu man, neįsivaizduojat, kiek džiaugsmo man suteikėt. O ką veiksi ryt, Džesika, gal galėčiau sugundyti pietumis „Tavernos viloje“?

— Atsiprašau, Astrida, bet ryt negalėsiu susitikti su tavimi papietauti. — Dar vienas žvilgsnis į Janą. — Ryte turėsim vykti į dalykinį susitikimą, nežinom net kada baigsis.

— O gal tada visi trys nueikime papietauti? — Ji susirado rankinę ir jau tikrai susiruošė eiti. — Galėtumėte man paskambinti, kai baigsis susitikimas.

— Astrida, verčiau tarkimės kitą dieną, nors ir norėčiau rytoj. — Janas apgailestavo, bet laikėsi tvirtai.

— Man atrodo, jūs abu tiesiog nedorėliai, — pajuokavo viešnia, tačiau dabar pajuto tarp jų kažkokią įtampą, kurios nesijuto anksčiau. Kažkas buvo šiek tiek ne taip, tik ji nesuprato kas, o tada prisiminė, kad Džesika minėjo kažkokius rūpesčius, kai jos pirmąsyk susitiko. Daugiau ji apie tai nė karto neužsiminė, ir Astridai teliko spėlioti, gal tie rūpesčiai susiję su pinigais. Buvo sunku patikėti, tačiau akivaizdu, kad negali būti kas nors kita. Ne sveikata, tikrai ne santuokinio gyvenimo krizė, nes ji matė tiek daug apsikabinimų, palytėjimų, bučinių, greitų patapšnojimų per nugarą, rankos paspaudimų stovint greta, ne, ji tikrai viso šito matė per daug, niekaip nepatikės, kad šiai santuokai iškilęs pavojus.

— Gal savaitgalį visi nueisime į kiną, — žvelgdamas į moteris pakibusią tylą pabandė prablaškyti Janas. — Gal ir ne taip klasiška kaip baletas, bet „Junijone“ rodo naują prancūzų trilerį. Ką nors domintų?

— Oi, eikim, — suplojo rankomis Džesė ir pažvelgė į Astridą, o ši išsišiepė, paskui apsimetė susirūpinusi.

— Tik jei jūs rimtai prisieksite, kad spragintų kukurūzų man nupirksite visą kubilą.

— Prisiekiu. — Janas pakėlė ranką iškilmingai prisiekdamas.

— Persižegnok.

— Žegnojuosi. — Jis persižegnojo ir visi trys nusijuokė. — Tu deriesi kaip reikiant.

— Negaliu kitaip. Kukurūzai man kaip narkotikai, su sviestu. — Ji rūsčiai pažvelgė į Janą, o jis ją broliškai apkabino. Astrida atsakė tuo pačiu ir palinko artyn pabučiuoti Džesei į skruostą. — O dabar linkiu jums abiem labos nakties. Numikit truputėlį, dar kartą atsiprašau, kad taip ilgai užsisėdėjau.

— Neatsiprašinėk, mes nė kiek nesigailim.

Džesė palydėjo ją iki durų ir Astrida išėjo apimta keisto jausmo. Kone nesmagaus. Nebuvo nieko, ką ji galėjo išvysti ar palytėti, kad įsitikintų, bet kažkas tvyrojo ore, jiems virš galvų, tarsi cemento luitas.

Kitą rytą buvo numatytas pirminis bylos nagrinėjimas.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Džesika įėjo į nedidelę teismo posėdžių salę tvirtai laikydama Jano ranką. Ji vėl vilkėjo tamsiai mėlyną kostiumėlį ir buvo užsidėjusi tamsius akinius, Janas atrodė pavargęs ir išbalęs. Jis mažai miegojo, jam skaudėjo galvą nuo vakar vakare išgerto vyno. Jie trise ištuštino abu „Margaux“ butelius.

Martinas Švarcas laukė jų teisme, prie rašomojo stalo salės pakrašty. Atrodė įsigilinęs į bylą.

— Aš paprašysiu uždaro nagrinėjimo. Maniau, pasakysiu jums, kad nesistebėtumėte. — Jis atrodė nusiteikęs labai jau dalykiškai, juodu dėl to kiek suglumo. Janas susirūpinęs prakalbėjo pirmas:

— Kas tas uždaras nagrinėjimas?

— Tikiuosi, nukentėjusioji kalbės atviriau, jeigu salėje nebus stebėtojų. Tik tu, ji, apygardos prokuroro padėjėjas, teisėjas ir aš. Būtų protingiau apsidrausti. Jei ji atsivestų draugų, tai stengtųsi pasirodyti jų akyse tyra kaip pirmasis sniegas. Be to, gali netinkamai reaguoti į tai, kad salėje bus Džesika.

Dėl kažkokios nesuprantamos priežasties Džesė krūptelėjo išgirdusi savo vardą.

— Žinot ką, jei aš ištversiu, ištvers ir ji.

Džesė buvo nežmoniškai įsitempusi. Bijojo išvysti tą moterį. Troško atsidurti bet kur, tik ne čia. Kiekviena jos esybės skaidula klykė iš siaubo dėl to, kas laukė. Susitikimas su priešu. Kiek daug įkūnija vienas žmogus. Jano neištikimybę, savo pačios neadekvatumą, grėsmę jų ateičiai, prisiminimą apie tą kone neįveikiamą kalną, į kurį Džesė įkopė stengdamasi jį išpirkti.

Martinas matė, kokie jie abu sunerimę. Jam buvo jų gaila ir jis gana tiksliai atspėjo, dėl ko labiausiai nervinasi Džesė. Dėl Margaritos Berton.

— Patikėk manim, Džese, uždaras pirminis nagrinėjimas bus geriausia išeitis visiems suinteresuotiems asmenims. Posėdis turėtų prasidėti po keleto minučių. Eikit ir abu pasivaikščiokit koridoriuje. Tik toli nenuklyskite, aš išeisiu ir duosiu jums ženklą, kai teisėjas bus pasiruošęs.

Janas vos vos linktelėjo ir Martinas nužingsniavo atgal į salę. Jano ranka buvo sunki, tarsi prie jos kas būtų pririšęs švino gabalą. Džesę.

Jie neturėjo ko vienas kitam pasakyti, kai ėjo per visą koridorių, gale apsigręžė ir grįžo. Džesika pajuto, kaip mintys ėmė klajoti po kitas marmurines sales. Municipaliteto rūmai, kur juodu su Janu gavo tuoktuvių liudijimą... štai ji laukia prie direktoriaus kabineto vidurinėje mokykloje. Laidotuvių rūmai Bostone, kai žuvo Džeikas... o paskui vienas po kito mirė tėvai.

— Džese.

— Ką? — Ji keistai susiraukė žvelgdama į Janą, lyg jai būtų sunku sugrįžti į dabartį.

— Kas tau? — Jis atrodė susirūpinęs, nes ji taip smarkiai spaudė jo ranką ir ėjo vis greičiau ir greičiau. Teko pakratyti jos ranką, kad pažadintų iš prisiminimų.

— Ne, nieko, viskas gerai. Tiesiog galvoju.

— Na, tai liaukis galvoti. Viskas susitvarkys. Atsipalaiduok.

Ji prasižiojo ketindama kažką sakyti ir iš akių Janas suprato, kad malonu tai nebus. Ji buvo per daug susinervinusi, negalėjo elgtis atsargiai ar maloniai.

— Aš... Atleisk, tokia keista diena, ar tau neatrodo keista? O gal tik man? — Džesė ėmė galvoti, ar tik jai nesimaišo protas.

— Ne, keista neatrodo, sušikta taip, bet ne keista, — pabandė nusišypsoti Janas, bet Džesė į jį nė nežiūrėjo, žvelgė kažkur į tolį, vėl susimąsčiusi. Jis jau ėmė dėl jos būgštauti. — Klausyk, jei tu tuoj pat nesusitvardysi, siunčiu tave namo.

— Kodėl? Kad nepamatyčiau jos?

— Dėl Dievo, ar dėl to taip jaudiniesi? Kad pamatysi ją? Ir viskas? Jėzau. Mano užpakalis svyla, o tu jaudiniesi dėl to, kad pamatysi ją? Kam ji rūpi? O jei mano užstatas bus atšauktas?

— Nebus.

— Iš kur tu, po velnių, žinai?

— Aš... aš... Janai, ne, aš nežinau. Taip tiesiog negalima, štai ir viskas. Kam gi atšaukti? — Apie tai nebuvo nė pagalvojusi. Štai dar vienas dalykas, dėl ko jaudintis.

— O kam gi neatšaukti?

— Na, jei būčiau sugundžiusi inspektorių Hjutoną ar mūsų mylimą laiduotoją Barį Jorką, gal jie ir neatšauktų. Bet to nepadariau. Tai gal ir atšauks, — išsigandusi piktai tarė.

— Eik namo, Džesika.

— Eik po velnių.

Janas nutilo ir pažvelgė jai per petį. Laikas, rodėsi, sustojo, kol Džesika atsigręžė pažiūrėti. Margarita Berton.

Dėvėjo tą pačią skrybėlę. Bet vilkėjo nepriekaištingą smėlio spalvos kostiumėlį. Net užsimovusi baltas pirštines. Drabužiai pigūs, bet tvarkingi ir be galo padorūs. Ji atrodė tokia nuobodi. Tarsi koks mokytojos ar bibliotekininkės, be galo rimtos ir neseksualios, stereotipas. Plaukai sušukuoti ir susukti į mazgą prie sprando, vos matyti iš po skrybėlės. Po dažymo ataugusių plaukų šaknų išvis neįžiūrėsi. Jokios kosmetikos, batai žemais kulnais ir neskoningi. Buvo aišku, kad mylėtis su tokia moterimi galėtum tik jei į tave įremtų šautuvą.

Janas ilgai žiūrėjo nieko nesakydamas, paskui nusigręžė. Džesė žvelgė su tokia neapykanta veide, kokios jam dar gyvenime nebuvo tekę matyti. Stovėjo kaip įbesta.

— Na, baik tu... mažyte, na, prašau. — Suėmė ją už alkūnės ir pabandė vesti koridoriumi į salę, tačiau Džesė nejudėjo. Margarita Berton įsmuko į teismo salę niekaip neparodžiusi, ar juos pastebėjo. Džesika toliau stovėjo nejudėdama. Inspektorius Hjutonas spėriai nusekė panelei Berton įkandin. Išėjęs Martinas Švarcas pamojo Janui, o Džesė stovėjo ir žiūrėjo.

— Klausyk, Džese, prisėsk ant to suolo kelioms minutėms, sugrįšiu, kai tik galėsiu. — Jos būklė buvo pasibaisėtina, bet jis ir taip turėjo dėl ko jaudintis.

— Janai, aš jau visiškai nieko nesuprantu. — Džesika atsisuko į jį palaužto žmogaus akimis, ir Janui sulinko keliai. Jos akyse nebuvo ašarų, tik skausmas.

— Nesuprantu nė aš, bet dabar man jau reikia eiti į vidų. Ar ištversi čia, ar nori važiuoti namo? — Jis nebuvo tikras, kad galima palikti ją vieną. Žvilgsnis jos akyse buvo per daug pažįstamas.

— Būsiu čia.

Jis ne to klausė, bet dabar jau nebuvo kada ginčytis. Janas pranyko teismo salėje, o Džesė viena atsisėdo ant šalto marmurinio suolo. Stebėjo, kaip ateina ir nueina žmonės. Paprasti žmonės. Vyrai su dokumentų aplankais, moterys, spaudžiančios rankose nosinaites. Maži susivėlę vaikai su kiaurai ties kulnais pranešiotais batais ir plonoms kojytėms per trumpomis kelnėmis. Šerifo padėjėjai, advokatai, teisėjai, aukos, teisiamieji, liudytojai... žmonės. Jie ateidavo ir nueidavo, tuo tarpu Džesė sėdėjo ir galvojo apie Margaritą Berton. Kas ji? Kodėl ji taip padarė? Kodėl išsirinko Janą? Ji atrodė tokia velniškai išdidi, tokia teisuolė, kai ėjo į tą teismo salę. Teismo...

Staiga jos akis prikaustė durys. Tai buvo tamsaus gerai nupoliruoto medžio durys su žalvarinėmis rankenomis ir dviem mažais stikliniais langeliais, tarsi laukan žvelgiančiomis akimis... žvelgia laukan... žvelgia vidun... viduj... ji privalo būti ten... viduj... matyti ją... girdėti... išsiaiškinti, kodėl... ji privalo.

Ant vienos rankenų kreivai užkabintas raštelis „Uždaras“, pilka uniforma vilkintis šerifo padėjėjas stovi mažumėlę pasitraukęs į šalį, abejingai žvelgdamas į einančius pro šalį žmones. Džesika atsistojo visu ūgiu, pabraukė per sijoną ir staiga pasijuto be galo rami. Nutaisė šypsenėlę. Dešinės akies kamputyje drebuliukas it drugelio konvulsijos, bet kas pastebės. Atrodydama taip, tarsi viskam vadovautų, ji prisiartino prie durų ir uždėjusi ranką ant rankenos nusišypsojo pareigūnui.

— Atleiskite, ponia, bet teismo posėdis uždaras.

— Taip, aš žinau. — Jo žodžiai ją kone pradžiugino, tarsi ji būtų už tai atsakinga ir patenkinta, kad jos nurodymai vykdomi. — Aš dalyvauju bylos svarstyme.

— Advokatė? — žingtelėjo atatupstas.

Dabar nuo to drebuliuko, atrodė, plyš vokas. Ji be žodžių linktelėjo.

— Taip.

Viešpatie, ką ji daro, o jeigu jis paprašys jos pažymėjimo? Ar nueis į vidų pasikalbėti su teisėju? Bet šerifo padėjėjas su šypsena atvėrė jai duris, ir Džesė oriai įėjo į salę. Džesei taip jau būdavo. Niekam niekuomet dėl jos nekildavo klausimų. Tačiau kas bus dabar? Kas, jei teisėjas sustabdys posėdį? Jei išvarys ją? Kas, jei...

Teisėjas buvo žemo ūgio, niekuo nepasižymintis, akiniuotas, šviesiais žilstelėjusiais plaukais. Trumpam pakėlė galvą, bet nė kiek nenustebo dėl naujos dalyvės, tik pasisukęs Martino Švarco pusėn kilstelėjo antakį. Rūsčiai pažvelgęs į Džesiką, Švarcas nenoromis linktelėjo ir žvilgtelėjo į apygardos prokuroro padėjėją, ta gūžtelėjo pečiais. Džesika priimta į žaidimą.

Inspektorius Hjutonas sėdėjo netoli teisiamųjų suolo ir skaitė kažkokį pareiškimą. Salė buvo išmušta medžio lentelėmis, pirmoje eilėje oda aptrauktos kėdės, už šių — kėdės tiesiais atlošais. Salė buvo nedaug didesnė už Martino Švarco kabinetą, bet joje tvyrojo neapsakoma įtampa. Janas su Martinu drauge sėdėjo prie stalo šiek tiek į kairę. Vos per porą žingsnių nuo jų sėdėjo panelė Berton ir apygardos prokuroro padėjėja. Dideliam Džesikos liūdesiui, tai pasirodė esanti moteris. Jauna, griežtos išvaizdos, per smarkiai laku supurkštais plaukais, ant mėsingų skruostų per gausu pudros. Vilkėjo matronišką žalią suknelę, ant kaklo solidus perlų vėrinys, o ties burnos kampučiais jau įsirėžusios pykčio raukšlelės. Ji tryško teisėtu pasipiktinimu dėl savo klientės.

Jauna prokurorė atsisuko pažvelgti į Džesiką ir ši spėjo, kad jos panašaus amžiaus, vadinasi, tai moteriai galėtų būti šiek tiek per trisdešimt. Moterys pasikeitė lediniais žvilgsniais. Tos kitos moters akyse išvydusi panieką, Džesika iškart suprato, kas čia vyks. Klasių kova. Didelis bjaurus koledžo absolventas, tvarkinguolis Janas iš Pasifik Haitso išprievartavo vargšę žemesnės klasės, užguitą, nesuprastą sekretorę, bet ją gins švari, tvirta, padori, atsidavusi savo darbui vidurinės klasės prokurorė. Viešpatie. Tik šito jiems ir trūksta. Džesika staiga pagalvojo, gal ji apsirengusi ne taip, kaip reikėtų. Bet net vilkėdama marškinius ir kelnes Džesika atrodytų taip, kad šios moterys jos stačiai nekęstų. Kokia beprotybė dar galvoti apie tai, ką ji vilki.

Panelė Berton nepastebėjo Džesės įeinant. Ar bent neparodė jokio ženklo, kad pastebėjo. Neparodė nė Janas. Ji tyliai atsisėdo už jo ant kėdės tiesia atkalte, bet tada staiga, tarsi jam kas būtų tėškęs per veidą, jis kilstelėjo galvą ir atsisuko. Išvydus ją už nugaros, jo veide pasirodė siaubas. Jis ėmė purtyti galvą, palinko prie jos tarsi norėdamas ką sakyti, bet Džesikos akys atrodė plieninės. Ji spustelėjo Janui petį ir jis nusuko žvilgsnį. Ginčytis beprasmiška. Tik jai pasirodė, kad nusisukant platūs jo pečiai susmuko.

Inspektorius Hjutonas pakilo nuo kėdės, ant kurios sėdėdamas kreipėsi į teisėją, padėkojo teismui ir grįžo į savo vietą — šalia Margaritos Berton. Kas toliau? Džesikos širdis ėmė daužytis. Staiga ji nebebuvo tokia tikra, kad nori čia būti. Ką ji išgirs? Ar ji ištvers? O jei jai pakriks nervai? Jei ji pakvaiš... ims klykti...

— Panele Berton, prašom į liudytojų vietą.

Kai Margarita Berton lėtai pakilo nuo kėdės, Džesikos širdis, rodėsi, pasiryžo žūtbūt išsiplėšti iš krūtinės. Smilkinyje griausmingai tvinksėjo, ji bijojo, kad neapalptų žiūrėdama į savo drebančias rankas. Panelė Berton prisiekė sakyti tiesą ir Džesika pakėlė akis, o visas jos kūnas drebėjo. Kodėl ji? Ji tokia paprasta, tokia bjauri, tokia... pigi. Bet ne, iš tiesų ji visai nebjauri. Kažko joje esama, ji taip grakščiai susidėjo rankas ant kelių, kažkoks dailumo pėdsakas veide, kuris dabar per smarkiai įsitempęs, kad būtų patrauklus. Kažko... galbūt. Džesė galvojo, kažin kaip jaučiasi Janas, sėdėdamas tiesiai prieš ją. Jis atrodė kažkur už tūkstančių mylių. Margarita Berton buvo daug arčiau. Džesikai atrodė, kad mato kiekvieną jos porą, kiekvieną plauką, lengvai išplėstas šnerves, nuobodaus šviesaus kostiumėlio kritimą. Staiga nesuvaldomai panoro pribėgti ir paliesti ją, gal net jai suduoti, papurtyti, kad sakytų teisybę. Po velnių, sakyk jiems, kas nutiko! Tiesą! Džesikai užgniaužė kvapą, ji užsikosėjo, bandydama nusikratyti šių minčių.

— Panele Berton, paaiškinkite, kas įvyko dieną, apie kurią kalbame, nuo tos akimirkos, kai pirmąsyk išvydote poną Klarką. Papasakokite paprastai ir savais žodžiais. Čia ne teismas, tik pirminis bylos nagrinėjimas, skirtas nustatyti, ar šis klausimas turi būti toliau nagrinėjamas teisme.

Teisėjas dudeno taip, tarsi skaitytų etiketę ant apelsinų sulčių butelio, tarė žodžius, kuriuos buvo ištaręs jau tūkstančius kartų, kurių jau pats nė negirdėjo. Tačiau kitokio kvietimo Margaritai Berton nereikėjo. Ji atsikrenkštė, nutaisiusi reikšmingą miną, ir vos vos nusišypsojo. Inspektorius Hjutonas žiūrėdamas į ją susiraukė, o prokurorė atrodė stebinti teisėją.

— Panele Berton, — kreipėsi teisėjas žiūrėdamas kažkur į tuštumą, visi laukė.

— Taip, sere. Gerbiamasis teisėjau.

Džesikai dingtelėjo, kad auka neatrodo „pakankamai nukentėjusi“. Gal greičiau nugalėtoja, tik jau ne susisielojusi. Visai ne nuskriausta. Patenkinta? Kvailystė. Kodėl ji turėtų būti patenkinta? Tačiau Džesė neįstengė nuvyti šalin šios minties, kai žvelgė į moterį, kuri tvirtina esanti išprievartauta jos vyro. Tada toji ėmė pasakoti:

— Pavalgiau pietus Enriko restorane, tada nuėjau Brodvėjumi. — Jos balsas monotoniškas, nemalonus. Truputį per aukštas, truputį per garsus. Baisiai tinkantis zyzlei. Argi šnekėtum taip garsiai, jei būtum nuskriaustas. Iš tikrųjų nuskriaustas. Kažin ar teisėjas girdi daugiau negu žodžius, pagalvojo Džesika. Taip neatrodė.

— Taigi ėjau Brodvėjumi, — pasakojo ji, — o jis pasisiūlė mane pavėžėti.

— Ar jis jums grasino, ar tik pasisiūlė pavežti?

Ji papurtė galvą kone apgailestaudama.

— Ne, iš tiesų negrasino.

— Ką turite galvoje sakydama „iš tiesų“?

— Na, manau, jis būtų įsiutęs, jei būčiau atsisakiusi su juo važiuoti, be to, diena buvo karšta, autobuso dar nė iš tolo nesimatė, o aš jau ir taip vėlavau grįžti į biurą, ir... — Ji pakėlė akis į teisėją, bet jo veidas buvo neįskaitomas. — Na, žodžiu, pasakiau jam, kur dirbu. — Trumpai patylėjo, pažvelgė sau į rankas ir atsiduso. Džesei norėjosi nusukti jai sprandą. Toks apgailėtinas, tarytum vos girdimas atodūsis. Ji nevalingai įsikirto Janui į petį, tas susirūpinęs atsisuko į ją pažiūrėti. Džesė išspaudė menką šypsenėlę, Janas patapšnojo jai per ranką ir vėl nusisuko į Margaritą Berton.

— Toliau, — paragino teisėjas. Atrodo, ji pametė savo pasakojimo mintį.

— Atsiprašau, gerbiamasis teisėjau. Jis... nevežė manęs į biurą, ir... žinau, kad sutikti su juo važiuoti buvo kvaila. Tačiau buvo tokia graži diena, jis atrodė malonus vyriškis. Maniau... nė neįsivaizdavau... — Netikėtai iš vienos, paskui iš kitos akies nubyrėjo po ašarą. Džesė buvo nepakeliamai skaudžiai įsikirtusi Janui į petį. Jis suėmė jos ranką ir švelniai palaikė, kol Džesė nervingai ją atitraukė.

— Prašom kalbėti toliau, panele... panele Berton. — Teisėjas pasitikslino pavardę popieriuose ant stalo, gurkštelėjo vandens ir pakėlė akis. Džesė prisiminė, kad šis nagrinėjimas jam tėra kasdienybė, jis atrodė visiškai nesusijęs su drama, kuri įtraukė visus kitus.

— Jis nuvežė mane... į viešbutį.

— Jūs nuvažiavote su juo? — Tačiau balse jokio smerkimo, tik paprastas klausimas.

— Maniau, jis veža mane į darbą, — staiga pareiškė panelė Berton šaižiu ir piktu balsu. Ašaros išdžiūvo.

— Bet kai išvydote, kad jis nuvežė jus ne į darbą, kodėl nėjote šalin?

— Aš... nežinau. Aš maniau, kad... na, kad jis tenori išgerti, kaip sakė, juk nebuvo nemalonus, tiesiog kvailiojo. Man atrodė, kad jis nekenksmingas ir kad bus paprasčiau tiesiog elgtis, kaip jis nori, na, turiu galvoje, su juo išgerti...

— Ar viešbutyje, kur jūs įėjote, buvo baras? — Ji papurtė galvą. — Gal sėdėjo koks darbuotojas prie registracijos stalo? Ar kas nors matė jus įeinančius? Ar negalėjote pasikviesti pagalbos? Juk ponas Klarkas nelaikė į jus įrėmęs ginklo ar ko nors panašaus? Tiesa?

Ji paraudo ir nenoromis papurtė galvą.

— Na, tai ar jus apskritai kas nors matė?

— Ne, — ištarė vos girdimai. — Ten nieko nebuvo. Tai toks viešbutis, na, kuriame būna butai...

— Ar prisimenate, kur tas viešbutis?

Ji vėl papurtė galvą ir Džesika pajuto, kaip priešais ją neramiai sukrutėjo Janas, o pažvelgusi jo veide išvydo įniršį. Pagaliau. Jis vėl atrodė gyvas, nebebuvo apmiręs iš sielvarto ir nuostabos.

— Panele Berton, ar galite mums nurodyti, kur yra viešbutis?

Ji vėl purto galvą.

— Ne, aš... aš... buvau tokia susinervinusi, kad... nežiūrėjau. Bet jis... jis... — Jos veidas vėl ūmai persimainė. Akys užsidegė tokia neapykanta ir įniršiu, kad Džesė akimirką ja vos ne patikėjo. Ji pastebėjo, kad Janas staiga nuščiuvo. — Jis paėmė mano gyvenimą ir išmetė jį! Jis sužlugdė man gyvenimą! Jis... — trumpai sukūkčiojo, tada giliai įkvėpė ir blizgesys iš akių pranyko. — Kai įėjome vidun, jis mane sugriebė ir nutempė į liftą, paskui į kambarį, ir... — Ji viską pasakė tylėdama, kai nugalėta nuleido galvą.

— Ar prisimenate, į kokį kambarį?

— Ne. — Ji nepakėlė galvos.

— Ar atpažintumėte kambarį?

— Vargu.

Ne? Kodėl ne? Džesė neįsivaizdavo, kaip galima neprisiminti kambario, kuriame tave išprievartavo. Jis turėtų įsirašyti į atmintį amžiams.

— O gal atpažintumėte viešbutį?

— Nesu tikra, nors turbūt ne.

Panelė Berton vis nekėlė galvos, o Džesė vis labiau abejojo jos pasakojimu. Paskui suvokė, kas vyksta. Jei ji dabar abejoja šia istorija, tai juk turėjo bent trumpą akimirką patikėti, kad tos moters pasakojimas galėtų panėšėti į tiesą. Tuo vieninteliu ašarų ir įniršio protrūkiu moteris visus įtikino. Ar beveik įtikino, kad ją velniai. Net Džesiką. Beveik. Ji pažiūrėjo į Janą ir pamatė, kad jis į ją žiūri, jo akyse ašaros. Jis irgi žinojo, kas dedasi. Džesika vėl suėmė jo ranką, šį sykį ramiai ir stipriai. Ji norėjo pabučiuoti jį, apkabinti, pasakyti jam, kad viskas bus gerai, nors dabar jau pati nebuvo tokia tikra. Ji buvo tikra tik dėl vienintelio dalyko — kad iš širdies nekenčia Margaritos Berton.

Martinas Švarcas irgi neatrodė patenkintas. Jei ši moteriškė tvirtina neprisimenanti, kur tas viešbutis, jie netenka paskutinės vilties rasti liudytojų, kurie galėjo juos ten matyti. Janas irgi neįstengė prisiminti viešbučio. Jis buvo išgėręs tiek, kad jo atmintis to neužregistravo, o adresas, kurį jis manė prisimenąs, irgi pasirodė esąs klaidingas. Ten būta sandėlių. Toje vietoje gausybė mažų nevalyvų viešbutėlių, kuriuose gyvenama ilgą laiką, ir Martinas prieš pirminį bylos svarstymą buvo nusiuntęs Janą į tuzinus vestibiulių. Nė vienas neatrodė matytas. Tad ši byla tokia ir liks: tai, ką sako jis, prieš tai, ką tvirtina ji. Ir nėra nieko, kas paremtų bent vieno pusę. Švarcui vis mažiau patiko tai, kaip viskas atrodė. Ši moteris nevykusi liudytoja. Besipainiojanti, emocionali, čia tvirta kaip uola, čia užduodanti širdį, ašarojanti. Galima neabejoti, kad teisėjas nuspręs perduoti bylą toliau nagrinėti, jei ne dėl kokios kitos priežasties, tai kad pačiam nereikėtų su ja vargti.

— Gerai, panele Berton, — tarė teisėjas čiupinėdamas pieštuką ir žvelgdamas į sieną, — kas vyko tame kambaryje, kurio jūs neprisimenate? — Jo tonas sausas, jokio susidomėjimo.

— Kas vyko?

— Kas įvyko po to, kai ponas Klarkas nuvilko jus į tą kambarį? Jūs juk pasakėte, kad jis jus nuvilko?

Ji linktelėjo.

— Ir jis varėsi jus su ginklu?

Ji papurtė galvą ir pagaliau pažvelgė į stebėtojus.

— Ne, tik... tik su ranka... Jis man keletą kartų sudavė, pasakė, kad užmuš, jei nedarysiu to, ko jis nori.

— O ko jis norėjo?

— Jis... aš... jis privertė mane atlikti su juo oralinę kopuliaciją... na... padaryti tai... jam... — Dieve, kaip skausmingai reikia visa tai traukti iš tavęs, Džesikai vėl norėjosi jai trenkti.

— Ir jūs atlikote?

— Taip.

— O tada? Ar ponas Klarkas patyrė orgazmą?

Ji linktelėjo.

— Prašau atsakyti į klausimą.

— Taip.

— O paskui?

— Paskui jis mane išprievartavo analiniu būdu, — ištarė ji monotonišku balsu, ir Džesė pajuto, kaip Janas krūptelėjo. Ji pati jautėsi vis nesmagiau. Ji tikėjosi dramos, ne šitos lėtos ištęstos deklamacijos. Dangau, koks pažeminimas. Kaip sausa, kaip šlykštu, kaip siaubinga. Žodžiai, veiksmai, mintys, visa taip nusibodę, taip ištęsta.

— Ar jis patyrė orgazmą?

— Aš... nežinau. — Ji teikėsi parausti.

— O jūs?

Jos akys išsiplėtė, o Hjutonas ir jauna prokurorė atidžiai žiūrėjo.

— Aš? Kaip aš galėjau? Jis... juk... prievartavo mane...

— Kai kurioms moterims tai teikia malonumą, panele Berton, nepriklausomai nuo jų pačių. Ar patyrėte orgazmą?

— Aišku, ne!

— Tai orgazmo jūs nepatyrėte?

Džesika jau ėmė džiūgauti dėl tos moters sumišimo.

— Ne, suprantama, kad ne, ne! — kone išrėkė ji, atrodydama įkaitusi, pikta ir susinervinusi.

— Gerai. Kas vyko paskui? — Teisėjas, atrodo, be galo nuobodžiavo, jam panelės Berton pasipiktinimas nepadarė jokio įspūdžio.

— Paskui jis vėl mane išprievartavo.

— Kaip?

— Jis... tiesiog mane prievartavo. Na, žinote... šį sykį įprastu būdu. — Džesika vos nesusijuokė. Prievartavimas įprastu būdu!

— Jums skaudėjo?

— Suprantama.

— Labai?

Tačiau ji vėl nuleido galvą, nutolusi, susimąsčiusi ir liūdna. Tokios akimirkos buvo skirtos tam, kad kiti jai pajustų gailestį. Vieną sekundės dalį Džesika pagalvojo apie tai, kokia jos pačios reakcija. Bet kokiomis kitomis aplinkybėmis išgirsta ši istorija būtų ją sujaudinusi. Gal net labai. Bet dabar... Argi galima jos gailėti? Ji netiki šia moterimi. Bet ką mano teisėjas? Į šį klausimą atsakyti ji negalėjo.

— Panele Berton, aš jūsų klausiu, ar ponas Klarkas jus smarkiai užgavo.

— Taip, labai. Aš... jis... jis visiškai manęs nepaisė. Jis tiesiog... jis tiesiog... — Ašaros lėtai plūdo jos veidu ir atrodė, lyg ji šnekėtų apie kažką kitą, ne Janą, ne svetimąjį, kuris ją išprievartavo. Kodėl ji jam turėjo rūpėti, jeigu jis ją prievartavo? — Jis nė kiek nesijaudino dėl to, ar aš nepastosiu, ar... dėl ko kito. Jis... tiesiog... išėjo. — O tada jos ašaros vėl pavirto pykčiu. — Tokius aš pažįstu, jie žaidžia su vargšėmis merginomis, tokiomis kaip aš. Merginomis, kurios neturi pinigų, neturi turtingos šeimos, ir tada jie... tada jie... padaro tai, ką padarė jis... ir išeina. — Jos balsas virto šnibždesiu, ji lyg apdujusi nudūrė akis sau į sterblę. — Jis išėjo ir grįžo pas ją.

— Pas ką? — nesuprato teisėjas. Panelė Berton vėl pakėlė akis, pažvelgė šiek tiek apspangusi. — Pas ką jis grįžo?

— Savo žmoną, — atsakė ji paprastai, bet nežiūrėdama į Džesiką.

— Panele Berton, ar jūs pažinojote poną Klarką anksčiau? Ar anksčiau turėjote su juo kokių nors romantiškų ryšių?

Vadinasi, teisėjas irgi pagavo tą menką užuominą, kad galų gale Janas nebuvo toks jau svetimasis.

— Ne, niekad nebuvau jo nė sutikusi.

— Tai iš kur žinote apie jo žmoną?

— Jis atrodė vedęs. Pagaliau juk pats pasisakė.

— Šit kaip. Ir paskui jis tiesiog paliko jus viešbutyje? — Ji vėl linktelėjo. — Ką tada darėte? Paskambinote policijai? Nuėjote pas daktarą? Išsikvietėte taksi?

— Ne, aš šiek tiek pasivaikščiojau. Jaučiausi sutrikusi. Paskui nuėjau namo ir nusiprausiau. Jaučiausi siaubingai. — Dabar jau vėl buvo galima ja patikėti.

— Ar jūs nuėjote pas daktarą?

— Po to, kai paskambinau policijai.

— O kada paskambinot? Juk ne tuoj pat, tiesa?

— Ne.

— Kodėl?

— Bijojau. Turėjau apie tai pagalvoti.

— Ar jūs tikra dėl savo istorijos, panele Berton? Ar tai ir yra visa tiesa? Nes ta istorija, kurią papasakojote policijai, šiek tiek skyrėsi nuo šios, ar ne taip?

— Aš neprisimenu, ką jiems tada pasakiau. Buvau sutrikusi. Štai dabar sakau tiesą.

— Jūs prisiekėte, panele Berton, tad tikiuosi, kad tai, ką sakote, yra tiesa.

— Taip, tiesa, — linktelėjo be išraiškos, negyvomis akimis.

— Ar nieko nenorite pakeisti?

— Ne.

— Ir jūs tikra, kad tai nebuvo nesusipratimas, popietės flirtas, kuris baigėsi nekaip?

Tada jos akyse vėl užsiplieskė neapykanta. Ji kietai užsimerkė.

— Jis sugriovė man gyvenimą, — sušnypštė nuščiuvusiame kambaryje.

— Gerai, panele Berton. Ačiū. Pone Švarcai, ar turite klausimų?

— Tik kelis, gerbiamasis teisėjau. Ilgai neužtruksiu. Panele Berton, ar kas nors panašaus jums yra nutikę anksčiau?

— Ką turite galvoje?

— Ar kada nors buvote išprievartauta, kad ir juokais, na, tarsi žaidžiant, mylimojo, vaikino, sutuoktinio?

— Aišku, ne, — atsakė įsižeidusi.

— Ar kada nors buvote ištekėjusi?

— Ne.

— Susižadėjusi?

— Ne. — Vėl be jokių abejonių.

— Ar yra buvę nutrauktų sužadėtuvių?

— Ne.

— Rimtų, bet nutrūkusių meilės santykių?

— Nebuvo.

— Ar dabar turite vaikiną?

— Ne.

— Ačiū, panele Berton. O romantiški nuotykiai? Ar kada nors anksčiau esate nuėjusi su nepažįstamu?

— Ne.

— Tai jūs sutinkate, kad su ponu Klarku jūs nuėjote?

— Ne... aš... jis pasiūlė mane pavežti ir...

— Ir jūs sutikote, nors jo nė nepažinojote. Ar tokiame mieste kaip San Fransiskas jums tai atrodo protinga? — paklausė jis tarsi mandagiai susirūpinęs, o panelė Berton supyko ir sutriko.

— Ne, aš... ne... aš... iki šiol aš niekada nesu nuėjusi su jokiu nepažįstamu. Aš pamaniau... jis atrodė... padorus.

— Ką turite galvoje sakydama „padorus“, panele Berton? Juk jis buvo girtas, tiesa?

— Gal kiek apsvaigęs, bet ne girtas. Na, ir atrodė, tarsi... mielas vaikinas.

— Norite pasakyti, turtingas? Ar prašmatnus? Ar koks? Gal Harvardo absolventas?

— Nežinau, jis tiesiog atrodė švarus ir tvarkingas.

— Ir gražus? Ar jums jis atrodo gražus?

— Nežinau. — Ji žiūrėjo sau į sterblę.

— Ar manėte, kad jis galėtų užmegzti su jumis kokius nors santykius? Įsimylėti jus? Juk tai teisinga prielaida. Jūs daili moteris, kodėl ne? Karšta vasaros diena, patrauklus vyriškis, vieniša moteris... Kiek jums metų, panele Berton?

— Trisdešimt vieni, — pasakė, bet užkliūdama.

— Policijai sakėte, kad trisdešimt. O gal veikiau trisdešimt aštuoneri? Ar neįmanoma, kad...

— Prieštarauju! — pašoko ant kojų įniršusi prokuroro padėjėja ir teisėjas linktelėjo.

— Patvirtinama, pone Švarcai, čia ne teismas, tad spaudimo taktiką pataupykite vėlesniam laikui. Panele Berton, į šį klausimą galite neatsakyti. Ar jau baigėte, pone Švarcai?

— Beveik, gerbiamasis teisėjau. Panele Berton, ką jūs vilkėjote susidūrimo su ponu Klarku dieną?

— Ką vilkėjau? — Atrodė, ji susinervino ir sutriko. Advokatas atakavo ją sunkiais klausimais.

— Aš... nežinau... Aš...

— Ar ką nors panašaus į tai, kuo esate apsirengusi dabar? Kostiumėlį? Ar gal ką nors lengvesnio, apnuoginančio daugiau kūno? Gal ką nors seksualesnio? — Prokuroro padėjėja vėl nuožmiai raukėsi, o Džesika ėmė mėgautis. Jai patiko Martino klausimai. Net Janas atrodė susidomėjęs, kone patenkintas.

— Aš... nežinau. Turbūt buvau apsivilkusi vasarinę suknelę.

— Kokią? Su gilia iškirpte?

— Ne, tokių drabužių aš nedėviu.

— Ar esate tikra, panele Berton? Ponas Klarkas sako, kad vilkėjote labai trumpą, giliai iškirptą rausvą suknelę, buvot su skrybėle. Ar jūs dėvėjote šitą skrybėlę? Tai labai graži skrybėlė. — Staiga ji visai susipainiojo — ar tai komplimentas, ar kokia prielaida?

— Rausvų drabužių aš nedėviu.

— Bet juk skrybėlė rausva, tiesa?

— Ši spalva kur kas neutralesnė, gal net smėlio spalva. — Bet visi pastebėjo, kad ji rausvo atspalvio.

— O kaip ta suknelė? Ar ji irgi buvo tokio smėlio atspalvio?

— Nežinau.

— Gerai. Ar dažnai nueinate į Enriko restoraną?

— Ne, buvau tik porą kartų. Tačiau ne kartą pro šalį esu praėjusi.

— Ar pastebėjote ten poną Klarką anksčiau?

— Ne, neprisimenu, kad būčiau jį mačiusi. — Ji ėmė atgauti savitvardą. Šie klausimai lengvi.

— Kodėl jūs pasakėte jam, kad dirbate Brodvėjuje padavėja, kuri aptarnauja klientus iki pusės nuoga?

— Aš jam niekada šito nesakiau, — vėl įpyko ji, ir Martinas linktelėjo, atrodydamas kone susirūpinęs.

— Gerai, panele Berton, ačiū, gerbiamasis teisėjau.

Teisėjas klausiamai pažvelgė į prokuroro padėjėją, ši papurtė galvą. Neturėjo ko pridurti. Teisėjas parodė, kad Margarita Berton gali lipti žemyn, ir ištarė žodžius, kurių Džesika bijojo:

— Pone Klarkai, prašom ateiti į liudytojų vietą.

Janas su Margarita Berton prasilenkė, praėjo vienas pro kitą visiškai arti, veidais be išraiškos. Ką tik ji tvirtino, kad jis sugriovė jai gyvenimą, o dabar žvelgė lyg kiaurai per jį, tarsi Jano nė nebūtų. Ši moteris Džesiką tikrai trikdė.

Janas buvo prisaikdintas, teisėjas pažvelgė į jį per akinių viršų.

— Pone Klarkai, dabar jūs papasakokite, kas įvyko.

Kai Janas leidosi pasakoti savo anos dienos įvykių versiją, teisėjas atrodė mirtinai nuobodžiaujantis. Papietavo, išgėrė, pasisiūlė pavežti, ji apsirengusi gundančiais drabužiais, jos šnekos apie pusnuogės padavėjos darbą, nuvažiuoja į Turgaus gatvę, tokiu adresu, kokį ji nurodo, bet jo dabar neprisimena. Pagaliau ji pakviečia į savo kambarį, ten jie išgeria ir pasimyli.

— Kieno buvo tas kambarys?

— Nežinau, maniau, kad jos. Nors ir atrodė tuštokas. Nežinau, per pietus nemažai išgėriau ir blaiviai negalvojau.

— Tačiau pakankamai blaiviai, kad užliptumėte į viršų su panele Berton?

Janas paraudo. Jis jautėsi tarsi košės prisiviręs berniukas, iškviestas į direktoriaus kabinetą... Janai, ar tu pakėlei Megei suknelę? Aš tau!

Bet ne, viskas kitaip. Jis per daug kuo rizikuoja, kad galėtų laikyti tai vaikų žaidimu.

— Mano žmona buvo išvykusi, jos nebuvo tris savaites.

Džesės širdis vėl daužėsi. Tai turėtų būti jos kaltė ar ką? Ką jis nori pasakyti? Ar jis taip ir galvoja, ar nori, kad ji taip jaustųsi? Kad ji atsakinga už jo silpnybes?

— Kas įvyko paskui?

— Aš išėjau.

— Tiesiog taip ir išėjote? Ar jūs ketinote dar kada nors susitikti su panele Berton?

Janas papurtė galvą.

— Ne, aš neketinau daugiau su ja susitikti. Aš jaučiausi baisiai kaltas dėl to, kas jau atsitiko.

Martinas susiraukė nuo jo atsakymo, Džesė susigūžė. Teisėjas nusitvėrė jo žodžių:

— Kaltas?

— Turiu galvoje, nusikaltęs žmonai. Paprastai aš to nedarau.

— Ko nedarote, pone Klarkai? Neprievartaujate?

— Ne, dėl Dievo meilės, aš jos neprievartavau! — suriaumojo Janas atsakydamas, jam ant kaktos išsimušė prakaito lašai. — Noriu pasakyt, jaučiausi kaltas apgaudinėdamas žmoną.

— Bet prievarta nutempėte panelę Berton viešbučio laiptais aukštyn?

— Netempiau. Ji mane nusivedė. Tai buvo jos kambarys, ne mano. Ji mane pakvietė.

— Kam?

— Išgerti. Ir galbūt norėdama to, ką ir gavo.

— Tai kaip jums atrodo, kodėl ji tvirtina, kad išprievartavote ją?

— Nežinau. — Jano veidas pasidarė abejingas, jis atrodė išsekęs.

Teisėjas papurtė galvą, apsidairė.

— Ponios ir ponai, nežinau ir aš. Šio nagrinėjimo tikslas — nustatyti, įvyko ar ne nesusipratimas, ar įmanoma išspręsti problemą paprastai, čia ir dabar, nustatyti, ar gali būti įvykdytas prievartavimas, ar byla nusipelno tolesnio teismo dėmesio. Mano darbas — nuspręsti, ar bylą nutraukti, ar siųsti ją aukštesniam teismui toliau nagrinėti. Kad priimčiau sprendimą bylą nutraukti, turiu būti visiškai tikras, kad tai nebuvo prievartavimas. Jeigu nuspręsti aš nepajėgiu, jeigu šis reikalas neaiškus, man nelieka kitos išeities, kaip tik siųsti bylą į aukštesnį teismą, gali būti, kad net į prisiekusiųjų teismą, kad nuspręstų jie. Atrodo, kad taip paprastai nuspręsti neįmanoma. Šalių pasakojamos istorijos visiškai skiriasi. Panelė Berton tvirtina buvusi išprievartauta, ponas Klarkas sako, kad nieko panašaus. Nesama jokių įrodymų, patvirtinančių kurios nors iš šalių parodymus. Todėl, deja, šį reikalą teks spręsti aukštesniam teismui, gali būti, kad net prisiekusiųjų teismui. Negalime taip paprastai nutraukti bylos. Teismui pateiktas rimtas pareiškimas. Siūlau perduoti bylą aukštesniajam teismui. Ponui Klarkui kaltinimai bus pateikti aukštesniajame teisme po dviejų savaičių, teisėjo Saimono Vorbergo. Nagrinėjimas baigtas. — Nieko daugiau nepasakęs, teisėjas pakilo ir išėjo iš salės. Džesika su Janu atsistojo ir sutrikę žvelgė vienas į kitą, o Martinas trumpai pašiureno popierius. Margaritą Berton nusitempė inspektorius Hjutonas.

— Kas toliau? — sušnibždėjo Džesika Janui.

— Girdėjai, Džese, ką tas vyras pasakė — eisime į teismą.

— Taip...

Džesė paskutinį sykį pažvelgė į tolstančią tos Berton nugarą ir ją užliejo nauja neapykantos banga tai moteriai, kuri dėl kažkokios nesuprantamos priežasties niokoja jų gyvenimą. Juk dabar ji nežino nieko daugiau, nei žinojo prieš tris valandas. Kodėl?

— Na, Martinai, — Džesika dabar atsisuko į advokatą, kuris atrodė susirūpinęs, — ką manai?

— Aptarsime tai mano biure, bet užuodžiu vieną dalyką, kuris man nepatinka. Nieko netvirtinu, bet panašią bylą turėjau prieš gerokai metų. Baisi byla, pamišusi ieškovė. Viskas iš keršto. O kerštavo ji ne tam vyrukui, kuris, kaip tvirtino, ją išprievartavo, bet kažkam, kas tikrai ją išprievartavo dar vėlyvos paauglystės metais. Ji laukė dvidešimt dvejus metus, kad atkeršytų niekuo dėtam vyrui. Nežinau kodėl, bet nujaučiu, kad ši byla panaši į aną, — patyliukais šnibždėjo advokatas. Džesika palinko prie jo, kad girdėtų, nes jo mintis ją sudomino. Jos irgi nepaleido panaši nuojauta dėl tos Berton. Janas atrodė dar per smarkiai sukrėstas, kad galėtų į ką nors reaguoti. Jis suirzęs pažvelgė į Džesę.

— Sakiau tau palaukti koridoriuje.

— Negalėjau.

— Kurgi palauksi. Taip ir jaučiau, kad įsiverši. Linksmumėlis, tiesa? — Balse girdėti nuovargis ir kartėlis. Jie vieninteliai bebuvo likę teismo salėje, jis apsižvalgė, tarsi tik dabar bustų iš nelemto sapno. Tai buvo slegiantis posėdis, net Džesikai atrodė, kad ji per vieną rytą paseno gerais penkeriais metais.

— Kada bus teismas? — paklausė Martino. Nežinojo, ką sakyti Janui, nors tiek daug reikėjo pasakyti, per daug.

— Po šešių savaičių. Girdėjot, teisėjas sakė, kad kaltinimai aukštesniajame teisme bus pateikti po dviejų savaičių. Teismas paskui vyks po keturių savaičių. Tad mums teks sparčiai suktis ir gerokai padirbėti.

Martinas žvelgė smarkiai susirūpinęs. Džesika troško paklausti, kaip baigėsi tam kitam jo klientui, kurį prievartavimu apkaltino keršto siekianti moteris, bet bijojo sužinoti. Janas irgi to nepaklausė, o Martinas savo noru jiems nepasakė.

— Aš noriu, kad Grinas dirbtų dieną ir naktį, o jūs abu verčiau raskite laiko susitikti su manimi, kai tik pakviesiu, — griežtai nurodė advokatas.

— Tikrai rasime laiko, — pirma prakalbo Džesė, stengdamasi sutramdyti ašaras balse. — Mes juk laimėsime, tiesa, Martinai? — tebešnibždėjo ji, nors nė pati nežinojo kodėl. Šnibždėti jau nebereikėjo.

— Manau, lengva nebus. Jos žodis prieš tavo, Janai. Bet vis dėlto taip, mes turėtume laimėti.

Džesei pasirodė, kad jis kalba nelabai tvirtai, ir baimė vėl prislėgė jai širdį. Kaip visa tai atsitiko? Nuo ko visa tai prasidėjo? Argi viskas vien dėl to, kad ji per ilgai prabuvo Niujorke? Ar jis tiesiog norėjo moters? Ar ta Berton kokia lunatikė, kuri medžiojo bet ką, ar ji išsirinko būtent Janą? Kieno tai kaltė? Ir kada visa tai baigsis?

— Ar jie atšauks Jano paleidimą už užstatą? — Dėl šitoji nuolat drebėjo, bijojo ir Janas.

— Gali, bet vargu. Tam nebus jokios priežasties, jei jis pasirodys teismo posėdžiuose, ir teisėjas nieko nepaminėjo. Tik dabar verčiau nė vienas nevažiuokit į jokias keliones. Nei verslo reikalais, nei aplankyti šeimos Rytų pakrantėj. Laikykitės čia, man jūsų prireiks. Gerai?

Jie niūriai linktelėjo ir Martinas išsivedė juos iš teismo salės. Džesė galvojo apie tai, ką jis pasakė. Šeimos? Kokios šeimos? Jano tėvai tokie seni ir nestiprūs, kad jų pagalbos tikrai neprašysi. Dėl to jie su Janu susitarė. Jo tėvai per daug padorūs, per daug neužgrūdinti, jie nieko nesuprastų. Janas vienintelis jų vaikas, juos tai pribaigtų. Be to, kam jiems sakyti? Juk viskas išsispręs. Turi išsispręsti.

Janas su Džesika paspaudė ranką Martinui ir už teismo salės durų jis nuo jų atsiskyrė.

— Ar turim minutę užlėkti į tualetą? — Džesika nervingai žvilgtelėjo į Janą, jautėsi tarsi svetima jam, nežinojo, ką sakyti, lyg būtų ką tik pranešta, kad jam vėžys. Nežinojo, pravirkti ar bandyti guosti, ar tiesiog pabėgti ir pasislėpti. Kol kas nepajėgė susigaudyti nė ką jaučia pati.

— Žinoma, atrodo, jis koridoriaus gale. Man irgi reikia. — Abu buvo sutrikę. Nežinia, kaip reikės visa ištaisyti. Tačiau einant koridoriumi Janas staiga sustabdė ją ir atsisuko laikydamas už rankos. — Džese, aš nežinau, ką pasakyti. Aš to nepadariau, bet imu galvoti, kad tai iš tiesų nieko nereiškia. Bet aš nebetveriu matydamas, kaip dėl to kenti tu. Aš porai valandų buvau praradęs protą, o tu dabar turi už tai mokėti.

Ji pavargusi nusišypsojo.

— Na, o tu, negi tu viskuo patenkintas? Mažyli, mes jau abu įmerkę uodegas ir mums nelieka nieko kito, kaip laikytis tol, kol visa tai ištversime. Tik tiek. Dėl Dievo meilės, negi dabar pasiduosi. — Pirmą kartą šiandien ji žiūrėjo į jį taip švelniai. Ji apkabino jį, jis stipriai suspaudė ją glėbyje nesakydamas nė žodžio. Jam beviltiškai jos reikėjo, ir ji tai žinojo. — Na, seksualusis vyre, paleisk mane, man reikia pasiusioti, — pasakė ji kimiu, seksualiu balsu ir jie susikibę už rankų pasileido koridoriumi. Juos iš tiesų siejo nepaprastas ryšys. Visuomet siejo, visuomet sies, jei tik jie ištvers tai, kas vyksta dabar.

— Grįšiu po akimirkos. — Džesė švelniai pakštelėjo jam į kaklą, spustelėjo ranką ir išnyko už moterų tualeto durų.

Ji įėjo į kabiną ir užsklendė duris. Iš abiejų pusių kitos moterys. Iš kairės raudoni batai su platformomis ir tamsiai mėlynos kelnės, iš dešinės grakščios kulkšnys ir paprasti juodi laiveliai. Džesika patempė aukščiau kojines, pabraukė per sijoną ir atsklendė duris tą pačią akimirką, kai iš kabinos dešinėje išėjo juodieji laiveliai. Abejingai žvilgtelėjo jau ketindama eiti prie kriauklės, bet sustojo kaip įbesta, nes susiprotėjo žvelgianti tiesiai Margaritai Berton į veidą, tiesą sakant, žvelgianti į ją iš aukštai, taip smarkiai skyrėsi jų ūgis. Švelniai rausva skrybėlė menkai tepridengė priešės veidą.

Margarita Berton sustingo, nuščiuvusi žvelgė į ją, o Džesika pajuto, kaip viduje visa virsta ledu. Štai ji, priešais... pasiekiama... stverti ją... trenkti jai... užmušti ją... bet neįstengė pajudėti. Pasigirdo tik kaip Berton garsiai įkvepia oro. Ji atsitokėjusi puolė prie durų, o skrybėlė nusklendė Džesikai prie kojų. Jos žiūrėjo viena į kitą vos kelias sekundes, bet tos sekundės virto valandomis, dienomis, metais... Jos nebėra, o Džesė stovi čia, bejėgė, apsiašarojusi. Lėtai pasilenkė, pakėlė skrybėlę ir koja už kojos nuėjo prie durų. Išgirdo, kaip kažkas nervingai beldžia. Janas. Išeidamas iš vyrų tualeto pamatė Margaritą Berton išskriejant pro duris. Nepaprastai išsigando. Kas nutiko? Ką Džesika padarė?

Ji tylutėliai išėjo pro duris, su skrybėle rankoje, ašarotu veidu.

— Kas nutiko?

Džesika tik papurtė galvą spausdama skrybėlę.

— Ar ji ką padarė?

Džesika vėl papurtė galvą.

— Otų?

Vėl nebylus „ne“.

— Ak, vargšele. — Apglėbęs ją prisitraukė, paėmęs skrybėlę numetė ant suolelio netoliese. — Nešdinamės iš čia, važiuojam namo.

Iš tikrųjų jis ruošėsi išvežti ją iš miesto. Jam tas pats, ką pasakys Martinas, jiems reikia iš čia pabėgti. Gal į Karmelį. Kur nors.

Kažin kiek Džesika dar ištvers tokią įtampą. Kiek jis pats ištvers. Laikė žmoną apkabinęs, o skrybėlė rūsčiai kėpsojo ant suolo. Jis sudrebėjo. Ta pati skrybėlė, kurią ji buvo užsidėjusi tą dieną Enriko restorane. Tą dieną... tą dieną, už kurią jis mokės metų metus. Apglėbęs per pečius, lėtai nusivedė Džesiką prie lifto. Jis norėjo įkvėpti jai dvasios, bet nežinojo, ar tos dvasios pakankamai liko pačiam, ką jau bekalbėti apie kitą žmogų. Janas troško, kad košmaras jau būtų pasibaigęs, o jis dar tik prasideda.

Kai liftas atvažiavo, Džesika žengė į jį be žodžių. Viduje neatitraukė akių nuo durų, jam norėjosi ją papurtyti. Matė, kaip ji nuo jo užsidaro, šią jos kaukę buvo regėjęs.

Liftas išspjovė juos į vestibiulio chaosą. Ten buvo prigužėję policininkų ir inspektorių, asmeninių advokatų, apygardos prokurorų padėjėjų, žmonių, laukiančių leidimų patekti į kalėjimą. Janas su Džesika įsiliejo į žmonių knibždėlyną. Vienur kitur matėsi ir rūpesčio nepaženklintas veidas, gal kas užsuko sumokėti už mašinos stovėjimą ar užpildyti automobilio registracijos formos. Tačiau tokių buvo tiek mažai, kad juos užgožė kiti, štai kodėl nei Džesika, nei Janas nepastebėjo Astridos, kuri ėjo pasiimti naujo lipduko, nes senasis nukrito automobilių plovykloje. Jie praėjo vos per kelis metrus, bet jos nepastebėjo. Užtat Astrida pamatė juos ir išsigando išvydusi jų veidus. Neužkalbino jų. Toks buvo ir jos veidas, kai išgirdo iš gydytojų, kaip sunkiai serga Tomas.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Kitą rytą Janas apsisprendė. Džesikai reikia išvykti. Jiems abiem reikia išvažiuoti. Kai ji gamino pusryčius, jis net pasistengė telefonu susitarti dėl to su Martinu. Martinas sutiko, ir Janas pranešė Džesikai sutvarkęs reikalą.

— Ką mes darysim? — nepatikliai paklausė ji, basomis kojomis ir su chalatu stovėdama virtuvėje.

— Po pusvalandžio mes išvykstame į Karmelį, — šį sykį jis nusišypsojo, — tad ruoškis, brangioji.

— Tu išprotėjai. Martinas juk sakė...

— ...atsiųsti jam atviruką, — pergalingai nusišypsojo Janas, o Džesika sukrizeno.

— Ir kažin kada jis taip sakė?

— Ką tik.

— Tu jam skambinai? — Ji abejojo, bet jau gerokai pralinksmėjusi.

— Ką tik baigiau kalbėti. Taigi, mieloji, — jis lėtai prie jos prisiartino su šypsenėle, — greičiau krutink savo dailų užpakalį, jeigu nenori prarasti visos dienos.

— Tu kvaištelėjęs. — Jis pabučiavo ją, o ji šypsojosi užsimerkusi. — Bet toks nuostabus pamišėlis.

Po dviejų valandų, kurias Janas praleido prie „Morgan“ vairo, jie pasiekė Karmelį. Oras jau buvo vėsesnis nei ištisas ankstesnes savaites, bet visą kelią giedras ir saulėtas. Jie nuleido „Morgan“ stogą ir atvyko vėjo nugairinti ir laimingi. Atrodė, kad važiuojant visą kelią iš priekio pūtęs vėjas išvaikė iš galvų visus rūpesčius. Kelionė nebuvo toks jau prastas sumanymas, ir po pirmųjų penkiasdešimties mylių Džesika liovėsi vaizduotis, kad juos seka inspektorius Hjutonas. Jis nuolat jai vaidendavosi, bet gal dabar tai liausis. Tik kad jis atrodė toks visagalis. Jis išnykdavo, tačiau ir vėl grįždavo, su kratos orderiu, ginklu, draugu, žvilgsniu akyse... perkreipta burna... Jis gąsdino Džesę, bet ji nedrįso Janui pasakyti, kaip jo bijo. Niekuomet jo neminėdavo. Ji jaudinosi ir dėl kelionės išlaidų, bet Janas tvirtino, kad dar turi sąskaitoje pakankamai, sumokės. Jai liepė nekišti nosies, kur nereikia, bet įspėjo, kad šįkart jie taupys, jokių prabangių patogumų nebus. Džesė jautėsi kalta, kam juo abejoja, bet dabar ji nežmoniškai jaudinosi dėl jų finansų, dėl būsimų didžiulių teismo išlaidų. O Janas taip keistai elgėsi su pinigais, gal dėl to, kad niekuomet jų neturėjo. Jis mėgo pirkti jai nuostabias dovanas, kurti nuostabias akimirkas, kai jų kišenėse švilpavo vėjai. Jam nieko nereiškė paimti tai, ką jis dar turėjo, ir stilingai išmesti pro langą. Anksčiau ši savybė ją žavėjo. Dabar jau ne.

Tačiau už kelionę į Karmelį Džesė buvo dėkinga. Pati žinojo, kaip jai šito reikėjo. Jos nervai buvo taip įtempti, kad galėjo galutinai pakrikti. Žinojo, kad Janas jaučiasi ne kitaip, kad ir kaip stengiasi to neparodyti.

Astrida pasakė jiems apie nedidelį viešbutėlį, kur pati buvo apsistojusi praeitą pavasarį, ir kuris, jos nuomone, siūlė puikias kainas. Todėl prabangių jau išbandytų malonumų Delmonte jie atsisakė ir pasirinko jaukią languotų pledų ir pušų atmosferą Loberže. Viešbutėlio savininkai buvo vidutinio amžiaus prancūzų pora ir, be kitų pranašumų, jis galėjo pasigirti į lovą tiekiamais pusryčiais. Pusryčius sudarė namie kepti raguoliukai ir sviestinės bandelės su dideliais puodais garuojančios cafe au lait.

Jie nuėjo į paplūdimį, perėjo per brezentu dengtas parduotuvėles, o šeštadienį su užkandžiais nuvyko iškylauti ant uolos, išsikišusios į jūrą, krašto.

— Dar vyno, mano meile?

Janas linktelėjo ir nubraukė sruogą šviesių plaukų jai nuo akių. Jie gulėjo vienas šalia kito, Džesė žiūrėjo į dangų, o jis pasirėmęs alkūne žiūrėjo į ją. Paglostė jai veidą ir švelniai pakštelėjo į lūpas, pabučiavo akis, nosies galelį.

— Jei taip darysi, aš niekad neatsikelsiu paduoti tau vyno.

Jis nusišypsojo, o ji pasiuntė jam oro bučinį.

— Žinai ką, Janai?

— Ką?

— Tu man suteiki be galo daug laimės. — Jo veidas apsiniaukė, tad Džesė suėmė ranka jo smakrą ir privertė žiūrėti į ją. — Aš rimtai.

— Kaip tu gali dabar taip šnekėti?

— Nes dabar nė kiek nesiskiria nuo bet kurio kito laiko, Janai. Tu dėl manęs padarai tiek visokių gražių dalykų. Suteiki tai, ko man reikia. O man reikia tiek daug. Kartais tau tenka už tai sumokėti. Taip, dabar sunku, bet juk tai greitai baigsis. Tai netruks amžinai. Apskritai manau, kad mums pasisekė. — Ji atsisėdo ir žiūrėjo į jį, ir galiausiai jis nusigręžė.

— Pasisekė? Na, aišku, galima manyti ir šitaip. — Balse pasigirdo kartėlis, ir Džesė suėmė jo ranką.

— Tai tu jau nebemanai, kad mums sekasi?

— Manau. Bet ar tu, Džese, taip manai, iš tikrųjų? Būk sąžininga. — Janas atsigręžė į ją su tuo nepažįstamu žvilgsniu akyse, su atvirumu, kuris ją gąsdino. Tarsi viskuo abejotų. Ja, savimi, jais, gyvenimu, viskuo.

— Taip, aš manau, kad man sekasi. — Jos balsas tebuvo šnibždesys gaiviame saulėtos spalio dienos vėjyje.

— Džesika, mano meile, aš buvau tau neištikimas. Aš mylėjausi su kita moterimi. Neurotiška netikša, tačiau vis viena kita moterimi. Tu išlaikai mane jau šešerius metus. Aš nesu vykęs rašytojas. Negana to, mane netrukus teis už prievartavimą, mane gali uždaryti į kalėjimą, o jei aš ir nesėsiu į kalėjimą, tai bus vienas iš šlykščiausių dalykų, kuriuos mes patyrėme. Ir tau atrodo, kad tau sekasi? Kaip tau pavyksta šis kuklutis žygdarbis?

Ji ilgokai žiūrėjo sau į rankas, paskui vėl pakėlė akis.

— Janai, man visai tas pats, kad tu mylėjaisi su kita moterimi. Man tai nepatinka, bet tai nesvarbu. Dėl to niekas nesikeičia. Bent man. Tik neleisk, kad tau kas nors keistųsi. Nemanau, kad tai buvo pirmas kartas, bet aš nenoriu žinoti. Ne tai svarbu. Svarbu štai kas — na ir kas? Na, tu su kažkuo mylėjaisi, tai kas? Na, tu nusičiurškei, tai kas? Man nerūpi. Ar tu gali tai suprasti? Man rūpi tu, man rūpime mes, rūpi mūsų santuoka, mūsų darbai. Ir aš tavęs neišlaikau, „Lady J“ išlaiko mus abu. Mes laimingi, kad ją turime, o tu vieną dieną parduosi knygą ir filmą, ir dar kitą knygą, ir visą krūvą sėkmingų kūrinių, uždirbsi galybę pinigų. Tai kur čia bėda?

— Džesika, tu pakvaišusi, — šypsojosi jis, bet vis dar tebežiūrėjo rimtai.

— Ne, nepakvaišusi. Aš tikrai tuo tikiu. Tu mane darai laimingą. Tai dėl tavęs aš spinduliuoju, tu įkvepi mane rūpintis, tu man parodai, kad mane myli, tu visada šalia, kai man tavęs reikia. Tu žinai, kas aš esu, kokia esu ir kodėl tokia esu, žinai geriau negu aš pati. Janai, taip nedažnai pasitaiko. Žiūriu į kitus žmones ir matau, kad jie turbūt niekuomet neturėjo to, ką turime mes. — Jos akys dabar užsiliepsnojo, įgavo nefrito spalvą.

— Nežinau, ką pasakyti, Džese... Myliu tave. Man tavęs reikia. Ne tik tam, kad išlaikytum mane, kai rašau. Man tavęs reikia... ak, po velnių, man reikia tavęs, kai sėdi grynu užpakaliu ir rūsčiu veidu antrą nakties aiškini man, kodėl ketvirtas skyrius netikęs. Man reikia tavęs tokios, kokia tu įskrendi pro duris naktį su ta „na, neblogai!“ išraiška veide. Kaip tu mane pažįsti, kaip mane gerbi, kai net aš pats negerbiu savęs.

— Ak, Janai. — Ji vėl įslydo jam į glėbį ir apkabinta užsimerkė.

— Man reikia tavęs, mažyle, bet kai kas turės pasikeisti.

Ji lėtai atsimerkė. Jis ką tik pasakė kai ką labai svarbaus. Ji suprato iš to, kaip laikė ją apkabinęs, gal ne tiek iš žodžių.

— Ką turi galvoje?

— Dar nežinau. Bet kažkas turės pasikeisti po to, kai pergyvensime šį holokaustą, kuris mums numatytas dar kelis ateinančius mėnesius.

— Kas, pavyzdžiui? Po velnių, kas turės pasikeisti? — netikėtai jos balsas suskambėjo šaižiai, Džesė šiek tiek atšlijo, kad galėtų žiūrėti jam į akis.

— Nesijaudink, Džese, man tik atrodo, kad jau, ko gero, metas viską peržiūrėti. Nežinau, gal jau laikas man atsisakyti svajonių apie rašytojo šlovę. Ar kažko. Mes negalime toliau taip gyventi. Tam tikru požiūriu iš to nieko gero.

— Kodėl ne?

— Nes jaučiuosi išlaikomas. Tu apmoki sąskaitas, bent didumą jų, ir aš negaliu toliau su tuo taikstytis. Ar įsivaizduoji, ką reiškia neturėti jokių pajamų? Jaustis kaltam kaskart, kai ištiesi ranką į „taupyklę“, tą vadinamąją bendrą sąskaitą, kad nusipirktum keletą sportinių marškinėlių. Ar įsivaizduoji, kaip jaučiuosi, kad tu užsiverti visas išlaidas už šią nelaimę? Kaip jaučiuosi, kai tu moki už teismą, kuriame aš teisiamas neva už prievartavimą? Ak, Džese, mane tai smaugte smaugia. Kodėl, po velnių, mane pastaruoju metu ištiko impotencija? Ar dėl to, kad esu sužavėtas tuo, kaip gyvenu savo gyvenimą?

— Ne, tu negali dėl to rimtai jaudintis. Dabar tu patiri baisų stresą.

Ji norėjo tiesiog nubraukti tai, bet jis neleido.

— Taip, stresas baisus.

— Bet dalis įtampos kyla dėl to, kad mes nesame savo gyvenime visko sutvarkę taip, kaip turėtų būti. Ar kada pagalvojai, kas būtų, jeigu neturėtum „Lady J“? O jei tėvai nebūtų palikę tau šiek tiek pinigų?

— Aš dirbčiau kam nors kitam, o tu kurtum reklamas ir nekęstum to darbo. Ar tai neatrodo kaip tikra linksmybė?

— Ne. Bet jeigu tu iš viso nedirbtum, o aš dirbčiau kur nors kitur?

— Pavyzdžiui, kur? — Džesės veidas sustingo.

— Dar nežinau kur.

— Janai, tu tikrai išprotėjai. Aš dar nesu mačiusi tavęs dirbant prie knygos taip, kaip dirbi prie šitos. Dar niekada negirdėjau, kad būtum toks tikras tuo, ką parašei. Ir dabar nori mesti?

— Aš to nesakiau. Kol kas ne. Bet galbūt. Noriu pasakyti štai ką: kas nutiktų tau, mums, mūsų santuokai, jei mus išlaikytum ne tu, Džese, o aš? Jei tavo pinigus tik laikytume kaip kiaušinį lizde, investavę?

— O ką aš veikčiau? Siuvinėčiau? Žaisčiau bridžą?

— Ne, aš pagalvojau apie ką kitą. Galbūt vėliau. — Kai kalbėjo, jo akyse sušvito šilta tolima šviesa.

— Tai kas tas kitas?

— Na... gal... tarkime, na... Kas, jei mes pagaliau susilauktume vaikų? Na, kai visa tai baigsis? Apie tai jau seniai nešnekėjome. Na, nuo tada, kai... — Ji žinojo, ką jis turi galvoje. Nuo tada, kai dar viskas buvo kitaip. Kai dar nebuvo numirę jos tėvai. Kai dar nebuvo paveldėjusi jų pinigų... Kai dar. Tie du žodžiai viską pasakė. Jie abu tai žinojo. — Džese, mažyle, aš noriu tavimi rūpintis. Be to, tu to nusipelnei.

— Kam?

— Kas kam? — staiga sutriko Janas.

— Na, noriu pasakyti, kad neverta dabar visko sujaukti. Kodėl tu turėtum prisiimti visą naštą? Aš mėgstu dirbti, man tai ne našta. Tai malonumas.

— O vaikai negali būti malonumas?

— Nesakiau, kad negali. — Jos veidas buvo įtemptas kaip būgno oda.

— Bet?

— Dėl Dievo, Janai, kodėl mes dėl šito turime ginčytis dabar? — Jau senokai šito nebuvo girdėjusi.

— Nesakau, kad dabar, mes kalbam, na, kas, jei...

— Tai absurdiška. Tarsi žaistume žaidimą. — Ji nusisuko, bet staiga pajuto Jano ranką ant riešo. Tvirtą.

— Ne, tai ne žaidimas, aš rimtai, Džese. Per paskutinius šešetą metų pavirtau sumautu žigolu. Aš nevykęs rašytojas, aš tik išdulkinau sudilusio skatiko nevertą kekšę ir esu nepelnytai apkaltintas prievartavimu. Aš stengiuosi išsiaiškinti, kas mano gyvenime turi prasmės, kas ne, ką reikėtų pakeisti. Ir gal dalis to, ką reikia keisti, esame mes. Ne, ne tik gal. Žinau, kad mus reikia keisti. Tai ar tu ruošiesi mane išklausyti ir šnekėtis su manim, ar ne?

Džesė sėdėjo ir tylėdama žiūrėjo į jį. Bet žinojo, kad jokio pasirinkimo neturi. Jis paleido jos ranką, pripylė dar dvi taures vyno.

— Atsiprašau, bet man tai svarbu, Džese.

— Gerai, pabandysiu. — Žvilgtelėjo į taurę su vynu, paskui į dangų ir giliai atsiduso. — Ar viskas dėl to, kad pasakiau, jog tu darai mane laimingą? Oi... Reikėjo sėdėti užsisiuvus... — šyptelėjo jam ir pabučiavo.

— Žinau, aš šunsnukis, bet, Džese... aš noriu, kad mums gerai klotųsi. Aš nenoriu taip gyventi toliau, dulkindamas kitas moteris, nekęsdamas savęs... tai svarbu. Tai tikrai svarbu. Aš džiaugiuosi, kad tu su manim laiminga. Ir tu man suteiki laimės. Be galo daug laimės. Bet aš žinau, kad galėtume gyventi dar geriau. Aš turiu pasijusti kaip tavo vyras, kaip vyras, kuriam tenka našta, bent jau diduma naštos, net jei tai reikštų, kad reikės parduoti namą ir gyventi kur nors, kur aš galėčiau mokėti už nuomą. Bet man būtina visa tai daryti dėl tavęs. Man nusibodo, kad tu manimi rūpiniesi. Nenoriu, kad pagalvotum, jog šneku kaip nedėkingasis, Džese, bet... tiesiog man to reikia, po velnių.

— Gerai. Bet kodėl? Kodėl dabar? Dėl tos kvailės? Margaritos Berton? Dėl jos turi mesti rašyti, dėl jos mes turim kraustytis į kokią pašiūrę Misijos rajone, kur tu įstengsi sumokėti nuomą? — Ji jau kirto, ir jam tai nepatiko. Pastaba pataikė į taikinį.

— Ne, mieloji. Margarita Berton tėra simptomas, kaip ir tie šimtas ar du šimtai kitų užpakalių iki jos. Tai kaip tu nori žaisti, Džese, sukčiauti ar sąžiningai? Pasirink, man tiks ir vienaip, ir kitaip.

Džesė užsivertusi taurę išmaukė vyną. Truktelėjo pečiais.

— Vis viena nesuprantu.

— Gal tai ir yra esmė. Kai kalbu apie vaiką, tu irgi nesupranti, tiesa? Negi tau tai nieko nereiškia, Džese?

Ji niūriai papurtė galvą, nudūrusi akis, vengdama jo žvilgsnio.

— Bet tada aš nesuprantu tavęs. Kodėl? Pažiūrėk į mane, po velniais. Man tai svarbu, mums tai svarbu.

Bet kai ji pakėlė akis, jis nustebo.

— Aš bijau.

— Kūdikio?

Anksčiau jam to niekada nebuvo prisipažinusi. Paprastai ji ką nors atkirsdavo ir netrukus ši tema būdavo išsemta. Išgirdęs tai Janas pajuto jai švelnumą. Bijo?

— Ar tu bijai jo fizine prasme? — švelniai suėmė jos ranką.

— Ne... Jis juk... Man tada teks tavimi dalytis, Janai... Ir... aš negaliu. — Akyse susitvenkė ašaros, smakras drebėjo, kai žvilgtelėjo į jį. — Aš tikrai negaliu tavimi dalytis, Janai. Negaliu, niekad negalėsiu. Be tavęs, nieko daugiau neturiu. Tu...

— Ak, mažyle. — Jis švelniai prisitraukė ją į glėbį ir sūpavo, ir pačiam akis gėlė ašaros. — Kokia beprotybė taip galvoti. Kūdikis būtų visai kas kita. Jis niekada nekeltų grėsmės. Mūsų santykis ypatingas. Vaikas mus tik praturtintų, nieko neatimtų.

— Taip, bet jis būtų tavo. Tikra šeima.

Staiga jis suprato. Janas turėjo tėvus, bet jie buvo taip toli ir tokie seni. Jis retai kada su jais tesusitikdavo. Bet kūdikis būtų čia, jis būtų tikras.

— Tu esi mano tikra šeima, kvailute. Tu visuomet būsi mano tikra šeima.

Kiek kartų reikėjo tai kartoti po to, kai mirė jos tėvai? Tūkstantį kartų? Dešimt tūkstančių? Buvo keista net prisiminti tuos laikus. Džesė buvo tokia aršiai nepriklausoma, tokia pasitikinti savimi, kai jis ją vedė. Bet ji mylėjo abu savo tėvus, dievino brolį. Girdėdamas, kaip ji kalba apie juos, galėjai pamanyti, kad prisimena pačius brangiausius savo draugus, kurie sykiu matė nuostabių laikų. Laikas su jais būdavo ypatingas — keturi įstabaus grožio žmonės, kurių protai blykčiodavo it žaibas, ir vis juokas, stiliaus tiek, kad neišmatuosi. Taip, jie buvo ypatingi. Išeidami išsinešė ir didelę jos dalį. Ne akimis regimą dalį. Ji tebeturėjo tiek pat dvasios, tiek pat gyvybės, tiek pat stiliaus, bet širdyje ūmai liko našlaitė. Ji mylėjo Janą ir anksčiau, bet taip, kaip dabar, jai jo nereikėjo. Dabar ji priminė išgąsdintą vaiką, pasimetusį karo zonoje, priblokštą, išgąsdintą, klaidžiojantį nuo vieno prisiminimo apie susvilusią skeveldrą prie kito. Paklydusį, vienišą. Po Džeiko žūties bandė nusižudyti. Tada jau pasikeitė. Tapo priklausoma. Ją sugrąžino Janas. Tada ji ir ėmė vadinti jį tikra šeima. Anksčiau jų artumas buvo laisvai nuaustas spinduliuojantis tinklas, o dabar nebeliko nieko laisvo, metams bėgant jie net per smarkiai įsitempė. Dabar jos širdy jau nebuvo vietos nė kūdikiui. Janas tai jau seniai žinojo, bet vis manė, kad gal ilgainiui ta baimė išsisklaidys. Deja, ne, dabar jis tai aiškiai mato. Jos pačios reikmės vis dar per didelės, ir, ko gero, visuomet tokios liks. Jam buvo sunku su tuo susitaikyti.

— Dieve, Janai, aš tave taip myliu, bet taip bijau... Po velniais, taip bijau.

Jis vėl pajuto ją savo glėbyje, užmiršo, apie ką galvojo, sutelkė dėmesį į ją. Džesė giliai įkvėpė ir dar labiau prisispaudė, o jis glostė jos plaukus, mąstydamas apie tai, su kuo jam teks susitaikyti. Teks. Jau niekas niekuomet nepasikeis. Na, gal kai kas, jis pasistengs, gal jam pavyks pasiekti tų permainų, tačiau Džesė jau niekada neatsistos ant kojų, jau niekada neatsistos taip tvirtai, kad jie drauge užsinorėtų kūdikio.

— Aš irgi bijau, Džese. Bet viskas bus gerai.

— Kaip gali būti gerai, jei tu nori viską pakeisti, kai mes išlipsime iš šitos balos? Tu nori, kad parduočiau parduotuvę, gimdyčiau kūdikį, o tu liausies rašyti ir imsi dirbti, perkraustysi mus į... Janai, tai siaubinga!

Ji raudojo jo glėbyje, o jis tylutėliai nusijuokė. Gal jam nieko daugiau ir nereikia, tik jos. Gal net nenormalu vyrui norėti vaiko taip, kaip nori jis. Gal tai jo ego, ne kas daugiau. Stengėsi išstumti tas mintis iš galvos.

— Vaje, Džese, negi aš sakiau, kad visa tai pakeisiu? Tikrai baugiai skamba. Gal pasidalykim darbus, na, tarkim, aš gimdysiu kūdikį, o tu imkis darbo... Atsiprašau, mažyle, nenorėjau užversti ant tavęs tūkstančio dalykų vienu metu. Žinau tik kad kažką reikia taisyti.

— Bet viską?

— Na, gal ne viską. Ypač jei tu nepritarsi man. Nes taip nieko neišeis. Mes abu turime to norėti.

— Bet tu šneki, lyg gyvenimas jau niekada nebus toks, koks buvęs.

— Gal ir nebus. Gal ir neturi būti. Ar kada nors apie tai pagalvojai?

— Ne.

— Ir niekada negalvosi, tiesa? Tik pažvelk į save, susirietusi kaip kokia indėnė, stengiesi negirdėti nieko, ką tau sakau, su ta per ranką rėpliojančia skruzde.

Luktelėjo. Po mirksnio Džesė pašoko klykdama.

— Ką?

— A, ššš... kaip galėjau užmiršti? Tiesa, juk tu bijai skruzdžių. — Brūkštelėjo jai per rankovę stodamasis šalia, o ji trinktelėjo jam į krūtinę.

— Kad tave velnias, Janai Klarkai! Mes juk rimtai kalbėjomės, kaip tu gali šitaip su manim elgtis? Juk per mane nerėpliojo jokia skruzdė? Tiesa?

— Kodėl turėčiau tau meluoti?

— Nekenčiu tavęs!

Ji tebevirpėjo nuo užplūdusių emocijų, baimės ir pykčio, iš išgąsčio dėl skruzdės ir kur kas reikšmingesnių jausmų. Jis prasimanė skruzdę, kad pragiedrėtų nuotaika.

Tai buvo nuosprendžio atidėjimas, Janas tai gerai mokėjo.

— Ką čia šneki, kad nekenti manęs? Sakei, esi laiminga su manim. — Dėdamasis visiškai nekaltas vėl ją apkabino.

— Neliesk manęs! — Bet Džesė susmuko jo glėbyje, stengdamasi nuslėpti šypseną. — Žinai, — tarė jau tyliau, — kartais svarstau, ar tu iš viso mane myli.

— Džese, visi retkarčiais apie tai svarsto. Niekas nesuteiks tau geležimi kaustytų garantijų, tokių, kokių norėtųsi, mano miela. Myliu tave nė kiek ne mažiau, nei mylėjo tavo tėvas ir motina, ne mažiau nei Džeikas, tikrai ne mažiau nei... jie. Bet aš nesu jie. Aš esu aš, tavo vyras, tavo sutuoktinis, o tu mano žmona, ne motina. Gal kada nors tau nusibosiu ir tu su kuo nors kitu nužingsniuosi besileidžiančios saulės link. Motinos su savo vaikais taip elgtis negali, bet žmonos kartais taip daro. Turiu su tuo susitaikyti.

— Ką tu nori man pasakyti? — Džesė jo glėbyje staiga įsitempė.

— Na, kvailele, kad tave myliu. Ir kad aš tegaliu būti tuo, kuo esu, tegaliu padaryti tiek, kiek galiu. Noriu pasakyti tik kad nereikia jaustis taip nesaugiai, kad nereikia taip jaudintis. Kartais galvoju, kad gal dėl to tu taikstaisi su tuo, į ką aš įsipainioju, apmoki sąskaitas ir rūpiniesi visu kuo kitu, na, gal dėl to, kad taip darydama žinai, jog aš tavo valioje. Kaip tik taip ir yra, aš tavo valioje, bet dėl visai kitų priežasčių.

— Kokių? — vėl šypsojosi ji.

— Na... tarkim, dėl to, kad tu taip dailiai siuvi.

— Siuvu? Aš nemoku siūti. — Pažiūrėjo į jį nustebusi, o tada ėmė juoktis.

— Nemoki?

— Ne.

— Aš tave išmokysiu.

— Tu žavingas.

— Kai pagalvoju, tai tu irgi žavinga. Beje, kai ką prisiminiau. Kišk ranką į kišenę.

Džesė susidomėjusi kilstelėjo antakius, šelmiškai jam šyptelėjo.

— Siurprizas man?

— Ne, sąskaita už mano skalbinius.

— Iškrypėlis.

Tačiau, jiems besišnekant, Džesė spindinčiomis iš susijaudinimo akimis atsargiai įkišo ranką į jo švarko kišenę. Nesunkiai rado keturkampę dėžutę. Ištraukė ją išsišiepusi, suspaudė rankoje.

— Tai gal atidarysi?

— Tai ir yra pats smagumas, — sukikeno ji, o jis žiūrėjo šypsodamasis.

— Tai ne vilties deimantas, prisiekiu.

— Ne?

— Oi, dėl Dievo meilės.

Staiga ji atvėrė dėžutę. Jis žiūrėjo.

— Ak, Janai... Tu išprotėjai! — Vėl nusijuokė, dar sykį pažiūrėjo. — Dėl Dievo, kaip tu šitai nupirkai?

— Pamačiau ir nutariau, jog privalai ją turėti.

Ji nusijuokė ir pabandė užsikabinti plonytę auksinę grandinėlę, ant kurios buvo auksinė lenktasėklė pupelė. Būdama vaikas nekentė jų labiau už viską pasaulyje.

— Dangau maloningas, nesitikėjau, kad kada nors gyvenime ką nors panašaus pasikabinsiu ant kaklo. Ir dar auksinę. — Vėl jį pabučiavo ir nulenkė galvą žemyn norėdama pasižiūrėti į mažą auksinę pupelę ant grandinėlės.

— Tiesą sakant, atrodo itin elegantiškai. Jei nežinotum, kas tai, niekuomet neatspėtum. Galėjau pasirinkti iš daržinės pupelės, lenktasėklės pupelės ir kitokių pupelių. Jas visas sukūrė kažkoks madingas dizaineris.

— Tai tu tiesiog pamatei vitrinoje?

— Taip. Ir supratau, kad jei tiki, jei tavo tikėjimas bent sulig garstyčios grūdu, tai įstengsi pajudinti kalnus. Vadinasi, jei tavo tikėjimas sulig lenktasėkle pupele, turbūt gali pajudinti pusę pasaulio.

— Kurią pusę?

— Kurią nori, seksualioji. Na, eime, grįžkim į viešbutį.

— Lenktasėklė pupelė. Mielasis, tu kvaištelėjai. Gal galėčiau paklausti, kokią dalį tavo santaupų nusinešė ši sensacinga lenktasėklė pupelė?

Ji pastebėjo, kad auksas aštuoniolikos karatų, o dėžutė iš itin ekstravagantiškos parduotuvės.

— Ne, kuo tikriausiai ne. Kaip tu gali klausti tokio dalyko?

— Iš smalsumo.

— Tai nesmalsauk. Ir būk gera, nesuvalgyk jos.

Ji vėl prajuko ir krimstelėjo jam į kaklą, siekdama likusio vyno.

— Mielasis. Dėl vieno tu gali būti visiškai ramus. Aš niekuomet nevalgysiu lenktasėklių pupelių, net jei jos būtų auksinės. — Ir abu prapliupo juoktis, nes tą patį Džesė Janui pasakė tada, kai jis pirmą kartą prieš aštuonerius metus savo būste pagamino jai vakarienę. Jis iščirškino kiaulienos kepsnį, paruošė bulvių košės ir lenktasėklių pupelių. Ji prarijo mėsą ir bulves, bet grįžęs iš virtuvės su stikline vandens, kurio Džesė paprašė, Janas išvydo ją sparčiai kemšančią pupeles į rankinę. Ji pažvelgė į jį, kilstelėjo į viršų rankas ir nusikvatojo.

— Janai, aš niekuomet nevalgysiu lenktasėklių pupelių, net jei jos būtų iš gryno aukso.

O ši kaip tik ir buvo iš gryno aukso. Vieną trumpą akimirką jai suspaudė skrandį pagalvojus, kiek jis išleido. Bet toks jau buvo tas Janas. Velniop jie garmėjo stilingai. Su iškylomis, aistra ir auksu.

Paskui visą likusį savaitgalį viešpatavo džiugi atostogų nuotaika. Kiekviena pasitaikiusia proga Džesika švysčiojo lenktasėkle pupele, jie erzino vienas kitą ir glėbesčiavosi, bučiavosi. Loberže jie vėl mylėjosi. Savo kambaryje prie žvakių valgė vakarienę — surengė nedidelę puotą gretimoje maisto, skirto išsinešti, parduotuvėje įsigiję keptą viščiuką, gėrė pakeliui į namus nusipirktą šampaną. Jie kikeno kaip vaikai, žaidė, tarsi būtų jų medaus mėnuo, ir ryte jų laukiantys siaubai buvo užmiršti. Jie užmiršo viską, išskyrus Janą ir Džesę. Jie vieninteliai buvo svarbūs.

Vienintelis sielvartas, nors dabar jau slepiamas, buvo Jano vaiko troškimas. Dabar jį jau teks palaidoti. Jis pamišėliškai, beviltiškai norėjo pradėti kūdikį dabar, prieš teismą, prieš... kas žino, kas jo laukia? Už metų jis gali būti kalėjime arba miręs. Žinojo, kad tai nekoks požiūris į gyvenimą, bet tikrovė jau pradėjo jį gąsdinti. Visos tos galimybės atrodydavo dar baisesnės, kai jis leisdavo sau apie jas galvoti. Kūdikis būtų lyg šviežias žolės stiebelis, pakylantis iš pelenų. Tačiau dabar, kai suprato, kaip įsigąsdinusi Džesė, ši tema išsemta. Jo kūdikiai yra jo knygos. Tad jis dar labiau atsidėjęs rašys savo knygą.

Sekmadienį Džesė nupirko Janui Šerloko Holmso skrybėlę ir kukurūzo burbuolės pypkę. Valgydami pietus jie pasidalijo ledų su vaisiais desertą. Tada išsinuomojo dvivietį dviratį ir važinėjo netoli viešbučio, juokdamiesi iš to, kaip nepataikė drauge minti. Prieš kalną Džesika nuleido rankas.

— Ką reiškia „ne“? Na, Džese, mink!

— Velniop, tikrai neminsiu, tu mink, aš eisiu.

— Tu nedoroji.

— Pažiūrėk į kalną, kas, manai, aš esu? Tarzanas?

— O tu pažiūrėk į savo kojas, dėl Dievo. Jos tokios ilgos, kad galėtum užlėkti į kalną nešdama mane, ne tik dviratį!

— Jūs, sere, esate iškrypėlis.

— Ei, tau ant kojos voras.

— Man? Ką? Ai... Janai! Kur? — Bet jis iš Džesės juokėsi ir ji pakėlusi galvą suprato. — Klausyk, Janai Klarkai, jei tu dar sykį man šitai padarysi, aš... — Ji purkštavo, o jis juokėsi taip, kaip jau seniai buvo juokęsis. — Aš... — Ji smarkiai trinktelėjo jam per petį ir nuvertė nuo dviračio į aukštą žolę palei taką. Bet jis stvėrė ir ją, kai stovėjo juokdamasi, ir pargriovė šalia savęs. — Janai, ne čia! Čia turbūt pilna gyvačių! Janai, po velnių! Liaukis!

— Nėra gyvačių, prisiekiu.

Jis geidulingai žiūrėdamas siekė jos palaidinukės, o Džesė kikeno.

— Janai, ne, tikrai, sakau ne... Janai... — Bet kone akimirksniu Džesė visai pamiršo gyvates.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

—Na, kaip jums patiko mano mėgstamas prieglobstis Karmelyje? — šypsodamasi Astrida įkišo galvą į Džesės kabinetą.

— Neapsakomai žavingas. Užeik. Gal kavos?

Iš Džesės šypsenos draugė suprato, kad tos dvi dienos Karmelyje tapo ramybės salele ją blaškančioje rūpesčių jūroje.

— Kavos atsisakysiu, dėkui. Vykstu į miesto centrą susitikti su Tomo advokatais. Gal užsuksiu grįždama.

Džesė parodė jai auksinę lenktasėklę pupelę, trumpai, praleisdama kai kuriuos fragmentus papasakojo apie savaitgalį ir pasiuntė išeinančiai Astridai oro bučinį. Visą dieną parduotuvėje „Lady J“ virė tikras beprotnamis.

Buvo atvežta prekių, pasirodė naujų klientų, atėjo senų klientų, kurie norėjo ko nors naujo, bet tą naują reikėjo tučtuojau pataisyti, važtaraščiai nukeliavo kažkur ne ten, o dvi užsakytos siuntos, kurių Džesei reikėjo kaip kažin ko, išvis dingo. Kacuko padėti negalėjo, nes buvo užimta smulkmenomis, susijusiomis su madų pristatymu. Taigi Zina sukosi su pirkėjais, tuo tarpu Džesė bandė išpainioti problemas. Ir atrinkti sąskaitas. Panašiai praėjo ir dar dvi savaitės.

Harvis Grinas dukart pasirodė parduotuvėje aptarti su Džese tam tikrų smulkmenų, klausinėjo apie Jano ir jos įpročius, bet ji nedaug tegalėjo jam pasakyti. Ne kažin ką pasakė ir Janas. Jų gyvenimas buvo paprastas, jie neturėjo ko slėpti. Abi merginos parduotuvėje vis dar nežinojo, kas vyksta, bet tos savaitės nuo tada, kai Džesė tai vienu, tai kitu metu it paklaikusi dingdavo iš parduotuvės, buvo per daug užimtos, neliko laiko klausinėti. Jos vylėsi, jog Džesės bėdos jau baigėsi, kad ir kokios buvo. O Astrida stengėsi nelįsti jai į širdį.

Janas visiškai prapuolė rašydamas naująją knygą, o du kiti teismo posėdžiai nepasižymėjo niekuo ypatingu. Kaip Martinas ir pranašavo, keisti užstato sąlygų niekas neketino, niekas apie tai nė neužsiminė. Abu kartus Džesika ėjo su Janu į teismą, tačiau ten nieko naujo neišvydo. Jis su Martinu nueidavo į teismo salės priekį, jie keletą minučių kažką pamurmėdavo priešais teisėją, o tada visi galėdavo skirstytis. Dabar tai jau atrodė tarsi kokia įprasta jų gyvenimo užduotis. Jiems reikėjo galvoti apie kitką. Džesei reikėjo rūpintis, ką daryti su ta rudens kolekcijos dalimi, kuri taip ir neparduota, dar viena siunta, kuri taip ir neatvežta, pinigais, kurie nyksta iš jos banko sąskaitos. Janui terūpėjo devintas skyrius, o apie visus kitus reikalus jis gaudėsi labai prastai. Tai ir buvo tikrasis dabartinis jų gyvenimas, ne tie mechaniški pasirodymai nuobodžiaujančiam teisėjui.

Po mėnesio Harvis Grinas atsiuntė pirmą savo sąskaitą. Tūkstantis aštuoni šimtai dolerių. Sąskaitą jis atsiuntė į parduotuvę, kaip ji buvo prašiusi, ir atplėšusi voką Džesika aiktelėjo. Net bloga pasidarė. Tūkstantis aštuoni šimtai. Už nieką. Jis neiškniso nė menkiausio sumauto dalyko, išskyrus vardą kažkokio vyro, su kuriuo Margarita Berton dukart vakarieniavo, tačiau nė sykio negulėjo. Panelė Berton pasirodė besanti tyruolė. Bendradarbiai laikė ją padoria moterimi, ne itin linkusia bendrauti, tačiau patikima, malonia kolege. Vienas kitas paminėjo, jog retkarčiais ji atrodydavo nutolusi ir prastos nuotaikos. Jokių audringų meilės romanų praeityje, jokių nemalonumų dėl narkotikų ar dėl alkoholio, apie kuriuos vertėtų šnekėti. Per visą laiką, kai Grinas ją sekiojo, ji nėjo į nė vieną viešbutį Turgaus gatvėje, ir nuo tada, kai buvo pradėta stebėti, jokie vyrai į jos butą neužėjo. Kas vakarą po darbo namo grįždavo viena, per mėnesį ėjo į tris filmus, vėl viena; o mėginimas pakabinti ją autobuse žlugo. Grino padėjėjas šaudė į ją akimis lydėdamas per kelis kvartalus ir, kaip jis tikino, jam buvo atsakyta drąsinamu žvilgsniu, tačiau kai pakvietė išgerti, ji tvirtai atsisakė. „Ne, ačiū, nenaudėli“. Jis sakė, kad atrodė net supykusi, kam ją pakvietė. Blogiausiu atveju ji buvo sutrikusi. Geriausiu... ji buvo šventa kone kaip Mergelė Marija, ir Jano byla teisme atrodys nekaip. Jiems reikėjo ką nors surasti. Bet nesisekė. O dabar Harvis Grinas reikalauja tūkstančio aštuonių šimtų dolerių. Dabar jie net negali juo nusikratyti. Martinas tvirtino, kad tą moteriškę būtina stebėti iki pat teismo, gal net vykstant teismui, nors tiek jis, tiek Grinas pripažino, kad greičiausiai policija patarė jai elgtis nepriekaištingai. Prokurorė nenorėjo pralaimėti bylos dėl kokio atsitiktinio užpakalio, kuriuo panelė Margarita Berton galbūt panorėtų pasimėgauti likus kelioms savaitėms iki teismo.

Grinas nesugebėjo iškapstyti jokio purvo iš jos praeities. Vieną kartą, būdama aštuoniolikos, ištekėjo, tačiau po kelių mėnesių santuoka anuliuota. Kodėl — jis nesužinojo, taip pat nesužinojo ir už ko ji buvo ištekėjusi. Nieko. Jokių oficialių įrašų apie tai niekur nebuvo, matyt, todėl ji apie tai nieko ir neužsiminė per pirminį nagrinėjimą. Tiek, kiek sužinojo, jam pavyko išspausti iš moteriškės, kuri dirbo sykiu su Margarita Berton. Taigi Džesė mokėjo už šios būtybės padorumo įrodymų kaupimą.

Džesė sėdėjo prie stalo įsistebeilijusi į Grino sąskaitą, paskui atplėšė vokus su kitomis. Sąskaita iš Martino, iš viso dar penki tūkstančiai dolerių, kuriuos jie buvo jam skolingi, devynios sąskaitos iš Niujorko už pirkinius pavasario kolekcijai. Sąskaita už Jano vizitą pas gydytoją prieš porą mėnesių pasitikrinti dar neapmokėta, du šimtai keturiasdešimt du doleriai, sąskaita už jos krūtinės ląstos rentgeno nuotrauką, keturiasdešimt dolerių, be to, dar septyniasdešimt keturių dolerių sąskaita iš muzikos įrašų parduotuvės, kur ji leido sau nesivaržyti dar prieš vykdama į Niujorką. Dabar sėdėjo stebėdamasi, kaip jai galėjo pasirodyti, kad septyniasdešimt keturi doleriai už muzikos įrašus ne taip jau baisu. Prisiminė, kad tada dar taip ir pasakė Janui. Taip, ne taip ir baisu, jei tuo pat metu nelaukia neapmokėtos teismo išlaidos, dešimt tūkstančių. O dar gėlių parduotuvė... valykla... vaistinė... Pajuto, kaip susitraukė skrandis, stengiantis nesumuoti tų išlaidų. Paėmė telefono ragelį, išsitraukė iš adresų knygelės kortelę ir paskambino.

Prieš vykdama į tą susitikimą pirma paskambino į banką. Galima sakyti, pasisekė. Dėl to, kaip jos sąskaita buvo tvarkoma iki šiol, bankas leido parduoti automobilį, kurį ji užstatė imdama paskolą. Gali parduoti. Slapta tikėjosi, kad jie pasakys „ne“. Dabar jau neliko išeities.

Antrą valandą po pietų ji pardavė „Morgan“. Už penkis tūkstančius du šimtus dolerių. Vyrukas pasiūlė jai „gerą kainą“. Nunešė čekį į banką prieš pat darbo pabaigą, tada išsiuntė penkių tūkstančių dolerių čekį Martinui Švarcui. Sumokėta. Bent šitai sutvarkyta. Jau vėl galėjo atsikvėpti. Ištisas savaites sapnavo košmarus, kad jai kažkas nutinka, kad niekas negali padėti Janui apmokėti sąskaitų... Siaubingos vaizduotės piešiamos scenos, kaip Janas maldauja Kacuko pinigų, o ji atsako, nes nori nupirkti kimono parduotuvei, o Baris Jorkas grasina nuvilkti Janą atgal į kalėjimą. Dabar jie išgelbėti, advokatui sumokėta. Jei jai kas nors nutiks, Janas jau turi advokatą.

Paskui pasiskolino tūkstantį aštuonis šimtus iš „Lady J“ verslo sąskaitos sumokėti Grinui. Pusę keturių grįžo prie darbo stalo. Galvą skaudėjo, net plėšė. Pusę penkių pasirodė Astrida.

— Neatrodai labai laiminga, Ledi Dž. Ar kas blogai? — Astrida vienintelė ją šitaip vadindavo, tad Džesika pavargusi nusišypsojo.

— Ar patikėsi, kad viskas blogai?

— Ne, nepatikėsiu. Bet gal nori man ką pasakyti konkrečiai?

Astrida gurkštelėjo kavos, kurios jai įpylė Zina, o Džesė tik atsidususi papurtė galvą.

— Nėra ką daug pasakoti. Nebent tu turi kokius šešis šimtus valandų, kad galėtum išklausyti. Bet kad aš nė pati neturiu tiek laiko pasakoti. Kaip tau šiandien sekėsi?

— Geriau nei tau. Bet aš be reikalo ir nerizikavau. Atsikėliau vienuoliktą ir praleidau popietę kirpykloje.

Jėzau. Ir kaip Džesika gali jai pasakyti? Argi Astrida suprastų?

— Gal aš kaip tik čia ir suklydau. Vakar vakare pati išsitrinkau galvą. — Džesika kreivokai šyptelėjo draugei, bet Astrida nesišypsojo. Jau ištisos savaitės, kai Džesė atrodo pavargusi ir prislėgta rūpesčių. O ji nieko negali nė pasakyti.

— Kodėl tau šiandien jau nebaigus darbo ir nenuėjus namo pas savo gražuolį jauną vyrą? Po velnių, Džesika, jei jis būtų man pašonėje, jokia pasaulio jėga manęs čia nesulaikytų.

— Žinai, tu, ko gero, teisi, — pirmąsyk per visą dieną Džesė tikrai nusišypsojo. — Gal trauksi namo? Neatsisakyčiau, jeigu kas pamėtėtų.

— O kur tavo mažylis?

— Ar „Morgan“? — stengėsi užvilkinti atsakymą Džesė. Meluoti nenorėjo, bet... Astrida linktelėjo, o Džesė pajuto, kaip skaudžiai dilgteli širdį. — Jis... remontuojamas.

— Gerai, kokia kalba, aišku, pavešiu...

Pro kabineto langą Janas žiūrėjo, kaip Astrida išleidžia Džesę, ir stebėjosi. Jau vis viena metas trumpam atsitraukti, jis šiandien dirbo be pertraukos nuo septynių ryto. Džesei nespėjus išsitraukti rakto, atidarė duris.

— O kur mašina? Palikai prie parduotuvės?

— Taip... Aš... — Džesė pakėlė galvą ir pajuto, kad veide neliko nė lašo kraujo. Teks jam pasakyti. — Janai, aš... pardaviau ją. — Krūptelėjo nuo išraiškos jo veide. Viskas sustojo.

— Ką tu padarei?

Buvo blogiau, nei ji tikėjosi.

— Pardaviau. Brangusis, aš privalėjau, visa kita užstatyta. O mums reikės beveik septynių tūkstančių per ateinančias dvi savaites sumokėti Martinui ir apmokėti pirmai Grino sąskaitai. Po dviejų savaičių Grinas pritrėkš mus antrąja. Nieko daugiau aš negalėjau padaryti. — Ji siektelėjo jo, bet Janas nustūmė jos ranką.

— Tu bent jau galėjai manęs paklausti! Paklausti, bent užsiminti, dėl Dievo meilės, Džesika, ar jau dėl nieko su manimi nesitari? Aš tau padovanojau tą automobilį, man jis tiek daug reiškė! — Jis nužirgliojo per kambarį ir pastvėrė škotiško viskio butelį. Truputį įsipylė, ji žiūrėjo.

— Negi tu manai, kad man jis nieko nereiškė? — Jos balsas drebėjo, bet jis negirdėjo, ji žiūrėjo, kaip jis išmaukė pusę stiklo neskiesto viskio.

— Brangusis, aš taip... aš tiesiog neturėjau jokios kitos... — Džesė nutilo su ašaromis akyse. Taip gerai prisiminė tą dieną, kai jis parvežė jai tą automobilį. O dabar...

Janas susivertė likusį viskį, užsimetė striukę.

— Kur eini?

— Į lauką. — Jo veidas rodėsi lyg iš pilko marmuro.

— Janai, prašau tavęs, nedaryk nieko kvailo.

Džesę išgąsdino žvilgsnis jo akyse, bet jis tik stovėjo ir žiūrėdamas į ją purtė galvą.

— Man nebereikia daryti ko nors kvailo, juk jau padariau. — Po akimirkos jis trinktelėjo durimis.

Janas grįžo vidurnaktį, nekalbus ir aprimęs, Džesika neklausė jo, kur buvo. Ji bijojo: jei inspektorius Hjutonas juos vėl aplankys? Tačiau, išvydusi Janą nusiaunant, nekentė savęs, kam taip galvojo. Iš batų išbiro du nedideli smėlio kauburėliai. Džesė pažvelgė jam į veidą. Atrodė šiek tiek geriau. Jie visuomet darydavo tai sykiu: eidavo naktį į paplūdimį išsišnekėti, pagalvoti ar tiesiog be žodžių sykiu pasivaikščioti. Jis vedėsi ją ten, kai žuvo Džeikas. Į jų paplūdimį. Visada kartu. Dabar Džesė net bijojo ištiesti ranką ir jį paliesti, nors norėjo, jai to reikėjo. Jis nebyliai į ją pažiūrėjo, nuėjo į vonią ir užsidarė duris. Džesika užgesino šviesą, nusibraukė nuo veido dvi ašarėles. Ant kaklo juto juokingą auksinę lenktasėklę pupelę ir pabandė šyptelėti, bet neįstengė. Jie jau neįstengia pasijuokti iš lenktasėklių pupelių, nebeįstengia pasijuokti iš nieko, kas žino, gal jau netrukus ji parduos ir pupelę. Gulėjo tamsoje neapkęsdama savęs.

Džesė girdėjo, kaip prasivėrė vonios durys, tylutėliai ištipeno Janas, pajuto, kaip jo pusėje įlinko lova. Jis sėdėjo ten, kaip jai pasirodė, ilgokai, rūkydamas cigaretę. Atsirėmė į galvūgalį, ištiesė kojas. Nežiūrėdama žinojo kiekvieną jo judesį, gulėjo visiškai tyliai, tegul jis mano, kad ji miega. Nežinojo, ką jam pasakyti.

— Aš tau šį tą turiu, Džese, — tylus prikimęs balsas kambario tyloje.

— Ką, gal antausį?

Nusijuokęs uždėjo ranką jai ant šlaunies, ji gulėjo savo pusėje ant šono, nusisukusi nuo jo.

— Ne, kvailute. Atsisuk. — Ji it vaikas pasukiojo galvą, tada pažiūrėjo į jį per petį.

— Tu nepyksti ant manęs, Janai?

— Ne, aš pykstu ant savęs. Ką dar tau reikėjo daryti? Žinau. Pats savęs nekenčiu už tai, kad įstūmiau mus į tokią padėtį. Bet verčiau būčiau pardavęs ką nors kita, ne „Morgan“.

Džesė linktelėjo, vis dar nežinodama, ką sakyti.

— Tu nežinai, kaip man gaila.

— Ir man. — Pasilenkęs švelniai pabučiavo ją į lūpas, o paskui jai į ranką įdėjo kažką lengvo ir smėlėto. — Štai, radau tamsoje. — Tobula it pinigėlis, nugludinta, pieno baltumo kriauklelė su mažu muselės įspaudu.

— Oi, mielasis, kokia graži. — Džesė nusišypsojo laikydama ją ant ištiesto delno.

— Aš tave myliu. — O tada švelniai šypsodamasis ją apkabino ir lūpomis mėgaudamasis nukeliavo jai iki šlaunies.

Dvi savaitės praskriejo pašėlusiu greičiu. Ilgos dienos parduotuvėje, ilgi pietūs namie, aistringi ginčai dėl to, kas nepalaistė gėlių, paskui aistringi susitaikymai ir mylėjimasis, ir glamonės, ir nemiga, paskui per ilgas miegojimas, užmiršimas pavalgyti, o paskui persivalgymas, nuolatinis skrandžio skausmas, siaubas dėl sąskaitų, kurios pasirodys, žinant, kad per daug išleista perkant „Gucci“ piniginę Janui ir zomšinį sijoną Džesei iš kitos parduotuvės, o juk būtų galėjusi už mažesnę kainą įsigyti iš savos; ir dailūs mažmožiai, ir šlamštas, kuris visai nereikalingas, bet už visa atsiskaityta kortele, tarsi sąskaitų suvedimo diena niekada neateis. Visiška kvailystė. Atrodė, viskas prarado prasmę, ištisas savaites Džesė jautėsi tarsi į sieną trankomas kamuoliukas, kuris jau niekuomet nesustos. Janui atrodė, kad jis skęsta.

Viskas sustojo tą dieną prieš pat teismą. Džesė susitarė parduotuvėj, kad ima laisvą savaitę, o gal net dvi, jeigu prireiktų. Iš darbo išėjo anksti ir ilgokai vaikščiojo, tik tada patraukė namo pas Janą. Rado jį susimąsčiusį sėdintį kėdėje ir žvelgiantį pro langą. Pirmą kartą parėjus namo jis neplušėjo prie naujojo romano. Atrodydavo, jog jis nieko kito nė nedaro, tik dar kartais leidžia pinigus vėjais ir nebyliai godžiai ją pamyli. Jie šnekėjosi mažiau nei bet kada. Net valgydavo sėdėdami nebylūs arba skubėdami, niekuomet kaip žmonės.

Tačiau tą vakarą jie sykiu užsikūrė židinį ir kalbėjosi iki tamsos. Jai atrodė, tarsi būtų nemačiusi jo ištisus mėnesius. Pagaliau ji vėl šnekėjosi su Janu, vyru, kurį mylėjo, savo vyru, meilužiu, draugu. Tomis nesibaigiančiomis vienatvės savaitėmis jai taip trūko jo draugystės. Pirmą kartą jie neįstengė ištiesti vienas kitam rankos, vienas kitam padėti. Dabar sėdėdami ant grindų priešais židinį jie tyliai pavalgė vakarienę. Tokį taikingą vakarą ir siaubas dėl priartėjusio teismo sumažėjo. Ir teismo grėsmė kažin kaip sumenko per tas savaites, kai Janas buvo paleistas iš kalėjimo. Kalėjimas buvo tikrovė. Ji tikrai kapanojosi prieš srovę stengdamasi, kad jį išleistų už užstatą. Kai paliko motinos žiedą su smaragdu, tai buvo tikra. O kas tas teismas? Juk tai grynas formalumas. Pašnekesys dviejų atlikėjų, kuriems sumokėta, jų ir valstijos, į kuriuos žvelgia teisėjas juoda mantija, o kažkur fone šmėkšteli moteris, kurios niekas nepažįsta, vardu Margarita Berton. Savaitė, gal pora, ir viskas bus baigta. Tai vienintelė tikrovė.

Ji apsivertė ant nugaros ant kilimo prieš židinį, mieguista šypsodamasi Janui, o jis pasilenkęs pabučiavo ją. Tai buvo ilgas atmintin įstringantis bučinys, sugrąžinęs tą švelnumą, kurį jie buvo praradę, ir jos kūnas negalėjo neatsiliepti, tad po kelių akimirkų jie jau godžiai mylėjosi. Tai buvo viena iš retų naktų, kai sielos ir kūnai susilieja, įsidega ir liepsnoja valandų valandas. Jie mažai kalbėjosi, bet vis mylėjosi. Jau buvo priešaušris, kai Janas kone užmigusią Džesę nunešė į lovą.

— Aš myliu tave, Džese. Dabar miegok. Ryt laukia sunki diena, — šnibždėjo jis, o ji snūduriavo ir girdėdama jo balsą šypsojosi. Sunki diena?.. Na, taip... madų pristatymas... O gal jie važiuoja į paplūdimį? Ji niekaip neprisiminė. Iškyla? Kas rytoj?

— Aš tave irgi myliu... — sumurmėjo užmigdama prie jo šono, rankomis apsivijusi jį tarsi mažas vaikas. Jis švelniai glostė jos ranką gulėdamas šalia ir rūkydamas, paskui įsižiūrėjo jai į veidą, tačiau be šypsenos. Miegas jo neėmė. Mylėjo Džesiką labiau nei bet kada, bet dabar jam galvą kvaršino ir daugybė kitų rūpesčių.

Jis taip ir praleido tą naktį, budėdamas. Žiūrėdamas į žmoną, galvodamas, klausydamas, kaip ji kvėpuoja ir murma, svarstydamas, kas bus toliau.

Ryte jis bus teisiamas už išprievartavimą.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Teismo salės miesto rotušėje nepalyginsi su nedidele sale, kur vyko pirminis bylos nagrinėjimas. Ši atrodė tarsi teismo salė filmuose. Aukso lapelių motyvas, sienos apmuštos medžiu, ilgos eilės suolų, teisėjo vieta ant aukštos pakylos, visiems aiškiai matoma Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava. Salė pilnutėlė žmonių. Moteris kvietė pavardėmis, vieną po kito. Pakvietusi dvylika sustojo. Buvo renkami prisiekusieji.

Janas sėdėjo su Martinu salės priešakyje, prie stalo, skirto gynybai. Per porą metrų sėdėjo kitas apygardos prokuroro padėjėjas su inspektoriumi Hjutonu. Margaritos Berton niekur nesimatė.

Dvylika prisiekusiųjų susėdo į savo vietas, teisėjas paaiškino bylos esmę. Kelios moterys atrodė nustebusios ir žvilgčiojo į Janą, vienas vyras papurtė galvą. Martinas kažką paskubomis užsirašinėjo, atidžiai stebėdamas būsimuosius prisiekusiuosius. Jis turėjo teisę pašalinti dešimt žmonių iš prisiekusiųjų. Apygardos prokuroro padėjėjas turėjo tokią pat teisę. Veidai atrodė niekuo nepasižymintys, tarsi autobuso keleivių.

Tą rytą Martinas paaiškino Janui ir Džesei, kokių jiems reikėtų prisiekusiųjų. Ne senmergių, kurios būtų sukrėstos dėl kaltinimo išprievartavimu, o gal net tapatintųsi su auka. Praverstų tvirtos vidurinės klasės namų šeimininkės, kurios gal pasmerktų panelę Berton už tai, kad sutiko važiuoti su Janu. Jauni žmonės veikiausiai pajustų gailestį Janui, tačiau, ko gero, pavydėtų porai išvaizdos, to, kaip patogiai tokie jauni gyvenime įsitaisę. Taigi rinktis reikėjo atsižvelgiant į daugelį subtilumų.

Nuo kėdės priekinėje eilėje Džesika stebėjo dvylika vyrų ir moterų bei teisėją. Bet vos tik Martinas atsistojo apklausti pirmo kandidato į prisiekusiuosius, teisėjas paskelbė pietų pertrauką.

Procesas buvo lėtas. Tik antros dienos pabaigoje prisiekusieji pagaliau buvo išrinkti. Juos apklausė prokuroro padėjėjas ir kaltinamojo advokatas — apie tai, koks jų požiūris į prievartavimą, apie jų darbus ir antrąsias puses, apie jų įpročius, kiek turi vaikų. Martinas paaiškino, kad tėvai, kurių dukros panašaus amžiaus kaip Margarita, irgi nelabai tinka, nes gali per smarkiai norėti auką apsaugoti. Reikėjo apgalvoti tiek daug dalykų, kad kuo nors vis viena liks nepasirūpinta. Taigi galiausiai tarp prisiekusiųjų liko pora žmonių, kurie Martinui nepatiko, bet jis jau buvo pasinaudojęs teise atmesti dešimt prisiekusiųjų kandidatūrų, tad dabar jiems beliko tikėtis geriausio. Martinas su prisiekusiaisiais bendravo lengvai, nevengdamas pašaipos, ir retkarčiais čia vienur, čia kitur kai kas nusijuokdavo iš kvailo atsakymo ar pokšto.

Pagaliau prisiekusieji buvo patvirtinti. Penki vyrai, trys pensininkai ir du jauni, septynios moterys, penkios vidutinio amžiaus, ištekėjusios ir aprūpintos, dvi jaunos ir netekėjusios. Pasisekė visai neblogai, jie vylėsi, kad šios jaunos moterys atsvers pensininkus vyrus, kurių Martinas nenorėjo. Tačiau apskritai jis buvo patenkintas, ir Janas su Džese tikėjosi, kad jis turi pagrindo būti patenkintas.

Kai antrai dienai baigiantis jie išėjo iš teismo salės, Džesei atrodė, kad ji ir miegodama galėtų papasakoti prisiekusiųjų gyvenimo istorijas, išvardinti jų ir jų sutuoktinių profesijas. Ji atpažins jų veidus tūkstantinėse miniose, prisimins juos visą likusį gyvenimą, net jei nuo šiandien daugiau niekuomet jų nesutiktų.

Pirmas smūgis juos ištiko trečią dieną. Ramus vyriškis, apygardos prokuroro padėjėjas, pakeitęs aną erzinančią moterį iš pirminio bylos nagrinėjimo, nepasirodė teisme. Naktį jį ištiko ūmus apendicito priepuolis, o anksti ryte trūkęs apendicitas jam buvo išoperuotas ir dabar ligonis ramiai ilsėjosi Siono Kalno ligoninėje, o tai Džesikai neatrodė didelė paguoda. Šią naujieną teisėjui pranešė vienas ligonio kolegų, kuris kaip tik dalyvavo byloje gretimoje salėje. Tačiau gerbiamasis teisėjas galįs nesijaudinti, nes jau pasiųstas susirgusįjį pakeisiantis prokuroro padėjėjas, turįs tučtuojau pasirodyti. Džesei ir Janui širdis nusirito į kulnus. Dalyvauti jų byloje grįš moteris iš pirminio nagrinėjimo. Kai teismo pradžioje ji nepasirodė, tai atrodė sėkmės ženklas, o dabar...

Martinas pasilenkė kažko pašnibždėti Janui į ausį, o teisėjas paskelbė trumpą pertraukėlę, kol atvyks naujas apygardos prokuroro padėjėjas. Visi atsistojo, teisėjas išėjo iš salės, visi norėdami prasimankštinti traukė į koridorių. Dar buvo anksti, ir net puodelis kavos iš automato koridoriuje atrodė patraukliai. Vis greičiau praeis laikas. Laikydama mažą polistireno puodelį su garuojančia klastingos išvaizdos kava, Džesika pajuto, kaip jai pečius prislegia neviltis. Tegalėjo galvoti apie tą prakeiktą prokuroro padėjėją, ir kokią grėsmę ji kelia jų bylai. Žvilgtelėjo į Janą, tas nieko nepasakė. O Martinas kažkur išnyko.

Jis buvo liepęs neaptarinėti bylos koridoriuje per pertraukas ar pietus, todėl buvo sunku sugalvoti banalybių, kurios užpildytų tylą. Tad jie tylėjo, stovėdami vienas šalia kito tarsi traukinio laukiantys pabėgėliai, iš tiesų gerai nesuprantantys, kas vyksta.

— Dar kavos?

— Ką? — Jos mintys klajojo pragaro prieangyje.

— Kavos? Ar nori dar kavos? — vėl paklausė Janas. Bet Džesė tik papurtė galvą bergždžiai bandydama nusišypsoti. — Nesijaudink taip nežmoniškai, Džese. Viskas bus gerai.

— Žinau. — Žodžiai. Viskas tik žodžiai. Be jokios prasmės. Niekas nebeturi jokios prasmės. Viskas taip painu, nieko neįmanoma suprasti. Ką jie čia veikia? Ko jie čia stoviniuoja tarsi suglumę gedėtojai laidotuvėse? Džesika sutrynė nuorūką į marmurines grindis, pakėlė akis į lubas. Puošnios ir dailios, pasišlykštėjo ji. Kam reikia tokių dailių? Tikrai per įmantrios. Tada prisiminė kur esanti — miesto rotušėje. Teisme. Užsidegė kitą cigaretę.

— Tu juk ką tik užgesinai, Džese, — tyliai ir liūdnai pasakė Janas. Jis taip pat žinojo, kas darosi.

— Ką? — pašnairavo ji virš žiebtuvėlio liepsnos.

— Nieko. Gal jau grįžtam?

— Aišku. Kodėl ne. — Sviesdama tuščią polistireno puodelį į didelę, metalinę, smėlio pilną peleninę Džesė pabandė šyptelėti.

Vienas šalia kito, bet nesiliesdami juodu nužingsniavo atgal į teismo salę. Janas lėtai nuėjo prie stalo, kuris atskyrė jį ir Martiną nuo visų kitų. Džesika nusekė jį žvilgsniu, žiūrėjo į jį, į Martiną, sparčiai skrebenantį užrašus pailgame geltoname bloknote. Tobulas advokatas, jo atvaizdas šviesos dėmėje drąsiai tįso per mozaikines marmurines grindis. Džesė užsižiūrėjo į šviesą nieko negalvodama, tetrokšdama vieno — kad galėtų būti kur nors kitur. Paskui išsiblaškiusi žvilgtelėjo į vietą, paliktą prokuroro padėjėjui.

Ji ten jau sėdėjo. Matilda Hovard-Spenser, aukšta, liekna, kuo griežčiausia. Jos galva siauroka, su stačiai pakirptais trumpais šviesiais plaukais, ilgos plonos lanksčios rankos, kaip tik kaltinančiam pirštui iškelti. Ji vilkėjo santūrų pilką kostiumą ir šviesiai pilkšvą šilkinę palaidinukę, jos akys derėjo prie kostiumo. Šiferio pilkumo, tokios pat rūsčios. Ilgos liesos kojos, vienintelis papuošalas, kurį ta moteris dėvėjo, buvo siauras auksinis žiedas. Ištekėjusi už teisėjo Spenserio. Jo pavardę pridūrusi prie savosios. Matilda buvo tikras apygardos prokuratūros siaubas. Geriausiai jai sekdavosi prievartavimo bylos. Nei Janas, nei Džesika to nežinojo, užtat Martinas žinojo, ir pamačius, kaip ji atžygiuoja į teismo salę, jam norėjosi verkti. Ji buvo subtili ir žavinga tarsi kirvis, pataikantis tiesiai į kiaušius. Kartą Martinas buvo susirėmęs su ja kitoje byloje, tačiau nelaimėjo. Tada niekas nelaimėjo. Devintą teismo dieną jo klientas nusižudė. Tikriausiai jis tai būtų padaręs ir be jos pagalbos, bet... Matilda, žavioji Matilda. Janas su Džesika težinojo tai, ką pajuto ją išvydę.

Janas matė moterį, kuri vertė jį nervintis, atrodė, tarsi ji turėtų nematomą narvą aplink savo stalą. Džesė matė iš ledo iškaltą moterį, jautė, kaip nuo tos prokuroro padėjėjos ją sukausto baimė. Dabar tai jau buvo ne žaidimas, o tikras karas. Džesė tai suprato vien iš to, kaip moteris pažvelgė į Janą. Vienąkart dėbtelėjo į jį, o paskui keletą kartų tarytum pro jį, tarsi jis būtų ne žmogus, kurį verta pastebėti, ir jau tikrai ne vyras. Prokuroro padėjėja greitakalbe kažką pasakė Hjutonui, tas keliskart linktelėjęs galvą pakilo ir išėjo. Neliko abejonių, kas čia vadovauja. Džesė keikė vyrą, kuriam apendicitas. Šios moters jiems nieku gyvu nereikėjo.

— Visų prašome atsistoti...

Teisėjas grįžo į savo vietą, vėl pakibo įtampa. Jis neslėpė pasitenkinimo sulaukęs naujos teismo dalyvės, pasveikino ją mandagiu linktelėjimu. Stačiai žavu.

Matilda Hovard-Spenser greitai pasakė keletą draugiškų frazių prisiekusiesiems, atrodė, kad visi jai mielai atsakė. Ji galėjo įkvėpti ir pasitikėjimą, ne tik baimę. Jos balsas ir manieros bylojo apie autoritetą, kone pranokstantį jos amžių, ji negalėjo būti vyresnė negu keturiasdešimt dvejų ar trejų. Atrodė iš tų, kuriomis gali pasikliauti, kurios pasirūpins reikalais, pasirūpins jumis, užtikrins, kad viskas klotųsi sklandžiai. Tokia moteris kariaus kare, ves kariuomenę, ir sykiu spės pasirūpinti, kad jos vaikai lankytų ne tik algebrą, bet ir lotynų. Tik vaikų neturėjo. Tebuvo ištekėjusi vos porą metų. Įstatymas buvo jos meilužis, o vyras, gerokai persiritęs per šešiasdešimt, tebuvo bičiulis.

Apšilimas prasidėjo nuo neįdomiausio liudytojo. Tyrėjas medikas užėmė liudytojo vietą ir nepasakė nieko, kas pakenktų Janui, nieko, kas padėtų Margaritai Berton. Jis tepaliudijo, kad patikrino ją: lytinis aktas buvo, tačiau, išskyrus tai, nieko daugiau negalima tvirtinti. Nors Matilda Hovard-Spenser jį mygo, gydytojas atkakliai tvirtino, jog jokių įkalčių, patvirtinančių jėgos panaudojimą, nesama. Martino protestas dėl to, kad prokuroro padėjėja spaudžianti iš liudytojo informaciją, buvo atmestas, tačiau liudijimas atrodė per daug bespalvis, kad būtų koks skirtumas. Džesikai visa tai regėjosi labai jau nuobodu. Po valandos ji sutelkė dėmesį į nailoninę raudoną juostą vėliavos viduryje. Nusprendė, kad jeigu žiūrės įtempusi akis, gal liausis mintyse sprukusį iš ten, kur esanti... Tie monotoniškai kartojami žodžiai...

Gėdingas nusikaltimas žmogaus prigimčiai... sodomija... prievartavimas... sueitis... rectum... vagina... sperma... Tarsi koks vaiko vadovas į fantazijos pasaulį. Tie gąsdinantys žodžiai, kurių reikšmes skaitei žodyne, kai tau buvo keturiolika, kurie kutendavo smalsumą. Dabar ji turėjo galimybę sužinoti, kaip atrodo kiekvienas jų realaus dydžio. Prokurorei, atrodo, be galo patiko „vagina“. Ir „prievartavimas“. Ji tarė jį iš didžiosios raidės.

Pagaliau diena pasibaigė ir jie parvažiavo namo tylomis, kaip ir visą savaitę. Sunku jau vien ten būti, tvardytis akivaizdoje tų, kurie žiūri iš prisiekusiųjų suolų, tų, kurie gali atkreipti dėmesį. Jei susirauksi, prisiekusieji pamanys, kad pyksti, pyksti ant Jano, o gal esi susinervinusi. Susinervinusi? Na ką tu, brangusis, aišku, kad ne! Jeigu šypsaisi, vadinasi, į tai, kas vyksta teismo salėje, žiūri nerimtai. Jei apsirengsi neapgalvotai, atrodysi turtinga. Jei apsivilksi ką per linksmo, iškart atrodysi lengvabūdė. Atrodyti seksualiai teisme, kur teisiama už išprievartavimą? Apsaugok Dieve. Vagina? Kur? Ne, aišku, neturiu. Jau net nebuvo baisu, tik labai kamavo. O ta prakeikta moteris be jokio pasigailėjimo išspaudžia iš liudytojų visas mintis, visus žodžius iki paskutinio. O Martinas toks sumautas džentelmenas. Bet koks pagaliau skirtumas? Jei tik jie nepramiegos ir pasirodys teisme, kai reikia, netrukus visa tai baigsis. Netrukus... Bet atrodė, tarsi tai dar tik prasidėjo. Jų dar laukia ištisa amžinybė. Vakarieniaudami beveik nepratarė žodžio ir Džesika užmigo su chalatu Janui dar neišlindus iš dušo. Bet koks skirtumas, jis vis viena buvo per daug pavargęs šnekėtis. Ir ką dar galima pasakyti?

Kitą rytą Džesė mieguista pasirąžė automobilyje, pavargusi nusišypsojo žiūrėdama į pastatus ankstyvo ryto šviesoje.

— Ko šypsaisi, Džese?

— A, kvaila mintis atėjo. Pagalvojau, kad visa tai šiek tiek primena Niujorką, kur sykiu važiuodavom į darbą. — Ji atrodė susimąsčiusi, Janas nenusišypsojo.

— Ne visai.

— Ne. Ar turim laiko sustoti ir greitai nusipirkti po puodelį kavos?

Jie nespėjo papusryčiauti, o dabar jau vėloka.

— Verčiau išgersime kavos ten iš automato, Džese, nenoriu vėluoti. Jie gali nuspręsti, kad aš negerbiu teismo, ir atšaukti mano paleidimą už užstatą. — Jėzau, ir viskas dėl kavos puodelio.

— Gerai, mano mielas. — Džesė švelniai palytėjo jo petį ir prisidegė dar vieną cigaretę. Dabar ji nerūkydavo tik teisme.

Lipant rotušės laiptais jos ranka įsmuko jam į delną, viskas atrodė taip šviesu, taip skaistu, taip nauja. Toks išaušo rytas, kad ir kokios baisybės dėjosi jų gyvenime. Atrodė, lyg Dievas nieko nė neįtaria. Jis toliau sau žėrė saulės šviesą ir gražias dienas.

Į koridorių prieš teismo salę juodu atidūmė likus trims minutėms iki pradžios, ir Džesika nuskubėjo prie kavos aparato.

— Nori?

Janas jau žiojosi sakyti, kad ne, bet tuoj linktelėjo. Rėmuo jau negali graužti baisiau, negu graužia, tai koks skirtumas? Džesės rankos paduodant puodelį taip drebėjo, kad ji vos neišlaistė kavos.

— Matau, kad paskui prireiks kokių metų, kol susirinksime savo gabalus.

— Turi galvoje mano nežmonišką drebulį?

Jis nusišypsojo jai.

— O mano ar matai? — Jis ištiesė ranką ir abu nusijuokė.

— Sakyčiau, profesinė liga.

— Prievartautojo? — rimčiau nei Džesė prabilo Janas.

— Gerai, Janai, liaukis, — nutraukė ji juokus ir atkreipė dėmesį į šurmulį prie durų be užrašo. Pro tas duris vaikščiojo žmonės, vieni ėjo vidun, kiti laukan. Keturi vyrai, moteris, girdėti jų balsai, tarsi lauktų pasirodant kažin ko svarbaus.

Tas sujudimas patraukė Džesės dėmesį, bet Janas atrodė keistokai, pakreipęs galvą įtemptai klausėsi. Ji norėjo paklausti, kas yra, bet nežinojo, ar klausti. Janas buvo įsigilinęs į balsus ir garsus. Paskui greit trinktelėjo durys ir iš už kampo išnėrė moteris paprasta balta vilnone suknele. Džesika aiktelėjo. Tai buvo Margarita Berton.

Janas prasižiojo, paskui susičiaupė, nė vienas nepajudėjo. Džesika stovėjo sukaustyta nuostabos, drebėdama lyg iš šalčio, žiūrėdama į akis Margaritai Berton, kuri staiga stabtelėjo, greitai žengė žingsnį atgal ir sustojo su nuostaba veide. Ir visi trys taip stovėjo. Atrodė, lyg nuščiuvo visas pastatas, lyg jie vieninteliai trys žmonės, likę šiame pasaulyje. Niekas nejudėjo, išskyrus... Margaritos Berton veidą. Lėtai, neapsakomai lėtai, tarsi vaškinė kaukė tirptų saulėje, jį nutvieskė šypsena. Tai buvo pergalės grimasa, skirta tik Janui. Džesika žiūrėjo pasibaisėjusi, paskui, tarsi jos kūnas būtų pajudėjęs prieš jos valią, it paklaikusi puolė į priekį ir užsimojo ant Berton rankoje tvirtai suspausta rankine.

— Kodėl, po velnių, kodėl? — Džesikai iš širdies iškilo veriantis, skausmo kupinas klyksmas.

Moteriškė per žingsnį atsitraukė, atrodydama išsigandusi, tarsi pabudinta iš sapno, ir tuo pat metu Janas puolė sulaikyti Džesikos. Galėjo atsitikti kas nors baisaus, nes jos akyse degė troškimas žudyti. Tą klyksmą „kodėl?“ sienos atkartojo daugelį kartų, bėgančios Margaritos Berton kulnai tauškino vaiduoklišką staccato marmuriniais koridoriais, o Džesė tuo metu raudojo, apglėbta Jano.

Prie jų atbėgo būrelis vyrų, bet apsigręžė, neišvydę nieko, kaip tik stovinčius Janą ir Džesę. Jokių peštynių, nieko nereikia skirti, tik vyras su žmona susikivirčijo, o žmona dabar iš širdies rauda. Tačiau triukšmą išgirdo ir Martinas, ir kažkodėl jam bežengiant į teismo salę nuojauta pašnibždėjo skubėti ten, iš kur sklinda garsai. Išvydęs koridoriumi nuskubančią Margaritą Berton, jis suprato, kad kažkas įvyko. Rado ant suolo drebančią Džesiką ir ją raminantį Janą.

— Ar jai nieko neatsitiko?

Janas tik niauriai pažvelgė, bet neištarė nė žodžio.

— Kas nutiko?

— Nieko. Ji... mes tik... na, netikėtai susidūrėme su įžymiąja panele Berton.

— Ar ji ką padarė Džesei? — Martinas daug būtų davęs, kad būtų padariusi. Geriau ši byla nė negalėtų pakrypti.

— Ji nusišypsojo, — paliovusi kūkčioti paaiškino Džesė.

— Nusišypsojo? — nustebo Martinas.

— Taip. Tarsi žmogus, kuris ką tik kažką nudėjo ir džiūgauja.

— Na, Džese... — Janas bandė ją nuraminti, bet žinojo, kad ji teisi. Kaip tik taip Margarita Berton ir atrodė, tačiau jie vieninteliai tai matė.

— Po velnių, juk puikiai matei, kad ji taip atrodė.

Džesė bandė paaiškinti tai Martinui, bet tas nieko apie tai nepasakė, tik paklausė:

— Ar dabar jau nusiraminai?

Džesė lėtai linktelėjo, giliai įkvėpė.

— Taip, nusiraminau.

— Gerai, nes mums jau reikia į salę. Vėluoti negalima.

Džesika netvirtai pakilo, abu vyrai susirūpinę ją stebėjo. Ji dar kartą giliai įkvėpė, užsimerkė. Koks bjaurus rytas.

— Džese...

— Ne, tu tik palik mane ramybėje ir viskas bus gerai. — Žinojo, ką Janas bandys pasakyti — jis norės, kad ji važiuotų namo.

Įeinant į salę, į juos pasisuko keletas galvų. Kažin kas girdėjo jos klyksmus, galvojo Džesė, kai Berton skuodė koridoriumi. Netrukus paaiškėjo kas. Vos kelis žingsnius spėjo žengti per salę, prieš juos karingai sustojo inspektorius Hjutonas ir įsmeigė į Džesę įsiutusį žvilgsnį.

— Jei tai dar sykį pasikartos, aš jus areštuosiu, ir jo paleidimas už užstatą bus atšauktas tokiu greičiu, kad jums net galvos apsisuks.

Janas atrodė apmiręs, Džesė žioptelėjo, bet priekin žengė Martinas.

— Kas pasikartos, inspektoriau?

— Jei ji dar kartą pagrasins panelei Berton.

— Džesika, ar tu grasinai panelei Berton? — Martinas pažvelgė į ją tarsi tėtis, klausiantis savo penkiametę dukrelę, ar ji išpylė mamytės kvepalus į unitazą.

— Ne, aš suklikau...

— Ką suklikai?

— Nežinau.

— Ji sušuko „kodėl?“, tik tiek, — už ją atsakė Janas.

— Man tai visai neprimena grasinimo, inspektoriau. O jums? Tiesą sakant, girdėjau kaip tas ponios Klark klausimas nuskambėjo koridoriuje, dėl to ir puoliau į veiksmo vietą.

— Aš laikau tai grasinimu.

„O aš laikau tave asilu“, — Džesė tiesiog mirė, kaip norėjo tai pasakyti.

— Kiek žinau, inspektoriau, „kodėl“ yra klausimas, ne grasinimas. Na, nebent toks mūsų klausimas jums kelia grėsmę.

Netaręs nė žodžio inspektorius Hjutonas apsisuko ant kulno ir grįžo į savo vietą šalia Matildos Hovard-Spenser. Tačiau patenkintas neatrodė, kaip ir Janas. Džesė juto, kaip jis dreba šalia.

— Aš tikrai užmušiu tą šunsnukį, dar nespės nė ši nesąmonė pasibaigti.

Tačiau baisus Martino žvilgsnis juos abu sustabdė.

— Ne, po velnių, jūs sėdėsit ir atrodysit kaip padoriausia Amerikos pora, net jei norėsit mirti. Ir tuoj pat. Ar aišku? Abiem? Džesika, aš ir į tave kreipiuosi. Šypseną, nuostabią šypseną. Nesąmonė, negi negali išspausti nieko daugiau. Ir paimk jos ranką, Janai. Jėzau, tik to mums ir betrūko, kad prisiekusieji pamanytų, jog yra kokių nors bėdų. Ne, jokių bėdų nėra. Kol kas. Ir neužmirškit to.

Visa išdėjęs, jis nužingsniavo prie stalo salės priešakyje rimtu veidu, bet be jokio susirūpinimo. Nusišypsojo žvilgtelėjęs prokuroro padėjėjos pusėn ir geranoriškų žvilgsniu apžvelgė salę. Džesei su Janu sekėsi prasčiau, nors jie ir stengėsi. Jiems dar reikėjo pergyventi panelės Berton liudijimą. Tačiau nors ir keista, išvydus tą demonišką šypseną išgirsti ją kalbant nebuvo taip baisu, kaip juodu tikėjosi.

Ji papasakojo jau girdėtą pasakėlę santūriai sėdėdama ant liudytojų pakylos. Balta suknelė atrodė tokia gąsdinančiai tyra, tokia pritrenkiančiai moteriška. Sėdėjo taip kukliai, tarsi jos kojos būtų sulituotos prieš įžengiant į teismo salę, ir Džesika atkreipė dėmesį, kad jos plaukų atspalvis dabar daugiau rudas nei raudonas. Jei ji ir prisilietė prie kokios kosmetikos, to nebuvo matyti, jei turėjo krūtinę, tikrai stebuklingai ją pradangino. Atrodė, ji iš viso neturi figūros.

— Panele Berton, gal galite mums papasakoti, kas įvyko? — paklausė apygardos prokuroro padėjėja, vilkinti nepaprastai niūrią juodą suknelę, tobulai kontrastuojančią su liudytojos balta. Epizodas tarsi iš pigaus filmo.

Vėl teko išklausyti jau girdėtą giesmelę. Klientei baigus pasakoti, prokuroro padėjėja paklausė:

— Ar kas nors panašaus jums yra nutikę anksčiau?

Liudytoja nunarino galvą, atrodė, nė nebeprašnibždės.

— Ne. — Tylutėlis garsas, tarsi ant žemės būtų nuplevenęs lapelis. Džesė susivarė nagus į delnus. Pirmą kartą gyvenime ji taip smarkiai neapkentė žmogaus. Sėdėdama ir žiūrėdama į ją, būdama priversta jos klausytis, Džesė tiesiog troško užmušti tą moterį.

— Kaip jūs jautėtės, kai jis paliko jus tame nušiurusiame viešbutyje? — O Viešpatie.

— Taip, tarsi būtų likę tik nusižudyti. Kurį laiką apie tai galvojau. Kaip tik dėl to ir užtrukau pranešti apie tai policijai.

Koks vaidinimas! Tetrūksta tik plojimų atsistojus ir choru skanduojamo „bravo“. Deja, linksmintis nesinorėjo. Džesė žinojo, kad apsimestinis santūrumas Margaritai padeda pelnyti prisiekusiųjų palankumą. Ką dabar daryti Martinui? Jeigu jis sutaršys ją į skutus, užsitrauks prisiekusiųjų nemalonę. Kryžminė jos apklausa bus tarsi lėkimas riedučiais per minų lauką. Daugiau kaip valandą paskyrusi liudytojai Matilda Spenser-Hovard baigė apklausą, dabar Martino eilė. Džesė pajuto, kaip skrandis pakilo, paskui vėl staigiai nupuolė. Norėjo įsitverti Jano. Ilgiau nebegalėjo laikytis. Tačiau teks. Svarstė, kažin kaip jis jaučiasi ten, atskirtas nuo visų. Kaltinamasis. Prievartautojas. Džesika sudrebėjo.

— Panele Berton, kodėl jūs šiandien už teismo salės durų ponui Klarkui šypsojotės?

Pirmas Martino klausimas sukrėtė visus, net Džesiką. Prisiekusieji atrodė apstulbę, tuo tarpu Hjutonas įsiutęs kažką pašnibždėjo prokuroro padėjėjai.

— Šypsojausi? Aš... kodėl... nežinau... Aš jam nesišypsojau! — Ji raudo ir atrodė mirtinai įtūžusi, visai nepanaši į nekaltąją mergelę, kokia dėjosi vos prieš akimirksnį.

— Tai ką jūs darėte?

— Aš... nieko, po velniais... aš... tai yra... ai, aš nežinau, ką dariau... — Štai vėl pasirodė mergelė, dar ir bejėgė. — Patyriau sukrėtimą jį ten išvydusi, o dar jo žmona pavadino mane gražiu žodeliu. Ji...

— Tikrai? Kaip ji jus pavadino? — Martinas atrodė gerokai nustebęs, ir Džesė svarstė, ar jis tikrai stebisi. Suprasti jį ne taip paprasta, šituo ji įsitikina kasdien. — Na, panele Berton, nesidrovėkit, pasakykit mums, kaip ji jus pavadino. Tik nepamirškite, kad jūs prisiekėte. — Jis jai nusišypsojo ir ėmė laukti.

— Aš neprisimenu, kaip ji mane pavadino.

— Neprisimenate? Na, bet jeigu susitikimas buvo toks traumuojantis, tai kaipgi neprisimenate?

— Prieštarauju, gerbiamasis teisėjau! — sunerimusi pašoko Matilda Hovard-Spenser. Smarkiai sunerimusi.

— Pritarta.

— Gerai. Tik dar vienas menkas klausimėlis... Ar tiesa, kad jūs pažvelgėte į poną Klarką taip, tarsi...

— Prieštarauju! — prokuroro padėjėjos balsas būtų suskaldęs betoną, tačiau Martinas tik angeliškai nusišypsojo. Jis pasakė, ką norėjo.

— Pritarta.

— Atsiprašau, gerbiamasis teisėjau. — Bet pradžia buvo gera. Paskui visa istorija išdudenta nuobodžiai. Kaip ji buvusi pažeminta, išniekinta, išnaudota, sužeista. Tie žodžiai jau kone kėlė juoką. — Ko konkrečiai jūs tikėjotės iš pono Klarko?

— Ką turite galvoje? — Liudytoja atrodė išdidi, tačiau susipainiojusi.

— Na, ar manėte, kad tame viešbučio kambaryje jis pasipirš jums, ar ištrauks iš kišenės sužadėtuvių žiedą, ar... na, ko jūs tikėjotės?

— Nežinau. Aš... jis... Maniau, jis tiesiog nori išgerti. Jis jau buvo šiek tiek išgėręs.

— Ar jis jums pasirodė patrauklus?

— Aišku, ne.

— Tai kodėl tada jums norėjosi su juo išgerti?

— Todėl, kad... ak... nežinau. Nes man jis pasirodė džentelmenas. — Atrodė sužavėta savo atsakymu, tarsi jau viską būtų pasakiusi.

— A, tai štai kas, džentelmenas? Argi džentelmenas vežtųsi jus į viešbutį Turgaus gatvėje?

— Ne.

— Ar ponas Klarkas nusivežė jus į viešbutį Turgaus gatvėje... ar jūs jį ten nusivedėt?

Ji įsiutusi paraudo, užsidengė veidą rankomis, murmėdama kažką, ko buvo neįmanoma girdėti, ir pagaliau teisėjas pareikalavo, kad ji kalbėtų garsiau.

— Aš jo niekur nenusivedžiau.

— Bet ėjote su juo. Nors jis jums ir neatrodė patrauklus. Ar jūs taip labai norėjote su juo išgerti?

— Ne.

— Tai ką tada jūs norėjote daryti?

Tai bent! Džesė vos nenusišypsojo. Puiku.

— Aš norėjau... norėjau... kad mudu būtume draugai.

— Draugai? — Martinas, atrodė, dar labiau pralinksmėjo. Ji nusišnekėjo kaip kvailė.

— Na, ne, ne draugai. Ak, nežinau, aš norėjau grįžti į darbą.

— Tai kodėl tada sutikote važiuoti su juo išgerti?

— Nežinau.

— Ar jums norėjosi mylėtis?

— Prieštarauju.

— Pone Švarcai, suformuluokite kitaip savo klausimą.

— Kiek laiko, panele Berton, jūs buvote lytiškai nesantykiavusi?

— Ar aš turiu atsakyti į šį klausimą, gerbiamasis teisėjau? — Ji maldaujamai pažvelgė į teisėją, tačiau tas linktelėjo.

— Taip, turite.

— Nežinau.

— Na, bent maždaug? — nenusileido Martinas.

— Nežinau. — Balsas darėsi vis tylesnis.

— Maždaug. Ilgą laiką? Ne taip ilgai? Mėnuo... du mėnesiai... savaitė, kelios dienos?

— Ne.

— Ne? Ką jūs norite pasakyti šiuo „ne“? — suirzo Martinas.

— Noriu pasakyti, kad ne, ne kelias dienas.

— Tada kiek laiko? Atsakykite į klausimą.

— Ilgokai. — Teisėjas pažvairavo į ją, o Martinas ėmė artintis. — Na, gerai, ilgai, gal kokius metus, — išstenėjo pagaliau.

— Gal ir dar ilgiau?

— Gal.

— Ar paskutinis kartas buvo su kuo nors ypatingu?

— Aš... aš neprisimenu... aš... taip! — kone išrėkė paskutinį žodį.

— Su kuo nors, kas jus kaip nors įskaudino, panele Berton? Su kuo nors, kas jūsų nemylėjo taip, kaip turėjo mylėti, kažkuo, kas... — kalbėjo Martinas tokiu švelniu balsu, kad būtų užliūliavęs ir kūdikį, tačiau ant kojų pašokusi prokuroro padėjėja išsklaidė kerus.

— Prieštarauju!

Martinas dar dvi valandas apklausinėjo liudytoją ir Džesikai jau ėmė atrodyti, kad ji išsilydys į nedidelę neregimą dėmę. Ji nė nesiėmė svarstyti, kaip turėjo jaustis Margarita Berton, kai verkianti buvo vedama nuo liudytojų pakylos. Jai padėjo inspektorius Hjutonas, tuo tarpu Matilda Hovard-Spenser šiureno popierius. Džesikai pasirodė, kad griežtąją kaltintoją domina byla, o ne auka.

Teisėjas paskelbė pertrauką ir visus paleido iki pirmadienio. Kurį laiką it apduję stovėjo teismo salėje. Tebuvo pietų metas, bet Džesei norėjosi įsiropšti į lovą ir miegoti kokius metus. Dar niekada gyvenime nebuvo taip pavargusi. Taip išsunkta. O Janas atrodė penkeriais metais senesnis nei ryte.

Kai jie lydimi Martino išėjo iš teismo salės, Margaritos Berton niekur nesimatė. Ji buvo išvesta per teisėjo kambarius, Martinas spėjo, kad iš rotušės ji bus išlydėta pro nepastebimesnį išėjimą, kad išvengtų į rytinį panašaus susidūrimo. Jis jautė, kad ir Hjutonas nepasitiki ta moteriške, kad jis nenori daugiau rūpesčių, nei ji jau pridarė.

Išėjus į lauką, Džesei atrodė, kad buvo nemačiusi šviesos metų metus. Penktadienis. Buvo penktadienis. Nesibaigiančios savaitės pabaiga, dabar ištisas dvi dienas jie turės sau. Dvi su puse dienos. Ji tetroško vieno — eiti namo ir užmiršti šią rokoko stiliaus landynę, kur jų gyvenimas garma velniop vartomas pamišėlės rankų. Tarsi graikų tragedija, o prisiekusieji galės atlikti graikų choro vaidmenį.

— Ką tu galvoji? — Po protrūkio šįryt Janas vis dar nerimavo dėl jos. Dabar nerimavo labiau nei bet kada. Klausyti duodamų parodymų buvo nelengva.

— Nežinau. Atrodo, aš jau nebegaliu nieko galvoti, tiesiog svaičioju.

— Na, važiuojam namo. Gerai?

Janas palengva nuvedė ją prie mašinos, atidarė dureles ir sėsdama ant „Volvo“ sėdynės Džesė pasijuto esanti dviejų šimtų metų senė. Bet čia viskas pažįstama, čia namai. Dabar jai šito reikėjo labiau negu bet ko kito. Visą rytą norėjosi išmesti iš galvos.

— O ką tu galvoji, mielasis? — pro cigaretės dūmus į Janą pažiūrėjo Džesė.

— Apie ką tu šneki? — stengėsi išsilenkti klausimo jis.

— Na, kaip tau atrodo, kaip viskas klostosi? Ar Martinas ką nors sakė?

— Ne kažin ką. Jis lošia be galo atsargiai. — Ji vėl linktelėjo. Jiems išeinant Martinas nieko nepasakė, tik kad norėtų susitikti su jais savo biure šeštadienį. — Bet man atrodo, kad viskas klojasi gerai. — Aišku, kad gerai, turi būti gerai.

— Man irgi taip atrodo. — Gerai? Dieve, viskas taip kraupu. Bet turės būti gerai. Negi ne?

— Man patinka Martino darbo metodai.

— Ir man.

Jie abu dar vylėsi laimėti, tačiau dabar jau ėmė suvokti, kokią kainą teks už tai sumokėti. Ne pinigais, ne automobiliais, o kūnu, protu ir siela.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Šeštadienį ryte Janas nuvažiavo pas Martiną į biurą aptarti, ką sakys kitą savaitę nuo liudytojų pakylos. Džesika namie kankinosi nuo migrenos. Martinas jos pasigailėjo — vakare atvažiavo aplankyti ir aptarti jos parodymų.

Kai sekmadienį po pietų paskambino Astrida, jie tarsi zombiai sėdėjo ant kėdžių žiūrėdami senus filmus.

— Sveiki, vaikai, ką pasakysit apie spagečius mano namuose šįvakar?

Pirmą kartą Džesė bičiulei atkirto trumpai:

— Atsiprašau, Astrida, bet negalėsim.

— Ak, judu. Užsiėmę ir užsiėmę. Visą savaitę bandžiau pagauti, bet tavęs vis nebuvo parduotuvėje.

Velnias.

— Žinau. Turėjau čia darbų, be to, dar padedu Janui... redaguoti knygą.

— Turėtų būti smagu.

— Taip, galima ir taip sakyti. — Tačiau jos balsas išdavė, kad meluoja. — Paskambinsiu tau kitą savaitę. Bet ačiū už kvietimą.

Pasiuntė viena kitai bučinius ir padėjo ragelius. Džesika vėl nusistebėjo, kad niekas nežino, kas vyksta. Net atrodė keista, kad laikraščiai dar nieko nesuuodė, bet galų gale ji suvokė, kad tai, kas atsitiko jiems, nebuvo kuo nors ypatinga. Tokių bylų kaip ši kasdien nagrinėjama tuzinai. Jiems tai nauja, bet naujienų verslui ne. Be to, ne viena tų kitų bylų daug pikantiškesnė, jeigu jau būtų noro po jas kapstytis, išskyrus, žinoma, tą Pasifik Haitso aspektėlį bei išskirtinę Džesikos parduotuvę. Jei pasklistų gandai, jos verslas žlugtų. Tačiau rodėsi, kad tokio pavojaus visiškai nėra. Jokie spaudos atstovai iki šiol nekaišiojo nosies, niekas jais nesidomėjo. Už tai galėjo jaustis tik dėkingi. Ir ji buvo dėkinga. Martinas pažadėjo, kad jei užklys koks reporteris, jis paskambinsiąs į laikraštį ir paprašysiąs to negarsinti. Advokatas neabejojo, kad pavyks susitarti, kaip yra pavykę ir anksčiau.

Džesika jautėsi nesmagiai griežtai atsakiusi Astridai. Jos jau senokai nematė, o su kitais draugais jie nebuvo susitikę štai jau pora mėnesių. Būtų tikrai nelengva sueiti su kuo nors į akistatą. Darėsi vis sunkiau susitikti net su Astrida. Šią savaitę būtų buvę neįmanoma atsilaikyti ir prieš abi merginas parduotuvėje. Džesė nė iš tolo neketino ten rodytis. Bijojo, kad Zina su Kacuko iš jos veido perskaitys per daug. Dėl tos pačios priežasties po arešto Janas stengėsi nesusitikti su savo pažįstamais. Džiaugėsi galėdamas užsimiršti prie knygos. Herojai, kuriuos pats sukūrė, buvo jo draugija.

Tuo tarpu sąskaitų šūsnys vis augo. Teismo savaitę Zina kasdien užveždavo Džesei paštą. Daugiausia tai būdavo sąskaitos, tarp jų ir antroji Harvio Grino sąskaita, devyni šimtai dolerių. Ir šį sykį už nieką. Pinigai, išmesti už „kas, jei“: jei Margarita Berton būtų padariusi ką nors, ko nederėjo daryti, jei paaiškėtų, kad... jei būtų... Bet niekas nepaaiškėjo... Jis visiškai nieko neatkapstė. Iki pat sekmadienio vakaro. Vos Džesė pasišnekėjo su Astrida, suskambo telefonas — Martinas. Jie su Grinų norėjo nedelsdami atvykti. Ji pažadino Janą ir abu įsitempę ėmė laukti atvažiuojant vyrų. Mirė iš nekantrumo norėdami išgirsti, ką sužinojo Grinas.

Jis atsivežė nuotrauką. Margaritos Berton vyro, su kuriuo ji buvo susituokusi prieš dvidešimt metų. Santuoka buvusi paskubomis anuliuota. Galėjai pamanyti, kad nuotrauka Jano. Vyriškis buvo aukštas, šviesiaplaukis, mėlynakis, lūpose žaidė šypsenėlė. Stovėjo šalia MG, kuris buvo kur kas senesnio modelio nei „Morgan“, tačiau automobiliai buvo ne mažiau panašūs negu vyrai. Truputėlį prisimerkęs galėjai pamanyti, kad tai Janas prie „Morgan“. Ano plaukai buvo trumpesni negu Jano, veidas šiek tiek pailgesnis, automobilis juodas, ne raudonas... Taip, detalės skyrėsi, tačiau nedaug. Vien žvilgtelėjęs į fotografiją, negalėjai nenustebti. Ji atskleidė visą istoriją. Dabar jie žinojo kodėl. Pirmieji Martino įtarimai pasiteisino, tai būta keršto.

Jie keturiese visiškai nuščiuvę sėdėjo svetainėje. Grinas gavo nuotrauką iš panelės Berton pusseserės, paskutinę minutę, pastūmėtas vien nuojautos, nusprendė į ją kreiptis. Gera nuojauta, kaip paaiškėjo.

Švarcas atsikvėpė, atrodo, su palengvėjimu, ir atsilošė kėdėje.

— Na, dabar mes žinome. Ar ta pusseserė liudytų?

Bet Grinas papurtė galvą.

— Ji sako, kad atsisakys liudyti pasinaudodama penktuoju straipsniu arba meluos. Nenori veltis. Tvirtino, kad Berton ją užmuš. Man pasirodė, kad ta pusseserė bijo panelės Berton. Sakė, kad ji kerštingiausią iš visų jos pažįstamų žmonių. Ar tu pateiksi jai šaukimą į teismą?

— Kokia prasmė, jeigu ji prisidengs nuo mūsų penktuoju straipsniu. Ar ji papasakojo, kodėl Berton anuliavo santuoką? — Martinas susimąstęs kramsnojo pieštuko galą užduodamas klausimus, tuo tarpu Janas su Džesika tylėdami klausėsi. Janas vis dar laikė nuotrauką, jau visai nejuokais susinervinęs. Panašumas bauginantis.

— Panelė Berton neanuliavo santuokos. Jos vyras anuliavo.

Martinas greit kilstelėjo antakius.

— Šit kaip?

— Pusseserė mano, kad Margarita laukėsi, na, aišku, ji spėja, — ėmė pasakoti Grinas. — Buvo ką tik baigusi vidurinę mokyklą ir dirbo to vaikino tėvo kontoroje, teisininkų biure. „Hilmanas ir Noulzas“, ne menkesniame. — Janas pakėlė galvą, o Martinas švilptelėjo. — Ir ištekėjo už Noulzo sūnaus, vaikino vardu Džedas Noulzas. Tuo metu jis studijavo teisės koledže, o vasarą dirbo savo tėvo firmoje. Tai jis tas vaikinas nuotraukoje, — į fotografiją Jano rankoje mostelėjo Grinas. — Na, žodžiu, jie susituokė skubotai, bet labai tyliai, vasaros gale. Tėvas pasirūpino, kad niekas nieko neišgirstų, jokių pranešimų apie santuoką, nieko. Berton tėvai gyveno šalies gilumoje, tad čia ji jokios šeimos neturėjo, išskyrus pusseserę, o ši net nėra tikra, kad pora kada nors drauge gyveno. Jie tik susituokė, o daugiau pusseserė nieko neprisimena, tik kad Margarita porą savaičių pragulėjo ligoninėje, mano, kad gal dėl aborto komplikacijų, persileidimo ar ko panašaus. Iškart po to Noulzas anuliavo santuoką, ir Margarita liko be vyro, be darbo ir gal be kūdikio. Atrodo, ją ištiko nervų krizė ir ji tris mėnesius praleido katalikiškoje prieglaudoje. Aš buvau nuvažiavęs pasižvalgyti prie tos prieglaudos, tačiau ji nugriauta prieš dvylika metų, o to ordino seserys dabar kas Kanzase, kas Monrealyje, kas Bostone ar Dubline. Kažin ar buvo vykdoma kokia nors registracija, bet net jei ir buvo, tai įrašai bus nepasiekiami.

— Na, o kur tas vyrukas Noulzas? Ar jį patikrinai?

— Taip, — Grinas nepatenkintas susiraukė, — jis vedė kažkokią debiutantę, labai prabangiai, su daug triukšmo, tų pačių metų Padėkos dieną. Pokylis, skelbimai, pranešimai laikraščiuose. Iškarpose iš „Chronicle“ tvirtinama, jog jie buvę susižadėję ilgiau kaip metus, dėl to, matyt, tėtušis Noulzas nenorėjo viešumo, kai jo sūnelis vedė mergaitę Berton.

— Ar su Noulzu šnekėjaisi?

Grinas niūriai linktelėjo.

— Jis su savąja nuotaka užsimušė dvimotoriu lėktuvu po septyniolikos mėnesių. Tėtušis šią vasarą mirė nuo širdies smūgio, o motušė keliauja kažkur Europoj, niekas nežino kur.

— Stačiai nuostabu, — susiraukė Martinas vėl įsikąsdamas pieštuko. — Gal yra kokių brolių ar seserų, ar draugų, kurie žinotų, kas vyko? Ar kas nors likęs?

— Visiškas aklagatvis, Martinai. Jokių brolių ar seserų, o iš draugų kas dabar prisimins? Džedas Noulzas aštuoniolika metų miręs. Baisiai ilgas laikas.

— Taip, ilgokas laikas, jei visąlaik nešiojiesi akmenį užanty. Velnias. Mes tarsi ir viską išsiaiškinome, tačiau vis tiek, po velniais, neturime nė menkiausio apčiuopiamo dalyko. Nė menkiausio sumauto nieko.

— Kodėl sakai, kad nieko? — pirmąsyk nuo tada, kai išvydo fotografiją, prakalbėjo Janas. Jis atidžiai klausėsi dviejų vyrų pokalbio. — Kaip tik atrodo, kad turime viską.

— Taip. — Martinas lėtai viena ranka pasitrynė akis, tada vėl atsimerkė. — Bet nieko, kuo galėtume pasiremti teisme. Juk visa tai spėlionės. Ne daugiau. Tai, ką sužinojome, be abejo, tiesa, ir tai tikra psichologinė priežastis, kodėl Margarita Berton apkaltino tave prievartavimu. Juk tu atrodai visai kaip tas turtuolio sūnelis, kuris užtaisė jai vaiką, vedė ją, veikiausiai privertė pasidaryti abortą, o tada spjovė į ją ir po kelių savaičių susituokė su savo mergina iš aukštosios visuomenės. Panelė Berton sutiko žavųjį princą, o jis ją apdergė. Vėl pavertė pelene. Ji medžiojo jį dvidešimt metų. Tikriausiai dėl to ir nesistengė iš judviejų išgauti pinigų. Ji nori ne pinigų — trokšta keršto. Ji, ko gero, gavo truputį pinigų iš viso šito pirmą kartą. Yra žmonių, kuriems pinigai per paprastas dalykas. — Džesika pavartė akis išgirdusi šią pastabą, bet Janas mostelėjo liepdamas jai tylėti. — Taigi, taip ir yra, kad ji daug mieliau žiūrės, kaip tu sėdi į kalėjimą, nei plėš iš tavęs pinigus. Jos akimis, tu esi tik dar vienas Džedas Noulzas, ir tu už jį atsiimsi. Tu taip bauginamai į jį panašus, tavo automobilis panašus į jo, tu tikriausiai net kalbi panašiai kaip jis, kiek galime spręsti. Ji tikriausiai pastebėjo tave tame Enriko restorane prieš kelis mėnesius. Juk dažnai ten vaikštai. Tikriausiai pasalą ji suplanavo nuo pradžios iki galo. Tačiau bėda, kad teisme šito negalime įrodyti. — Martinas vėl pasisuko į Griną. — Tai tu tikras, kad pusseserė savo noru neliudys?

— Nė kiek tuo neabejoju, — trumpai ir aiškiai pareiškė Grinas.

Martinas papurtė galvą.

— Nuostabu. Štai dėl ko, Janai, teisme mes nė velnio negalime įrodyti. Nes priešiškai nusiteikusi liudytoja, kuri užlipusi ant pakylos prisidengia penktuoju straipsniu, pražudys tave daug greičiau negu iš viso ten neužlipusi. Be to, net jeigu ji ir liudytų, viso šito mes juk negalime įrodyti. Galėtume įrodyti tik kad Berton ištekėjo už Noulzo, o netrukus Noulzas anuliavo santuoką. Visa kita — grynos spėlionės, nuogirdos, prielaidos. Teisme tuo nepasiremsi, Janai, jei neturi tvirtų įrodymų. Kaltintojas per dešimt minučių šią hipotezę išpūs už durų. Tu ir mes žinome, kad greičiausiai taip ir buvo, bet prisiekusiesiems mes to niekuomet neįrodysime, neturėdami liudytojo, kuris pasakytų, kad ji laukėsi tekėdama už Noulzo, kad ji darėsi abortą, kad jai buvo pakrikę nervai, kad kas nors girdėjo, kaip ji prisiekė atkeršyti. Kaip mes visa tai įrodytume, net jei pusseserė ir sutiktų liudyti? Bijau, kad nors mes ir žinome tiesą, įrodyti jos neturim kaip.

Klausydama Džesika pajuto, kaip ašaros degina akis, o Jano tokio išbalusio ji dar gyvenime nebuvo mačiusi. Atrodė beveik pilkas.

— Tai ką darysime?

— Bandysime ir melsimės. Aš iškviesiu Berton dar kartą apklausti, pažiūrėsim, kiek ji dabar prisipažins. Ir kiek mums bus leista klausti. Bet aš daug nesitikiu, Janai. Per daug šituo nepasikliauk.

Po kelių minučių Grinas išėjo, koridoriuje paspaudęs Martinui ranką, papurtęs galvą ir teištaręs „gaila“. Martinas linktelėjo ir po kelių minučių taip pat išėjo.

Pirmadienį teismas vyko toliau, Martinas pareikalavo dar kartą iškviesti Margaritą Berton liudyti. Ar ji buvo ištekėjusi už Džedo Noulzo? Taip. Kiek laiko? Du su puse mėnesio? Dešimt savaičių? Taip, dešimt savaičių. Ar tiesa, kad ji turėjo už jo tekėti, nes laukėsi? Tikrai ne. Ar jai pakriko nervai... Prieštaravimas. Ne, galima klausti... Ar jai pakriko nervai, kai santuoka buvo anuliuota? Ne. To niekuomet nebuvo. Ar kaltinamasis nėra stulbinamai panašus į poną Noulzą? Ne. Ji nepastebėjusi. Ar ponas Noulzas susituokė iškart po... Prieštaravimas. Patvirtinta ir prisiekusieji įspėti nekreipti dėmesio į ankstesnius klausimus, susijusius su šiuo.

Teisėjas liepė Martinui liautis uždavinėti su byla nesusijusius klausimus ir gąsdinti liudytoją, o Džesika pastebėjo, kad Margarita Berton nuščiuvusi ir išblyškusi, bet visiškai susitvardžiusi. Gal net per daug. Džesė meldėsi, kad ši moteris prarastų savitvardą, kad pratrūktų ant liudytojų pakylos, kad klyktų ir rėktų, ir sunaikintų save prisipažindama, jog norėjo sunaikinti Janą dėl to, kad jis atrodo kaip Džedas Noulzas. Bet Margarita Berton nieko panašaus nedarė. Ji gavo leidimą eiti nuo liudytojų pakylos. Ir daugiau Džesika jos nebematė.

Vėliau, po pietų, Martinas liepė Janui susirasti du draugus, kurie paliudytų apie jo charakterį ir moralines savybes. Tų draugų parodymai, kaip ir Džesės, bus laikomi šališkais, bet liudytojai, paginantys kaltinamojo charakterį, niekuomet nekenkia. Janas sutiko paprašyti keleto žmonių, bet jo žvilgsnis buvo toks sielvartingas, kad Džesikai bežiūrint plyšo širdis. Tarsi Margarita Berton jau būtų laimėjusi. Ji ėmė ir paspruko. Numetė bombą ir išnyko, palikusi jiems nuotrauką kaip vienintelį paaiškinimą.

Janas negalėjo nė pagalvoti, kad turės kam nors aiškinti, kas nutiko, o pastaraisiais metais jis ir nebuvo toks artimas su savo draugais kaip anksčiau. Knygos, atrodė, praryja vis daugiau jo laiko, energijos, jis buvo visiškai atsidavęs rašymui. Janas troško pabaigti kitą knygą, parduoti ją, ką nors pasiekti, tik tada grįžti į barus leisti laiko su senais bičiuliais. Jis norėjo visų pirma ką nors nuveikti, kuo nors tapti, ką nors sukurti. Jam buvo nusibodę aiškinti, kad knygą gali atmesti, apie agentus, perrašinėjimą. Tad jis ir liovėsi aiškinęs. Jis liovėsi su jais bendravęs. Tą laiką, kuris likdavo nuo knygos, praleisdavo su Džese. Ji sugebėdavo atstoti visus kitus. Ir nemėgdavo su niekuo dalytis to laiko, kuris jam likdavo nuo rašymo.

Tą vakarą jis paskambino pažįstamam rašytojui ir bičiuliui, su kuriuo sykiu studijavo koledže, biržos makleriui, kuris irgi buvo persikėlęs į Vakarų pakrantę. Jie apstulbo išgirdę kaltinimus, užjautė, norėjo padėti. Nei vienas, nei kitas itin šiltų jausmų Džesei nejautė, tačiau gailėjo jų abiejų. Rašytojas buvo įsitikinęs, kad Džesė iš Jano nori per daug, kad ji per smarkiai prie jo prisisegusi, nepalieka jam erdvės rašyti. Studijų laikų bičiulis visad manė, kad Džesė per daug užsispyrusi. Ji tiesiog buvo ne jų skonio moteris.

Bet abu vyrai iškviesti liudyti pakalbėjo maloniai ir įtaigiai. Tvido kostiumu pasipuošęs rašytojas patvirtino neseniai laimėjęs apdovanojimą, publikavęs tris apsakymus „The New Yorker“ ir išleidęs romaną kietais viršeliais. Jis buvo gerbiamas rašytojas. Sėdėdamas ant liudytojų pakylos kalbėjo puikiai. Studijų laikų draugas darė ne blogesnį įspūdį, tik kitokį. Solidus aukštesniosios vidurinės klasės atstovas, gerbiamas šeimos vyras, kuris Janą pažinojo daugelį metų, tra ta ta, ta ta ta. Jie abu padarė, ką galėjo, tačiau galėjo nedaug.

Antradienį po pietų teisėjas visus paleido anksti, ir Janas su Džese grįžo namo pailsėti.

— Kaip laikaisi, mieloji? Negalėčiau sakyti, kad pastaruoju metu mudu puikiai atrodome, — liūdnai šyptelėjo Janas ir atsidarė šaldiklį. — Alaus nori?

— Išgerčiau ir dėžę. — Džesė nuspyrė batus, pasirąžė. — Viešpatie, kaip man šitas jovalas nusibodo. Atrodo, tai niekuomet nesibaigs, tęsis ir tęsis... Atrodo, jau visą amžinybę nebuvau va šitaip atsisėdusi su tavimi pasišnekėti. — Paėmė iš jo alų ir nuėjo atsigulti ant sofos. — Be to, aš jau greitai nebeturėsiu padorių drabužių, kuriais galėčiau apsirengti. — Ji vilkėjo bjaurų rudą tvido kostiumėlį, kurį turėjo dar nuo tada, kai Rytų pakrantėje studijavo koledže.

— Velniop, ryt eik su maudymosi kostiumėliu, šitiek nuobodžiavę prisiekusieji jau nusipelno paganyti akis.

— Žinai, aš tikėjausi, kad tas teismas bus daug dramatiškesnis. Net keista, kad taip nėra.

— Pati byla nėra tokia jau dramatiška. Ji šneka savo, aš savo: kas ką dulkino ir kodėl, kur ir dėl ko. Dabar aš jau nė nesijaučiu nesmagiai dėl to, kad tu ten sėdi, klausydamasi liudijimų. — Taip, dabar, kai Margaritos Berton teisme nebėra.

— Nė aš nesijaučiu nepatogiai. Tik man kaskart norisi juoktis, kai kas nors ištaria „gėdingas nusikaltimas žmogaus prigimčiai“. Taip persūdyta.

Pirmą kartą po ilgo laiko jie abu iš širdies nusijuokė. Atsipalaidavus pažįstamoje mieloje svetainėje teismas atrodė tarsi prastas pokštas. Nutikęs kažkam kitam.

— Džese, gal nori nueiti į kiną?

— Žinai, mielai. — Įtampa ėmė atslūgti. Jie nusprendė jau kone laimėję, nors ir be patikimų įrodymų, jog Margarita Berton yra pamišėlė, trokštanti atkeršyti vyrui, kuris jau dvidešimt metų miręs. Tai kas? Janas juk nekaltas. Pagaliau kas gali būti paprasčiau. — Gal pasikvieskime ir Astridą?

— Aišku, kodėl ne, — nusišypsojo Janas ir pasilenkė jos pabučiuoti. — Bet neskambink jai dar kokį pusvalandį.

Džesė atsakydama nusišypsojo ir lėtai perbraukė pirštu jam per ranką.

Astrida be galo apsidžiaugė pakviesta, ir visi trys nuėję į filmą prisijuokė iki ašarų. Kaip tik to Džesei su Janu ir reikėjo.

— Jau buvau pradėjusi galvot, kad gal judviejų niekada nebepamatysiu. Juk jau praėjo ištisos savaitės. Ką veikėt? Ar vis dar dirbate prie knygos?

Jie sutartinai linktelėjo, sušneko apie ką kita ir visi nuėjo kavos.

Tai buvo malonus vakaras, visi trys lengviau atsikvėpė. Susitikusi su jais ir Astrida pasijuto geriau. Janas atrodė nusikamavęs, o Džesė pavargusi, bet jie vėl buvo laimingi. Gal tai, kas juos slėgė, kažkur dingo.

Astrida pranešė, kad parduotuvėje lankėsi kone kasdien, kad madų pristatymas labai pasisekęs. Kacuko gerai padirbėjo. Astrida net nupirko keturis ar penkis daiktus iš pristatymo, tačiau Džesė išdrožė, jog tai kvaila.

— Ne, tai iš tiesų absurdas, daugiau nepirk, kai manęs nėra. Kai būnu ten, galiu parduoti tau su nuolaida. Bent jau didmenine kaina. O kai kuriuos daiktus galiu parduoti už savikainą.

— Va tai jau beprotiška, Džese. Kodėl turėtum man parduoti pigiau? Kodėl tau irgi nepasidžiaugus geru? — Ji plačiai skėstelėjo rankomis sublizgėdama papuošalais, ir visi trys nusijuokė.

Jie nuvežė Astridą namo savo „Volvo“, o kai ji paklausė apie „Morgan“, Džesika pasakė, kad jo variklį reikia gerokai paremontuoti, ir visi trys nuoširdžiai jį apgailėjo.

— Koks pasakiškas vakaras! — Džesika šypsodamasi nėrė į lovą, o Janas patenkintas pritardamas nusižiovavo. — Džiaugiuosi, kad išėjome iš namų.

— Ir aš.

Ji pamasažavo jam nugarą, jie pasišnekučiavo apie šį bei tą, kaip visuomet vakarais pasišnekėdavo. Prabėgomis ištarta viena kita frazė apie filmą, pasvarstymai apie Astridą, Džesė pastebėjo nedidelę mėlynę jam ant kojos ir paklausė iš kur, jis paprašė jos niekuomet nesikirpti plaukų. Vakarinis pašnekesys. Tarsi jiems niekuomet nebūtų nutikę nieko blogo. Nors kartą jie net išsimiegojo, o tai buvo ypač svarbu, nes kitą rytą Janui reikėjo liudyti.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Janas dvi valandas davė parodymus tiesioginės apklausos metu. Prisiekusieji atrodė susidomėję mažumėlę daugiau nei pirmomis dienomis, bet ne per daug. Tik per paskutinį pusvalandį jie ėmė busti, nes atėjo Matildos Hovard-Spenser eilė apklausti Janą. Ji žingsniavo Janui prieš nosį tarsi galvodama apie kažką kitą, o visų teismo dalyvių akys buvo įsmeigtos į ją. Ypač Jano. Pagaliau ji sustojo tiesiai prieš jį, sukryžiavo rankas ant krūtinės, pakreipė galvą.

— Jūs iš Rytų pakrantės?

Klausimas jį nustebino, kaip ir draugiškas jos veidas.

— Taip, iš Niujorko.

— Kur lankėte koledžą?

— Jeilyje.

— Geras koledžas. — Matilda jam šyptelėjo, jis atsakė tuo pačiu. — Aš bandžiau stoti į jų teisės koledžą, bet neįstojau. — Užtat ji įstojo į Stanfordą, bet Janas negalėjo to žinoti, todėl staiga suglumo nesuprasdamas, ko iš jo tikimasi — kad užjaus, patylės ar nusišypsos?

— O magistrantūroje studijavote? — Ji nesikreipė į jį vardu, bet nevadino ir ponu Klarku. Šnekėjo taip, tarsi jį pažinotų arba nuoširdžiai pageidautų susipažinti. Susidomėjusi pašnekovė prie stalo per malonų pobūvį.

— Taip, paskui gavau magistro laipsnį.

— Kur? — vėl susidomėjusi pakreipė galvą.

Klausimai visai ne tokie, kokiems jį rengė Martinas. Šie tikrai daug lengvesni.

— Kolumbijos žurnalistikos koledže.

— O paskui?

— Paskui dirbau reklamos srityje.

— Kur dirbote?

Janas paminėjo didžiulę įmonę Niujorke.

— Na, suprantama, visi žinome, kas jie yra, — vėl šyptelėjo ji ir susimąsčiusi pažvelgė pro langą. — Ar koledže buvote su kuo nors užmezgęs ypatingus santykius?

Aha, štai, tačiau ji vis dar dėjosi mažumėlę susidomėjusi.

— Su keletu žmonių.

— Kokių?

— Visos merginos.

— Iš gretimų mokyklų? Kas jos? Gal paminėtumėte vieną kitą vardą?

Tai atrodė absurdiška, Janas nesuprato, kam to reikia.

— Viveka Hareford. Madė Vilan. Fifė Estabruk. — Ji vis viena nežinos, kam dar klausia.

— Estabruk? Ar ta pati iš „Estabruko ir Loido“? Tai didžiausi Volstrito makleriai, tiesa? — Ji tikrai atrodė pradžiugusi dėl jo, tarsi Janas būtų padaręs kažin ką nuostabaus.

— Turbūt, nė nežinau. — Nuo jos pastabos jis sutriko. Taip, aišku, jos šeima tie patys Estabrukai iš „Estabruko ir Loido“, bet dėl Dievo, negi dėl šito jis susitikinėjo su Fife?

— Ir dar atrodo, kad Madės Vilan vardas kažką primena. Kažkas man sako, kad ji irgi ne iš prastųjų. Pala, Vilan... A, žinau, universalinė parduotuvė Finikse, tiesa?

Janas jau raudo, bet Matilda Hovard-Spenser toliau angeliškai šypsojosi. Atrodė, kad šis pažįstamų aptarinėjimas teikia jai malonumą.

— Neprisimenu.

— Aišku, kad prisimenat. Kas dar?

— Daugiau negaliu prisiminti. — Kokie keisti klausimai. Janas niekaip nesuprato, kur ji lenkia, na, nebent stengiasi parodyti jį kaip visišką kvailį. Negi tik tiek?

— Gerai. Kada susipažinote su savo žmona?

— Prieš aštuonerius metus Niujorke.

— Ji irgi turi daug pinigų, tiesa? — paklausė susidrovėjusi, tarsi užduotų nepadorų klausimą.

— Prieštarauju! — įniršęs sušuko Martinas. Jis puikiai žinojo, kur ji lenkia, nesvarbu, suprato Janas ar ne. Dabar jau susiprotėjo ir jis, atsidūręs jos spąstuose.

— Pritarta. Performuluokite klausimą.

— Atsiprašau, gerbiamasis teisėjau. Gerai, aš žinau, kad jūsų žmona sėkmingai verčiasi turėdama elitinę parduotuvę San Fransiske. Ar tokią turėjo ir Niujorke?

— Ne, Niujorke ji buvo madų koordinatorė ir stilistė reklamos agentūroje, kur dirbau aš.

— Ar ji dirbo dėl pramogos? — dabar jau griežtu balsu paklausė kaltintoja.

— Ne, dėl pinigų, — suirzo Janas.

— Bet dirbti jai iš tiesų nė nereikėjo?

— Aš niekad neklausiau.

— Dirbti jai ir dabar nereikia, tiesa?

— Aš ne... — Janas žvilgtelėjo į Martiną prašydamas pagalbos, tačiau šis jos suteikti neketino.

— Atsakykite į klausimą. Ar šiuo metu jai reikia dirbti, ar jos pajamų pakanka, kad ir ji, ir jūs gyventumėte prabangiai?

— Na, ne, prabangiai tai ne.

Dangau. Džesė su Martinu vienu metu susigūžė. Tai bent atsakymas. Tačiau klausimai pylėsi ant jo tarsi saldainiukai iš automato, išsilenkti jis jau nespėjo.

— Tačiau jos pajamų pakanka, kad abu pragyventumėt?

— Taip. — Dabar Janas jau buvo labai išbalęs. Ir baisiai įpykęs.

— Ar jūs dirbate?

— Taip. — Bet jis atsakė per tyliai, ir ji nusišypsojo.

— Atsiprašau, neišgirdau jūsų atsakymo. Ar dirbate?

— Taip!

— Darbovietėje?

— Ne, namie, bet tai darbas. Aš rašytojas. — Vargšas, vargšas Janas, Džesė norėjo pribėgti ir apkabinti jį. Už ką jam? Kalė.

— Ar iš to, ką parašote, pakankamai parduodate?

— Pakankamai.

— Pakankamai kam? Tam, kad save išlaikytumėt?

— Šiuo metu ne. — Nuo jos nepasislėpsi.

— Ar jums dėl to pikta? — Klausimas kone priminė glamonę. Ši moteris gyvatė.

— Ne, man nė kiek nepikta. Tai tiesiog vienas iš dabartinio gyvenimo faktų. Džesika supranta.

— Bet jūs ją apgaudinėjate. Ar ji supranta ir tai?

— Prieštarauju!

— Atmesta.

— Ar ji tai supranta?

— Aš jos neapgaudinėju.

— Na jau. Juk pats pareiškėte, kad savo noru atsigulėte į lovą su panele Berton. Ar tai jūsų gyvenime įprasta?

— Ne.

— Ar tai buvo pirmas kartas?

Jo akys prikibusios prie jos kelių.

— Neprisimenu.

— Jūs prisiekėte, todėl atsakykite į klausimą. — Jos balsas vinguriuoja tarsi kobra, pasiruošusi kirsti.

— Ne.

— Kas?

— Ne, tai nebuvo pirmas kartas.

— Ar jūs dažnai apgaudinėjate savo žmoną?

— Ne.

— Kaip dažnai?

— Nežinau.

— Ir kokiomis moterimis jūs naudojatės: sau lygiomis ar kitokiomis, „menkesnėmis“ moterimis, žemesnės klasės moterimis, viešnamio merginomis, neturtingomis ar kokios pakliūva?

— Prieštarauju!

— Atmesta.

— Aš niekuo nesinaudoju.

— Aišku. Ar jūs apgautumėte žmoną su Fife Estabruk, ar ji padori mergina?

— Nemačiau jos daugybę metų. Dešimt, vienuolika. Juk nebuvau vedęs, kai susitikinėjau su ja.

— Aš klausiu, ar apgautumėte žmoną su kuo nors kaip Estabruk, ar jūs gulite tik su pigiomis moterimis, tomis, kurios greičiausiai nepasipainios jūsų visuomenės sluoksnyje? Juk pagaliau taip gali ir apsigėdinti. Argi ne paprasčiau savo žaidimus žaisti toliau nuo namų?

— Taip.

O Dieve, Janai... ne... Martinas įsistebeilijo į sieną, stengdamasis, kad jo veidas nieko neišduotų. Džesė juto, kad pražūtis netoli.

— Suprantu. Jūs gulite su pigiomis moterimis, kad jūsų nuotykiai liktų kuo toliau nuo namų? Tai jūs panelę Berton laikote pigia moterimi?

— Ne. — Bet taip ir buvo, tad paneigimas nuskambėjo silpnai.

— Ji nepriklauso jūsų socialiniam sluoksniui, tiesa?

— Nežinau.

— O gal priklauso? — Dabar žodžiais ji įstūmė jį į spąstus.

— Ne.

— Ar tikėjotės, kad ji nueis į policiją?

— Ne. — Paskui susigriebęs pakėlė akis ir išsigandęs pridūrė: — Ji neturėjo dėl ko.

Bet jau buvo per vėlu. Žala padaryta.

Kaltintoja paleido Janą iš liudytojų vietos su sąlyga, kad gal dar iškvies vėliau. Bet jau ir dabar buvo visiškai jį pribaigusi.

Janas nebyliai nuėjo nuo pakylos ir sunkiai sudribo prie Martino. O po penkių minučių teisėjas paskelbė pietų pertrauką.

Jie lėtai išėjo iš teismo salės, Janas paniuręs purtė galvą, kol trijulė atsidūrė gatvėje.

— Aš kaip reikiant susimoviau. — Taip susigraužusio Džesė jo dar nebuvo mačiusi.

— Tu kitaip negalėjai, šita moteris taip dirba, ji mirtina kaip kulka. — Martinas atsiduso, išspaudė blankią šaltą šypsenėlę. — Bet prisiekusieji tai irgi mato. O jie juk irgi nėra lelijos tyrumo. — Nebuvo prasmės versti Janą pasijusti dar blogiau, bet Martinas nervinosi. Dėl neištikimybės jis jaudinosi mažiau nei dėl klasių konflikto. — Po pietų liudyti iškviesiu Džesę. Bent jau taip viskas bus baigta.

— Taip, ji galės paskersti mus abu tą pačią dieną, — pasakė pavargęs ir pribaigtas Janas.

Džesika buvo įsitempusi.

— Nebūk asilas.

— Gal manai esanti lygi jai priešininkė? — sarkastiškai ir piktai paklausė Janas.

— Kodėl ne.

— Aš pasakysiu, kodėl ne. Nes jeigu tu nuteiksi ją prieš save, Janas pralaimės, — paskubėjo įsiterpti Martinas. — Privalai būti švelniausia, mieliausia, ramiausia žmona pasaulyje. Jeigu pasirodysi kaip priešgyna, ji perlauš tave per pusę ten pat ant liudytojų pakylos. Šį savaitgalį viską aptarėme. Žinai, ką privalai daryti. — Džesika niūriai linktelėjo, Janas atsiduso. Martinas ir su juo buvo viską smulkiai aptaręs, bet ta velnio moteris visai neuždavė normalių klausimų. Vienas Dievas žino, ko ji klausinės Džesę. — Sutarta?

— Gerai, — šyptelėjo Džesika ir jie paliko Martiną netoli miesto rotušės. Jam reikėjo grįžti į biurą, o jie nutarė vykti namo atsigauti. Džesika norėjo truputį pagloboti Janą. Po šitokio ryto jam reikėjo globos, be to, taip ji galės negalvoti, ką reikės šnekėti po pietų.

Namie Džesė liepė jam atsigulti ant sofos, nutraukė batus, atlaisvino kaklaraištį, ranka švelniai perbraukė per plaukus. Jis gulėjo ir žiūrėjo į ją.

— Džese... — Nežinojo, ką sakyti, bet ji žinojo.

— Nė žodžio apie tai. Gulėk ir ilsėkis. Aš paruošiu pietus.

Bent kartą jis gulėjo ir nesiginčijo. Buvo taip pavargęs, kad neįstengė nieko, kaip tik gulėti.

Kai ji grįžo su uždengtu dubenėliu garuojančios sriubos ir kauge sumuštinių ant lėkštės, jis buvo užmigęs. Atrodė išsekęs, kaip žmogus, kurį ištiko tragedija. Žmogus taip išblykšta, jo veidas taip persikreipia, kai kas nors numiršta, kai mirtinai suserga vaikas, kai žlunga verslas. Tai tokie epizodai, kai įprastas dienos ritmas sutrinka, kai staiga atsiduri namie su drabužiais, kokių beveik niekuomet nedėvi, atrodydamas neapsakomai pavargęs ir išsigandęs. Džesė sustojo žiūrėdama į jį ir pajuto, kaip ją užlieja gailesčio Janui banga. Kodėl ji jaučiasi privalanti apsaugoti jį? Kodėl jai atrodo, kad jis šito nepakels, o ji pakels? Kodėl ji nepyksta? Kodėl dabar pati neatrodo palūžusi? Juk buvo palūžusi Janui esant kalėjime. Bet dabar jis čia, ji gali palytėti jį, apkabinti, gali rūpintis juo. Visa kita atrodė netikra. Visa tai siaubinga, bet juk amžinai netruks. Bus sunku, jį talžys, žemins, skaudins kaip galės, bet dėl to jis nepražus. Dėl to Džesė jo nepraras. Tyliai sėdėdama šalia, pasidėjusi jo ranką ant kelių, žinojo, kad niekuomet niekas jo iš jos neatims. Jokia Margarita Berton, jokia prokuroro padėjėja, nei teismas, nei kalėjimas. Margarita Berton užsimirš, Matilda Hovard-Spenser imsis kitos bylos, kaip ir Martinas su teisėju, viskas baigsis. Svarbu tik išsilaikyti ant bangos, kol siautėja audra. O Jano jai per daug reikia, ji negali leisti niekam, net savo pačios jausmams, kelti grėsmę tam, kas tarp jų yra. Ji negali leisti sau nė pykti. Tiesiog negali šito sau leisti.

Kai pakėlusi galvą žvilgtelėjo virš įlankos ir prisiminė tėvą, trumpai pyktelėjo. Jos tėvas nebūtų nieko panašaus padaręs, jis nebūtų pasmerkęs motinos kęsti tai, ką iškenčia ji. Jis būtų apsaugojęs savo žmoną daug geriau, nei Janas apsaugojo ją. Tačiau tai buvo jos tėvas. O čia Janas. Lyginti beprasmiška. Ji turėjo Janą. Viskas be galo paprasta. Ji daug reikalavo iš jo, tad jai ir duoti tenka daug. Ji pasiruošusi duoti. Ir dabar duoti jos eilė.

Kai Džesė žiūrėjo į Janą, miegantį ant jos pilko sijono, jis atrodė tarsi labai pavargęs nedidelis berniukas. Nubraukė plaukus jam nuo kaktos, giliai atsiduso galvodama, ką teks patirti po pietų. Dabar jos eilė. Pralaimėti ji neketina. Taip nusprendė po šio pražūtingo ryto. Jie laimės bylą. Štai ir viskas. Tiesiog kvaila, kad viskas nuėjo taip toli. Tačiau toliau nenueis. Džesei užtenka.

Truputį prieš dvi Janas pabudo ir nustebo.

— Ar aš užmigau?

— Ne, aš kaukštelėjau tau batu ir tu apalpai.

Jis nusišypsojo jai ir nusižiovavo.

— Kaip nuostabiai tu kvepi. Ar žinai, kad visi tavo drabužiai dvelkia šiais kvepalais?

— Ar nori sriubos? — Ji nusišypsojo išgirdusi komplimentą. Jis įklampino juos į tokią makalynę, tačiau viena tebėra aišku — kaip Džesė jį myli. Jai ne tik jo reikia — Džesė jį myli. Kaip ji gali pykti? Kaip ji galėtų reikalauti jo kairės rankos, jei lemtis jau pareikalavo jo dešinės? Jie užtektinai prisikentėjo. Metas visa tai baigti.

— Vaje, o tu atrodai ryžtingai. Ką sumanei?

— Nieko nesumaniau. Tai nori sriubos? — Pažvelgė į jį viliojamai, laikydama Limožo dubenėlį vienoje rankoje, o savo motinos geriausią samtį kitoje.

— Oho, kokia prabanga. — Janas atsisėdęs pabučiavo ją, pažiūrėjo į padėklą. — Žinai, Džese, tu pati nuostabiausia moteris iš visų, kurias pažįstu. Ir pati geriausia.

Džesė norėjo paerzinti jį ir paklausti, ar ji nors kiek geresnė už Fifę Estabruk, bet neišdrįso. Įtarė, kad ryto žaizdos dar neužsitraukė.

— Jums, milorde, tik kas geriausia.

Ji atsargiai pripylė šparagų sriubos į dubenėlį ir padėjo šalia lėkštės du dailučius rūkyto kumpio sumuštinius. Dar turėjo šviežių salotų.

— Tu vienintelė mano pažįstama moteris, kurios sumuštinis atrodo lyg prašmatni vakarienė.

— Aš tave tiesiog myliu.

Džesė apkabino jo kaklą, krimstelėjo ausį, tada išsitiesė ir atsistojo.

— Tai tu nevalgysi?

— Aš jau valgiau, — pamelavo ji, mat negalėjo praryti nė kąsnio, juk už valandos teks stoti ant liudytojų pakylos. Žvilgtelėjo į laikrodį ir patraukė į miegamąjį. — Einu, pasidažysiu. Už dešimties minučių reikės eiti.

Jis patenkintas pamojo kirsdamas pietus. Džesė išnyko miegamajame.

— Pasiruošusi? — Po penkių minučių Janas pasirodė miegamajame taisydamasis kaklaraištį, veidrodyje apžiūrėjo susivėlusius plaukus. — Atrodau, lyg būčiau visą dieną miegojęs.

— Tiesą pasakius, mielasis, tu ir miegojai. — Bet Džesė buvo patenkinta, nes po tos trumpos miego valandėlės jis atrodė atsigavęs. Jie abu atsigavo pabuvę namie. Džesika pasijuto tvirtesnė nei ankstesnėmis savaitėmis. Margarita Berton jų nė pirštu nepalies. Argi galėtų? Džesika nusprendė nekreipti į ją nė menkiausio dėmesio. Atrodo, net Janas pajuto žmonos atgimimą.

— Žinai ką? Aš jaučiuosi daug geriau. Po šio ryto buvau visai pribaigtas. — Jam buvo baisu net galvoti, ką dabar teks iškęsti Džesikai, bet ji atrodė tam pasiruošusi. — Tu persirengei?

— Pamaniau, kad gal šitaip atrodysiu padoriau. — Tai buvo tikros damos suknelė, tokią ji apsivilktų eidama kur nors arbatėlės. Švelnaus pilkšvo šilko su ilgomis moteriškomis rankovėmis, tos pačios medžiagos diržu. Į akis nekrintančio, lengvo stiliaus, bet ir nebūdama įmantri suknelė atrodė klasiška. — Kadangi jie mus laiko aukštuomene, gal, sakau, ir atrodyti reikėtų padoriau. Man taip nusibodo tie sumauti tvido sijonai, aš juos visus sudeginsiu ant priekinių laiptų tądien, kai viskas baigsis.

— Atrodai nuostabiai.

— Per daug išsipusčiusi?

— Tobula.

— Gerai.

Džesė įsispyrė į santūrius juodos odos laivelius, į ausis įsisegė perlinius auskarus, pasiėmė rankinę ir nuėjo prie spintos išsiimti juodo palto. Janas nuoširdžiai manė, jog ji atrodo nuostabiai. Labai ja didžiavosi. Ir ne tik tuo, kaip ji atrodo, bet ir tuo, kaip ji į visa tai reaguoja.

Kai juodu įėjo į teismo salę, Martinas buvo kur kas mažiau patenkintas. Jis pastebėjo Džesikos juodą paltą, pilkšvą šilką.

Kaip tik šito jis ir nenorėjo. Ji atrodė prabangiai. Tarsi būtų susiruošusi įrodyti viską, apie ką užsiminė Matilda Hovard-Spenser. Dieve, kur jų galvos? Kvaili vaikai, nesupranta, kas vyksta. Sėsdami į vietas jie spinduliavo įsitikinimą savo teisumu, tarsi būtų iš anksto dėl visko susitarę ir jaudintis jau nebūtų dėl ko. Rodyti savo jėgą, kad ir subtiliai, dabar netinkamas metas. O gal ne taip ir blogai, kad jie įgavę šiek tiek daugiau pasitikėjimo. Ryte abu atrodė sudėję ginklus.

Dėl to naujo pasitikėjimo savimi vėl išryškėjo jų ryšys. Pamiršti jį buvo neįmanoma, juos nuolat matei kaip porą, ne kaip Janą ar Džesę, bet abu. Baisu buvo net pagalvoti, kas atsitiktų jiems abiem, jei tą ryšį kas nutrauktų. Jeigu jie pralaimėtų.

Eidama prie liudytojų pakylos Džesika atrodė stulbinamai rami. Pilkoji suknelė bangavo, ilgos rankovės sušvelnino įspūdingą jos stotą. Ji prisiekė, dirstelėjo į Janą, tada susikaupė ir pažvelgė į Martiną.

Jis klausinėjo siekdamas sukurti ištikimos poros paveikslą, norėdamas parodyti žmoną, kuri taip pasitiki vyru, jog neabejoja, kad šis sako tiesą. Advokatas liko patenkintas ramiais, oriais Džesikos atsakymais, o kai perdavė liudytoją kaltintojai, turėjo sulaikyti šypseną. Būtų mielai pažiūrėjęs, kaip šios dvi moterys pasiraitoja rankoves ir tvatina viena kitą lakstydamos po salę. Jos viena kitos vertos. Bent jau jis to tikėjosi.

Matilda Hovard-Spenser neketino gaišti su Džesika.

— Pasakykite, ponia Klark, ar anksčiau žinojote, kad vyras jus apgaudinėja?

— Netiesiogiai.

— Ką tai reiškia? — nustebo prokuroro padėjėja.

— Noriu pasakyti, kad žinojau, jog tai įmanoma, bet nelaikiau to rimtu dalyku.

— Suprantu. Na, tiesiog lengvabūdiški nuotykiai? — vėl savo ėmėsi Matilda, bet Džesė šito laukė.

— Ne, nieko panašaus. Janas nėra koks lengvabūdis, jis jautrus žmogus. Be to, aš daug keliauju. Kas jau nutinka, tas.

— Ar jums irgi taip nutinka? — sušvito kaltintojos akys. Pačiupau!

— Ne, nenutinka.

— Jūs prisiekėte, ponia Klark.

— Taip, žinau, mano atsakymas „ne“.

— Bet jūs neprieštaraujate, kad jūsų vyras kvailioja?

— Nebūtinai neprieštarauju, priklauso nuo aplinkybių. — Džesika atrodė tikra dama, ir Janas neapsakomai ja didžiavosi.

— O kaip jūs žiūrite į aplinkybes, apie kurias kalbame?

— Su pasitikėjimu.

— Pasitikėjimu? — apstulbo Džesikos kvotėja. Janas sukrutėjo. — Kuo jūs galėtumėte tikėti?

— Aš tikiu, kad paaiškės visa su šia situacija susijusi tiesa ir mano vyras bus išteisintas.

Martinas stebėjo prisiekusiuosius. Džesika jiems patiko. Bet reikėjo, kad jiems patiktų ir Janas. Negana to, reikėjo, kad jie juo patikėtų.

— Gėriuosi jūsų optimizmu. Ar jūs apmokate šio teismo išlaidas?

— Ne visai. — Janas kone susigūžė. Ji melavo prisiekusi. — Pardavęs paskutinę knygą, mano vyras apdairiai investavo pinigus. Investiciją jis perdavė man, tad mes nutarėme iš jos padengti teismo išlaidas. Tad negalėčiau tvirtinti, jog moku aš.

Bravo! „Morgan“! Ji sakė tiesą. Jis norėjo pašokęs ją apkabinti.

— Ar pasakytumėte, kad jūsų santuoka sėkminga?

— Taip.

— Labai sėkminga?

— Nepaprastai sėkminga, — nusišypsojo Džesika.

— Tačiau jūsų vyras guli su kitomis moterimis.

— Galimas daiktas.

— Ar jis jums pasakojo apie Margaritą Berton?

— Ne.

— Ar pasakojo jums apie kitas moteris?

— Ne. Nemanau, kad jų buvo daug.

— Ar jūs pati skatinat jį gulti į lovą su kuo pakliuvo?

— Ne.

— Tačiau jei jos nereikšmingos nežinomos būtybės, jūs nesijaudinate?

— Prieštarauju.

— Pritarta. Neprimeskite liudytojai savo atsakymų.

— Atsiprašau, gerbiamasis teisėjau. — Matilda vėl atsisuko į Džesiką. — Ar vyras kada nors panaudojo prieš jus jėgą?

— Ne.

— Niekuomet?

— Ne.

— Ar jis daug geria?

— Ne.

— Ar jis jaudinasi dėl savo vyriškumo — dėl to, kad sąskaitas apmokate jūs? — Tai bent klausimas.

— Ne.

— Ar labai jį mylite?

— Taip.

— Ar saugote jį?

— Ką norite pasakyti?

— Noriu paklausti, ar saugote jį nuo nemalonumų?.

— Suprantama, aš padarysiu bet ką, kad apsaugočiau jį nuo nemalonumų, aš juk jo žmona.

Matildos Hovard-Spenser veide pražydo patenkinta šypsena.

— Net ir meluotumėt teisme, kad jį apsaugotumėt?

— Ne.

— Liudytoja gali eiti.

Kaltintoja apsisuko ant kulno ir nuėjo į savo vietą, o Džesika netekusi žado sėdėjo liudytojų suole. Ta velnio moteris vėl padarė savo.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Kitą rytą visi vėl buvo savo vietose, nes ir advokatas, ir kaltintoja turėjo apibendrinti liudytojų parodymus prisiekusiesiems. Janui su Džesika patiko Martino kalba ir stilius, kokiu jis kreipėsi į prisiekusiuosius, abiem atrodė, kad jis sužadino tikrą užuojautos kaltinamajam bangą. Viskas atrodė suvaldoma. Tada atsistojo Matilda Hovard-Spenser — ta elgėsi it velnio apsėsta. Ji nupiešė paklydusios, sielvartaujančios, negailestingai nuskriaustos moters, tai yra sunkiai dirbančios, pavyzdingai gyvenančios panelės Berton, paveikslą. Aiškiai pabrėžė, kad tokiems vyrams kaip Janas Klarkas neturėtų būti leidžiama dykinėti, kur patinka, naudotis tuo, kuo panori, prievartauti, ką užsimano, o paskui, palikus nuskriaustas moteris, grįžti namo pas žmonas, kurios juos išlaiko, kurios, kaip pripažino pati Džesė, padarys bet ką, kad juos apsaugotų. Martinas paprieštaravo ir jam buvo pritarta. Vėliau jis paaiškino, kad prieštarauti baigiamajai kalbai tenka retai, tačiau ši moteris iškvėpdavo ugnį vien išgirdusi Jano vardą. Kai teismas per pietų pertrauką išsiskirstė, Džesė tebepūtojo.

— Ar girdėjai, ką ta kalė pasakė? — garsiai ir šaižiu balsu paklausė ji ir Martinas su Janu paskubėjo žvilgsniu ją nutildyti.

— Tyliau, Džese, — maldavo Janas. Tikrai neverta dabar ką nors įsiutinti, tuo labiau prisiekusiuosius, kurie kaip tik ėjo pro juos pietauti. Jis pastebėjo, kaip du iš jų sužiuro į Džesę, išgirdę ją prašnekant.

— Man tas pat. Ta moteris...

— Nutilk. — Janas apkabino ją ir spustelėjo. — Plepė. Bet aš vis viena tave myliu.

Ji garsiai atsiduso ir šyptelėjo.

— Po velniais, tai mane ne juokais suerzino.

— Na, gerai, mane irgi. Bet dabar pamirškim nors trumpam tuos kliedesius ir eime užvalgyti. Sutarta? Nekalbėkim apie bylą.

— Gerai, — nenoriai sutiko Džesė eidama koridoriumi.

— Neužtenka „gerai“, man reikia iškilmingo pasižadėjimo. Nenoriu, kad per tai mano pietūs būtų sumauti. Įsivaizduok, kad mes teismo salėje ir negalime šito aptarinėti.

— Manai, jie paisys tos jos kalbos?

Janas abejingai gūžtelėjo pečiais ir patempė žmonos plaukų sruogą.

— Man nerūpi, ko jie paisys. Tik pasakyk, kad pažadi. Kad nekalbėsim apie bylą. Sutarta?

— Gerai. Pažadu. Tu bambekli.

— Taip, toks jau aš. Tavo bambantis vyras. — Janas atrodė baisiai įsitempęs jiems leidžiantis laiptais, bet keistokai puikios nuotaikos.

Jie nuėjo namo pietų, Džesė peržvelgė paštą, Janas pervertė „Publishers Weekly“, paskui įsigilino į kažkokį straipsnį, žiaumodamas jos paruoštus sumuštinius.

— Na, tu šiandien nuostabi draugija. — Kramsnodama sumuštinį su kalakutiena Džesė lengvai pliaukštelėjo jam per laikraštį, išsišiepė.

— Ką?

— Sakiau, tavo užtrauktukas neužtrauktas.

— Ką? — Žvilgtelėjęs žemyn susiraukė. — Ak, dėl Dievo, liaukis.

— Na, šnekėk su manim, aš vieniša.

— Aš penkias minutes paskaičiau laikraštį, o tu jau vieniša?

— Taip. Nori vyno su sumuštiniais?

— Ne, atsisakysiu. Ar turim kolos?

— Einu, pažiūrėsiu. — Ji nuėjo, o kai grįžo su šaltos kolos skardinėmis vėl skaitė laikraštį. — Ne, klausyk, tu...

— Ššš... — nekantriai mostelėjo jai toliau skaitydamas. Jo veidas atrodė persimainęs, akyse siaubas dėl to, ką perskaitė. Jis buvo pasibaisėjęs.

— Kas yra?

Jis nekreipė į ją dėmesio, pabaigė skaityti straipsnį, tik tada pakėlė akis lyg primuštas šunytis.

— Paskaityk, — parodė į pirmas keturias skiltis antrame puslapyje.

Perskaičius pavadinimą, Džesės širdis apmirė. „Griežčiau bauskime prievartautojus“. Straipsnyje buvo aprašytas vakar įvykęs Baudžiamosios teisės komiteto susirinkimas, kuriame apsvarstytos šiuo metu prievartautojams taikomos bausmės. Pasirodo, reikalaujama griežtesnių bausmių, atsisakyti lygtinio nuteisimo, siūloma, ką daryti, kad aukai pranešti apie išprievartavimą būtų lengviau ir procedūra nebūtų tokia žeminanti. Atrodo, tarsi kiekvieną prievartautoją belieka tik pakarti per daug nesvarstant. Padėjusi laikraštį, Džesė žiūrėjo į Janą. Kokia nesėkmė, kad šis straipsnis laikraštyje pasirodė kaip tik tą dieną, kai prisiekusieji eis tartis.

— Kaip manai, Janai, ar tai gali turėti kokios nors įtakos? Juk teisėjas sakė jiems nepasiduoti...

— Nesąmonė, Džesika. Jei aš tau ką pasakau, o kas nors kitas liepia tau to negirdėti, tai ar tu būsi girdėjusi mano žodžius, ar ne? Prisiminsi tai ar ne? Juk jie tik žmonės, dėl Dievo meilės. Aišku, kad juos veikia tai, ką jie girdi. Juk veikia ir tave, ir mane, ir teisėją. — Jis perbraukė ranka per plaukus ir atstūmė valgį.

— Gerai, gal jie bus skaitę laikraštį, o gal ir ne. Bet mes nė velnio negalime pakeisti. Todėl aš siūlau tiesiog nekreipti į tai dėmesio. Tiesiog pamiršk. Ar galim pabandyti pamiršti? Juk tai tu privertei mane pažadėti nekalbėti apie bylą, jau pamiršai? — švelniai nusišypsojo jam. Jo akys atrodė it safyrai, tamsios ir švytinčios, neramios.

— Taip, bet, Džese... Dėl Dievo, gerai... tu teisi. Atsiprašau.

Bet paskui abu jau valgė įsitempę, nė vienas nebaigė sumuštinio.

Tylėdami nuvažiavo į rotušę. Kai įėjo vidun, Džesika girdėjo, kaip kaukši jos kulnai marmuriniais koridoriais. Ne tyliau, rodėsi, daužosi ir jos širdis, į taktą kaukšinčių kulnų aidui, tarsi mirties varpas.

Teisėjo kreipimasis į prisiekusiuosius neužtruko nė pusvalandžio, paskui jie tylomis vorele išėjo į kambarį kitapus koridoriaus. Jo durys bus užrakintos ir prie jų stovės sargybinis.

— Na, o kas toliau, džentelmenai? — paklausė Džesė prie jos prisėdusių Martino su Janu.

— Dabar lauksime. Jeigu iki penkių jie nieko nenuspręs, teisėjas paskelbs pertrauką. Tada jie vėl susirinks ryte.

— Ir viskas? — nustebo Džesė.

— Taip, viskas.

Kaip keista. Jau beveik baigta. Kone. Visos tos šnekos, nuobodulys, sumišęs su įtampa ir netikėta drama. Ir ūmai viskas baigta. Dvi komandos baigė ginčytis, teisėjas pasakė trumpą kalbelę prisiekusiesiems, štai jie užsirakino kambary, pasitars vienas su kitu, paskelbs nuosprendį ir visi eis namo, teismas baigtas. Keista. Tarsi koks žaidimas, ar šokis, visa nepaprastai organizuota ir rituališka. Tarsi kokios genties apeigos. Nuo tos minties Džesė vos neprajuko, bet Janas su Martinu atrodė rimti. Ji šyptelėjo vyrui, tačiau advokatas pažvelgė į ją susirūpinusiomis akimis. Ne, ji tikrai nesupranta. Jis net abejojo, ar Janas supranta. Atrodo, irgi ne.

— Ką tu pasakysi, Martinai? — atsisuko Janas į jį, bet Martinui atrodė, kad klausia jis daugiau dėl Džesės, ne dėl paties savęs.

— Nežinau. Šio ryto laikraštį skaitėt?

Jano veidas dar labiau apniuko.

— Taip, per pietus. Tai irgi nepadės, tiesa?

Advokatas papurtė galvą.

— Na, bent jau mes gerai pasirodėme.

— Būtume pasirodę dar geriau, jeigu Grinas būtų iškapstęs ką nors apčiuopiamo apie panelę Berton ir Džedą Noulzą. Žinau, kad tai ir buvo visa ko priežastis.

Martinas piktai papurtė galvą, o Janas patapšnojo jam per petį.

— Ar ji ateis išklausyti nuosprendžio? — paklausė Džesė.

— Ne, teisme ji daugiau nepasirodys.

— Kalė, — išsprūdo Džesikai trumpas tylus žodelis.

— Džese! — sukruto Janas, bet ji nesileido nutildoma.

— Ką? Ji sušika mūsų gyvenimą, paleidžia mus kone elgetomis, jau nekalbu apie tai, kaip ji sugadino mums nervus. Ir tada ramiai nueina sau saulėlydžio pusėn. Ką turėčiau jai pajusti? Dėkingumą?

— Ne, bet koks tikslas...

— Kodėl ne? — Džesė piktinosi jau garsiau, ir Janas matė, kokia ji susinervinusi. — Martinai, ar galėsime paduoti ją į teismą, kai laimėsime bylą?

— Galėsit, bet ką iš to laimėsite, juk ji nieko neturi.

— Tada paduosime į teismą valstiją. — Apie tai iki šiol nebuvo pagalvojusi.

— Kodėl jums abiem nepasivaikščiojus koridoriuje? — Jis išraiškingai pažvelgė į Janą ir tas linktelėjo. — Prisiekusieji gali ir užtrukti, tikriausiai užtruks. Tik nenueikite kur toli, neišeikite iš pastato.

Džesė linktelėjo ir atsistojo imdama Janą už rankos. Martinas juos išvedė, grįžo prie stalo. Net baisu, kaip Džesika neprisileidžia minties, kad jie gali pralaimėti.

— Kaip būtų gerai, jei galėtume eiti išgerti, — tarė Džesė lėtai išėjusi į koridorių ir atsirėmusi į sieną. Janas pridegė cigaretes. Jai drebėjo kojos, nebežinojo, kiek dar pajėgs apsimesti madam Šaltakraujiškąja. Jai norėjosi susmukti ant grindų ir iš nevilties apsikabinti Jano kelius. Viskas turi baigtis gerai. Turi... turi... Norėjosi daužyti prisiekusiųjų kambario duris...

— Tuoj viskas baigsis, Džese, laikykis.

— Taigi.

Ji kreivai nusišypsojo ir užnėrė ranką už jo, jie pasileido žingsniuoti koridoriumi. Abu ilgokai tylėjo, Džesė leido savo mintims klajoti, kur jos norėjo, ji klaidžiojo ir nardė, plūduriavo tarp minčių rūkydama, eidama su Janu, už jo laikydamasi. Po kokios valandos jos protas pagaliau liovėsi sūkuriuoti, veikiausiai nuo išsekimo. Džesė jautėsi vieniša, pavargusi ir liūdna, tačiau pagaliau nebesijautė taip, tarsi lėktų beprotišku greičiu. Bent tiek.

Nusprendė paskambinti į parduotuvę, pasidomėti, kaip ten viskas klojasi. Keistas metas skambinti, tačiau staiga panoro prisiliesti prie ko nors pažįstamo, įsitikinti, kad pasaulis nesusitraukė iki vieno nesibaigiančio koridoriaus, kurio gąsdinančioje tyloje jie su Janu pasmerkti vaikščioti tol, kol baigsis jų gyvenimai. Ji ilgėjosi parduotuvės šurmulio. Įprastų reikalų, veidų.

Merginos papasakojo, kas vyksta, ir Džesė pasijuto mažumėlę geriau. Tarsi būtų pažiūrėjusi filmą su Astrida. Tai buvo normalu. Normalūs veiksmai tarsi sumažino to, kas jiems teko, proporcijas tiek, kad ji vėl galėjo tverti.

Apie ketvirtą valandą Janas irgi atsipalaidavo, jie ėmė žaisti žodžių žaidimus. Pusę penkių ėmė prisiminti senus juokus.

— Kas pilkas, turi keturias kojas ir lagaminą?

— Dramblys? — jau kikeno Džesė.

— Na ir kvaila tu, tai pelė, vykstanti atostogų. — Janas išsišiepė patenkintas savo pokštu. Tarsi kokie antraklasiai, išvaryti į koridorių.

— Na, gerai, gudruoli, iš kur sužinoti, ar tau kelnės nenusmuko? — greitai atkeršijo Džesė, Janas ėmė juoktis, bet tada jie išvydo Martiną, nekantriai mojantį iš koridoriaus galo. Staiga juokai pasibaigė. Janas atsistojo pirmas, pažvelgė Džesikai į veidą. Ji išbalo iš siaubo. Išbalo ir pasijuto tuščiavidurė, tarsi jos karkasas tučtuojau subyrės. Tai vyksta dabar. Daugiau jokių žaidimų, kurie padėtų įsivaizduoti, kad tai niekuomet nevyks... Taip, jau dabar. Dieve... ne.

— Džese, nereikia panikos! — Janas perprato jos veido išraišką, greitai ją apglėbė, prisispaudė kuo tvirčiau. — Aš tave myliu, daugiau niekas nesvarbu, aš tave myliu. Žinok tai, žinok, kad niekas to nepakeis ir kad viskas bus gerai, tau viskas bus gerai. Supratai? — Džesė linktelėjo, bet jos smakras drebėjo. — Viskas gerai, aš tave myliu.

— Ir tau viskas gerai, ir tu myli... tave... tai yra mane... — nelinksmai nusijuokė, Janas ją vėl tvirtai apkabino.

— Tau viskas gerai, kvailute. Ne man.

— O tau ne? — Džesė pasijuto geriau, visuomet taip pasijusdavo, kai jis ją apglėbdavo.

— Ak, Džese, pasakysiu tau viena — kaip trokštu, kad tos kelnės, po velnių, man niekuomet nebūtų nusmukusios. — Abu nusijuokė, Janas nuo jos atsitraukė. — Viskas bus gerai. Dabar eime.

— Myliu tave, brangusis, norėčiau, kad žinotum, kaip aš tave myliu. — Ji nebematė kelio pro ašaras eidama šalia jo ir stengdamasi greitai paaiškinti jam tiek daug per tokį trumpą laiką.

— Tu čia, su manim, man to užtenka. Dabar liaukis elgtis taip dramatiškai ir nusivalyk blakstienų tušą nuo veido.

Džesė nervingai sukikeno, perbraukė rankomis per skruostus. Atitraukusi rankas ant delnų išvydo juodus dryžius.

— Tikriausiai atrodau siaubingai.

— Atrodai nuostabiai.

Pagaliau jie atėjo. Durys į teismo salę.

— Gerai?

Jis žvelgė į ją ilgai ir įdėmiai jiems bestovint vienam prieš kitą. Sargybinis pažiūrėjo į juos, paskui nusigręžė.

— Gerai.

Ji ramiai linktelėjo, jie nusišypsojo žiūrėdami vienas kitam į akis.

Abu įėjo į teismo salę, kur jau buvo susirinkę prisiekusieji. Teisėjas jau sėdėjo prie savo stalo. Kaltinamajam buvo liepta atsistoti. Džesika norėjo pakilti sykiu su juo, jai teko save ramdyti, kad to nepadarytų. Tyliai sau kartojo, kad viskas gerai. Pirštais įsikirto į sėdynę, užsimerkė laukdama. Viskas bus gerai, tik laukti taip siaubinga. Tikriausiai taip jaučiasi tas, kuriam reikia iš rankos išimti kulką. Nuo to juk nenumirsi, bet Dieve, koks skausmas ją krapštant.

Prisiekusiųjų seniūnas buvo iškviestas perskaityti nuosprendžio. Džesė sulaikė kvėpavimą trokšdama stovėti šalia Jano. Štai ir nuosprendis.

— Koks prisiekusiųjų nuosprendis dėl kaltinimo sodomija, gėdingu nusikaltimu žmogaus prigimčiai? — Jie pradėjo nuo mažiausio kaltinimo ir pabaigs didžiausiu... Ji laukė.

— Kaltas, gerbiamasis teisėjau.

Džesės akys išsiplėtė, ji išvydo, kaip susigūžė Janas, tarsi kas botago galu būtų kirtęs jam per veidą. Bet jis neatsigręžė į ją pažiūrėti.

— O dėl kaltinimo prievartine oraline kopuliacija?

— Kaltas, gerbiamasis teisėjau.

— O dėl kaltinimo išprievartavimu panaudojant jėgą?

— Kaltas, gerbiamasis teisėjau.

Džesika sėdėjo apstulbusi. Janas nė nekrustelėjo.

Martinas pažvelgė į ją, o ji pajuto, kaip veidu pilasi ašaros. Prisiekusieji skirstėsi, ėjo iš salės. Janas atsisėdo ir Džesika priėjo prie jo. Kai pažvelgė jam į veidą, jo akys buvo tuščios. Ji nežinojo, ką pasakyti, o jo skruostais smakro link nuvinguriavo dvi vienišos ašaros.

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

—Aš to nepadariau, Džese, man daugiau niekas nesvarbu, bet tu privalai tai žinoti. Aš jos neprievartavau.

— Žinau, — vos girdimai sušnibždėjo ji. Džesika įsitvėrė jo rankos, nes apygardos prokuroro padėjėja įsakmiai pareikalavo, kad kaltinamasis būtų išvestas ir uždarytas iki paskelbiant bausmę.

Per penkias minutes viskas buvo baigta. Janas buvo išvestas, o Džesika viena stovėjo teismo salėje, įsikabinusi į Martiną. Ji liko visai viena pasaulyje, štai glaudžiasi prie žmogaus, kurį vos pažįsta. Jano neliko. Jos neliko. Nieko nebeliko. Tarsi kas būtų paėmęs plaktuką ir sutrupinęs jos gyvenimą. Ji nebeatskyrė, kur veidrodis, kur šukės, kur Janas ir kur Džesė.

Ji neįstengė pajudėti, neįstengė prakalbėti. Vos kvėpavo. Martinas atsargiai ir lėtai išvedė ją iš salės. Ši daili, aukšta, sveikai atrodanti jauna moteris akimirksniu palūžo. Atrodė, lyg Džesės viduje nieko neliko, visa jos esybė ėmė bliūkšti. Akys tebebuvo įsmeigtos į duris, pro kurias buvo išvestas Janas, tarsi jei žiūrės pakankamai įtemptai, tai susigrąžins jį pro tas duris. Martinas nežinojo, kaip su ja elgtis. Jis niekuomet nebuvo likęs vienas su tokios būklės klientu. Svarstė, gal paskambinus sekretorei ar žmonai. Teismo salė ištuštėjo, tik sargybinis laukė ketindamas užrakinti duris. Teisėjas eidamas nuo savo stalo pažvelgė į Džesę su užuojauta, bet ji to nepastebėjo. Nepastebėjo nė kaip netrukus, išvedus Janą, išėjo inspektorius Hjutonas. Dabar tai jau nieko nereiškė. Ji tegirdėjo vieną žodį, kuris nepaliaujamai aidėjo jos galvoje. Kaltas... Kaltas... Kaltas...

— Džese, aš nuvešiu tave namo. — Martinas atsargiai vedė Džesę už rankos ir jautė dėkingumą, kad ji seka jam įkandin. Nebuvo tikras, kad ji žino, kas jis, kur jie eina, bet džiaugėsi, kad nesipriešina. Vis dėlto po kurio laiko ji sustojo ir apdujusi pažvelgė į jį.

— Ne, aš... aš čia palauksiu Jano. Aš... aš noriu... man reikia... Man reikia Jano.

Ji stovėjo šalia pagyvenusio advokato ir verkė kaip vaikas, užsidengusi veidą rankomis, jos pečiai tirtėjo. Martinas Švarcas pasodino ją ant kėdės koridoriuje, padavė nosinę, paglostė petį. Rankose Džesė laikė Jano piniginę, laikrodį ir automobilio raktus tarsi paveldėtas mirusiojo brangenybes. Janas išėjo tuščiomis kišenėmis ir sausomis akimis, surakintomis rankomis.

— Ką... jie jam... dabar darys? — pro ašaras lemeno Džesė. — Ar jis... galės... pareiti namo?

Martinas žinojo, kad ji per arti isterijos, todėl negalima sakyti nieko bent kiek panašaus į tiesą. Tad tik patapšnojo jai per petį ir padėjo atsistoti.

— Pirmiausia gal važiuokime namo. O tada aš nuvažiuosiu susitikti su Janu. — Galvojo, gal taip nuramins ją, bet Džesė tik dar smarkiau įsiaudrino.

— Ir aš, aš irgi noriu susitikti su Janu. Aš irgi važiuosiu.

— Ne šį vakarą, Džese. Dabar važiuokim namo. — Tik tokiu tonu su ja ir buvo galima šnekėti.

Džesė atsistojo, paėmė jo ranką, nusekė paskui jį iš pastato. Eidamas su ja Martinas jautėsi tarsi vesdamas vaikštančią mechaninę lėlę.

— Martinai.

— Ką?

Jie išėjo į gryną orą. Advokatas grįžtelėjo ir pamatė, kaip Džesė giliai įkvėpė.

— Gal mes galėtume pateikti apeliaciją? — Ji mažumą apsiramino. Čia imdavo mąstyti racionaliai, čia vėl nuplūduriuodavo, bet suvokė, kas įvyko.

— Spėsim, dar pašnekėsime apie tai.

— Ne, aš noriu apie tai pasišnekėti dabar. — Džesika stovėjo ant rotušės laiptų, išsigandusi ir apimta isterijos, šeštą valandą vakaro. Buvo sunku patikėti, kad ši palaužta moteris yra ta pati savimi pasitikinti, ta rafinuotoji ponia Klark.

— Ne, Džesika, ne dabar, pirma noriu pats pasišnekėti su Janu. Noriu nugabenti tave namo. Janas labai nusimintų, jeigu nenuvežčiau tavęs namo. — Dangau, dabar ji dar spyriosis kiek įmanydama, vien nuvesti ją iki automobilio užtruko amžinybę.

— Noriu pamatyti Janą, — reikalavo ji stovėdama ant laiptų tarsi besiožiuojantis vaikas, vėl praradusi sveiką protą. — Aš... man reikia Jano. — Vėl pasipylė ašaros. Bet taip buvo lengviau įsodinti ją į mašiną. Tačiau Džesė tuoj prisiminė, kad turi parvairuoti namo Jano „Volvo“.

— Tau rytoj jį atgabens, Džesika, tik duok man garažo talonėlį.

Džesė padavė jam popierėlį, Martinas užvedė naujo šokoladinio „Mercedes“ variklį. Veždamas ją namo, atidžiai stebėjo. Atrodė gąsdinamai išsiblaškiusi ir pakrikusi, Martinas svarstė, gal reikėtų paskambinti jos gydytojui, kai parveš namo. Paklausė apie tai, bet ji ryžtingai paprieštaravo.

— Na, o gal yra kokių draugų? Gal nori, kad kam nors paskambinčiau? — Nenorėjo palikti jos vienos, bet Džesė tik purtė galvą, nebyli, keistomis akimis. Ji galvojo apie prisiekusiuosius... apie Margaritą Berton... apie inspektorių Hjutoną... Ji troško juos visus nužudyti... Jie pavogė Janą...

— Džesika. Džesika!

Ji atsigręžė pažiūrėti į jį nereginčiomis akimis. Jie buvo priešais namą Valjecho gatvėje.

— A. — Be garso linktelėjo, atsargiai atsidarė automobilio dureles. — Ar... tuoj pamatysite Janą?

— Taip, ar ką nors nuo tavęs jam pasakyti?

Ji greit linktelėjo ir susikaupė norėdama prašnekti normaliai.

— Tik kad... tik kad... — pro ašaras neprakalbėjo.

— Pasakysiu, kad myli jį. — Ji dėkinga linktelėjo, pažvelgė jam į akis taip, kad jau, atrodė, atitoko. Isteriškas išsiblaškymas nyko. Dabar jis išvydo šoką, sielvartą. — Džesika, man taip gaila...

— Žinau.

Tada ji nusigręžė, uždarė dureles ir lėtai nuėjo namo link. Krypavo tarsi visiška senutė, tuo tarpu ilgas rudas „Mercedes“ lėtai pajudėjo nuo namo. Atrodė lyg nepadoru į ją žiūrėti. Gailestingiau leisti jai sielvartauti vienai. Bet Martinas niekuomet neužmirš, kaip ta moteris atrodė, lėtai eidama plytų taku, nuleista galva, susivėlusiais plaukais, suspaudusi rankose Jano daiktus. Tas vaizdas buvo nepakeliamas.

Ji girdėjo, kaip nuvažiavo automobilis, artėdama prie namo neregės žvilgsniu žiūrėjo į gėlių klombas. Ar tai tas pats namas, kur ji šiandien su Janu buvo grįžusi pietauti? Ar šiame name jie gyveno? Pakėlusi galvą pažiūrėjo, tarsi niekuomet anksčiau nebūtų jo mačiusi, sustingo, tarsi neįstengtų daugiau žengti nė žingsnio. Kilstelėjo vieną pėdą, palypėjo per vieną laiptelį. Kita pėda jau buvo per sunki pakelti. Nesugebės. Ji nė nenori. Ji negali įžengti į tą namą, be Jano negali. Viena... ne... ne, šitaip negali.

— O Dieve, ne!

Ji suklupo ant priekinių laiptų ir raudojo palenkusi galvą, rankomis gniauždama tai, kas jai liko iš Jano kišenių. Kažkas pašaukė Džesę vardu, bet ji neatsisuko. Tai vis tiek ne Janas. Kam dar atsiliepti... Tai ne Janas... Jo daugiau nebėra, nieko daugiau nebėra. Jautėsi taip, tarsi toje teismo salėje būtų numirusi, o gal ir numirė. Nė nežinojo. Tas pats balsas vėl pašaukė ją vardu. Atrodė, tarsi grimztu pro plytas gilyn. Visa, kas buvo jos rankinėje, išsibarstė ant laiptų, sijono kraštas užkliuvo už plytos, plaukai užkrito ant veido it blyškus našlės šydas.

— Džesika! Džesika!

Ji išgirdo už nugaros greitus žingsnius, bet negalėjo atsisukti. Neturėjo jėgų. Viskas baigta.

— Džesika, mano miela... Kas nutiko?

Tai buvo Astrida. Džesika atsigręžė pažvelgti jai į veidą, ašaros pliaupė toliau.

— Kas nutiko? Papasakok man! Viskas susitvarkys. Tik nesikamuok taip. — Ji suglostė Džesei plaukus kaip vaikui, šluostė jai nuo veido ašaras, o tos toliau pylėsi. — Ar kas nors nutiko Janui, pasakyk man, mieloji, na, pasakyk, ar kas Janui?

Džesė linktelėjo su neapsakomu sielvartu veide, ir Astrida pajuto, kaip jai sustojo širdis. Ne, tik ne Janas... tik ne kaip Tomas. Ne!

— Jis nuteistas už išprievartavimą, — žodžiai iššoko tarsi ne iš jos, o iš kažkieno svetimo burnos, ir Astrida pasipurtė, lyg jai kas būtų tėškęs per veidą. — Jis kalėjime.

— Viešpatie Dieve, Džesika, negali būti!

Bet tai buvo tiesa. Astrida suprato tai, kai Džesika linktelėjo ir leidosi pamažu įvedama vidun, paguldoma. Nuo piliulių, kurių davė Astrida, akimirksniu aptemo sąmonė. Astrida jų nešiojosi dar nuo Tomo laikų.

Džesė pabudo pusę keturių ryte. Namuose buvo tylu. Girdėjo tiksint laikrodį. Miegamajame tylu, bet svetainėje dega šviesa. Paklausė, ką veikia Janas — gal išgirs rašomosios mašinėlės tarškesį, ant kabineto grindų girgždančią kėdę. Atsisėdo lovoje klausydama, bet nieko neišgirdo, galva sukosi. Tada prisiminė piliules. Astridą. Kaip visa tai prasidėjo. Atsisėdo, drebančia ranka pasiėmė cigarečių pakelį. Tebevilkėjo palaidinukę, buvo su kojinėmis ir apatinuku. Jos švarkas ir sijonas tvarkingai pakabinti ant kėdės. Neprisiminė, kaip atsigulė. Prisiminė tik Astridos balsą, švelnų burkavimą, kaip draugė šneka kažką, ko ji iš tiesų nesuprato, bet kas ją užmigdė. Bet ten bent yra kažkas... kažkas... O čia nieko nėra. Ji vieniša.

Gulėjo miegamojo tamsoje rūkydama, išdžiūvusiomis akimis, jausdama šleikštulį, dar apdujusi nuo tablečių. Staiga ištiesė ranką ir paėmė telefono ragelį. Iš informacijos gavo numerį ir paskambino.

— Miesto kalėjimas. Kalba Langdorfas.

— Norėčiau pasikalbėti su Janu Klarku.

— Ar čia dirba? — nustebo budintis seržantas.

— Ne, jį vakar uždarė kalėti iki bausmės paskelbimo. Po teismo. — Už ką nuteistas, paaiškinti nepasisiūlė. Net pati nustebo, kad taip tvirtai skamba balsas. Tvirtai nesijautė, bet žinojo, kad jei susitvardys ir kalbės ramiai, gal ir gaus, ko prašo. Tereikėjo, kad jos balsas skambėtų kuo ramiausiai ir šiek tiek įsakmiai...

— Tai jis bus apygardos kalėjime, ne čia, ponia, be to, kalbėti telefonu jam vis viena neleidžiama.

— Aišku. Gal turite apygardos kalėjimo numerį? — Jau ketino pasakyti, kad nutiko kokia nelaimė, bet paskui apsigalvojo. Bijojo jiems meluoti. Budintis seržantas iš miesto kalėjimo davė jai kalėjimo miesto rotušėje numerį, Džesė kuo greičiau paskambino. Sužinojo, kad vyrą galės aplankyti poryt ir kad telefonu jam kalbėtis neleidžiama, o paskui išgirdo pypsėjimą — ragelis padėtas.

Truktelėjo pečiu, uždegė šviesą. Kambaryje šalta. Džesė užsimetė chalatą ant palaidinukės, vienomis kojinėmis nutapnojo į svetainę. Sustojusi vidury kambario, apsižvalgė. Kambaryje šiokia tokia netvarka, bet sujaukta ne per smarkiai, tik tiek, kad jai vėl primintų... Įspaudas ant sofos, žymė, kur jo galva buvo atsirėmusi į pagalvėlę, knyga, kurią skaitė praeitą savaitgalį... Batai po kėde... jo... Pajuto, kaip gerkle pakilo rauda, nuėjo į virtuvę ieškodama ko nors atsigerti... arbatos... kavos... kolos... bet ko... Burna sausa, galva apdujusi, bet visa kita kaip ant delno. Lėkštes nuo vakar dienos priešpiečių rado kriauklėje, laikraštį ant stalo, kur buvo numetusi, sulankstytas taip, kad straipsnis apie prievartavimus viršuj. Tarsi jis būtų ką tik buvęs kambary, o paskui išėjęs apsukti rato apie kvartalą, tarsi... Ji atsisėdo prie virtuvės stalo ir nuleidusi galvą apsiverkė.

Kabinete tas pats. Dar blogiau. Tamsu, tuščia, vieniša. Atrodė, kad visa čia laukė jo pasirodymo, bet apsigavo. Reikėjo jo, kad visa atgytų. Janas buvo gyvoji kambario dvasia. Ir jos dvasia. Džesės siela. Jai Jano reikėjo labiau negu kabinetui. Apsižiūrėjo mindžikuojanti nuo vienos kojos ant kitos, tarsi sumišęs tarpduryje stovintis vaikas, paskui ranka perbraukė per jo knygas, jo marškinius, prisiglaudė jo batus, o kai prietemoj išvydo šešėlį, šoktelėjo. Ji buvo viena. Viena namuose, viena naktyje, pasaulyje. Neliko nieko, kas padėtų, kas pasirūpintų, kam nors kiek būtų svarbi, kam... Džesė žiojosi norėdama klykti, bet neišleido jokio garso. Tik lėtai susmuko ant grindų su jo batais rankose ir laukė. Bet niekas negrįžo. Ji liko viena.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Buvo pusė dešimtos ryto ir ji sėdėjo vonioje stengdamasi įveikti isterijos bangą. Prie durų paskambino. Viskas gerai. Gerai. Viskas bus gerai. Ji truputį pasėdės vonioje, paskui išgers arbatos, užvalgys ką pusryčių, apsirengs ir vyks į parduotuvę. O gal praleis visą dieną lovoje. Arba... bet viskas gerai. Pirmiausia karšta vonia, paskui... Tik Janui negali paskambinti. Negali su juo pasišnekėti. Jai reikia su juo pasišnekėti. Dar kartą giliai įkvėpė ir paklausė. Lyg durų skambutis, o gal tik tekantis vanduo krečia pokštus jos ausims. Ne, tai ne vanduo. Skambutis toliau skardėjo. Bet ji juk neprivalo atidaryti. Ji privalo tik kvėpuoti toliau ir likti rami, šiltas vanduo padės jai atsipalaiduoti. Janas juk parodė, kaip išsaugoti ramybę, kaip nepasiduoti isterijai, kai... kai jos motina... ir Džeikas... Bet tas durų skambutis.

Staiga Džesė šoko iš vonios, stvėrė rankšluostį, nulėkė prie durų. O jei tai Janas? Ji juk paėmė jo raktus. Jei... Nudūmė prie priekinių durų, visu keliu varvindama vandenį, jos lūpos jau kone šypsojosi, akys užsidegė ir išsiplėtė, rankšluostis tik šiek tiek dengė kūną. Plačiai atplėšė duris, užmiršusi net paklausti, kas už jų, ir nusigandusi šoktelėjo atgal. Taip nustebo, jog jai nė nedingtelėjo vėl uždaryti duris. Tik stovėjo, o širdis daužėsi iš baimės.

— Labas rytas, jumis dėtas aš neįprasčiau taip atidaryti durų.

Džesė greit žvilgtelėjo žemyn, tvirčiau apsisupo rankšluosčiu.

Svečias buvo inspektorius Hjutonas.

— Aš... Laba diena, kuo galiu padėti? — Džesė išsitiesė visu ūgiu ir karališkai stovėjo tarpduryje, nors tebuvo prisidengusi rankšluosčiu.

— Niekuo, tik pamaniau, pažiūrėsiu, kaip laikotės. — Jo akyse — ironiškas nugalėtojo žvilgsnis, kurio Džesė anądien nepastebėjo. Kaip mielai ji išdrėkstų jam tas akis.

— Laikausi puikiai. — Tu nelemtas galvijau, pridūrė mintyse. — Kas dar?

— Gal jau užkaitėt kavos, ponia Klark? — Formalumai iš jo lūpų prilygo smūgiams.

— Tiesą sakant, ne, inspektoriau Hjutonai, neužkaičiau. Ir man greitai reikės į darbą. Tad jeigu turite su manimi aptarti kokių reikalų, siūlyčiau Sąjungos gatvėje nusipirkti kavos ir pasimatysime mano kabinete po valandos.

— Karinga, tiesa? Bet vakar gerokai pabūgot, negi ne?

Džesė užsimerkė, kovodama su šleikštuliu, kuris pakilo jai gerklėje. Šis vyras sadistas. Bet ji negali dabar apalpti. Negali. Išgirdo Jano balsą, klausiantį, ar viskas gerai. Ir nepastebimai linktelėjo. Taip, gerai.

— Taip, gerokai išsigandau. Ar jums tai malonu, inspektoriau? Na, žiūrėti į kitų žmonių nelaimes.

— Nepasakyčiau.

Jis išsitraukė pakelį cigarečių, pasiūlė jai. Džesė papurtė galvą. Jis tikrai šituo mėgaujasi.

— Na, gal ir ne. Panelė Berton turėtų būti patenkinta.

— Taip, labai, — šyptelėjo jai pro cigaretės dūmus, ir Džesei vėl teko tramdytis, kad netėkštų jam per veidą. Tai buvo net sunkiau negu susiturėti neapsivėmus.

— Tai kas dabar bus?

A, štai kas jam rūpi.

— Nesuprantu, ko klausiat?

— Kokių turit planų?

— Aišku, dirbti, rytoj pasimatyti su vyru. Kitą savaitę vakarieniausiu su draugais ir...

Jis vėl nusišypsojo, bet nepralinksmėjo.

— Jei jis keliaus į kalėjimą, tai gali gerokai pakenkti jūsų santuokai, ponia Klark, — pasakė kone švelniu balsu.

— Gali būti, bet jei leisi, tai daug kas gali pakenkti santuokai. Viskas priklauso nuo to, kokia sėkminga santuoka ir kaip stengiesi ją išlaikyti.

— Na, o jūsų santuoka ar sėkminga?

— Tiesiog puiki. Aš iš visos širdies, inspektoriau Hjutonai, dėkoju jums už rūpestį. Būtinai pasakysiu apie tai savo vyrui ir mūsų advokatui. Žinau, kad ponas Klarkas bus iki širdies gelmių sujaudintas. Jūs nepaprastai jautrus žmogus, pone inspektoriau. O gal ypač mėgstate padėti tik tiems, kurie turi santuokos problemų? — Jo akys plykstelėjo, bet jau buvo per vėlu. Jis jau čia pasirodė. Atvyko pas ją į namus, paskambino prie durų, šį rytą jis jau pats padarė klaidų. — Žinote, tiesą sakant, gal aš net paskambinsiu jūsų viršininkui ir pasakysiu, koks dėmesingas žmogus esate. Tik pamanyk, jūs prisimenate pasirūpinti mano santuoka.

Hjutonas įsidėjo cigarečių pakelį atgal į kišenę, o jo šypsena jau senokai buvo išgaravusi.

— Gerai, supratau.

— Ar tikrai? Na ir supratingas jūs, inspektoriau.

— Kalė, — iškošė pro sukąstus dantis.

— Atsiprašau?

— Aš pasakiau „kalė“, gali mano viršininkui perduoti ir tai. Bet tavimi dėtas, mažiule, nesivarginčiau nė skambinti. Tau bėdų netrūksta, o savo senuko čia tu ilgokai neišvysi. Tai verčiau priprask, sesule. Tau su tuo literatūros panku viskas baigta. Kai nusibos sėdėti čia tamsoje, imk dairytis aplink. Tikrai yra ne blogesnių už tą, kurio įsitvėrei.

— Tikrai? Numanau, kad jūs esate pirmutinis tų šaunuolių pavyzdys? — Dabar Džesė jau drebėjo iš pykčio ir kėlė balsą kaip ir jis.

— Rinkis, ką nori, bet pamatysi — rinksies. Duodu tau porą mėnesių, o paskui atsidursi Džerio bare, su visomis kitomis.

— Nešdinkitės iš čia, inspektoriau. Jei dar kada nors prisiartinsite prie šių namų, nesvarbu, su kratos orderiu ar be jo, aš paskambinsiu teisėjui, merui ir ugniagesiams. O gal iš viso niekam neskambinsiu. Gal tiesiog nusitaikysiu į jus pro langą.

— Tai turi ginklą, tiesa? — kilstelėjo antakius susidomėjęs.

— Kol kas ne, bet turėsiu. Matau, prireiks.

Jis žiojosi dar kažko sakyti, bet Džesė grakščiai žengė žingsnelį atgal ir užtrenkė jam prieš nosį duris. Taktiškai tai buvo netikęs veiksmas, bet ji vis viena pasijuto geriau. Trumpam. Virtuvėje apsivėmė. O drebėti liovėsi tik po poros valandų.

Astrida atvyko vienuoliktą. Su gėlėmis, keptu viščiuku, — gal Džesė kiek paknaibys, — pilnu maišu vaisių. Ir nedideliu buteliuku geltonų piliulių. Dvidešimt minučių atkakliai skambino, tačiau vis tiek niekas neatidarė. Astrida žinojo, kad Džesika namie, nes prieš eidama paskambino į parduotuvę patikrinti. Pagaliau ji ne juokais susirūpino ir ėmė žiedais barbenti į virtuvės langus. Džesė atsargiai žvilgtelėjo pro užuolaidas ir net pašoko, išvydusi Astridą. Manė, kad grįžo Hjutonas.

— Dėl Dievo, vaikeli, išsigandau, kad kas atsitiko. Kodėl tu neatidarei durų? Bijai, kad nelįstų spauda?

— Ne, dėl to tai nėra jokios bėdos. Tik... ai... nežinau. — Džesika it peraugęs vaikas su ašaromis akyse papasakojo Astridai apie Hjutono apsilankymą. — Aš tiesiog negaliu... Jis toks... šėtoniškas... Taip džiaugiasi tuo, kas įvyko. Jis pasakė, kad mūsų santuoka... — Ji taip raudojo, kad nebegalėjo daugiau pasakoti. Astrida ją pasodino.

— O gal važiuojam šiek tiek pabūti pas mane, Džesika? Galėtum apsistoti svečių kambaryje, pabėgtum iš čia kelioms dienoms.

— Ne! — Džesė pašoko ant kojų ir ėmė sparčiai žingsniuoti po kambarį, čia paliesdama kėdę, čia ką nors paimdama, paskui vėl padėdama. Daugybė keistų, nereikšmingų, staigių judesių, kurie Astridai atrodė pažįstami. Lygiai taip ji reagavo, kai mirė Tomas. — Ne, ačiū tau, Astrida, bet aš noriu būti čia. Su... su... — Džesė užsikirto nežinodama, ką nori pasakyti.

— Su Jano daiktais, žinau. Bet gal tai ir prastas sumanymas. Ar verta leistis, kad tave erzintų tokie žmonės kaip tas policininkas? O kas, jeigu ir dar kas panašiai apsireikš? Negi nori su jais visais stumdytis?

— Aš neatidarysiu durų.

— Ne, tu negali taip gyventi, Džesika. Janas nenorės, kad tu šitaip gyventum.

— Ne, jis norės. Nuoširdžiai. Tikrai... aš... Dieve, Astrida, aš kraustausi iš proto. Aš negaliu... nežinau, kaip be Jano.

— Tu nesi be Jano. Juk pamatysi jį. Aš vis dar nesuprantu, kas nutiko, bet gal jūs galėsite tai išsiaiškinti. Juk jis nėra kur išvykęs, Džesika. Jis nėra miręs, dėl Dievo. Liaukis elgtis taip, lyg jo nebebūtų gyvo.

— Bet jo nėra čia. — Jos balsas virto apgailėtinu cypčiojimu. — Man reikia jo čia. Aš be jo išprotėsiu. Aš... aš...

— Tikrai neišprotėsi. Nebent nori išprotėti. Ar priversi save išprotėti. Susiimk, Džesika. Sėskis, tuojau pat. — Džesika jau kokias penkias minutes šokinėjo nuo vienos kėdės ant kitos it koks iš dėžutės iššokantis žaisliukas. Jos balsas kilo ir skambėjo vis beviltiškiau. — Ar pusryčiavai? — Džesika papurtė galvą, jau ketindama sakyti, kad nenori valgyti, bet Astrida tik kilstelėjo ranką ir nuėjo į virtuvę. Sugrįžo po penkių minučių su skrudinta duona, uogiene, šviežiais vaisiais, kurių atgabeno, puodeliu garuojančios arbatos. — Ar labiau norėtum kavos?

Džesė tik papurtė galvą, užsimerkė.

— Aš negaliu patikėti, kad visa tai tiesa, Astrida.

— Kol kas stenkis apie tai negalvoti. Vis viena negali to suprasti, tai nė nesikankink. Kada galėsi pamatyti Janą?

Džesė atsimerkė, atsiduso išgirdusi klausimą.

— Rytoj.

— Gerai, vadinasi, iki rytojaus tau tereikia pasistengti išlikti ramiai. Juk pajėgsi tiek, tiesa?

Džesė linktelėjo, bet nebuvo tikra, kad pajėgs. Tai reiškė dieną, naktį ir dar rytą. Sunkiausia bus naktį. Naktį, kai knibždėte knibžda vaiduoklių ir balsų, ir aidų, ir baimių. Jai teks pragyventi dvidešimt keturias valandas, kol išvys Janą.

Tačiau vieną dalyką ji norėjo padaryti iki tol, kol pamatys jį. Pasikalbėti su Martinu apie galimybę skųsti nuosprendį. Paskambinusi rado jį biure, jo balsas rodėsi prislopintas.

— Kaip laikaisi, Džesika?

— Aš gerai, kaip Janas? — jos balsas užlūžo sulig šiais žodžiais.

Kitame laido gale Martinas susiraukė. Dar nebuvo užmiršęs, kaip ji atrodė vakar vakare, kai išleido ją prie namų.

— Jis stengiasi laikytis. Aišku, baisiai sukrėstas.

— Įsivaizduoju, — pasakė tylutėliai, blankiai šyptelėdama.

Sukrėsti, jie abu baisiai sukrėsti.

— Martinai, aš skambinu, nes noriu tavęs kai ko paklausti, dar prieš pasimatydama su Janu.

— Ko?

— Norėčiau sužinoti, ką galėtume padaryti dėl apeliacijos. Kaip ją pateikti, o gal tu gali ją pateikti ir taip toliau. — Ir kiek, po velnių, reikės už tai susimokėti. Tai dar vienas klausimas.

— Na, apie tai galėsime pasikalbėti, kai bus paskelbta bausmė. Jeigu jis bus nuteistas lygtinai, nebus prasmės teikti apeliaciją, nebent sieksime, kad Janas būtų visiškai išteisintas ir niekur neliktų įrašo, jog jis padarė sunkų nusikaltimą. Gal jis norės tai padaryti. Tačiau manau, kad tau reikia palūkėti, iki bus paskelbta bausmė, tada spręsti. Laikas, per kurį gali pateikti apeliaciją, ribotas, tačiau turėsi jo pakankamai.

— O kada bus paskelbta bausmė?

— Po keturių savaičių nuo rytdienos.

— Bet kam tiek laukti?

— Džese, juk tu nežinai, kas įvyks. Jeigu jį paleis namo, nuteisę lygtinai, gal Janas nenorės išleisti paskutinio savo ar tavo skatiko apeliacijai. Juk jo profesinė padėtis nėra tokia delikati, kai jai pakenktų panašus įrašas. Na, sutinku, — apsigalvojo šiek tiek pasvarstęs, — gali pakenkti, tačiau jo profesijai tikrai ne taip tragiškai. O jeigu jis bus laisvas, tai koks tau skirtumas?

— Kodėl sakai „jei jis bus laisvas“? — Džesika vėl nesusigaudė.

— Na, gerai, alternatyva tokia, kad jeigu jo nenuteisia lygtinai, tai pasiunčia į kalėjimą. Tokiu atveju tau gal ir prasminga teikti apeliaciją. Tačiau apeliacija tave nuves į dar vieną teismą. Tau reikės dar kartą iškęsti visą tą kankynę. Juk nėra nė menkiausio įrodymo, kurio mes nebūtume pateikę. Niekas nepasikeis. Tad tau vėl teks kankintis, gal ir be jokios naudos. Manau, dabar mums reikėtų tik tikėtis lygtinio nuteisimo. O dėl apeliacijos pateikimo galėsime jaudintis tada, kai žinosime, ar jis nuteistas lygtinai. Sutarta?

Džesika nenoromis sutiko ir padėjo ragelį. Ką jis norėjo pasakyti tuo „jei jis bus laisvas“? Koks dar gali būti „jei“?

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

— Gerai?

— Gerai, — šyptelėjo ji ir nejučiomis kilstelėjo ranką prie auksinės pupelės po kaklu, palytėjo ją, žiūrėdama į Janą. Pragyveno dvidešimt keturias valandas, Hjutonas nesugrįžo. — Myliu tave, Janai.

— Mieloji, aš irgi tave myliu. Tai šiaip taip laikaisi? — Jis atrodė dėl jos be galo susirūpinęs.

— Aš laikausi. O tu?

Jo akys viską pasakė. Šį sykį jis buvo apygardos kalėjime, apsirengęs išduotu purvinu kombinezonu. Jo drabužiai, sukimšti į parduotuvės maišą, buvo atiduoti Martinui. Jis atsiuntė juos Džesei aną vakarą, sykiu su „Volvo“. Tada ji prarijo dvi Astridos duotas piliules.

— Martinas sako, kad tave gali nuteisti lygtinai. — Tačiau nė vienas nepamiršo to prieš teismą skaityto straipsnio. Jame buvo agituojama atsisakyti lygtinio nuteisimo kaip bausmės už prievartavimą. Viešoji nuomonė šiuo metu toli gražu nenuolaidi.

— Pamatysim, Džesika, tačiau per daug viltis neverta. Pamėginsime. — Jis šyptelėjo, o Džesė nurijo ašaras. Kas nutiks, jeigu jo nenuteis lygtinai? Šito ji nė neįsivaizdavo. Vėliau. Dar vienas „vėliau“, kaip ir teismas, nuosprendis. — Ar elgiesi kaip protinga mergaitė? Jokios panikos, jokio blaškymosi? — Per gerai ją pažinojo.

— Taip, aš visai gerai laikausi. Be to, Astrida rūpinasi manimi kaip vaiku.

Apie Hjutoną Džesė jam nepasakė. Nei apie tą naktį, kai vos neišprotėjo ir teko gerti piliulių, kad išgyventų. Ji peršliaužė tą naktį tarsi minų lauką.

— Ar ir Astrida atvažiavo su tavimi? — Janas apsižvalgė, bet jos neišvydo.

— Taip, bet ji laukia apačioje, nenorėjo, kad tau būtų nejauku. Be to, numanė, kad mums reikės pasišnekėti.

— Pasakyk, kad myliu ją. Džese, džiaugiuosi, kad tau nereikėjo eiti čia vienai. Jaudinausi dėl tavęs taip, kad vos neišprotėjau. Pažadėk man, kad nepadarysi nieko kvailo. Prašau, pažadėk, — mygo jis maldaujančiomis akimis.

— Pažadu, tikrai, mielasis, man viskas gerai. — Bet jos išvaizda to neliudijo, jie abu atrodė varganai. Nualinti, sukrėsti, išsekę, Jano veido dvi dienas neskusta barzda irgi nepagražino.

Jie pusvalandį kalbėjo nerišlias banalybes, kaip vis dar šoko ištikti žmonės. Džesė iš visų jėgų stengėsi neapsiverkti, ir jai pavyko — pratrūko tik atsisėdusi į automobilį šalia Astridos. Prapliupo pykčio ir sielvarto upeliais.

— Jie laiko jį prakeiktam narve kaip kokį gyvulį! — O ta nelemta bobšė tikriausiai savo darbe, ramiai sukasi savo kasdienybėje. Ji atkeršijo, dabar gali jaustis laiminga. Janas tuo metu pūna kalėjime, o Džesė naktimis kraustosi iš proto.

Astrida nuvežė Džesę namo, išvirė jai vakarienę, palaukė, kol užmigo. Ši naktis Džesei buvo lengvesnė, gal dėl to, kad per daug išseko, nebegalėjo be paliovos kankinti savęs mintimis, svarstyti. Tad miegojo. Astrida ryte vėl sugrįžo su šviežiomis braškėmis. „The New York Times“ laikraščiu ir visiškai nauju „Womens Wear Daily“, tarsi tai Džesei dar galėtų būti svarbu.

— Vaje, ką aš be tavęs daryčiau?

— Turbūt toliau miegotum. Bet aš pati atsikėliau, tai pamaniau, atvažiuosiu.

Džesė papurtė galvą ir apkabino draugę, o toji pripylė du puodelius arbatos. Jos dar laukia ilga kankynė, o Astridą atsiuntė angelai. Iki bausmės paskelbimo dar dvidešimt septynios dienos. Ir vienas Dievas težino, kas paskui.

Džesei dar teks pasirūpinti ir parduotuve, bet kol kas ji nepasiruošusi ten įžengti. Ji prižiūrėjo savo verslą vis rečiau skambindama ir visiškai pasikliaudama Kacuko. Astrida nusivežė Džesę pas kirpėją — daugiausia tam, kad galėtų ją matyti, ne dėl kokių kitų priežasčių. Džesė galėjo lankyti Janą tik dukart per savaitę, kitu metu ji neįstengė nieko nusitverti. Pradėdavo kažką kalbėti ir tuoj pat pamiršdavo, išsiimdavo iš rankinės daiktus ir užmiršdavo, kam jai jų reikėję. Klausydavo Astridos, bet žvelgdavo kiaurai, tarsi jos nematydama ir negirdėdama. Pati daugiausia šnekėdavo nerišliai. Atrodė ir elgėsi tarsi vaikas, pasimetęs toli nuo namų, beviltiškai besikabinantis į naująją mamą Astridą. Tačiau be Jano niekas nebeturėjo prasmės. Mažiausiai — gyvenimas. O su Janu nebendraujant buvo sunku sau priminti, kad jis tebėra. Astrida stengėsi tik prižiūrėti Džesę iki kito karto, kai ji gaus su juo pasimatyti.

Paskelbus nuosprendį tos dienos laikraščio paskutiniame puslapyje pasirodė nedidelis straipsnelis. Bet niekas nepaskambino, tik tuodu bičiuliai, kurie buvo atvykę į teismą paliudyti Jano naudai. Naujienos juos sukrėtė. Astrida atsiliepė telefonu, o Džesika abiem parašė padėkos žinutę. Dabar ji su niekuo nenorėjo šnekėtis.

Pirmadienį Džesė nuvažiavo į darbą. Zina su Kacuko sukinėjosi nuščiuvusios. Katė pastebėjo straipsnelį, bet telefonu nieko nesakė. Norėjo palaukti, kol galės ką nors pasakyti Džesei akis į akį. Iš balso tono kalbant telefonu suprato, jog Džesė nenori, kad jos ką nors žinotų. Nelengva buvo akimirka, kai jos su Astrida įžengė į parduotuvę. Džesė iškart išskaitė iš moterų veidų, kad jos žino, Zinos akyse sublizgo ašaros. Jos visos apsikabino.

Dabar merginos žinojo, ko į parduotuvę buvo atvykęs Hjutonas, kodėl Džesė būdavo tokia paklaikusi, kodėl nebėra „Morgan“. Pagaliau jos viską suprato.

— Džese, ar mes galėtume tau kaip nors padėti? — už abi paklausė Kacuko.

— Tik vieno prašau — nekalbėkite apie tai. Dabar aš mažai ką galiu pasakyti. Kalbos niekuo nepadeda.

— Kaip Janas?

— Šiaip taip laikosi. Ką daugiau galėtum pasakyti.

— Ar numanai, kas bus toliau?

Ji papurtė galvą, tyliai atsisėdo ant savo darbo kėdės.

— Ne, nė neįsivaizduoju. Ar jau visų klausimai atsakyti? — Pažiūrėjo į abiejų moterų veidus ir jau pasijuto pavargusi.

— Gal tau reikia kokios pagalbos namie, Džese? — pagaliau prakalbo ir Zina. — Tikriausiai jautiesi vieniša. Aš netoli gyvenu.

— Ačiū, mieloji, paprašysiu, jei ko prireiks. — Džesė spustelėjo merginai ranką ir pasuko į savo kabinetą, o Astrida it prisiklijavusi nusekė iš paskos. Tik šito jai ir trūko — leisti vakarus su užuojautą rodančia Zina. Tai būtų baisiau nei likti vienai. Prie kabineto durų ji atsigręžė rimtu veidu. — Tiesa, dar norėjau šį tą pasakyti. Keletą ateinančių savaičių nebūsiu čia tiek, kiek anksčiau. Turiu daug rūpesčių dėl Jano. Teks susitikti su tam tikrais žmonėmis dėl jo bausmės paskelbimo. Dėl daug ko turiu sukti galvą. Kai galėsiu, atvyksiu, bet jūs abi tikėkitės, kad teks vilkti visą naštą už mane. Taip, kaip ir vilkote. Gerai? — Kacuko atidavė pagarbą, o Džesė nusišypsojo. — Jūs dvi keistuolės. Kaip man gera grįžti.

— Gal ir aš galėčiau kuo nors padėti? — susirūpinusi pažvelgė Astrida, kai Džesė sėdosi prie darbo stalo.

— Tiesą sakant, kitur man tavęs reikia labiau negu parduotuvėje. Katė čia kuo puikiausiai tvarkosi. Didžiausia bėda esu aš pati. Rytai, vakarai, vėlyva naktis... Pati žinai.

Taip, Astrida žinojo, ji matė Džesės veidą pusę devynių ryte, girdėjo jos balsą antrą nakties. Tai vaizdžiai bylojo apie draugės naktis. Siaubas, kad diena niekuomet neišauš. Kad Janas niekuomet nebegrįš namo. Kad pasaulis ją praris ir nebeišspjaus. Kad Hjutonas išlauš duris ir ją išprievartaus. Pagrįstos ir pramanytos baimės, pačios susikurti demonai, vyrai, nė neverti vyro vardo, — visa jos sąmonėje susipynę.

— Gal numanai, kada baigsi darbą? Paimsiu tave. Galim pavakarieniauti pas mane, jeigu nori.

— Tu man tokia gera.

Turint galvoje, kaip neseniai jos susipažino, dėl to buvo ko stebėtis. Tačiau Astrida gerai žinojo, kokį pragarą patiria Džesė. Šitam ji juto sveiką pagarbą.

Daugiausia pastangų Džesė padėjo plakdamasi dėl Jano bausmės. Dukart susitiko su lygtinio nuteisimo pareigūnu, kuriam buvo paskirta ši byla, o Martiną persekiojo dieną naktį. Ką jis darąs dėl Jano? Ką jis manąs? Ar jau kalbėjosi su lygtinio nuteisimo pareigūnu? Ką jis manąs? Gal Martinui reikėtų pasišnekėti su jo viršininkais? Vieną dieną per pietų pertrauką Džesė net nuvažiavo pasikalbėti su teisėju. Jis pasirodė atjaučiantis, tačiau nesileido spaudžiamas dėl bausmės. Džesei pasidarė aišku, kad jeigu ji nebūtų tokia dama, tai priėmimas teisėjo kabinete būtų buvęs mažiau malonus. Bet ir dabar jis nebuvo ypač svetingas. Ji pasirūpino gauti laiškų iš gana gausios grupelės taktiškų draugų, liudijančių apie gerą Jano charakterį. Net gavo laišką iš jo agento, tikėdamasi įrodyti, kad Janas turi likti laisvėje ir pabaigti naująją knygą, kad įkalinimas sužlugdys jo karjerą.

Padėkos diena atėjo ir praėjo kaip bet kuri kita diena. Džesika stengėsi užsitikrinti, kad ji niekuo nesiskirtų. Prastume ją taip, kaip ir visas kitas dienas, kai nedirbdavo. Neleido sau net galvoti apie praeitą Padėkos dieną. Atsisakė pajusti bent kruopelę šventiškumo. Jai tai būtų buvę nepakeliama. Džesika prabuvo su Astrida, o Janas šventinę dieną praleido kalėjime. Į apygardos kalėjimą Padėkos dieną lankytojai nebuvo įleidžiami. Jis valgė sužiedėjusius sumuštinius su vištiena ir skaitė Džesės laišką. Ji valgė didkepsnį su Astrida, kuri padarė viską, kad šįmet užmirštų šventes, atsisakė ilgo savaitgalio rančoje su motina. Bet toks jos pasiaukojimas buvo prasmingas. Ji jaudinosi dėl Džesės, kuri dabar gyveno tarsi rūke, stabčiodama, krūpčiodama, nervindamas!, prieidama čia vieną kraštutinumą, čia kitą. Arba apdujusi ir prisigėrusi piliulių, arba įsiaudrinusi nuo kibirų kavos.

Džesė dirbo dieną naktį. Aiškinosi, ką dar padaryti dėl bausmės, ir liejo prakaitą parduotuvėje taip, kaip nebuvo liejusi ištisus metus. Šeštadieniais vėl dirbdavo. Namie darė viską, griebėsi bet ko: išvalė rūsį, sutvarkė garažą, pertvarkė spintas, kabinetą, — ko tik ji nedarė, kad nereikėtų galvoti. Gal, galbūt, jeigu ji viską darys nepriekaištingai, mėnesio gale jis sugrįš namo. Gal jį nuteis lygtinai, gal... Ji sukosi tarsi besisukantis dervišas, tačiau kitaip negalėjo, galvoje tarsi mušė būgnas ir kurtino ją. Baimė nepaliko jos nė minutei. Ja nusikratyti nepavyko. Grynas, neužmaskuotas, nesibaigiantis siaubas. Pranokstantis visas žmogaus ribas. Bet ji lyg ir nebebuvo žmogus. Beveik nieko nevalgė, mažai miegojo. Neleido sau jausti. Nedrįso būti žmogumi. Žmonės subyra į gabalus. Tas ją labiausiai ir gąsdino. Kad subyrės į gabalus kaip koks Kiaušinžmogis iš vaikiškų eilėraštukų, ir jokie karaliaus arkliai, net karaliaus vyrai nesurinks jos gabalų... Štai ko ji bijo. Janas tai žinojo, bet dabar jis nebegalėjo jai pagelbėti. Jis nebegalėjo jos palytėti, jos apkabinti, jos pajausti, priversti, kad ir ji vėl jaustų. Jis nebegalėjo nieko, tik žvelgti į ją per stiklą ir šnekėti su ja kalėjimo telefonu, kai ji nervingai tampo laidą ir išsiblaškiusi pirštais sukioja auskarus.

Janas kaskart atrodė vis baisiau. Nesiskutęs, nesiprausęs, nevalgęs, juodi ratilai paakiuose, regis, vis didesni sulig kiekvienu jos pasirodymu.

— Ar tu čia iš viso nemiegi? — Jos balsas dabar jau skambėjo aštriai. Jis darėsi vis aukštesnis, šaižesnis, labiau išgąsdintas. Janas jos gailėjo, tačiau padėti dabar negalėjo niekuo. Jie abu tai žinojo, ir jis svarstė, kažin kada Džesė ims jo už tai nekęsti. Už tai, kad jis ją apvylė. Janas bijojo, kad ateis diena, kai jis neįstengs nuvyti nuo jos durų bilduko, ir ji nuo jo nusigręš. Džesė daug ko tikėjosi. Nes jai daug reikėjo.

— Retkarčiais pamiegu, — pabandė nusišypsoti. Stengėsi negalvoti. — O kaip tu? Atrodo, daug pudros po akimis, tiesa, mano miela? Ar tiesa?

— Ar tu būni neteisus? — nusišypsojo ir gūžtelėjo pečiais, vėl atsegė ir užsegė auskarą. Džesė numetė šešis kilogramus, bet miegojo šiek tiek geriau. Naujosios raudonos piliulės padėdavo. Jos buvo geresnės negu geltonosios ir net tos mažytės mėlynos, prie kurių vėliau jai leido pereiti Astrida. Tos veikė panašiai, tik buvo stipresnės. Raudonosios veikė kitaip. Su Janu šito neaptarinėjo. Jis tik supyktų. Ji juk nepiktnaudžiauja. Bet piliulės dabar buvo geriausia, ko Džesė galėdavo tikėtis iš dienos. Du susitikimai su Janu būdavo vieninteliai šviesesni epizodai per savaitę, o dienas tarp jų reikėdavo pragyventi. Už ją tai darė vaistai. Astrida išimdavo po vieną piliulę, buteliuko Džesei nepatikėdavo.

Tai sužinojęs, Janas ne juokais pašėltų. Ji iškilmingai jam pažadėjo po Džeiko mirties — daugiau jokių tablečių. Jis stovėjo šalia jos visą naktį, kol jai plovė skrandį, tada Džesė ir pasižadėjo. Kartais tai prisimindavo rydama vaistus. Bet kitos išeities nėra. Tikrai nėra. Kitaip ji numirtų. Vienaip ar kitaip. Bijojo, kad neiššoktų pro langą prieš savo valią. Bijojo tų kipšų, kurie pastverdavo ją ir versdavo daryti tai, ko ji nenorėdavo. Bendrauti su pirkėjais parduotuvėje Džesė nebegalėjo. Tūnodavo kabinete, nes bijodavo, kad ims ir pasakys ką nors netinkamo. Džesika jau nieko nebevaldė. Savo automobilyje ji nebesėdėjo prie vairo. Vairuotojo apskritai nebebuvo.

Keturios savaitės nuo nuosprendžio iki bausmės paskyrimo praslinko kaip nenutrūkstamas košmaras, bet pagaliau ta diena atėjo. Teisėjas išklausė prašymą nuteisti lygtinai, ir šį sykį jiems laukiant Džesė stovėjo šalia Jano. Dabar buvo ne taip baisu, ji vis paliesdavo tai jo ranką, tai veidą. Pirmą kartą po mėnesio palytėjo jį. Janas dvokė, jo nagai buvo ilgi. Kalėjime duotas elektrinis skustuvas sudraskė jam veidą. Tačiau tai buvo Janas. Pažįstamas prisilietimas šiame visiškai nebeatpažįstamame pasaulyje. Dabar ji gali stovėti šalia jo. Būti jo. Ji beveik pamiršo akimirkos reikšmingumą. Bet teismo salės formalumai viską priminė. Sargybinis, stenografistė, vėliava. Visa vėl tapo tikra.

Lygtinai Jano nenuteisė. Teisėjui kaltinimai atrodė per daug rimti. Vėliau Martinas paaiškino, kad, turint galvoje pastaruoju metu visuomenėje vyraujančią nuomonę, jis veikiausiai negalėjo pasielgti kitaip. Janas buvo nuteistas ketverius metus kalėti valstijos kalėjime. Jam teks prasėdėti mažiausiai ketvirtadalį bausmės — metus.

Sargybinis jį išvedė, bet šį sykį Džesė neverkė.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Po trijų dienų Janas buvo perkeltas iš apygardos į valstijos kalėjimą. Kaip ir visi Šiaurės Kalifornijos kaliniai vyrai, jis buvo nuvežtas į Kalifornijos medicinos įstaigą Vakavilyje „įvertinti“.

Po poros dienų Džesika nuvažiavo ten su Astrida juoduoju „Jaguar“, pasiruošusi dvi geltonąsias piliules. Astrida tvirtino daugiau neduosianti, bet ji visada taip sakydavo. Džesika žinojo, kad draugė jos gaili.

Be ginkluoto sargybinio bokštelio virš pagrindinių vartų bei metalo detektoriaus, kuriuo jos buvo patikrintos, ar nesineša ginklų, kalėjimas Vakavilyje atrodė visiškai nekaltai. Vietinėje suvenyrų krautuvėlėje buvo pardavinėjami kalinių pagaminti dirbiniai. Registratūros stalas prie įėjimo galėjo būti ir ligoninės. Visur chromas, stiklas, linoleumas. Bet iš lauko pastatas atrodė tarsi koks šiuolaikinis garažas. Žmonėms.

Jos paprašė leidimo pamatyti Janą, užpildė keletą formų. Joms buvo pasiūlyta pasėdėti laukiamajame ar pasivaikščioti po vestibiulį. Po dešimties minučių pasirodė sargybinis ir atrakino duris į vidinį kiemą. Liepė joms eiti per kiemą, prie dar vienų durų, kurios bus atrakintos.

Kiemelyje visi kaliniai mūvėjo mėlynus džinsus, vilkėjo sportinius marškinėlius, kas kokius batus, nuo aulinių iki sportbačių. Astrida iškalbingai kilstelėjo antakius. Čia visai ne kaip kalėjime. Visi lyg niekur nieko maigė gaiviųjų gėrimų automatų mygtukus, šnekučiavosi su merginomis. Lyg pertrauka vidurinėje mokykloje, tik retkarčiais vienur kitur šmėkštelėdavo paniuręs veidas ar ašarotos motinos akys.

Tai, ką išvydo, suteikė Džesei vilties. Ji galės susitikti su Janu kur nors kiemelyje, galės vėl jį paliesti, kartu juoktis, laikytis už rankų. Žinoma, vėl grįžti prie šito po septynerių metų santuokos tikra nesąmonė, tačiau vis geriau negu tie susitikimai apygardos kalėjime, kai ji žiūrėdavo į jį kaip vaikas į šuniuką vitrinoje.

Bet paaiškėjo, kad iš tiesų niekas nepagerėjo. Praeis dar ištisi mėnesiai, kol bus leista lankyti Janą kiemelyje, o gal apskritai jis neliks šiame kalėjime. Jis gali atsidurti Folsome arba San Kventine. Viskas įmanoma. Bent kol kas jie buvo pasmerkti vėl matytis per stiklinį langelį ir kalbėtis telefonu. Stengdamasi šypsotis Janui, Džesika turėjo tvardytis, kad netrenktų telefonu į stiklą. Ji norėjo lytėti jo veidą, ilgėjosi jo rankų, jo plaukų kvapo. Tačiau vietoj viso šito rankose laikė mėlyną plastikinį ragelį. Šalia dar buvo rausvas, toliau geltonas. Kažkas turintis neprastą humoro jausmą prikabino visą eilę įvairiausių spalvų princesės stiliaus plastikinių telefonų. Kaip kūdikių inkubatorius — pro stiklinius langelius. Prašom, šnekučiuokis su savo brangiuoju telefonu. Bet Džesei reikėjo vyro, o ne bičiulio paplepėti telefonu.

Bet jis atrodė geriau, sulysęs, bet bent jau švarus, net nusiskuto, tikėdamasis jos apsilankymo. Jie prisiminė kažkokius senus juokus, retkarčiais iš Džesikos ragelį paimdavo Astrida. Buvo keista sėdėti ir šnekučiuotis per stiklo sieną — dvi moterys ir Janas. Jo akyse matėsi įtampa, o jų juokai vis būdavo su kartėliu.

— Čia kaip koks haremas. Prievartautojui, — nevykusiai papokštavo Janas ir išsišiepė.

— Jie gali pamanyti, kad tu sąvadautojas.

Trijulė nusijuokė, it būtų sušnarėjusi pigi girlianda.

O tikrovė buvo tokia — jis čia. Ir jam teks čia būti bent jau metus. Džesė svarstė, kiek ji ištvers. Bet gal jai nė nereikės tverti. Gal nė vienam jų nereikės. Norėjo pasitarti su Janu dėl apeliacijos.

— Ar kalbėjai apie tai su Martinu?

— Taip, mes neteiksime apeliacijos, Džese, — atsakė jis rūsčiai, bet tvirtai.

— Ką? — šaižiai sukliko Džesė.

— Girdėjai. Aš žinau, ką darau, Džese. Ir kitą sykį niekas nepasikeistų. Martinas mano taip pat. Dar penki ar dešimt tūkstančių, mes tik nugrimztume dar giliau skolon, o kai priartėtų antrasis teismas, neturėtume pasakyti nieko naujo. Mūsų įtarimai dėl jos vyro nesvarstytini, mūsų įrodymai per menki. Juk teturime seną nuotrauką ir daugybę prasimanymų. Niekas neliudys mūsų naudai. Tad visiškai nėra už ko užsikabinti, išskyrus aklą viltį. Jau kartą taip aklai vylėmės, bet tada neturėjome pasirinkimo. Ne, daugiau šito nė už ką. Naujas teismas baigsis taip pat, ir mes tik įsiutinsime žmones. Martinas mano, kad bus geriausia, jeigu aš tiesiog visa tai ištversiu, pasirodysiu kaip šaunus vaikinas, tada tikriausiai anksti būsiu paleistas lygtinai. Kad ir kaip būtų, aš apsisprendžiau ir esu teisus.

— Kas tau, po velniais, sakė, kad tu teisus, ir kodėl tu nepaklausei manęs?

— Nes būti čia teks man, ne tau, todėl aš ir sprendžiu.

— Bet juk nuo to sprendimo priklauso ir mano gyvenimas. — Jos akys pritvinko ašarų. Ji troško teikti apeliaciją, dar vienos galimybės, ko nors, bet ko. Negalėjo susitaikyti su tuo, kad teliko laukti, kol jis bus paleistas pagal pasižadėjimą. Žmonės šneka, kad bus priimtos Kalifornijos įstatymų pataisos, pagal kurias bausmės laikas bus iškart apribotas, bet kas gali šito laukti? Tačiau vis tiek, kaip Martinas sakė, Janui gali tekti išbūti kalėjime porą metų. Dvejus metus? Dieve. Kažin kaip jai išgyventi? Laikydama tą ragelį rankoje ji vos beprakalbėjo.

— Džese, patikėk, taip turi būti, teikti apeliaciją beprasmiška.

— Mes juk galime ką nors parduoti. Namą. Ką nors.

— Bet galime ir dar kartą pralaimėti. O kas tada? Verčiau sukąskime dantis ir iškęskime. Prašau, Džese, prašau, pabandykim. Aš dabar niekaip negaliu tau padėti, tik tave mylėti. Tu turi būti stipri. Juk tai neilgam. Tikriausiai neužtruksiu ilgiau kaip metus. — Janas stengėsi kalbėti žvaliai, dėl jos.

— O jei užtruksi ilgiau negu metus?

— Tada dėl to ir jaudinsimės.

Užuot atsakiusiai apsipylė ašaromis. Kaip jie galėjo nuspręsti nepasitarę su ja? Ir kodėl jie nenori bandyti dar sykį? Gal jie laimėtų... galbūt... Ji pakėlė akis ir išvydo, kaip Janas, susižvalgęs su Astrida, papurtė galvą.

— Mažyle, tu privalai suimti save į rankas.

— Kam?

— Dėl manęs.

— Aš ir suėmusi save į rankas.

Jis papurtė galvą ir pažvelgė į ją.

— Nė velnio nesuėmusi.

Ačiū Dievui, ji turi Astridą.

Jie dar mažumėlę pasišnekėjo: apie kitus čia esančius vyrus, apie jam atliktus tyrimus, kad jis viliasi, jog bus paliktas čia, o ne perkeltas į kitą kalėjimą. Vakavilis bent jau atrodė civilizuotas, Janas tikėjosi, kad truputį čia pabuvęs ir nusiraminęs galės rašyti knygą. Džesė sau tvirtino, kad jaučiasi geriau, išgirdusi, jog jam teberūpi knyga. Jis bent jau gyvas protu ir dvasia. Tačiau ji juto, kad jai tas pats. O kaipgi ji? Pratrūkusi dėl apeliacijos, dabar jautėsi dar vienišesnė. Stengėsi savo šypsenai įkvėpti šiek tiek gyvybės, bet buvo skaudu negalėti jo pasiekti nei atsidurti jo glėbyje.

Janas ilgai žiūrėjo jai į akis tetrokšdamas vieno — kad galėtų ją paliesti. Atrodė, kad ir jis pritrūko žodžių, dabar jie jau daugiau tylėjo.

— Kaip parduotuvė?

— Gerai, puikiai, verslas klesti.

Bet tai buvo melas. Verslas toli gražu neklestėjo. Reikalai buvo prasti kaip niekuomet nuo pat „Lady J“ atidarymo. Bet ką ji galėjo jam pasakyti — nebent išrėžti skausmingus priekaištus ir kaltinimus, išrėkti pasipiktinimą ir neviltį. Kas dar likę? Juk nesikeičia ta tiesa, kad popieriai prasti, o jis turėtų būti namie, dirbti ir padėti apmokėti sąskaitas... Tiesa, kad jis neturėtų būti kalėjime... Tiesa, kad jis atrodo siaubingai, o šitaip nukirpti plaukai jį sendina ir prideda nuovargio... Tiesa, kad ji jaudinasi ir dėl to, ar netaps jis kalėjime homoseksualu, ar dar blogiau — ar jo neužmuš... Tiesa, kad ji nebežino, iš ko toliau už viską mokėti, kad bijo, kad naktimis viena neilgai tetvers... Tiesa, kad ji tenori numirti... Tiesa, kad jam nereikėjo parversti Margaritos Berton... Tiesa, kad jis buvo niekšas ir ji ėmė jo nekęsti, nes jo nebėra šalia... Jis išėjo. Bet tiesos pasakyti Džesė negalėjo. Tos tiesos buvo per daug, ji būtų jį pribaigusi.

Jis vėl kažką šnekėjo. Ji pakėlė akis, pabandė susikaupti.

— Džese, kai grįši namo, nuveik šį tą dėl manęs. Padaryk mano knygos kopiją, padėk ją į banką, o originalą atsiųsk man. Aš esu pateikęs prašymą dėl specialaus leidimo rašyti, ir kol knyga atkeliaus, jau būsiu čia, kalėjime, susitvarkęs visus popierius. Tik neužmiršk. Gal pavyks išsiųsti ją man šiandien. — Kalbant apie knygą jo veidas pragiedrėjo, bet Astridą nustebino išraiška Džesės veide. Ji apstulbo. Jis ką tik nuteistas kalėti, bet jaudinasi dėl savo knygos?

Praėjo šiek tiek daugiau nei valanda, ir buvo paskelbta lankymo pabaiga. Ragelyje pasigirdo skubūs atsisveikinimai, linksmi Astridos „iki pasimatymo“, keli apkabinimai žodžiu, siunčiami Jano. Iš baimės Džesei pasirodė, kad jai galutinai užspaus gerklę. Ji negalėjo nė pabučiuoti jo atsisveikindama. Negi jie nežino, kad jai reikia jį apkabinti? Negi nesupranta, kad, išskyrus Janą, ji nieko daugiau pasaulyje neturi? Kas, jei...

Ji žiūrėjo, kaip jis lėtai nueina, nenorėdamas skirtis, bet su didelio berniūkščio šypsena veide, ir pati stengėsi šypsotis. Tačiau paskutiniai jos jėgų syvai jau buvo išeikvoti, ir Džesė slapta nudžiugo, kad lankymas baigtas. Susitikimas jai kaskart kainuodavo vis daugiau jėgų. Čia buvo net sunkiau negu apygardos kalėjime. Jai norėjosi trenkti kumščiu į stiklą, rėkti... padaryti nežinia ką...

Bet ji tik paskutinįkart jam nusišypsojo ir atbukusi nusliūkino paskui Astridą į automobilį.

— Gal turi daugiau tų stebuklingųjų baltų piliulių, geroji fėja?

— Ne, neturiu, nepasiėmiau, — tepasakė Astrida, švelniai palietusi jos ranką. Prieš atrakindama automobilį, apkabino Džesę. Ką dar ji galėtų pasakyti? Nenorėdama žeminti draugės, apsimetė, kad nemato jos verkiant, kai jos tylėdamos važiavo atgal ir tik tylutėliai murkė radijas.

— Ar man išleisti tave prie namų, kad šiek tiek atsikvėptum? — nusišypsojo Astrida, kai stabtelėjo Brodvėjuje. Čia įsukusios jos vėl atsidūrė miesto mašinų sraute. Už poros kvartalų pravažiavo Enriko restoraną.

— Ne. Štai čia viskas prasidėjo.

— Kas? — nesuprato Astrida. Atsigręžusi pamatė, kad Džesika įbedusi žvilgsnį į staliukus, sustumtus ant šaligatvio, arčiau šildytuvų. Buvo šalta, tačiau viena kita užsigrūdinusi siela tebesėdėjo lauke.

— Enriko restoranas. Čia jis ją sutiko. Įdomu, ką ji veikia dabar. — Džesės veide šmėkštelėjo pamėkliškas žvilgsnis, ji prakalbo kone svajingai.

— Džese, negalvok apie tai.

— Kodėl?

— Nes nėra prasmės. Tai baigta. Dabar turi galvoti apie tai, kas kitame gale. Turi greitai pereiti tuneliu. Nespėsi nė mirktelėti...

— Ak, nesąmonė, pasakoji tarsi kokią pasaką, dėl Dievo. Kaip manai, koks jausmas žiūrėti į savo vyrą per stiklą, negalėti jo nė paliesti ar... O dangau, atsiprašau. Tiesiog nepakeliu šito, Astrida. Aš negaliu su tuo sutikti, nenoriu, kad mano gyvenimas būtų toks. Nenoriu būti viena. Man jo reikia, — užbaigė tylutėliai, ašaros užgniaužė jai gerklę.

— Ir tu jį tebeturi. Kad ir kas nutiktų, tai svarbiausia. Na, sakykim, dabar jis už stiklo, bet juk nebus ten amžinai. Kaip manai, kaip aš jaučiausi žiūrėdama į Tomą toje sumautoje dėžėje? Jis niekuomet daugiau su manim nesišnekės, neapkabins, jam niekuomet manęs nereikės, jis niekad manęs nemylės. Niekada, Džese, niekada. Tau ir Janui tai tiesiog pertrauka. Tu netekai tik vieno — naktį jo nėra namie. Visa kita tau išliko.

Bet kaip tik šito Džesei ir reikėjo — kad jis būtų šalia. Kas yra tas „visa kita“? Ji jau nebeprisiminė. Ar buvo kas nors „kita“? Ar kada nors tai iš viso buvo?

— Ir turėtum liautis rijusi tas tabletes. — Astridos tonas grąžino į tikrovę. Jos buvo per kelias gatves nuo Džesės namų.

— Kodėl? Jos gi nekenkia. Jos tik... padeda ir tiek.

— Greitai nepadės. Tik stums tave į vis gilesnę depresiją, o gal jau ir dabar stumia. Ir jei nebūsi atsargi, taip įprasi, kad tai taps rimta bėda. Man taip buvo nutikę, ir sunkiai išsikapsčiau. Praleidau daug savaičių mamos rančoje, bandydama mesti. Padaryk sau paslaugą — tuoj pat jų atsisakyk.

Džesė nekreipė jokio dėmesio į pasiūlymą, tik išsitraukė plaukų šepetį.

— Taigi. Gal aš iškart einu į parduotuvę.

— Kodėl tau neužėjus namo bent penkioms minutėms ir nepailsėjus? Juk būtų neblogai?

Ne, būtų nepakeliama, skausminga.

— Gerai, bet tada tu užeik kavos. — Nenorėjo būti namie viena. — Man reikia paimti Jano knygą ir padaryti jos kopiją. Jis vėl nori pradėti dirbti.

Astrida pajuto įtampą Džesės balse. Negi ji galėtų pavydėti? Tai atrodė kone neįmanoma. Tačiau šiuo metu iš jos gali tikėtis bet ko.

— Gerai, kad jam bent jau leidžiama dirbti prie knygos.

— Turbūt, — truktelėjo pečiais Džesė, Astridai jau privažiuojant prie namo.

— Jam tai išeis į naudą.

Džesė vėl truktelėjo pečiais ir išlipo iš mašinos.

Prieškambaryje gulėjo išmėtyti švarkai ir paltai, kuriuos, matyt, Džesė tą rytą apsivilko ir nusivilko, prieš vykdama susitikti su Janu. Astrida pastebėjo, kad Jano švarkai sugrūsti į vieną spintos pusę, ir dabar tai vienur, tai kitur jau matyti vien moteriška netvarka. Jo nėra vos penkios savaitės, o namai jau ima atrodyti taip, tarsi juose gyvena vien moteris. Kažin, pagalvojo, ar Džesika pastebėjo šią permainą.

— Kavos ar arbatos?

— Kavos, ačiū. — Nusišypsojusi Astrida įsitaisė ant kėdės pasigėrėti vaizdu. — Gal tau padėti? — Džesika papurtė galvą, tad Astrida pabandė atsipūsti. Su Džesika dabar tikrai nebuvo lengva. Aiškiai matyti, kaip ji sielvartauja, tačiau padėti beveik negali. Na, nebent pabūti šalia. — Ką ketini daryti per Kalėdas?

Džesika pasirodė su dviem gėlėtais puodeliais ir nusijuokė vaiduoklio juoku.

— Kas žino. Gal šįmet pati pasikabinsiu kaip kojinė?

— Džesika, tai nejuokinga.

— O kas šiais laikais juokinga?

Astrida atsiduso ir padėjo Džesės paduotą puodelį.

— Džese, tau teks liautis taip savęs gailėjus. Nežinau kaip, bet teks rasti ką nors, ko galėtum įsitverti. Ir ne tik dėl Jano, bet ir dėl savęs. Parduotuvės, kokios nors grupės žmonių, manęs, bažnyčios — ko tik nori, bet tau teks už kažko stvertis. Taip gyventi negalėsi. Neištvers ne tik tavo santuoka — neištversi tu pati. — Dėl to būgštavo ir Janas, Astrida tai žinojo. Kartą kitą jis į ją žvilgtelėjo, ir Astrida suprato. — Tai juk ne amžina, tu atgausi ką turėjusi. Juk niekas nesibaigė.

— Nesibaigė? Iš kur taip gerai žinai? Aš net pati to nežinau. Šiuo metu net nežinau, ką, po velniais, mes turėjome, ir ar verta vėl to norėti. — Džesė išsigando savo pačios žodžių, bet dabar jau negalėjo savęs sustabdyti. Stipriai sugniaužė drebančias rankas. — Aš išlaikiau Janą, o jis manęs už tai nekentė, nekentė taip baisiai, jog turėjo eiti ir dulkinti visokias moteris, kad įrodytų sau esąs vyras. Nuostabus šeimos vaizdelis, tiesa, Astrida? Argi ne tokia visų mergaičių svajonė?

— Negi dabar tu taip visa supranti? — Astrida matė nuoskaudą Džesės veide ir jai plyšo širdis dėl draugės. — Iš to, ką mačiau, sprendžiu, kad jūs turit daug daugiau, ne tik ką sakai.

Jie atrodė tokie jauni, tokie laimingi, kai Astrida juos sutiko, bet dabar ji ėmė suprasti, jog jų santuokoje būta ir daug to, ko ji nežino. Turėjo būti. Dabar sutiko Džesikos žvilgsnį, jai dilgtelėjo širdį. Per ateinančius keletą mėnesių Džesikai teks daug sužinoti.

— Nežinau, Astrida. Man regis, iki šiol viską dariau neteisingai, todėl dabar noriu elgtis teisingai. Bet jau per vėlu, jo nebėra. Ir man nesvarbu, ką sakai, aš jaučiuosi taip, tarsi jis jau niekuomet negrįš namo. Apgaudinėju save, stengiuosi išgirsti jo žingsnius, vaikštinėju po jo kabinetą. O paskui nuvažiuojam ten ir išvystu jį tarsi beždžionę narve. Astrida, jis mano vyras, bet jie laiko jį užrakinę kaip kokį gyvulį! — Jos akyse ašaros, sumaištis.

— Ar būtent tai tave labiausiai skaudina?

Džesė pažvelgė suirzusi dėl klausimo.

— Žinoma, kas gi dar, kaip tau regis?

— Manau, taip, tave jaudina ir tai, bet ne mažiau tau rūpi ir kitas dalykas. Man atrodo, tu bijai, jog viskas pasikeis. Jis pasikeis. Dabar jis nori savo knygos, ir tave tai gąsdina.

— Ne, tai mane ne gąsdina, o erzina. — Bent atsakė sąžiningai. Prisipažino.

— Kodėl tave tai erzina?

— Todėl, kad aš sėdžiu čia viena vienutėlė, kraustydamasi iš proto, kaudamasi su tikrove, o ką jis nori daryti? Krapštytis prie savo knygos, tarsi ničnieko neatsitiko. Ir... ak, aš nežinau, Astrida, viskas taip sudėtinga, aš jau iš viso nieko nesuprantu. Visa tai varo mane iš proto. Nebegaliu viso to pakelti. Tiesiog nepakeliu.

— Ir tu gali tai pakelti, ir Janas gali. Blogiausia jūs jau pergyvenote, nes teismas turėjo būti tikras pragaras.

Džesė rūsčiai linktelėjo.

— Taip, bet šitai juk tęsiasi, šitai neturi pabaigos.

— Aišku, kad turi. Džese, tu gali pakelti daug daugiau, negu tau atrodo. Taip pat ir Janas. — Įtikinėdama draugę Astrida vylėsi, kad tai tiesa.

— Kaip tu gali būti tokia tikra? Tik prisimink, Astrida, kaip jis šiandien atrodė. Kaip manai, kažin kiek jis taip ištvers? Jis juk išlepintas, baisiai išlepintas, pripratęs prie patogaus gyvenimo su civilizuotais žmonėmis. O dabar jis ten. Mes juk nematome, kaip yra iš tikrųjų, bet kas nutiks, kai koks nors vyrukas pagrasins jam peiliu ar koks iškrypėlis panorės su juo pasidulkinti? Kas tada? Ar manai, kad jis tai ištvers, Astrida? — Jos balsas pakilo iki isteriškos gaidos. — Ir žinai, kodėl visa tai juokinga? Jis ten per mane, ne per Margaritą Berton. Jis ten per mane. Nes aš taip jį iškastravau, kad ji buvo jam reikalinga norint kažką įrodyti. Tai aš kalta. Gal verčiau tuos antrankius uždėti man.

Tragiškiausia buvo tai, kad ji tikėjo tuo, ką šnekėjo, — Astrida žinojo. Priėjo prie Džesikos ir pabandė ją raudančią apkabinti.

— Džesika, ne... ne, mažyle. Tu juk žinai...

— Žinau, tai tiesa, aš žinau! Ir jis žino. Ir net ta sumauta moteris tai žinojo. Jei būtumei mačiusi, kaip ji žvelgė į mane teisme. Dievas žino, ką jis jai papasakojo. Bet aš žiūrėjau į ją su neapykanta, o ji žvelgė į mane su... gailesčiu. Po velnių, Astrida, duok man tų piliulių.

Džesė pažvelgė į draugę perkreiptu veidu, bet ta papurtė galvą.

— Negaliu.

— Kodėl ne, man reikia.

— Dabar tau reikia galvoti. Aiškiai. Neaptemusiu protu. Tai, ką tu man dabar pasakei, beprotybė, ir daug kas, ką galvoji, matyt, irgi beprotybė. Tu turi surikiuoti savo mintis ir liautis ėjusi iš proto. Piliulės nepadės.

— Jos padės man ištverti, — dabar jau maldavo Džesė.

— Ne, nepadės. Tu jau visiškai praradai supratimą apie tai, kas įvyko, o vaistai padėtį tik pablogins. Aš tau pasakysiu vieną dalyką. Jei dabar neimsi galvoti kaip žmogus, tai viskas tik blogės, ir kai Janas išeis į laisvę, iš jūsų santuokos jau nieko nebus likę. Nes ilgainiui tu imsi jo nekęsti, gal net dar labiau, negu dabar nekenti savęs, jei tai įmanoma. Tau reikia rimtai apie viską pagalvoti, Džesika.

— Tai tu dabar stengsies priversti mane galvoti? — piktai paklausė Džesė.

— Ne, aš negaliu priversti tavęs galvoti. Bet ir nebeduosiu nieko, kas dar labiau supainioja tau protą. Negaliu, Džesika, nė už ką.

Džesė pajuto kone nesutramdomą norą atsistoti ir jai trenkti, ir suprato, kad jau tikrai kraustosi iš proto. Troškimas trenkti Astridai buvo visiškai beprotiškas. Bet ir tikras. Jai reikėjo tų prakeiktų piliulių.

— Anksčiau ar vėliau tau teks pažvelgti į tikrovę.

Staiga Džesės akyse vėl pasirodė ašaros.

— O jeigu aš išprotėsiu? Na, jei rimtai išprotėsiu?

— Kodėl turėtum išprotėti?

— Nes aš negaliu viso šito pakelti. Nepakeliu.

Astrida ją nuoširdžiai užjautė ir svarstė, kaip motina po Tomo mirties pastatė ją ant kojų, kai jos būsena buvo panaši. Tada jai į galvą atėjo mintis.

— Džese, gal tu važiuotum su manim į rančą per Kalėdas? Mama taip apsidžiaugtų, o tu pailsėtum.

Astrida dar nespėjo užsičiaupti, o Džesė jau purtė galvą.

— Negaliu.

— Kodėl negali?

— Privalau per Kalėdas būti su Janu. — Atrodė, vien apie tai pagalvojusi ėmė gedėti.

— Neprivalai.

— Gerai, aš noriu. — Kalėdos be Jano? Ne, už jokius pinigus.

— Nors tarp jūsų bus tas stiklas? — Džesika linktelėjo. — Bet kam, dėl Dievo? Ar tai kokia atgaila už tą kaltę, kurią verti sau ant galvos? Džesika, nesielk absurdiškai. Janui veikiausiai būtų gera išgirsti, kad darai ką nors malonaus, sakykim, vyksti į rančą. — Džesika neatsakė, ir patylėjusi Astrida pasakė tai, ką iš tiesų galvojo: — O gal maloniau kankinti jį rodant, kaip tu kenti per Kalėdas?

Džesės akys išsiplėtė tai išgirdus.

— Tavęs klausant atrodo, kad aš stengiuosi jį kuo smarkiau nubausti.

— Gal ir stengiesi. Man regis, dabar tu neapsisprendi, ko nekenti labiau — jo ar savęs. Man atrodo, jūs abu pakankamai nubausti: Janas nubaustas valstijos, tu baudi pati save. Gal jau metas pabūti sau šiek tiek geresnei, Džese? Gal tada galėsi būti geresnė ir jam. — Astridos žodžiuose buvo daugiau tiesos, negu Džesika galėjo priimti. — Tu sugebėsi pasirūpinti savimi, Džese. O Janas pasirūpins tavimi, net iš toli. Draugai jums padės. Bet svarbiausia yra suprasti, kad tu pajėgi kur kas daugiau, negu tau atrodo.

— Iš kur žinai?

— Žinau. Tu išsigandusi, ir turi teisę būti išsigandusi. Bet jei tik nors truputėlį nusiramintum, jei savimi patikėtum, baimė iškart išgaruotų. Tik tau teks liautis nuolat save gąsdinus.

— Ir liautis rijus piliules?

Astrida linktelėjo, o Džesė tylėjo. Ji nebuvo šitam pasirengusi. Žinojo net nebandžiusi.

Bet pabandė. Astrida išvažiavo nepalikusi jai nė vienos piliulės, o Džesika su Jano rankraščiu nuėjo į banką. Drebančiomis rankomis ir linkstančiais keliais, bet neprarijusi nė tabletės. Iš ten nukeliavo į paštą, o paskui į parduotuvę. „Lady J“ ji teprabuvo vos valandėlę ir grįžo namo žingsniuoti po kambarius. Naktį praleido susigūžusi ant kėdės svetainėje, ją pykino, ji drebėjo, akys nesimerkė, ji vilkėjo Jano megztinį. Drabužis dar dvelkė jo odekolonu, tad juto jį šalia savęs. Sėdėdama priešais židinį, Džesė juto, kaip jis ją stebi. Ugnyje matė veidus: Jano, motinos, Džeiko, tėvo. Visi susirinko vėlai naktį. Paskui jai atrodė, kad garaže girdi keistus garsus. Norėjo klykti, bet neįstengė. Norėjo piliulių, bet neturėjo. Tą naktį ji taip ir neatsigulė, o septintą ryto paskambino gydytojui. Jis davė jai visko, ko ji norėjo.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Per Kalėdas Astrida tris savaites praleido rančoje su motina. Džesika buvo užsivertusi darbais parduotuvėje. Jano lankymas jau tapo savotišku ritualu. Ji važiuodavo pas jį dukart per darbo savaitę rytais ir sekmadieniais. Kas savaitę jo automobiliu sukardavo per šešis šimtus kilometrų, ir „Volvo“ taip susidėvėjo, kad ilgai tverti nežadėjo. Džesė kartais pagalvodavo, kažin ar ji su automobiliu užges sykiu, gal apsivers šalikelėje ir numirs. „Volvo“ nuo senumo, ji — nuo įtampos ir išsekimo. Nuovargio ir piliulių gausos. Tačiau jos padėjo Džesei funkcionuoti. Dauguma žmonių nieko nepastebėjo. Net Janas nebuvo apie jas griežtai paklausęs. Ji numanė, jog jis nenori matyti to, kas vyksta. Bet jai tai buvo paranku.

Šįmet ji negalėjo nusiųsti jam Kalėdų dovanos. Jam buvo leista gauti tik pinigų, tad Džesė nusiuntė čekį. Užmiršo nupirkti Kalėdų dovanėles parduotuvės merginoms. Tegalvojo apie tai, kad reikia pripilti degalų į automobilį, ištverti apsilankymą pas Janą sėdint skirtingose langelio pusėse, nunešti receptus į vaistinę, kad gautų tablečių. Visa kita, regis, tapo nebesvarbu. O visas jėgas, kiek likdavo, ji pasitelkdavo skaičiuodama, kaip apmokės sąskaitas. Ji šiek tiek pasistūmėjo į priekį. Ryte pabusdavo galvodama, kaip apmokėti tą, jeigu pasiskolintų iš ten... jeigu neapmokėtų

iki... Tikėjosi, kad pelnas, gautas prieš Kalėdas, papildys jos sąskaitą. Tačiau „Lady J“ kentėjo nuo savo bėdų. Kažkas nesilipdė, o ji neprisivertė rūpintis taip, kaip anksčiau. „Lady J“ dabar buvo tik priemonė, ne džiaugsmas. Ji padėjo apmokėti sąskaitas, tai buvo vieta, kur gali išeiti dieną. Džesika pasislėpdavo nedideliame kabinete ir žongliruodavo sąskaitomis. Dabar retai išeidavo pabendrauti su pirkėjais. Po kelių minučių dabar jau pažįstama panikos banga imdavo smaugti ir jai tekdavo atsiprašyti... geltona piliulė... mėlyna... greitai nugurktas lašas škotiško viskio... kas nors... bet kas, kas nuslopina paniką. Buvo lengviau tūnoti kabinete palikus merginas rūpintis klientais. Be to, ji buvo per daug užsiėmusi. Sąskaitomis. Pastangomis negalvoti. Mintims nuramdyti prireikdavo daug pastangų, ypač vėlai vakare ir anksti ryte. Staiga pirmą kartą po daugelio metų ji aiškiai prisiminė motinos balsą, tėvo juoką. Taip ilgai buvo juos pamiršusi, o dabar štai jie sugrįžo. Jie kalbėjo... apie vienas kitą... apie ją... apie Janą... ir buvo teisūs. Jie norėjo, kad ji galvotų. Net Džeikas kartą kažką pasakė. Tačiau dar buvo ne metas. Jai nereikėjo... ji nenorėjo... negalėjo... jie negalėjo jos priversti... jie...

Kalėdos pasitaikė ne lankymo diena, todėl Džesė ir negalėjo pabūti per šventę su Janu. Tad prabuvo viena, išgėrusi tris raudonas ir dvi geltonas piliules. Kitą dieną pabudo tik ketvirtą, o tada jau galėjo važiuoti į parduotuvę. Norėjo nukainoti kai kuriuos daiktus ir išparduoti. Atgauti šiek tiek pinigų, nes neprekiavo per Kalėdas. Vykęs išpardavimas ją išgelbėtų. Ji išsiuntinės atvirlaiškius geriausiems savo pirkėjams, tikėdamasi, kad taip sukvies juos būriais.

Iki pat Naujųjų neatsitraukdama triūsė prie buhalterijos knygų, pagaliau prisiminė išrašyti Zinai su Kate po čekį vietoj užmirštų Kalėdų dovanėlių. Pati gavo tris dovanėles ir eilėraštį nuo Jano. Astrida padovanojo jai paprastą, bet žavingą auksinę apyrankę, Zina su Kate nedidelius dėmesį liudijančius daiktelius: Zina pačios pagamintą popuri dailiame prancūziškame indelyje, o Kacuko — mažą piešinėlį su sidabriniais rėmeliais. Kalėdų išvakarėse Džesė vis skaitė ir skaitė Jano eilėraštį. Lapelis netrukus užsiraičiusiais kampeliais buvo padėtas ant jos naktinio stalelio.

Džesė nusinešė jį ir į darbą, dabar nešiodavosi rankinėje ir dieną vis išsiimdavo ir perskaitydavo. Kitą dieną po to, kai gavo, jau mokėjo jį atmintinai.

Kacuko su Zina svarstydavo, ką ji visą laiką veikia savo kabinete. Ji išnirdavo kavos ar paieškoti ko nors sandėlyje, bet retai su jomis bešnekėdavo, niekuomet nejuokaudavo. Jau buvo pamirštos jaukaus plepėjimo dienos, nebeliko jas siejusios nerūpestingos draugystės. Tarytum ir Džesė išnyko nutolus Janui. Dienai baigiantis ji pasirodydavo savo kabinetėlio tarpduryje, kartais pieštuku susmeigusi garbanas, išsiblaškiusiu žvilgsniu, su pluošteliu sąskaitų rankoje, ne kartą paraudusiomis ir paburkusiomis akimis. Dabar ji greičiau šiurkščiai atkirsdavo žmonėms, greičiau prarasdavo kantrybę dėl niekų. Jos akyse dažnai matėsi tas negyvas žvilgsnis, kuris bylojo, kad ji vėl naktį nemiegojo. Kad ji bijo, bet nenori, jog jos tai žinotų. Ir su niekuo nesupainiojamas blizgesys nuo vaistų.

Kitokios būdavo tik tos dienos, kai Džesė lankydavo Janą. Tada atgydavo. Kažkas sužybsėdavo už tos sienos, kuria ji atsiskyrė nuo viso pasaulio. Tada jos akyse pasirodydavo kažkas kita, bet ji su niekuo apie tai nekalbėdavo. Net su Astrida, kuri vis daugiau laiko praleisdavo parduotuvėje, vis geriau pažindama Ziną su Kacuko. Tam tikra prasme Astrida pakeitė Džesę. Ji gebėjo bendrauti taip pat lengvai, kaip Džesė anksčiau. Ji mėgo parduotuvę, žmones, drabužius, merginas. Ji turėjo laiko šnekėtis ir juokauti. Buvo kupina naujų idėjų. Ji pamėgo šią vietą, ir tai buvo matyti. Merginos ją irgi pamėgo. Ji atvažiuodavo net tomis dienomis, kai Džesė būdavo išvykusi pas Janą.

— Kartais man regisi, kad sėdžiu čia tik laukdama, kol pamatysiu, jog ji parvažiavo. Aš jaudinuosi, kai ji taip toli išvažiuoja.

— Mes irgi, — lingavo galvą Kacuko.

— Anądien sakė, kad vairuoja autopilotu, — ne itin guodė ir Zinos žodžiai. — Sakė, kad kartais nė neprisimena, kur esanti ar ką daranti, kol nepamato to ženklo.

— Tiesiog nuostabu. — Astrida gurkštelėjo kavos ir papurtė galvą.

— Baisu, tiesa? Kažin kiek ji dar prasilaikys. Juk negali visą laiką šitaip. Jai reikėtų kur nors nueiti, pasižmonėti, retkarčiais nusišypsoti, išsimiegoti. — Be to, išsiblaivyti. Kacuko to nepasakė, tačiau jos visos taip pagalvojo. — Ji jau nė neprimena moters, kokia buvo. Kažin kaip laikosi jis.

— Tiesą sakant, truputėlį geriau negu ji. Bet jau kurį laiką jo nemačiau. Man rodos, jis ne taip bijo.

— Štai kas jai, — nustebo Zina. — Maniau, ji tik išsekusi.

— Suprantama, ir išsekusi. Bet kalčiausia baimė. — Astrida dvejojo, ar jai dera aptarinėti tai su merginomis. — Ir įtampa. „Lady J“ pastaruoju metu jos nelepina.

— Tikrai? Atrodo, pirkėjų lyg ir netrūksta.

Kacuko palingavo galvą, nenorėdama sakyti daugiau. Pastaruoju metu jai teko telefonu atsakinėti žmonėms, kuriems Džesika buvo skolinga. Pirmą kartą verslą ištiko bėda, o pinigų juodai dienai nebuvo. Visa, ką turėjo atsidėjusi, Džesė iki paskutinio cento išleido Janui. Dabar už tai mokėjo ir „Lady J“.

Į parduotuvę įėjo Džesė, ir pokalbis nutrūko. Atrodė nusikamavusi ir sulysusi, bet akys linksmesnės, jose buvo tai, ko su niekuo nesupainiosi, ką Janas įliejo į jos sielą. Gyvybė.

— Na, damos, kaip praėjo diena? Ar tu čia vėl palieki visus pinigus, Astrida? — Džesė atsisėdo, gurkštelėjo kažkieno šaltos kavos. Mažytė geltona piliulė, kurią ji įsimetė į burną su kava, buvo vos pastebima. Tačiau Astridai pro akis nepraslydo.

— Ne, šiandien neišleidau nė skatiko. Užėjau pasiilgusi kavos ir geros draugijos. Kaip Janas?

— Manau, neblogai. Vis su ta savo knyga. Kaip šiandien reikalai? — Atrodė, ji nenori šnekėti apie Janą. Pastaruoju metu ji retai kalbėdavo apie tai, kas jai svarbu. Net ir su Astrida.

— Šiandien palyginti nedaug pirkėjų, — raportavo Kacuko, tuo tarpu Zina stebėjo, kaip virpa Džesės ranka.

— Nuostabu. Nejudantis verslas, užgesęs automobilis. „Volvo“ ką tik išleido paskutinį atodūsį. — Dėjosi nesirūpinanti, tarsi iš tiesų tai būtų visai nesvarbu, tarsi namie turėtų dvylika kitų automobilių. — Grįžtant. Berklyje susistabdžiau du vaikius, pamėtėjo. 1952-ųjų „Studebaker“ pikapu. Rausvas, su žaliais apvadais, jie vadino tą daiktą arbūzu. Jis ir važiavo it arbūzas, — pasakojo Džesė kaip įmanydama žvaliau, o visos trys moterys ją stebėjo.

— Tai kur mašina?

— Degalinėje Berklyje. Savininkas pasiūlė man už jį septyniasdešimt penkis dolerius, sakė, neims už nuvilkimą nuo kelio.

— Tai tu jį pardavei? — nepatikėjo net Kacuko.

— Ne, jis Jano. Bet manau, kad parduosiu. Ta mašina jau išspaudė, ką galėjo. — Kaip ir aš. Ji to nepasakė, bet visos suprato. — Lengvai gavus, lengvai praradus. Reikės įsigyti ką nors pigaus kelionėms pas Janą. — Tačiau už ką? Iš kur tam gausi pinigų?

— Aš tave nuvešiu, — pasakė Astrida tyliai ir keistai ramiu balsu. Džesika pažvelgė į draugę ir linktelėjo. Ginčytis nebuvo prasmės. Jai reikėjo pagalbos, pati žinojo. Ir ne tik nuvažiuoti.

Nuo tada Astrida triskart per savaitę veždavo Džesę pasimatyti su Janu. Tad jai nereikėdavo nė laukti, kol nuvažiuos, galėdavo iškart praryti dvi geltonąsias piliules. Dvi išgerdavo iš ryto, o kitas dvi vos pasimačiusi su juo. Kartais dar primesdavo ir žalią su juoda. Visos padėdavo.

Astrida neberado būdo šnekėtis. Nebuvo verta nė bandyti. Tad ji tegalėjo būti šalia, būti šalia Džesės, kai bus per daug. Jei bus per daug, kai tai atsitiks, nežinia kada, nežinia kur. Džesika lėkė į akmens sieną, ir dideliu greičiu. Dabar jos niekas nesustabdys. Nė Janas dabar neišties jai rankos. Astrida aiškiai tai matė. Jis nė nenorėjo suvokti to, kas darosi Džesei, nes padėti negalėjo. Kadangi negalėjo padėti, apsimetė nematąs. Kaskart, kai Džesė pasirodydavo, vis labiau iškamuota, vis smarkiau išsekusi, vis labiau pažeidžiama, dar labiau įskaudinta ir prisidengusi apsimestine drąsa, Janas kankindavosi. Jis jausdavosi vis kaltesnis, vis daugiau skolingas, jam pačiam vis labiau skaudėdavo. Jų akys dabar retai tesusitikdavo. Jie tik kalbėdavosi. Jis pasakodavo apie knygą, ji apie parduotuvę. Niekad nesišnekėdavo apie praeitį ar dabartį, niekad apie tai, kokia tikrovė dabar. Jie nekalbėdavo apie jausmus, tik tarsi kokius skyrybos ženklus į savo kalbą vis įmaišydavo „myliu tave“. Stebėti tai buvo šiurpu, ir Astridai buvo sunku dalyvauti šiuose susitikimuose. Ji norėjo juos abu papurtyti, prabilti, sustabdyti tai, ką matė vykstant. Tačiau juodu tik toliau tyliai merdėjo skirtingose langelio pusėse, kiekvienas savo pragare, Janas su savo kalte, Džesika su savo, abu aklai, nematantys nei savęs, nei kito. Astrida žvelgė nebyli ir pasibaisėjusi.

Jei tik jie būtų galėję vienas kitą apkabinti, būtų pasidarę vienas kitam tikresni. Tačiau negalėjo. Astrida žiūrėdama viską suprato. Dabar ji matė tai ir Džesės akyse. Jose nuolatinis sielvartas, bet sykiu ir klausimas vaiko, kuris nesupranta. Jos vyras išėjo, bet kas yra tas vyras ir kur jis išėjo? Piliulės leisdavo jai pasinerti į miglos jūrą, dabar ji jau retai teišplaukdavo į paviršių. Džesė netrukus paskęs, ir Astridai atrodė, kad Janas gal jau paskendo. Astrida norėjo apsieiti be šių vizitų. Tačiau dabar jau visų vaidmenys tvirtai nusistovėjo. Vyras, žmona ir draugė.

Po sausio atvarvėjo vasaris, paskui atklibikščiavo kovas. Parduotuvėje vykęs dviejų savaičių išpardavimas buvo beveik nepelningas. Klientai buvo arba užsiėmę, arba išvykę, arba neturėjo pinigų. Likučiai iš žiemos linijos buvo perkami varganai. Ekonomika šlubavo, prabangos dalykai mažai ką domino. Prašmatni parduotuvė „Lady J“ nebuvo skirta kasdienėms reikmėms. Ji pardavinėjo rinktiniams klientams, kurie vertino prabangą. O jos klientes vyrai ragino palūkėti. Rinka atrodė prastai. Žmonių daugiau nedžiugino megztukas ir nekaltas sijonėlis, kurių bendra kaina siekė du šimtus dolerių.

— Dangau, ką mes darysim su visu šiuo šlamštu?

Džesė nerimastingai žingsniavo po parduotuvę plėšdama naują pakelį cigarečių. Tą rytą buvo susitikusi su Janu. Ir vėl per stiklinį langelį. Vis dar per langelį. Amžinai per langelį. Jai jau ėmė vaidentis, kad kai abu sulauks devyniasdešimt septynerių, tada pagaliau atgaus ir teisę vienam kitą lytėti. Ji jau nė nesvajojo apie tai, kaip jis grįš namo. Tenorėjo jį paliesti.

— Džese, mes tikrai turėsime bėdos, kai sulauksim pavasario drabužių, — liūdnai apsidairė Kacuko.

— Taip, niekšai. Turėjo atvežti praeitą savaitę, bet vėluoja.

Ji nudūmė į sandėlį pažiūrėti, ko dar ten esama. Didumą laiko dabar būdavo suirzusi. Skausmas veržėsi kitaip. Dabar jau nepakako vien pasislėpti — daug sunkiau būdavo nuslopinti vidinius balsus.

— Žinai, aš galvojau, — prašneko Kacuko, kuri atėjo iš paskos į sandėlį.

— Ar skaudėjo? — pakėlė galvą Džesika, tada nejaukiai šyptelėjo, patraukė pečiais. — Atleisk. Ką tu galvojai, Kate? — Šiek tiek priminė senąją Džesę. Bet tokia ji būdavo nedažnai.

— Apie ateinančio rudens liniją. Ar tu kada vyksi į Niujorką?

Kaip? Ant šluotos?

— Dar nežinau.

— Ką darysime su rudens linija, jei nevyksi? — rūpinosi Kacuko. Naujiems pirkiniams pinigų nebuvo, o ant Džesės stalo dar pridėta neapmokėtų sąskaitų.

— Nežinau, Kate, pažiūrėsim.

Ji nuėjo į savo kabinetą ir užtrenkė duris, kaip paprastai, kietai sučiaupusi lūpas. Zina su Kate susižvalgė. Suskambo telefonas ir Zina atsiliepė. Džesei iš kažkokios muzikos įrašų parduotuvės. Ji perdavė skambutį Džesei į kabinetą ir laukė, kada bus pakeltas ragelis. Lemputė ant telefono, kuriuo atsiliepė Zina, užgeso tik po kelių sekundžių.

O kabinete Džesė drebančiomis rankomis baksnojo į stalą pieštuku. Dar vienas iš tų skambučių. Jie neabejojantys, jog tai neapsižiūrėjimas, bet ji užmiršusi atsiųsti jiems čekį, nors sumokėti reikėjo... Šitie bent jau mandagūs. Vakar skambino iš gydytojo kabineto ir grasino paduoti į teismą. Dėl penkiasdešimties dolerių? Dantistas norėjo devyniasdešimt aštuonių... Dar neapmokėta sąskaita iš alkoholio parduotuvės už Jano vyną, šimtas keturiasdešimt penki... valyklai skolinga dvidešimt šešis, vaistinei trisdešimt tris, o sąskaita už telefoną keturiasdešimt vienas... Ir „I. Magnin“... ir Jano teniso klubas... Ir naujos gėlės parduotuvei... O dar elektriko sąskaita, per Kalėdas buvo kažkas nutikę šviesoms... Ir santechniko sąskaita už darbą namuose... ir taip toliau, be galo, be krašto, ir „Volvo“ nusibaigė, ir jos „Lady J“ eina velniop, o Janas kalėjime, ir viskas, užuot nors kiek pagerėję, toliau blogėja. Visa tai jau kone teikė pasitenkinimą, tarsi žaidimas „Kiek dar viskas gali pablogėti?“ O Astrida pirko iš jos megztinius už savikainą, „žaismingas“ auksines apyrankes iš „Shreve’s“, kas tris dienas šukuodavosi kirpykloje, kaskart mažiausiai už dvidešimt penkis dolerius. Dabar dar reikia užsakyti prekių rudeniui. Trys šimtai dolerių už lėktuvo bilietą, susimokėti už viešbutį, o ką jau kalbėti apie visa tai, ką pirks. Ji paskęs skolose, bet ką gi daryti? Jei nenupirks drabužių rudeniui, „Lady J“ galės uždaryti jau rugsėjo pradžioje. Tačiau ji jau bijodavo įžengti į banką pasiimti grynųjų už čekį. Eidavo kone įsitikinusi, kad išeinant ją sustabdys ir palydės pas valdytoją. Kiek dar bankas taikstysis su tuo, kad ji pereikvoja sąskaitas, su jos problemomis ir melagystėmis? O kiek ji ištvers?

Beskaičiuojant, kiek kainuotų kelionė į Niujorką, sudūzgė vidaus telefonas, pranešdamas, kad jai skambinama. Išsiblaškiusi pakėlė ragelį, nė nepaklaususi Zinos, kas skambina.

— Ei, žavioji, gal norėtum sumesti teniso partiją? — Balsas toks, kad vien jo pakanka spėti, jog kalba suprakaitavęs žmogus.

— Kas čia?

Džesė įtarė, kad skambina koks nešvankybių pliurpėjas, ir jau ketino padėti ragelį. Vyras kitame laido gale kažko gurkštelėjo, matyt, alaus.

— Baris. O kaip tu laikaisi?

— Koks Baris? — atšoko nuo telefono tarsi nuo gyvatės. Jokio Bario ji nepažįsta.

— Baris Jorkas, iš „Jorktauno laiduotojų“.

— Ką? — Džesė atsilošė, tarsi jai būtų tvokstelėję.

— Sakau...

— Girdėjau, ką sakėte. Ir jūs skambinate man, kviečiat pažaisti teniso?

— Taip. Tu nežaidi teniso? — nustebo tarsi mažas berniūkštis, kuris ką tik patyrė didelį nusivylimą.

— Pone Jorkai, ar aš teisingai jus suprantu? Jūs norite pažaisti su manimi tenisą?

— Na, taip, nagi? — Jis tyliai atsiriaugėjo į ragelį.

— Ar jūs girtas?

— Aišku, ne. O tu?

— Ne, aš negirta. Ir nesuprantu, kodėl jūs man paskambinote. — Jos balsas kaip tiesiai iš Šiaurės ašigalio, iš toli toli.

— Na, tu graži moteris, o aš ketinau pažaisti tenisą, pamaniau, gal tu irgi norėtum. Nieko ypatingo. Jei tenisas tau ne prie širdies, galim kur nors pavakarieniaut.

— Ar jūs išsikraustėt iš galvos? Kas, dėl Dievo, verčia jus manyti, kad aš nors kiek noriu su jumis žaisti tenisą, klases, vakarieniauti ar iš viso ką nors daryti?

— Na, tik paklausykit, kaip mama įsiuto. Na, trauk sau, širdele. Ko taip karščiuotis?

— Aš, taip jau susiklostė, esu ištekėjusi moteris, — jau šaukė Džesė, ir Zina su Kate girdėjo jos balsą anapus durų. Bandė atspėti, kas skambina. Katė kilstelėjo antakį, Zina nuėjo padėti klientei. Viduje pokalbis tęsėsi.

— Taip, taip susiklostė, kad tu ištekėjusi moteris. Ir dar susiklostė taip, kad tavo senis sėdi toj skylėj. Labai liūdna, bet dėl to tu likusi čia, šitoj pusėj su mumis, kitais žmonėm, kurie mėgsta žaisti tenisą, klases, vakarieniaut ir nuvirst į lovą.

Dabar Džesė tikrai pajuto, kad tuoj apsivems. Prisiminė jo tankius juodus plaukus, kaip nuo jo dvokė, tą šlykštų žiedą su rausvu akmenėliu. Nieko sau. Tas vyras, tas šlykštus kuilys, tas visiškai svetimas žmogus, skambina jai ir aiškina, kad nori nuvirst į lovą. Sėdėjo išblyškusi, drebėdama, vokus vėl ėmė gelti nuo ašarų. Juokinga. Žinojo, kad, nepaisant visko, tai sykiu ir juokinga. Tačiau juoktis iš to nesinorėjo. Norėjosi verkti, lėkti namo, norėjosi... Tai štai ką jai paliko Janas. Šio pasaulio barius jorkus, žmones, skambinančius jai dėl čekių, kuriuos ji „užmiršo“ nusiųsti ir dar užmirš šešias, septynias, gal devynias, o gal ir dešimt savaičių, gal net metus. Dabar ji jau nedrįsta įžengti į gėlių parduotuvę tokios smulkmenos kaip puokštelė ramunių, nes tikriausiai ir gėlininkui ji skolinga. Ji visiems skolinga. O dabar šis galvijas, skambinantis telefonu, nori, kad Džesė virstų į jo lovą.

— Aš... pone... aš... — tramdydama ašaras nurijo kietą gumulą.

— Kas nutiko, širdele, ištekėjusioms moterims iš Pasifik Haitso nesinori dulkintis, o gal jau įsigijai draugužį?

Džesika sėdėjo žiūrėdama į telefoną, jos smakras tirtėjo, rankos drebėjo, ašaros pylėsi skruostais, apatinė lūpa timpčiojo tarsi vaiko, kurio mylimiausią lėlę kažkas ką tik sudaužė į šipulius. Pagaliau ją visa tai pribaigė. Tai štai kas nutiko jos gyvenimui. Ji lėtai papurtė galvą ir atsargiai padėjo ragelį.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

— Gerai, mielos damos, iki pasimatymo. — Pastvėrusi krepšį Džesė žengė iš parduotuvės. Jau buvo ankstyvas balandis, gražus šiltas penktadienio rytas. Atrodė, pasaulyje viešpatavo pavasaris.

— Kur keliauji, Džese? — nustebo Zina su Kate.

— Aplankysiu Janą. Rytoj turiu kai ką nuveikti, tai nuvažiuosiu šiandien.

— Pasakyk, kad jį mylim.

Ji šyptelėjo merginoms ir tyliai išėjo iš parduotuvės. Pastaruoju metu vėl būdavo be galo tyli. Net keista. Dirglumas tarsi praėjo po to Bario skambučio. Jis paskambino prieš trejetą savaičių. Džesė Janui nieko nepasakojo, bet patirtas pažeminimas atsispindėjo jos veide.

Jorkas, Hjutonas, žmonės, skambinantys dėl skolų, pagaliau koks skirtumas. Ji pati kalta. Ji pati tai padarė sau. Nuostabioji Džesika Klark. Visagalė, visažinė, už viską mokanti ponia Džesika Klark. Ir jos žavingasis vyras ponas Klarkas. Dabar ji viską aiškiai išvydo. Bemiegės naktys ėmė duoti vaisių. Ji daugiau nebeįstengė bėgti nuo tiesos. Ėmė mąstyti, prisiminti, suprasti. Dabar ji visa girdėjo aiškiai, lyg kas nakties tamsoje leistų seną juostą. Jai neliko nieko, kaip tik prisiminti... nežymius nesusipratimus, akimirkas, banalias smulkmenas, balsus. Tik dabar jau ne motinos balsą, ne Džeiko. Tai jos pačios, Jano balsai. „Pasakėčios, brangusis? O ar jas gerai perka?“ Tarsi tai būtų vienintelis reikšmingas dalykas. Jis išburbėjo pustuzinį visokiausių priežasčių, paaiškinimų, — tarsi privalėjo jai aiškintis, — o juk pasakėčių būta nuostabiai gražių. Tačiau argi tai svarbu, ji juk nužudė jas dar negimusias. Vienintele fraze „Ar jas perka?“ Negi svarbu, ar jas perka? Tikriausiai todėl jis ir nupirko tą „Morgan“ už honorarą. Tai buvo garsiausias atsakymas į jos klausimą.

Džesė prisiminė ir kitus kartus.

— Opera, mielasis? Kodėl opera? Juk taip brangu.

— Taip, bet mes juk mėgstam operą. Negi tu nemėgsti, Džese? Maniau, mėgsti.

— Taip, bet... ai, velniop. Paimsiu iš pinigų, skirtų namams.

— A, tai dėl to? — Ilga tyla. — Aš jau nupirkau bilietus, Džese. Už „savo“ pinigus.

Bet paskui jis vis tiek nusprendė neiti. Paskutinę minutę nutarė dirbti. Jis nėjo visą tą sezoną.

Trumpučiai epizodai, nereikšmingos frazės, kurios rėžia širdį it kalavijas, palikdamos randus gyvenime, santuokoje, vyro asmenybėje. Kodėl? Nors jai taip jo reikėjo? O gal kaip tik dėl to? Dėl to, kad jai jo reikėjo, ir ji žinojo, kad jam taip smarkiai jos nereikia?

„Bet jam juk manęs irgi reikėjo“. Jos balsas garsiai nuskambėjo automobilio vienatvėje. Džesė nebegalėjo leisti, kad Astrida ir toliau ją triskart per savaitę vežiotų, tad išsinuomojo nedidelį automobiliuką Janui lankyti. Vėl išlaidos, tik sukandusi dantis tam ryžosi. Važiuodama svarstė. Ką reiškė visos tos kandžios replikos, smulkios nuoskaudos, kurių negailėjo jam per metų metus? Ar taip kirpo jam sparnus, kad neišskristų? Nes jeigu jis būtų išskridęs, ji būtų mirusi. Prastas pokštas, bet jis vis dėlto išskrido. Vieną popietę, o gal ir tūkstantį popiečių iki tol, tačiau viena kainavo jiems viską. Jam reikėjo moters, kuriai iš burnos nelekia kulkos, kuri jo nenukerta. Tokios, kuriai jo nereikėjo, kuri jo nemylėjo, kuri jo neskaudino.

Iš tiesų, kaip tai beprotiška. Tai, ką ji darė, darė iš baimės prarasti jį. O dabar pažvelkit, kur jie atsidūrė. Džesė taip pasinėrė į savo mintis, kad vos nepravažiavo posūkio; tebebuvo liūdnai susimąsčiusi ir laukdama, kol jis pasirodys kitoj langelio pusėj.

Net kai Janas atsisėdo priešais, atrodė, kad ji daugiau galvoja apie praeitį nei apie dabartį. Jis irgi atrodė nugrimzdęs į savo mintis. Džesė pakėlė galvą, bandė šypsotis. Jai taip skaudėjo galvą, kad tiesiog skėlė, jautėsi pavargusi. Juos skiriančio langelio stikle matė savo atspindį ir jai atrodė, kad šnekasi su savimi.

— Jūs šiandien ne per daug šnekus, pone Klarkai, ar kas blogai?

— Ne, aš galvoju apie knygą. Taip įsijaučiau, kad sunku galvoti apie ką nors kitą. Aš visas į ją pasinėriau. — Vos nutilęs pastebėjo, kaip keistai blykstelėjo jos akys, ir ėmė pasakoti apie knygą. Džesė leido jam keletą minučių pasapalioti, o paskui nutraukė:

— Žinai ką, tu tikrai stulbini. Aš atvažiuoju tokį kelią pažiūrėti, kaip tu laikaisi, pašnekėti su tavimi apie tai, kas vyksta mano gyvenime. O tu man pasakoji apie knygą.

— Bet kuo tai blogai? — Jis nustebęs žiūrėjo į ją pro langelį. — Tu juk pasakoji man apie „Lady J“.

— Taip, bet tai kas kita, Janai, tai tikras gyvenimas, dėl Dievo, — įgėlė Džesė ir jis suirzo.

— Na, o knyga tikra man.

— Tokia tikra, kad tu nė neįstengi valandai atsitraukti nuo jos ir pasišnekėti su manim? Po velnių, juk jau visą valandą sėdi čia kaip zombis pasakodamas man apie sumautą knygą. Jei tik imu pasakoti apie save, tu nesiklausai.

— Tai netiesa, Džese. — Jis susinervinęs ieškojo cigaretės. — Man tikrai sekasi rašyti, todėl norėjau tau apie tai papasakoti. Dar niekada taip nesisekė, ir viskas. — Vos tai ištarė, iškart suprato, kad kažką pasakė ne taip. Tokio jos veido nebuvo regėjęs. — Džese, kas, po velniais, tau yra? Atrodai, lyg kas būtų pakišęs karštą pagaikštį tau po užpakaliu.

— Taip, arba tėškęs man per veidą. Jėzau Kristau, sėdi čia ir aiškini man, kad tau dar niekada taip nesisekė rašyti, kad tau be galo gerai sekasi, tarsi būtum atvykęs čia kokių sumautų atostogų. O ar žinai, kas vyksta mano gyvenime? — Ji giliai įkvėpė, ir Janui pasirodė, tarsi ant jo per telefoną šliūkštelėjo nuodų. Ji prarado savitvardą ir sustoti dabar neketino. — Ar nori išgirsti, kas vyksta mano gyvenime, kol tau taip gerai sekasi rašyti? Na, tai aš tau papasakosiu, mielasis. „Lady J“ netrukus bankrutuos, žmonės man dieną naktį skambina ir reikalauja apmokėti mūsų skolas, grasina paduoti mane į teismą. Tavo automobilis subyrėjo, man nervai nebelaiko, aš kasnakt sapnuoju košmarus apie inspektorių Hjutoną, o prieš tris savaites man skambino laiduotojas ir kvietė į pasimatymą. Nusprendė, kad man reikia pasidulkinti. Gal tas šunsnukis ir teisus, bet ne su juo. Aš jau nežinau, kiek mėnesių nė prie tavo rankos neprisiliečiau, ir kraustausi iš proto. Mano visas gyvenimas byra į šipulius, o tu tuo tarpu džiaugiesi tuo, kad sekasi rašyti! Ir dar žinai, kas nuostabu, brangusis? — varvino ji nuodus jam į ausį, o visi kiti kambaryje žiūrėjo, ir jis sėdėjo netikėdamas tuo, ką girdi. Ji nuo nieko nesaugojo paslapčių. — Žinai, kas nuostabiausia, mano mielas Janai? Kad aš važiavau čia visą kelią kaltindama save, jau dešimttūkstantąjį kartą, už viską, ką mudviem susituokus dariau ne taip. Už visą įtampą, kurią tau sukėliau, už visus neteisingus dalykus, kuriuos tau pasakiau. Ar tu suvoki, kad aš jau atsukau kiekvieną nelemtą mūsų santuokos sceną, perkračiau viską, ką kada nors padariau ne taip, kas pastūmėjo tave atsigulti į lovą net su tokia šūdo krūva kaip Margarita Berton? Aš kaltinu save nuo pat tos akimirkos, kai šitai įvyko. Aš kaltinau save net už tai, kad išlaikiau tave, kol rašei, galvodama, kad šitaip atėmiau iš tavęs vyriškumą. Aš kalu save prie kryžiaus, o ką darai tu? Patiri kūrybinį įkvėpimą. Tai žinai ką? Nuo tavęs mane vimdo. Kol tu sėdi čia, šioje garbingų rašytojų kolonijoje, kuri šiaip vadinama kalėjimu, visas mano gyvenimas yra per siūles, o tu, mielasis, dėl to nepajudini nė piršto. Nedarai nieko. Ir dar štai ką tau pasakysiu: kad man mirtinai bloga nuo šito lango, dėl to, kad turiu raitytis kaip riestainis, kad pamatyčiau tave, o ne savo atspindį. Man jau bloga nuo suprakaitavusių rankų ir suprakaitavusių ausų, ir sutinusių smegenų, nuo kalbėjimo su tavim šituo sumautu telefonu... Man mirtinai įkyrėjo visa šita nesąmonė! — rėkė ji taip garsiai, kad dabar jau žiūrėjo visas kambarys, bet juodu to nepastebėjo. Išsiliejo, kas per mėnesius susikaupė.

— Tai gal tu manai, kad man čia be galo patinka?

— Taip, man atrodo, kad tau čia patinka. Išlaikytinių rašytojėlių kolonija.

— Tiesa, mano miela. Visiška tiesa. Aš nieko daugiau čia nedarau, kaip tik rašau. Aš niekad nė nesusimąstau apie savo žmoną nei apie tai, kaip ir kodėl čia patekau, nei apie tą prakeiktą moterį, nei apie teismą. Man niekad netenka alkūnėmis skintis kelio einant pro vyruką, kuris manęs nori. Klausyk, ponia, jeigu manai, kad man patinka toks gyvenimas, tai susikišk tokią savo nuomonę į užpakalį. Aš tau pasakysiu ir daugiau. Jei manai, kad mūsų santuoka yra tai, ką aš vadinu gyvenimu, tai ir šitą nuomonę gali susikišti ten pat. Maniau, mūsų santuoka kaip santuoka. Maniau, kažkas tarp mūsų yra. Na, ir kaip jums atrodo, ponia Klark? Juk tarp mūsų nebuvo nė menkiausio sumauto dalyko. Nieko. Nei vaikų, nei sąžiningumo, tik dvi pusiau sumautos karjeros. Du pusiau sumauti žmonės — štai kaip aš dabar suprantu. Juk pastaruosius šešerius metus tu praleidai stengdamasi nieku gyvu neužaugti, vaidindama luošę po to, kai mirė tavo tėvai. Negana to, dar ir mane vertei jaustis kaltą Dievas žino už ką, kad tik nuo tavęs nesitraukčiau, kad laikyčiau tave už rankos. Aš buvau toks bukas, kad su visu tuo taiksčiausi, mat buvau tave įsimylėjęs mulkis, be to, dar norėjau rašyti. Deja, toks derinys, ponia Dosnioji, pasirodė esąs baisiai nevykęs. Štai ir rezultatas. Deja, man reikėjo žmonos, ne bankininkės, ne neurotiško vaiko. Gal todėl dabar ir jaučiuosi laimingas, tikėk ar ne, kad ir kokia sumauta ši vieta. Aš rašau, o tu manęs neišlaikai. Na, argi ne šokas, mažyle? Tu už nieką nemoki ir aš tau už nieką neskolingas, išskyrus tą faktą, kad tu laikei mano ranką per visą teismą ir buvai nuostabi. Tačiau už visas teismo išlaidas laikui bėgant aš su tavim atsiteisiu. Bet jeigu tu ketini versti mane kiek įmanoma kentėti, jausti kaltę dėl to, kaip tau sunku, dėl to, kiek prisikaupė neapmokėtų sąskaitų, dėl to, kad taip greitai susibaigė mano automobilis, tada velniop tave. Būdamas čia nieko dėl nieko negaliu padaryti. Aš tegaliu jaudintis dėl tavęs, būti tau dėkingas už tai, kad atvažiavai aplankyti, ir pabaigti sumautą savo knygą. Bet jeigu tau ne prie širdies susitikti su manim, tai padaryk man didelę paslaugą — daugiau neatvažiuok. Be to išgyvensiu.

Džesika pajuto per gerai pažįstamą panikos bangą, nuo kurios stebint jo veidą suspaudė krūtinę. Tik šį sykį sugniaužė daug smarkiau. Jie niekuomet vienas su kitu šitaip nešnekėjo. Tačiau sustoti dabar ji neįstengė. Tebejuto sieloje putojant tulžį.

— Kodėl gi nenori, kad atvažiuočiau, brangusis? Gal susiradai čia kitą meilutį? Ar tai tiesa, angele? Ar tikras vyras susirado kitą tikrą vyrą, kurį dabar mylės?

Janas atsistojo, atrodė taip, lyg ketintų trenkti jai tiesiai per stiklinį langelį, ir tuo galutinai apkerėjo dabar jau visai nuščiuvusią minią iš abiejų langelio pusių.

— Ar tai tiesa, brangusis, ar tapai gėjumi?

— Man nuo tavęs bloga.

— A, tiesa, pamiršau. Tu juk nemėgsti „gėdingų nusikaltimų žmogaus prigimčiai“. O gal mėgsti? — Ji nutaisė kuo saldžiausią veidą, kilstelėjo antakius, o jos širdis it pašėlusi daužėsi krūtinėje. — Kas žino, gal tu vis dėlto ją išprievartavai.

— Moterie, jeigu nebūčiau čia, aš kumščiu tvočiau tiesiai tau į veidą.

Jis stovėjo iškilęs virš jos, juos skyrė stiklo pertvara, telefonus abu tebelaikė rankose, ir Džesika lėtai pakilo, kad veidas atsidurtų prieš jo veidą. Ji žinojo, kad metas atėjo, tik negalėjo tuo patikėti. Ji ir toliau nesiliovė.

— Tvotum kumščiu man į veidą? — Dabar jie jau tyliai kalbėjo. Janas prabilo santūriu tonu vyro, kuriam jau iš tiesų gana, o Džesė šnibždėjo kaip gyvatė, pasirengusi kirsti mirtiną kirtį. — Tvotum kumščiu man į veidą? — šypsodamasi vėl pakartojo. — Bet kodėl dabar, brangusis? Juk niekada anksčiau to neišdrįsdavai, tiesa, mano meile?

Jis atsakė jai dar tyliau nei šnibždesiu, ir Džesei kone sustojo širdis išvydus jo akis.

— Ne, Džese, neišdrįsdavau, tačiau dabar neturiu ko prarasti. Viską jau praradau. Todėl dabar daug lengviau. — Jis nutaisė nežymią keistą šypsenėlę, Džesė net pašiurpo, susimąstęs trumpai į ją pažiūrėjo, padėjo ragelį ir nuėjo. Nė karto neatsigręžė, ir ji pajuto, kaip iš nuostabos išsižiojo. Ką jis ką tik pasakė? Norėjo, kad jis grįžtų, kad galėtų dar kartą paklausti, kad... Ką jis nori pasakyti tuo „todėl dabar daug lengviau“? Kas lengviau? Tas šunsnukis vaikis, jis meta ją. Jis neturi teisės, jis negali... jis... ir ką ji padarė? Ką ji pasakė? Ji susmuko ant kėdės it ištikta smūgio ir pamažu aplink vėl pasigirdo įprastas klegesys. Janas jau seniai buvo išnykęs už tolimųjų durų, jo nesimatė. Ji klydo, drąsos jam užteko. Ir padarė jis tai, ko ji visuomet labiausiai bijojo. Paliko ją.

Priekinis išnuomoto automobilio buferis brūkštelėjo per gyvatvorę prieš namą. Džesė padėjo galvą ant vairo ir pajuto, kaip užgniaužia gerklę. Kažkur ten buvo įstrigusi ir rauda, bet ji neišsiveržė. Nuo jos galvos svorio įsijungė garso signalas, atrodė, kad tas cypimas nuplėš jai pakaušį. Ji mėgavosi tuo. Galvos nuo vairo nekėlė. Taip ir kniūbsojo, kol du pro šalį važiuojantys vyrai sustoję atbėgo namų taku. Jie pabarbeno į mašinos langą, Džesė lėtai pasuko galvą, pažvelgė į juos ir nusikvatojo veriamu isterišku juoku. Vyrai klausiamai susižvalgė, atidarė automobilio dureles, švelniai atrėmė Džesę į sėdynės atlošą. Ji pažiūrėjo į vieną, į kitą, vėl isteriškai nusijuokė, o juokas pavirto rauda. Ji ištrūko jai iš gerklės, paskui pasigirdo ilga liūdna vieniša dejonė. Džesė lėtai purtė galvą ir kūkčiodama kartojo vieną vienintelį žodį — „Janas“.

— Ponia, ar jūs girta? — paklausė vyresnis iš dviejų vyras, kuris atrodė suirzęs ir suglumęs. Jis pamanė, kad ji susižeidusi ar serga, jei padėjusi galvą ant vairo kelia šitokį triukšmą. Bet štai, ji girta ar kvaištelėjusi, o gal apsinešusi nuo narkotikų. Šito jis nesitikėjo. Jaunesnis pažvelgė į ją, patraukė pečiais, išsiviepė.

Džesė lėtai sukiojo galvą ir vis tarė vienintelį žodį, kuriam tesukaupė jėgų — „Janas“.

— Sesute, ar tu apsirūkiusi? — Ji neatsakė, ir jaunesnis vyriškis vėl truktelėjęs pečiais vyptelėjo. — Matyt, gero prisitraukusi.

— Janas.

— Kas tas Janas? Tavo vaikinas?

Dar kartą tarsi nieko nematydama papurtė galvą.

Vyrai dar kartą susižvalgė, uždarė mašinos duris. Bent jau garso signalas nebecypia, o ji neišsiblaivys dar ne vieną valandą. Jie nužygiavo šalin, jaunesnysis pralinksmėjęs, vyresnysis paniuręs.

— Ar tu tikras, kad ji apsirūkiusi? Ji man atrodo lyg apkvaišusi. Na, lyg išprotėjusi.

— Išprotėjusi, nes apsirūkiusi, — nusijuokė jaunesnis vyras, pliaukštelėjo sau per pilvą ir užmetė ranką draugui ant peties. Kaip tik tuo metu Astrida įsuko į Džesės namų keliuką ir pastebėjo juos nueinančius, besijuokiančius, atrodo, be galo patenkintus savimi. Ji sustabdė mašiną ir susiraukė, nugara perbėgo šiurpuliukai. Jie neatrodė kaip policininkai, bet... Jie pastebėjo, kad Astrida žiūri į juos, ir jaunesnysis pamojavo, o vyresnysis nusišypsojo. Ji ir toliau nesuprato, kas vyksta, o jie pamažu susėdo į raudoną sedaną. Jie neatrodė nei besislapstantys, nei labai skubantys. Astrida pastebėjo Džesę išnuomotame automobilyje. Gal viskas gerai. Astrida pyptelėjo jai. Bet Džesė neatsisuko. Ji darkart paspaudė garso signalą, ir darkart, o tada abu vyrai prapliupo garsiai juoktis.

— Nejau ir tu, sesute? Moteris toje mašinoje taip apsinešusi, kad mums teko atlupti ją nuo vairo, kitaip būtų tebežvigdžiusi garso signalą.

Jie atsainiai mostelėjo Džesės tako link, užvedė automobilį ir pajudėjo, o Astrida, iššokusi iš mašinos, jau lėkė prie Džesės.

Džesė tebesėdėjo viduj, verkdama ir kūkčiodama, įsitvėrusi tą vieną vienintelį žodį „Janas“. Astrida nebuvo tokia tikra, jog ji apsvaigusi. Gal mažumėlę, bet ne tiek, kaip atrodė. Veikiausiai šokas. Kažkas, matyt, nutrūko.

— Džesika, — tyliai prakalbėjo Astrida apkabindama draugę viena ranka, ir Džesė susmuko ant sėdynės. — Džese, tai aš, Astrida.

Džesika pažvelgė į ją ir linktelėjo. Vyrai jau buvo nuvažiavę. Visi jau nuvažiavę, net Janas.

— Janas, — ištarė dabar jau aiškiau.

— Kas Janui?

— Janas.

Astrida atsargiai nušluostė jos veidą nosine.

— Papasakok man apie Janą. — Astridos širdis daužėsi, bet ji stengėsi išsaugoti aiškų protą ir stebėti Džesės akis. Vargu ar ji padaugino tablečių, veikiau sielvarto per gausu. Pagaliau Džesei visko gana. — Tai kas Janui, meilute, papasakok man, ar jis susirgęs?

Džesika papurtė galvą. Bent jau jam nieko baisaus nenutiko. Visų pirma Astrida pagalvojo apie tai, jai galvoje sukosi laikraščiuose skaitytos siaubo istorijos iš kalėjimų. Bet Džesika mostelėjo, kad ne.

— Bet nutiko kažkas blogo?

Džesika giliai įkvėpė ir linktelėjo. Tada dar sykį giliai įkvėpė ir atsirėmė į sėdynės atlošą.

— Mes... mes... susipykom. — Žodžius buvo sunku suprasti, bet Astrida linktelėjo.

— Dėl ko?

Džesika patraukė pečiais, atrodė, vėl susipainiojo.

— Janas.

— Dėl ko jūs ginčijotės, Džese?

— Aš... nežinau.

— Neprisimeni?

Džesika gūžtelėjo pečiais ir užsimerkė.

— Dėl visko... Man atrodo... Mes abu... prišnekėjome... siaubingų dalykų. Baigta.

— Kas baigta? — Bet ji nujautė.

— Baigta. Viskas baigta.

— Kas tas viskas, kas baigta, Džese? — švelniu balsu paklausė Astrida, ir Džesikai skruostais veidu vėl pasipylė ašaros.

— Mūsų santuoka... ji baigta. — Bežadė papurtė galvą ir vėl užsimerkė. — Janas...

— Tikrai ne viskas baigta, Džese, tik dabar nesijaudink. Jums abiem tiesiog per daug buvo susikaupę ir užgulę širdį, tad reikėjo palengvinti naštą. Juk pastaruoju metu judviem teko daug karčios patirties. Patyrėt šitiek sukrėtimų. Tai turėjo iškilti į paviršių.

Bet Džesika tik purtė galvą.

— Ne, baigta. Aš... Buvau jam tokia bloga. Aš... visuomet buvau jam siaubinga. Aš... — Bet daugiau ji neįstengė pasakyti.

— Gal eime į vidų ir tu prigulsi valandėlę. — Džesė purtė galvą ir nejudėjo, Astridai reikėjo ką nors sugalvoti, kad draugė sutelktų dėmesį į ją. — Džese, tu tik manęs paklausyk. Aš noriu tave kai kur nuvežti. — Jos akys iš siaubo išsiplėtė. — į labai gražią vietą. Tau patiks. Mes vyksime sykiu.

— į ligoninę?

Astrida net šyptelėjo.

— Ne, kvailute. Mano mamos rančą. Tau bus į sveikatą ir...

Džesė užsispyrusi purtė galvą.

— Ne... Aš...

— Ką? Kodėl ne?

— Janas.

— Niekai. Aš tave ten nuvešiu ir tu kaip reikiant pailsėsi. Turbūt tam kartui tau jau tikrai visko gana. Negi ne?

Nebyliai, užmerktomis akimis Džesė linktelėjo.

— Džese, ar daug šiandien išgėrei tablečių?

Ji ėmė purtyti galvą, tada liovėsi, gūžtelėjo pečiais.

— Kiek? Pasakyk man.

— Nežinau... tiksliai.

— Na, pasakyk bent maždaug. Dvi, keturias, šešias? Dešimt? — Astrida meldė Dievą, kad nebūtų tiek daug.

— Aštuonias... nežinau... septynias... devynias...

Jėzau.

— Ar jos tavo rankinuke? — Džesika linktelėjo. Astrida atsargiai paėmė nuo sėdynės rankinę. — Aš jas paimsiu, Džesika, gerai?

Tada Džesika pirmą sykį nusišypsojo, giliai įkvėpė. Atrodė kone atsitokėjusi.

— O ką, ar aš galiu pasirinkti?

Abi moterys nusijuokė, viena apdujusi, kita susinervinusi, ir Džesika leidosi draugės palydima vidun. Buvo ne tiek apsvaigusi, kiek išsunkta. Ji susmuko ant kėdės svetainėje ir nė nesujudėjo girdėdama, kaip Astrida sukasi po miegamąjį ir vonią. Kaip gera bus nuo visko pabėgti, net nuo Jano už to langelio. Žinojo, kad ten jo daugiau niekuomet nematys. Visa kita kaip nors išsiaiškins vėliau, bet šitai jau žinojo. Iš širdies atsiduso ir užmigo čia pat ant kėdės, miegojo, kol Astrida ją pažadino ir nuvedė į „Jaguar“.

Jos lagaminai buvo sukrauti, namai užrakinti, Džesė pasijuto, lyg vėl būtų maža mergaitė, kuria žmonės rūpinasi, kurią myli.

— O kaip mašina?

— Ta išnuomota? — Džesika linktelėjo žiūrėdama į vis dar ant tako teberiogsantį automobilį. — Ryt pasiųsiu ką nors, kad nuvežtų, nesijaudink. — Džesika ir nesijaudino. Dėl to ir nuostabu turėti pinigų. Kas nors nugabens jį vėliau. Anonimų rankos ir galvos nudirba juodus darbus. — Paskambinau merginoms į parduotuvę, pasakiau, kad tu išvyksti su manim. Galėsi pati rytoj joms paskambinti ir duoti nurodymus.

— Bet kas... kas... viskam vadovaus?

Džesės mintys tebebuvo padrikos. Astrida šyptelėjo, švelniai patapšnojo jai per skruostą.

— Aš vadovausiu ir tiesiog negaliu to sulaukti. Ar ne puiku — tau atostogos, o man darbas.

Džesika nusišypsojusi ėmė panėšėti į save.

— Bet kaip rudens linija?

Užvesdama automobilį Astrida kilstelėjo antakius.

— Matau, kad tu jau blaivėji. Pasiųsiu Kacuko, tau leidus. Aš pasirūpinsiu finansais, o vėliau galėsi man grąžinti.

Džesika papurtė galvą, pažiūrėjo į draugę. Trumpai nusnūdusi ji atsitokėjo.

— Aš negalėsiu grąžinti, Astrida. „Lady J“ vargsta vos išsilaikydama. Tai viena iš priežasčių, kodėl niekas iki šiol nenuvažiavo į Niujorką.

— Tai gal „Lady J“ priimtų iš manęs paskolą?

Džesika šyptelėjo.

— Nežinau, kaip ji, bet jos mama, ko gero, priimtų. Gal galiu truputį pagalvoti?

— Aišku. Po to, kai grįš Kacuko. Tau turiu štai kokių naujienų. Ateinančias dvi savaites negali daryti jokių sprendimų. Jokių. Net dėl to, ką valgysi pusryčių. Tai viena iš pagrindinių taisyklių šioms trumputėms tavo atostogoms. Aš pervesiu pinigų rudens prekėms, o paskui išsiaiškinsim. Man vis viena reikia mokesčių nurašymo.

— Aš... Bet...

— Nutilk.

— Žinai ką, — Džesė pažvelgė pavargusiomis, užtinusiomis akimis, — gal aš ir nutilsiu, nes man reikia tų rudens drabužių, arba parduotuvę teks uždaryti. Tai po velnių. Ar Kacuko patenkinta, kad vyks?

— O kaip tu manai? — Abi moterys vėl nusišypsojo, Astrida sustojo prieš savo namus. — Ar užlipsi laiptais? — Džesė linktelėjo, lėtai nusekė paskui ją į namus. — Man reikia vos kelių daiktų, aš pasiliksiu tik pernakvoti. Noriu rytoj būti darbe, — ištarė švytėdama.

Po penkiolikos minučių, jau vėl automobilyje, jos dūmė greitkelio link. Džesė vis dar jautėsi taip, lyg jos gyvenime būtų sprogusi bomba, dabar viskas judėjo per greitai.

Kadangi važiavo tylėdamos, jai ausyse vėl ėmė skambėti ginčo su Janu žodžiai. Džesė užsimerkė, o Astrida pamanė, kad ji užmigo. Tačiau ji buvo budri, tokia budri jau senokai buvo buvusi. Jai vėl reikėjo tabletės, bet Astrida visas tabletes jos namuose nuleido į unitazą. Visas. Raudonas, mėlynas, geltonas, žalias. Neliko nė vienos. Tik jos galva, mušanti lyg kūjis, nuo Jano žodžių... ir jo veidas... ir... kodėl jie vienas su kitu taip? Iš kur tie nuodai, neapykanta, pyktis? Jai tai atrodė taip beprasmiška. Tikrai, jokios prasmės. Bet gal jie visada vienas kito nekentė? Gal net ir geri laikai tebuvo melas? Dabar jau buvo sunku išsiaiškinti. Be to, jau ir per vėlu. Dabar ieškoti atsakymų būtų tas pat, kaip naršyti ieškant senelės sidabrinio antpirščio iki pamatų sudegusių namų liekanose. Jie su Janu abudu padegė savo santuoką ir iš skirtingų langelio pusių žiūrėjo, kaip ji dega, dar smarkiau įpūsdami liepsnas, nesitraukė tol, kol neužgeso paskutinė žarija.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Astrida vėl palytėjo Džesės petį ir ji pabudo, išsigandusi, nesuprasdama, kur esanti. Piliulių poveikis jau buvo visai išsivadėjęs, ji jautėsi ne juokais suirzusi.

— Nesijaudink, Džese, tu rančoje. Dabar beveik vidurnaktis, viskas gerai.

Džesė pasirąžė, apsižvalgė. Tamsu, bet danguje žvaigždės, dvelkia gaiva, tolumoje girdėti arklių prunkščiojimas. Dešinėje didelis akmeninis namas su ryškiomis geltonomis langinėmis. Namas ryškiai apšviestas, durys praviros.

Astrida prieš pažadindama Džesę įsmuko į vidų persimesti keliais žodžiais su motina. Mama nei išsigando, nei nustebo. Ji pergyveno ne vieną gyvenimo krizę, kitados sunku buvo ir Astridai, ir draugams, ir šeimos nariams. Žmonių gyvenimai susijaukia, jie patiria sukrėtimus, tačiau dauguma atsigauna. Vienas kitas neištvėrė, bet diduma taip. Ranča puikiausia vieta atsigauti.

— Na, eikš, miegale, mama paruošė karšto šokolado ir sumuštinių. Nežinau, kaip tu, bet aš išbadėjusi.

Astrida stovėjo šalia pravertų automobilio durų, o Džesika niauriai šypsodamasi perbraukė šukomis plaukus.

— O tabletėmis ji apsirūpinusi?

— Neturi nė vienos. — Astrida tiriamai pažiūrėjo į draugę. — Ar taip baisiai reikia?

Džesika linktelėjo.

— Bet išgyvensiu. Sakai, karštas šokoladas? Kažin ar veikia panašiai kaip sekonalis?

Astrida nusivaipė ir išvilko iš mašinos bagažinės Džesės lagaminą.

— Tą patį patyriau po Tomo. Atvažiavau čia, o mama viską išmetė, iki paskutinės tabletės. Aš toli gražu nebuvau tokia geranoriška kaip tu šiandien.

— Aš per daug apkvaitusi triukšmauti. Tavo laimei. — Ji paėmė iš Astridos lagaminą. — Duok, nunešiu. Janas vis sako, kad tokia amazonė kaip aš... — ir nutilo, balsas nutrūko.

Astrida matė, kaip eidama namo link Džesė nuleido galvą. Džiaugėsi, kad atvežė ją čia, gailėjosi tik kam taip ilgai laukė. Kažin ar jie su Janu rimtai susipyko. Iš visko matė, kad taip, bet gal dar sunku pasakyti.

Batai girgždėjo einant žvyro takeliu, vingiuojančiu namo link, kvepėjo šviežia žolė ir gėlės. Džesė pastebėjo, kaip linksmai ranča atrodo net naktį. Aplink akmeninį pastatą žydi gėlynas, gausybė gėlių palei duris. Šypsojosi eidama pro gėles ir stodamasi ant vienintelio laiptelio.

— Netrinktelėk galvos, — įspėjo Astrida, kai Džesė jau kone pokštelėjo galvą į tarpdurį. Abi moterys viena šalia kitos žengė vidun. Ten stovėjo nedidelis pianinas, nudažytas raudonai, buvo matyti ilgas veidrodis, daug bronzinių spjaudyklių, o ant sienos — egzotiškos ir spalvingos skrybėlės. Šiek tiek toliau — pušinės grindys, kilpiniai kilimai, patogios sofos, palei židinį supamoji kėdė. Aliejiniais dažais tapyti šiltų spalvų paveikslai, palei ilgą sieną išrikiuotos knygos. Keistas, bet vykęs derinys gero moderno, Viktorijos stiliaus ir tiesiog mielų, pasenusių dalykų. Kambarinės gėlės ir „Victrola“ gramofonas, nudažytas taip pat raudonai kaip pianinas, pirmieji knygų leidimai, nepaprastai graži moderni sofa, užklota gelsvai pilku audeklu. Senos nėriniuotos senelės stiliaus užuolaidos ant langų, o kampe didelė koklinė krosnis. Kambarys atrodo toks jaukus ir šiltas, su stulbinamais prabangos elementais.

— Labas vakaras.

Išgirdusi balsą, Džesika atsigręžė. Virtuvės tarpduryje stovėjo smulkutė moteriškė. Tokie pat pražilę šviesūs plaukai kaip dukros, rugiagėlių spalvos akys spindi ir juokiasi. Paprasta frazė „labas vakaras“ nuskambėjo taip, tarsi teiktų jai džiaugsmo. Moteris lėtai priėjo prie Džesikos ir padavė jai ranką.

— Iš tiesų neapsakomai džiaugiuosi tavęs čia sulaukusi, mieloji. Tikiuosi, Astrida tave įspėjo, jog esu niurgzli senė, o ranča nuobodi kaip pamazgos. Bet vis viena džiaugiuosi, kad atvykai.

Jos akyse žaidė žiburiukai.

— Nieko panašaus aš jai nesakiau, motin. Kaip tik liejau pagyras šiai vietai, tad tu verčiau pasistenk elgtis kaip įmanai geriau.

— Dieve, koks siaubas. Tai man dabar teks paslėpti visus savo pornografinius skaitinius ir atšaukti berniukų šokėjų pasirodymą? Aš to nepakelsiu. — Ji sunėrė rankas, tarsi sielvartautų, o paskui prapliupo jaunatviškai kikenti. Maloniai mostelėjo į sofą, ir abi moterys nuėjo paskui ją prisėsti prie židinio. Limožo porceliano puodeliuose, margintuose subtiliomis gėlytėmis, jau laukė žadėtasis karštas šokoladas.

— Kokie gražūs, mama. Ar nauji? — Astrida apžiūrinėdama porcelianą įsipylė šokolado.

— Ne, mieloji, net labai seni, manau, kad 1880-ųjų.

Moterys susižvalgė viena kitą erzindamos. Iškart matei, kad jos ne tik motina ir dukra, bet ir draugės. Džesei dilgtelėjo pavydas, bet ji sykiu ir mėgavosi jų spinduliuojama šiluma.

— Klausiu, ar tau jie nauji? — Astrida gurkštelėjo šilto šokolado.

— A, štai ko tu klausi. Tiesą sakant, taip.

— Ak tu, šelme, sumanei pasirodyti šiandien, juk žinojai, kad pastebėsiu. — Tačiau Astrida džiaugėsi galėdama pagirti, o mama nusijuokė.

— Taip, tu visiškai teisi, dailūs, ar ne?

— Nepaprastai.

Abiejų moterų akys žybčiojo iš džiaugsmo, o Džesika šypsojosi jas stebėdama. Ji nustebo, kad Astridos motina atrodo taip jaunatviškai. Stebino ir jos elegancija, kurios neišdildė nei bėgantys metai, nei gyvenimas rančoje. Ji mūvėjo gerai sukirptas pilko gabardino kelnes ir dailią šilkinę palaidinukę, kuri, Džesės neapgausi, turėjo būti iš Paryžiaus. Ji buvo itin gražios mėlynos spalvos, tinkamai paryškinančios moters akis. Astridos motina dėvėjo perlus ir mūvėjo keletą didžiulių elegantiškų žiedų, vieną su didžiuliu deimantu. Ji labiau tiktų kur nors Niujorke arba Konektikute nei čia, rančoje. Džesė vos nenusijuokė prisiminusi, kaip prieš keletą mėnesių Astrida pasakojo apie savo motiną. Esą ji dėvi kaubojaus kostiumą. Ne, Džesė mato ką kita.

— Atvykai kaip tik laiku, Džesika. Šiuo metu kaime visa veši, visa šviežia. Žolė šalia ir minkšta it koks kailiukas. Kaip tik tokiu metų laiku ir įsigijau rančą, gal dėl to ir neatsispyriau pagundai. Žemė pavasarį taip vilioja.

Džesė nusijuokė.

— Mano vizitas nėra suplanuotas, ponia Viljams. Bet mano vyras pateko į kalėjimą, o aš taip pripratau prie migdomųjų ir raminamųjų, kad tapau narkomane, ir matot, aš iš visų jėgų stengiausi, kad mane ištiktų nervų krizė, be to, dar šį rytą mes taip su juo susiriejome ir... — Vėl nusijuokė, papurtė galvą. — Ne, aš visai šito neplanavau. O jūs tokia maloni, kad priimate mane taip, be jokio įspėjimo.

— Man jokio vargo. — Ji šypsojosi, bet žvilgsniu viską aprėpė. Pastebėjo, kad Džesika nieko nevalgo, tik gurkšnoja karštą šokoladą. Nuo tos akimirkos, kai abi moterys įžengė, ji rūkė jau antrą cigaretę. Ji įtarė, kad Džesika kenčia nuo tokio pat įpročio, kokį buvo įgijusi Astrida po Tomo mirties. Tabletės. — Tu tik įsitaisyk kaip namie, mieloji, ir būk, kiek nori.

— Aš galiu pasilikti visiems laikams.

— Tikrai nenorėsi. Po savaitės imsi nuobodžiauti. — Vyresnės moteriškės akys vėl žybtelėjo, o Astrida nusijuokė.

— Tu čia nenuobodžiauji, mama.

— Net labai nuobodžiauju, bet tada aš išvykstu į Paryžių arba į Niujorką, arba į Los Andželą, arba važiuoju pas tave paviešėti tame siaubingame mauzoliejuje...

— Mama!

— Taip, tai mauzoliejus, ir pati žinai. Nepaprastai dailus mauzoliejus. Bet vis viena... Žinai, kokia mano nuomonė. Aš tau jau pernai sakiau, kad reikėtų jį parduoti, nusipirkti naujus namus. Mažesnius, naujesnius, linksmesnius. Net aš ne tokia sena, kad gyvenčiau mauzoliejuje. Tomui sakiau dar tada, kai buvo gyvas, ir nesuprantu, kodėl negalėčiau tau pasakyti.

— Džesika turi tokius namus, kurie tau patiktų.

— Tikrai? Trobelę iš žolių Taityje, ne kitaip.

Visos trys nusijuokė, o tada Džesika pabandė suvalgyti sumuštinį. Jos skrandis tarsi kūliais vartėsi, bet ji tikėjosi, kad jei ką suvalgys, liausis drebėjusios rankos. Nujautė, kad jos laukia nelengvos dienos, tačiau bent jau leis jas su gera draugija. Džesė jau spėjo pamilti geraširdę Astridos motiną.

— Ji gyvena tame žavingame mėlyname su baltu namelyje per kvartalą nuo mūsų. Tame su daug gėlių.

— Regis, pamenu. Dailus, bet nedidelis, tiesa?

— Labai mažas, — atsakė Džesika kramtydama. Sumuštinis buvo su tepamuoju sūriu, kumpiu, šviežiomis salotomis ir plonyčiais pomidoro griežinėliais.

— Aš nebepakenčiu miesto. Galiu nuvykti ten tik trumpam. Tačiau netrukus jau džiaugiuosi, galėdama grįžti namo. Simfonijos man varo nuobodulį, žmonės rengiasi neskoningai, restoranų maistas manęs nežavi, mašinų grūstis pasibaisėtina. Čia aš kasryt jodinėju, vaikštau po miškus, gyvenimas čia kasdien panašus į nuotykį. Aš jau per sena miestui. Ar tu jodinėji?

Ji atrodė tokia žvali, jog buvo sunku patikėti, kad šiai moteriai daugiau nei penkiasdešimt penkeri, tačiau Džesika žinojo, kad jai septyniasdešimt dveji. Nusišypsojo išgirdusi klausimą.

— Nejodinėjau metų metus, tačiau mielai vėl pabandyčiau.

— Puiku, galėsi. Daryk, ką nori, kada nori. Septintą gaminu pusryčius, bet gali nesikelti. Pietūs kas ko nori, o vakarienė aštuntą. Kaimo gyvenimo valandos man nepatinka. Juk gėdinga vakarieniauti penktą ar šeštą. Be to, anksčiau aš ir neišalkstu. Tiesa, dukra pristatė mane kaip ponią Viljams, bet mano vardas Betanė. Man geriau vardu.

Betanė buvo kandi kaip pipiras, bet žydros akys švelnios, vis atrodė, kad ji tučtuojau nusijuoks.

— Labai gražus vardas.

— Tai juo ir vadink. O dabar, damos, aš palinkėsiu jums labos nakties, nes noriu anksti keltis pajodinėti.

Betanė šiltai nusišypsojo viešniai, pabučiavo dukrą į viršugalvį ir greitai užlipo į miegamąjį, užtikrinusi Džesę, kad Astrida jai leisianti pasirinkti kambarį. Ji galėjo rinktis iš trijų, ir visi buvo tinkamai paruošti svečiams. Žmonės dažnai atvyksta aplankyti Betanės, paaiškino Astrida. Retą savaitę niekas neviešėdavo rančoje. Bičiuliai iš Europos įtraukdavo ją į sudėtingus kelionių maršrutus, kiti atskrisdavo į Vakarų pakrantę iš Niujorko ir išsinuomoję automobilį atvykdavo jos aplankyti. Ji turėjo draugų ir Los Andžele, na ir, žinoma, Astridą.

— Astrida, čia tiesiog pasakiška. — Džesė jautėsi mažumą priblokšta. Namas, motina, svetingumas, atvirumas, nenusaldinta šeimininkės šiluma. — O tavo motina neeilinė.

Astrida patenkinta šyptelėjo.

— Man rodos, Tomas vedė mane tik tam, kad nepamestų jos iš akių. Jis garbino ją, o ji Tomą. — Astrida vėl šyptelėjo, patenkinta dėl Džesikos veido išraiškos.

— Nesunku suprasti, kodėl jis ją mylėjo. Janas tuoj pat įsimylėtų ją iki ausų. — Jos tonas pasikeitė, ji vėl tarytum kažkur nuplūduriavo. Po ilgokos pauzės Džesika vėl buvo su Astrida.

— Džese, tau bus į sveikatą čia pasisvečiuoti.

Džesika lėtai linktelėjo.

— Skamba banaliai, bet aš iškart jaučiuosi geriau. Gal kiek netvirtai... — kilstelėjusi ranką parodė drebančius pirštus, droviai vyptelėjo, — bet vis viena geriau. Ir žinai, toks palengvėjimas, kad nereikės dar vienos nakties praleisti vienai tame name. Kvailystė, aš juk suaugusi moteris. Nežinau, kodėl tai taip siaubingai mane veikia, bet kraupu. Aš beveik viliuosi, kad ta prakeikta vieta bus supleškėjusi, kol grįšiu.

— Taip nešnekėk.

— Ne, aš rimtai. Ėmiau nekęsti to namo. Nors anksčiau buvau ten tokia laiminga, man atrodo, kad dabar dukart tiek jo nekenčiu. O ypač kabineto. Jis primena man visas didžiausias mano klaidas.

— Negi tu tikrai manai klydusi?

Ji linktelėjo lėtai, tačiau užtikrintai.

— Ir dėl visų klaidų kalta tu viena?

— Beveik.

— Tikiuosi, vėliau suprasi, koks absurdiškas šis įsitikinimas.

— Žinai, dėl ko skaudžiausia? Dėl to, kad maniau, jog mūsų santuoka fantastiška. Pati laimingiausia. O dabar... visa atrodo visiškai kitaip. Jis tylomis nurydavo pyktį, aš koviausi su nuoskaudomis savaip. Jis mane apgaudinėdavo ir man nesakydavo. Įtariau, bet nenorėjau žinoti. Viskas taip sujaukta. Prireiks laiko, kad visa tai išnarpliočiau.

— Gali būti čia tiek, kiek tau reikės. Mamai tu niekuomet nenusibosi.

— Gal ir ne, bet nenoriu piktnaudžiauti jos svetingumu. Manau, jei pabūsiu savaitę, tai jausiuosi ne tik laiminga, bet ir amžinai dėkinga.

Astrida tik šyptelėjo pro šokolado puodelio kraštą. Žmonės tvirtindavo, jog pabus kelias dienas ar savaitę, bet ji rasdavo juos čia ir po penkių savaičių. Betanė niekuomet dėl to neprieštaraudavo, jei tik jie nesipainiodavo jai po kojų. Ji turėjo savo gyvenimo ritmą, savo draugus, sodą, knygas, savo užsiėmimus. Ji mėgdavo užsiimti tuo, ko pati norėdavo, ir leisdavo kitiems žmonėms daryti tai, ko norėdavo jie. Tai Astridos motinai pridėjo žavesio ir didino jos, kaip namų šeimininkės, sėkmę. Ji buvo itin nepriklausoma ir kupina sveikos pagarbos žmonių vienatvei, sykiu, aišku, ir savo.

Astrida parodė Džesei kambarius, iš kurių galima rinktis, ir Džesė nusprendė, kad apsistos jaukiame rausvame kambarėlyje su senoviška skiautinių lovatiese ant lovos ir variniais indais, kabančiais virš židinio. Lubos nuožulnios, bet tokios aukštos, kad ji nedaužys į jas galvos, ropšdamasi iš lovos. Ten dar buvo žaismingas švieslangis su suolu apačioj, o prie židinio stovėjo supamoji kėdė. Džesika giliai įkvėpė ir atsisėdo ant lovos.

— Žinai, Astrida, gal aš net nebevažiuosiu namo, — pareiškė pusiau šypsodamasi, pusiau žiovaudama.

— Labanaktis, katyte. Išsimiegok. Susitiksim per pusryčius.

Džesė linktelėjo ir vėl nusišypsojo. Pamojavo Astridai uždarant duris, tada mieguista dar šūktelėjo:

— Ačiū!

Ryte reikės parašyti Janui ir pranešti, kur esanti. Paaiškinti jam ką nors. Bet dėl šito jaudinsis rytoj. Šiuo metu ji per ištisas galaktikas nutolo nuo visų savo rūpesčių. Parduotuvė, Janas, skolos, tas prakeiktas stiklinis langelis Vakavilyje. Visa tai dabar atrodo neberealu. Dabar ji vėl namie. Jautėsi kaip grįžusi namo. Nusišypsojo taip pagalvojusi, uždegė prakurą ir įdėjo į židinį malką, tada apsivilko naktinius. Po dešimties minučių miegojo. Per keturis mėnesius pirmą kartą be migdomųjų.

Vos Džesė sumerkė akis, į jos duris kažkas pasibeldė. Bet kai atsimerkė, pro baltas muslino užuolaidas liejosi spinduliai, o ant jos lovos saulės apšviestoje duobelėje tingiai nusižiovavo storas kelių spalvų katinas. Laikrodis rodė ketvirtį po dešimtos.

— Džese, ar tu atsikėlusi? — pro duris galvą įkišo Astrida. Ji nešė didžiulį baltą pintą padėklą, nukrautą gėrybėmis.

— Oi, pusryčiai lovoje! Astrida, tu mane lepini.

Abi nusijuokė, Džesė atsisėdo lovoje, jos šviesūs plaukai susivėlusiomis garbanomis krito ant pečių. Ji atrodė tarsi jauna mergaitė, stebėtinai pailsėjusi.

— Jūs, ponia, šįryt atrodote nepaprastai sveika.

— O, aš alkana kaip vilkas. Miegojau tarsi koks rąstas. Oho! — Ji išvydo vaflius, kumpį, du keptus kiaušinius ir didžiulį puodą garuojančios kavos. Viskas patiekta ant dailaus gėlėto porceliano. Padėklo kampelyje vaza su geltona rože. — Jaučiuosi, lyg šiandien būtų mano gimtadienis.

— Ir aš! Netveriu noru kuo greičiau atsidurti parduotuvėje! — Astrida sukikeno ir klestelėjo ant supamosios kėdės, o Džesė ėmėsi šveisti pusryčius. — Reikėjo leisti tau ilgiau pamiegoti, bet aš noriu grįžti į miestą. O mama nutarė, kad pirmą dieną tau priklauso pusryčiai lovoje.

— Aš net susidrovėjau. Bet nesidrovėsiu visa tai sušveisti. — Nusijuokusi kibo į vaflius. — Esu žvėriškai išalkusi.

— Turėtum būti išalkusi, juk vakare nieko nevalgei.

— Ką šiandien veikia tavo mama?

— Dievas žino. Aštuntą ėjo jodinėti, grįžo persirengti ir prieš keletą minučių kažkur išvažiavo. Ji vaikšto savais keliais ir nemėgsta būti klausinėjama.

Džesika nusišypsojo ir atsirėmė į galvūgalį vaflio prikimšta burna.

— Žinai, turėčiau jaustis kalta sėdėdama čia šitaip, kai žinau, kur Janas, bet pirmąkart per penkis mėnesius visiškai nesijaučiu kalta. Jaučiuosi gerai. Jaučiuosi pasakiškai.

Be to, Džesė juto ir palengvėjimą. Tokį palengvėjimą teikė žinojimas, kad visai nieko neprivalo daryti. Neprivalo būti parduotuvėje, pakeliui pas Janą, neprivalo atplėšinėti sąskaitų vokų, atsiliepinėti telefonu. Ji atsidūrė kitame pasaulyje. Ji laisva.

— Jaučiuosi nuostabiai, Astrida. — Džesė išsišiepė, pasirąžė, nusižiovavo, sukimšusi tuos skaniuosius pusryčius, žiūrėdama, kaip ant lovos liejasi saulės šviesa.

— Tiesiog mėgaukis tuo, ir viskas. Tau labai reikėjo ko nors panašaus. Norėjau atsivežti tave tada per Kalėdas, prisimeni?

Džesika apgailestaudama linktelėjo, prisiminė, ką ji tada veikė. Išdildė Kalėdas sauja tablečių.

— Jei būčiau žinojusi. — Paglostė margą katiną, šis lyžtelėjo jai pirštą, Astrida sėdėjo supamojoje kėdėje, ramiai sūpuodamasi ir stebėdama draugę. Tik viena naktis žmoniško poilsio, ir ji jau atrodo geriau. Tačiau jai dar daug teks išpainioti. Astrida nepavydėjo Džesei prieš ją išsidriekusios užduoties. — Ar negali kelioms dienoms pasilikti, Astrida?

Ši šūktelėjo ir papurtė galvą.

— Ir prarasti visą malonumą vadovauti parduotuvei? Gal išprotėjai. Tu manęs čia neišlaikytum net pririšusi prie vartų stulpo. Tai juk didžiausias malonumas, kokio jau metų metus nepatyriau!

— Astrida, tu pamišusi, bet aš tave myliu. Jei ne tu, negalėčiau čia tvarstytis kaip kokia turtinga dama. Tad maloniai praleisk laiką su „Lady J“. Ji tavo. — Tada Džesika susimąstė. — Jei galėčiau, niekad nė negrįžčiau.

— Gal tu norėtum parduoti man „Lady J“ ? — paklausė Astrida tokiu balsu, kad Džesika iškart į ją pažvelgė.

— Tu rimtai?

— Net labai. Galiu pasiūlyti tapti partnerėmis, jeigu nenori visai parduoti. Bet aš daug apie tai galvojau. Tik nežinojau, kaip tau pasakyti.

— Nagi, taip, kaip dabar pasakei. Tik aš niekad apie tai nesusimąsčiau. Gal tai ir nebloga mintis. Leisk man ją apdoroti. Pažiūrėk, kaip tau patiks, kol manęs nebus. Gal iki kito savaitgalio į tą vietą jau nenorėsi nė pažiūrėti.

Tačiau iš to, kaip nuskambėjo atsakymas, Astrida suprato, kad Džesika neketina atsisakyti „Lady J“. Jos balse dar išdidžiai skambėjo savininkiškumo gaida. Parduotuvė buvo jos, nesvarbu, kaip ją varydavo iš galvos nuolatiniai rūpesčiai.

— Beje, ar tu rimtai sakei, kad išleisi Kacuko į Niujorką? — Džesė tebebuvo apstulbusi nuo visko, kas įvyko per, galima sakyti, dvidešimt keturias valandas.

— Rimtai. Pasakiau, kad planuotų išvykti rytoj. Taip tu dar galėsi perduoti jai visus nurodymus, kokius tik norėsi. Finansinius dalykus išsiaiškinsime vėliau. Daug vėliau. Todėl nesirūpink bent jau dėl šito. O ką pasakysi dėl rudens užsakymo? Kokių minčių, įsakymų, reikalavimų, perspėjimų ar ko?

— Nieko. Aš ja visiškai pasitikiu. Ką pirkti, ji turi geresnę nuojautą už mane. Kacuko dirba mažmeninėje prekyboje taip ilgai, kad puikiai žino, ką daro. O po tokio sezono kaip šis aš iš viso abejoju, ar sugebu užsakinėti pietus tokiai parduotuvei.

— Na, vienas ne itin sėkmingas sezonas gali pasitaikyti kiekvienam.

— Taip, sezonas ištisus metus, — šyptelėjo Džesė, o Astrida pažvelgė į draugę su šiluma akyse.

— Na, man jau turbūt laikas krutėti. Kol nuvažiuosiu tokį kelią. Ką nors perduoti namų frontui?

— O, taip, vieną dalyką. — Džesė išsišiepė, o tada atmetusi galvą nusijuokė. — Sudie.

— Kvaiša. Na, gerai praleisk laiką. Ši vieta kitados ir man padėjo atsistoti ant kojų.

— Atrodo, tvirtai atsistojai. — Džesė tingiai išlipo iš lovos, vėl pasirąžė ir dar kartą apkabino draugę. — Atsargiai vairuok ir perduok merginoms linkėjimus.

Žiūrėjo, kaip Astrida išvažiuoja, pamojavo jai pro miegamojo langą. Visame name Džesė dabar liko viena, tik su katinu, kuris šeimininkiškai vaikštinėjo ant suolelio palei langą. Iš lauko sklido kaimo garsai, o aplink ją erdviame saulės užlietame name tvyrojo palaiminga tyla. Basa nutapnojo ilgu antro aukšto koridoriumi, žvilgčiodama į kambarius, atskleisdama vieną ar kitą knygą, pasisukinėdama tai čia, tai ten, pavaikydama katiną. Paskui nulipo į apačią ir vėl darė tą patį. Ji laisva! Laisva! Pirmą kartą per septynerius metus, dešimt metų, penkiasdešimt metų, pirmąkart per ištisą amžinybę ji laisva. Nuo naštų, atsakomybės, baimės. Diena, kai ji pasiekė dugną. Kai paskutinė yrančio jos pamato parama griaudėdama, vartaliodamasi nugarmėjo žemyn... Tačiau Džesė su ja nenukrito. Ją pagavo Astrida ir išgabeno.

O geriausia buvo tai, kad ji pati nesuskilinėjo. Visą likusį gyvenimą ji prisimins, kaip du nepažįstamieji atplėšė ją nuo vairo, kai ji mygo garso signalą. Tada ji nusprendė leisti sau išprotėti, tiesiog nuslysti į užsimiršimo liūną, niekad negrįžti į šlykštūnų, mirštančiųjų ir nedorųjų pasaulį, į „gyvųjų“ kraštą. Bet ji visai nebuvo išprotėjusi. Jai skaudėjo, skaudėjo daug stipriau nei kada nors iki šiol gyvenime. Bet ji neišprotėjo. O štai dabar ji čia, vaikštinėja po šiuos žavingus kaimo namus, basa, su naktiniais marškiniais, sočiai papusryčiavusi ir su šypsena veide.

Tačiau nuostabiausia buvo tai, kad jai nereikėjo Jano. Ir be jo stogas neįgriuvo. Džesei ši mintis buvo visiškai nauja. Ji dar nežinojo, ką su ja veikti. Bet nuo tos minties viskas pasikeitė.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Jau buvo pirmos dienos rančoje vėlyva popietė, kai Džesė nusprendė atsisėsti ir parašyti Janui. Norėjo pranešti jam, kur esanti. Jai vis dar atrodė, kad turi jam pasiteisinti, nors ir sunkoka bus paaiškinti, kaip čia atsidūrusi. Šitiek laiko rodžius jam vien savitvardą, bus sunku pranešti, kas vyksta viduje už to ramaus fasado. Anądien ji rėkė, bet dabar turėtų atsisėsti ir ramiai jam pasakyti. Kiekvienas „viskas gerai“, kurį buvo jam ištarusi, dabar pavirs melu. Diduma jų ir buvo melas. Džesė nė sau nenorėdavo pripažinti, kad jai anaiptol ne gerai. Dabar jai teks padaryti viena ir kita — prisipažinti sau ir jam. Daugiau kaltinimų, kuriuos galėtų jam sviesti, neliko, bet ji neketino ir pateikti kokių nors pasiaiškinimų.

Nelengva buvo rasti žodžių. Ką galėtų pasakyti? Myliu tave, mielas, bet ir nekenčiu tavęs... Visuomet bijojau tave prarasti, bet dabar jau nežinau... tad eik tu... Ji šyptelėjo, paskui pabandė surimtėti. Nuo ko pradėti? Be to, dar tiek klausimų. Tiek daug klausimų. Staiga ji susimąstė, kažin kiek tų kitų moterų buvo? Ir kodėl? Nes ji nebuvo tinkama, o gal jis jautėsi alkanas, o gal norėjo ką įrodyti, o gal... kodėl? Jos tėvai niekuomet vienas kitam tokių klausimų neužduodavo, tačiau todėl ir klydo, bent jau Džesės akimis. Ji sekė jų pavyzdžiu, bet dabar nori atsakymų. Bent jau mano, kad nori. Tačiau įžvelgė ir tą galimybę, kad atsakymai, kurių ieško, bus jos pačios. Ar ji mylėjo Janą? O gal jai tik reikėjo jo? Ar jai reikėjo jo, o gal tik ko nors? Ir kaip surašyti septynerių metų klausimus į vieno puslapio laišką? Ar tu mane gerbi? Kodėl? Kaip tu gali mane gerbti? Ji jau nežinojo, ar šiuo metu ji save ar jį myli ar bent gerbia.

Tad nusprendė, kad daugiau savęs nekankins, o tik paprastai papasakos jam apie ponią Viljams ir rančą. Bet tai atrodė nesąžininga. Tad užtruko porą valandų, kol parašė jam laišką. Jis buvo puslapio ilgio. Tepasakė Janui, kad vakar jai paaiškėjo, jog metas pailsėti. Astrida pasiūlė nuostabią mintį — nuvykti į jos mamos rančą.

Čia kaip tik tokia vieta, kur pagaliau galiu atsikvėpti, atgauti protą, vėl kvėpuoti, būti savimi. O aš šiuo metu esu keistas derinys to, kas buvau, to, kuo būti mane sparčiai privertė pastarieji šeši mėnesiai, ir to, kuo aš tampu. Visa tai gerokai gąsdina. Tačiau net ir tai jau šiek tiek keičiasi, Janai. Aš pavargau nuolat neapsakomai bijoti. Tau tikrai turėjo būti didelė našta visą laiką grumtis su nuolatine mano baime. Tačiau šiuo metu aš augu. Gal net per greitai, dar nežinau. Neužmesk knygos, tu teisus, atsiprašau dėl vakar. Visą gyvenimą gailėsiuosi, kad mes visa tai iškentėme taip oriai, taip susitvardę. Jei būtume rėkę, šūkaloję, spardęsi, vienas kitą uję, teisme rovę vienas kitam plaukus, gal šiandien nė vienas nesijaustume šitaip nualinti? Anksčiau ar vėliau iš žmogaus tokie dalykai turi išeiti. Dabar aš tuo ir rūpinuosi. Gerai? Na, mano mielas, myliu tave. Dž.

Ji ilgai dvejojo su laišku rankose, paskui atsargiai sulankstė jį ir įdėjo į voką. Tiek daug liko nepasakyta. Bet Džesė dar nenorėjo to sakyti. Rūpestingai užrašė jo pavardę ant voko, bet savosios ne. Kažin ar jis pamanys, jog ji neapsižiūrėjusi neužrašė atgalinio adreso. Ne, ji sąmoningai neužrašė.

Po vakarienės Džesika atėjo į svetainę išgerti su Astridos mama.

— Mieloji, neįsivaizduoji, kiek laimės suteikei Astridai, jai taip reikia kokio užsiėmimo. Pastaruoju metu ji nieko nedaro, tik leidžia pinigus. Tai net nesveika. Nuolatinis beprasmiškas daiktų kaupimas, vien tam, kad prastumtum laiką. Jai tai neteikia jokio džiaugsmo, daro tai vien tam, kad užpildytų tuštumą. Tačiau tavo parduotuvė tą tuštumą užpildys daug prasmingiau.

— Aš su ja ir susipažinau parduotuvėje. Ji kartą užėjo, mes viena kitai patikome. Ji man tokia gera. Viliuosi, kad jai tikrai šią savaitę patiks darbuotis. O man didelis palengvėjimas nuo tos parduotuvės pailsėti.

— Astrida minėjo, kad pastaruoju metu gyvenimas tavęs nelepino.

Džesika nuščiuvusi linktelėjo.

— Ką gi, vėliau iš tų sunkumų išaugi. Tačiau koks nemielas gali tapti gyvenimas, kol vyksta tas augimas! — nusijuokė Betanė teliūskuodama „Campari“. Džesė šyptelėjo. — Visuomet aistringai neapkenčiau charakterį formuojančių situacijų. Tačiau ilgainiui paaiškėja, kad jos naudingos, kad ir ką sakytum.

— Vargu ar savo situaciją galėčiau pavadinti naudinga. Įtariu, kad atėjo galas mano santuokai. — Džesikos akyse pasirodė begalinis sielvartas, tačiau jai jau beveik neliko abejonių dėl to, ką pati apie tai mano. Iki šiol nenorėjo to pripažinti.

— Negi tu to dabar nori, vaikeli? Laisvės nuo savo santuokos? — Betanė ramiai sėdėjo prie židinio, atidžiai stebėdama Džesės veidą.

— Ne, ne laisvės, tiesą sakant, laisvės troškimas manęs niekada nevargino. Man patinka būti ištekėjusiai. Man tik atrodo, kad atėjo metas, kai mes vienas kitą naikiname, ir bus tik dar blogiau. Kai žvelgiu atgal, svarstau, gal mes visą laiką vienas kitą tik naikinome. Tačiau dabar jau viskas kitaip. Dabar aš suprantu. O jei supranti, negali leisti tam tęstis.

— Na, jei taip, aš manau, kad tau teks šio reikalo imtis rimtai. Ką tavo vyras apie tai mano?

Džesė patylėjo.

— Nežinau. Jis... šiuo metu jis kalėjime. — Ji neįsivaizdavo kito žmogaus, kuriam būtų galėjusi pasakyti, tik nežinojo, kad Aštrida jau buvo įspėjusi motiną. Tačiau Betanė, atrodė, šią naujieną sutiko visiškai ramiai. — Ir mums tekdavo matytis tokiomis aplinkybėmis, kai esi taip suvaržytas, kad neįmanoma žmoniškai pasišnekėti, sunku net galvoti. Jauti, kad privalai pasirodyti ištvermingas, drąsus ir kilnus, kad negali prisipažinti net pats sau, ką ten kalbėti kitam, kad tau visko gana.

— Sakai, tau visko gana? — švelniai šyptelėjo Betanė, bet Džesė linktelėdama neatsakė jai šypsena. — Tau turėtų būti labai sunku, Džesika. Turint galvoje, kad jautiesi kalta palikdama žmogų tokioje sunkioje padėtyje.

— Manau, kaip tik todėl aš ir neleidau sau galvoti. Galvodavau tik iki tam tikros ribos. Nes nedrįsau jo „išduoti“, net mintimis. Ir kadangi norėjau įsivaizduoti esanti tokia kilni ir kenčianti. Ir dar dėl to, kad... bijojau. Bijojau, kad jei leisiu jam išsprūsti, tai niekad nerasiu kelio atgal.

— Juokingiausia, kad tą kelią paprastai randame. Mes daug tvirtesni, nei mums atrodo.

— Manau, imu tai suprasti. Tačiau man tai užtruko ištisą amžinybę. Bet vakar viskas subyrėjo. Mes su Janu susiriejome ir išsakėme vienas kitam viską, puldami silpniausias vienas kito vietas, negailestingai daužydami vienas kitą žodžiais. Paskui aš nebesusilaikiau. Mečiau iššūkį lemčiai, kad mane palaužtų. Ir... — kilstelėjo rankas atverstais delnais, filosofiškai truktelėdama pečiais, — štai aš čia. Vis dar nepalūžusi.

— Ar tai tave stebina? — pralinksmėjo vyresnioji moteris.

— Labai.

— Ar anksčiau niekada nepatyrei krizių?

— Patyriau. Mirė tėvai. Brolis žuvo Vietname. Bet aš... turėjau Janą. Jis man sušvelnindavo visus smūgius. Jis vaidino tūkstančius vaidmenų, jis man atstojo visus.

— Nemažai darbo vienam žmogui.

— Ne nemažai, o per daug. Dėl to veikiausiai jis ir atsidūrė kalėjime.

— Suprantu. Ar tu kaltini save?

— Kaltinu ir save.

— Džesika, kodėl negali Janui palikti teisės į savas klaidas? Kad ir dėl ko jis pateko į kalėjimą, nesvarbu, kaip tai susiję su tavimi, — negi jis neturi teisės į tą klaidą?

— Jo klaida buvo išprievartavimas.

— Šit kaip. Tai tu kažką išprievartavai už jį?

Džesika nervingai sukrizeno.

— Na, ne. Aš...

— Ką tu?

— Na, aš padariau jį nelaimingą. Spaudžiau jį, už viską mokėdavau pati, atėmiau iš jo vyriškumą...

— Tai tu visa tai jam padarei? — nusišypsojo vyresnioji moteris, Džesika irgi. — Ar tau neatrodo, kad jis galėjo paprieštarauti?

Džesė pagalvojusi linktelėjo.

— Gal jis negalėjo paprieštarauti, gal bijojo.

— Na, bet tu už tai negali atsakyti. Kodėl turėtum jaustis šitaip kalta? Negi tau tai patinka?

Jaunesnioji moteris papurtė galvą ir nukreipė žvilgsnį.

— Ne. Absurdiškiausia, kad jis nieko neprievartavo, aš žinau. Tačiau svarbiausias klausimas — kodėl jis apskritai atsidūrė tokioje padėtyje, kad galėjo būti apkaltintas prievartavimu? Aš negaliu savęs išteisinti.

— Ar tu gali išteisinti tą kitą moterį, kad ir kas ji buvo?

— Suprantama, aš... — Tada Džesika nustebusi pakėlė galvą. Ji atleido Margaritai Berton. Kažkada jai atleido. Karas su Margarita Berton baigtas. Vienas akmuo jai nuo širdies. — Pastaruoju metu apie tai nė negalvojau.

— Šit kaip. Man smalsu, kaip tu atėmei iš jo vyriškumą?

— Išlaikydama jį.

— Jis nedirbo? — Betanės balse jokio smerkimo, tik klausimas.

— Ne, sunkiai dirbo. Jis rašytojas.

— Ar jį spausdino?

— Keletą kartų. Romanas, pasakėčių knyga, keli straipsniai, eilės.

— Ar gerai rašo?

— Labai. Tik finansiniu požiūriu jam ne itin sekasi. Kol kas. Bet dar pradės sektis. — Pasididžiavimas balse nustebino pačią Džesę, bet Betanės — ne.

— Tuomet argi ne pasibaisėtina, kad tu jį palaikei. Koks sukrečiantis nusikaltimas, — nusišypsojo Betanė siurbtelėdama „Campari“.

— Aišku, ne, tik man atrodo, jis nekenčia manęs už tai, kad jį išlaikiau.

— Tikriausiai nekenčia. Bet tikriausiai ir myli už tai. Juk žinai, Džesika, medalis turi dvi puses. Neabejoju, kad jis irgi tai žino. Bet man iki šiol taip ir neaišku, kodėl nori su juo išsituokti.

— Aš to nesakiau. Tik sakiau, kad man atrodo, jog mano santuokai galas.

— Taip savaime ir galas, be niekieno pagalbos? Brangioji, tai iš tiesų nepaprasta.

Abi moterys nusijuokė, Betanė laukė. Ji buvo įgudusi klausinėtoja. Astrida žinojo, kad ji taip klausinės, ir sąmoningai neįspėjo Džesės. Betanė mokėjo priversti žmones galvoti.

Po ilgos pauzės Džesika pakėlė akis ir pažvelgė tiesiai į Betanę.

— Man atrodo, kad mūsų santuoka jau baigta. Pati pasibaigė. Niekas nepadarė jai galo. Mes tiesiog leidome jai pražūti. Nė vienam iš mūsų neužteko drąsos ją pribaigti ar išgelbėti. Mes tiesiog pasinaudojome ja kiekvienas savais tikslais, o paskui leidome jai pasibaigti. Kaip bibliotekos kortelei tame mieste, kur negyveni.

— Ar gera buvo biblioteka?

— Puiki. Anksčiau.

— Tai neišmesk kortelės. Gal panorėsi grįžti, o tada galėsi atnaujinti kortelę.

— Kad nežinau, ar aš norėsiu.

— Tai tu su juo nelaiminga?

— Dar blogiau — aš jį naikinu.

— Ak, dievaži, vaikeli. Kaip nuobodžiai tu šneki. Koks nuobodus tas kilnumas. Liaukis galvojusi apie jį, pagalvok apie save. Aš neabejoju, kad jis nieko kito nė nedaro. Bent jau tikiuosi.

— Bet jei aš nesu jam gera, jei niekad nebuvau jam gera, ir... Kas, jei aš nekenčiu tokio gyvenimo, kokį turiu gyventi dabar, laukdama jo? — Dabar jos jau prakalbo apie esmę. — Jei aš bijau, kad tik pasinaudojau juo, jei nė nesu tikra, kad aš jį tebemyliu? Gal man tik ko nors reikia, ir nebūtinai Jano.

— Tada tau apie visa tai ir reikia pagalvoti. Ar buvai susitikusi su kitais vyrais jam išėjus?

— Ne, aišku, kad ne.

— Kodėl? — Džesika atrodė sukrėsta, o Betanė juokėsi. — Nežiūrėk į mane taip, brangioji. Aš gal ir sena, bet dar nemirusi. Kartoju Astridai tą patį. Nežinau, kas nutiko jūsų kartai. Jūs visos neva tokios išsilaisvinusios, tačiau esate nepaprastai rimtos ir padorios. Galbūt tau tereikia būti mylimai. Nesiūlau tau parsiduoti prie gatvės kampo, bet gali susirasti kokį mielą draugą.

— Nemanau, kad galėčiau tai padaryti ir likti su Janu.

— Tai gal tau reikėtų jį trumpam palikti ir išsiaiškinti, ko pati nori. Gal jis yra tavo praeities dalis. Svarbiausia nešvaistyti dabarties. Aš niekada taip nedariau, gal todėl ir esu tokia laiminga sena moteris.

— Ir visai ne sena.

Betanė nutaisė grimasą, išgirdusi tokį komplimentą.

— Kas iš to pataikavimo! Aš sau atrodau baisiai sena, kaskart vis senesnė, kai pažiūriu į veidrodį, bet aš bent gerai leidau laiką, kol susenau. Nesakau, kad buvau kokia lengvapėdė. Ne, tokia nebuvau, sakau tik kad neužsirakinau spintoje, kad paskui galėčiau nekęsti ko nors už tai, ko nusprendžiau nedaryti pati. O tu dabar kaip tik tai darai. Tu baudi savo vyrą už tai, kas ne jo valioje, nors man atrodo, kad jis jau ir taip pakankamai nubaustas, negana to, nepelnytai. Tačiau tau reikėtų rimtai pagalvoti, ar gali priimti tai, kas įvyko. Jei gali, tai gal savaime visa išsinarplios. Tačiau jeigu tu stengsies išgauti iš jo žalos atlyginimą visam likusiam jūsų gyvenimui, tada gali liautis vargintis jau dabar. Kaltą jaustis žmogų gali priversti tik kurį laiką. Vyras ilgai su tuo nesitaikstys, ir atsakomasis jo smūgis bus baisus.

— Jau toks ir buvo. — Džesika susimąsčiusi žvelgdama į ugnį židinyje prisiminė jų kivirčą Vakavilyje.

— Nė vienas vyras ilgai su tuo nesitaikstys. Nė viena moteris. Kas nori amžinai jaustis kaltas? Juk kai padarai klaidą, tai atsiprašai, už ją sumoki, ir viskas. Negali reikalauti, kad žmogus mokėtų ir mokėtų. Jis ims tavęs už tai nekęsti, Džesika. Ir gal tu ne tik verti jį kentėti už dabartį. Gal tu tiesiog išnaudoji šią situaciją kaip galimybę atsiteisti už senas skolas. Galiu klysti, tačiau mes visi retkarčiais taip elgiamės.

Džesika rimtai linktelėjo. Kaip tik tai ji ir darė. Vertė jį mokėti už praeitį, už jo silpnybes ir savo. Už savo pačios nesaugumą ir netikrumą. Apie tai begalvojant, į Džesės mintis įsiterpė švelnus Betanės balsas.

— Gal tu man patark nekišti nosies į ne savo reikalus.

Džesika nusišypsojo ir atsilošė.

— Ne, veikiausiai jūs teisi. Aš juk nė nežiūrėjau objektyviai. O jūs pasakėte daug tiesos. Daugiau, nei, tiesą sakant, norėčiau pripažinti.

— O tu šaunuolė, kad klausai, vaikeli.

Moterys viena kitai šyptelėjo, ir vyresnioji atsistojo, pamažu pasirąžė, jos žiedai su deimantais sublyksėjo židinio šviesoje. Ji mūvėjo juodas kelnes ir vilkėjo melsvą kašmyro megztinį, tokios pat spalvos kaip jos akys. Žiūrėdama į ją, Džesika negalėjo negalvoti, kokia gražuolė ši moteris turėjo būti jaunystėje. Ji ir dabar tebebuvo nepaprastai graži, jos švelnus moteriškumas sušvelnindavo visa, prie ko ji prisiliesdavo, visa, ką pasakydavo. Tiesą sakant, ji buvo net žavingesnė už dukrą. Švelnesnė, šiltesnė, dailesnė. O gal taip atrodė dėl to, kad buvo gyvybingesnė.

— Žinai, jei tu man atleisi, Džesika, aš jau eisiu į lovą. Noriu ryt anksti pajodinėti, bet nekviečiu tavęs sykiu. Keliuosi tokiu necivilizuotu laiku. — Juoko kibirkštėlės šokčiojo akyse, kai Betanė pasilenkė pabučiuoti Džesei į kaktą, o ši greitai pakėlė rankas ir ją apkabino.

— Ponia Viljams, aš jus myliu. Jūs pirmoji, kuri tiek daug man visko paaiškinote.

— Jei taip, mieloji, būk gera ir nevadink manęs ponia Viljams. Tai pasibaisėtina. Gal pasitenkintum Betane arba teta Beta, jei tau taip geriau? Mano draugų vaikai mane taip tebevadina, taip pat kai kurie Astridos bičiuliai.

— Teta Beta — skamba nuostabiai. — Ūmai Džesė pasijuto taip, tarsi turėtų naują motiną. Šeimą. Jau taip seniai ji ką nors turėjo, išskyrus Janą. Teta Beta. Nusišypsojo pajutusi, kaip sielą užlieja šiluma.

— Labanaktis, mieloji. Gerai išsimiegok. Susitiksim ryte.

Jos dar sykį apsikabino, po pusvalandžio Džesika užlipo aukštyn galvodama apie tai, ką pasakė Betanė. Apie tai, kad ji baudžianti Janą... Ėmė svarstyti... Ar ji iš tiesų taip pyksta ant Jano? Kodėl? Dėl to, kad apgaudinėjo ją? Ar dėl to, kad dabar jis kalėjime ir negali jos apginti? Dėl to, kad jis įkliuvo su Margarita Berton? Ar tai būtų taip pat reikšminga jos gyvenimui, jei ji nebūtų apie tai sužinojusi? O gal dėl ko kito? Už tai, kad jo knygos neperkamos, už tai, kad ji viena uždirba pinigų, už tai, kad jis trokšta rašyti? Tiksliai nė pati nežinojo.

Kitą rytą nulipus žemyn Džesikos jau laukė pusryčiai. Linksmas raštelis, pasirašytas tetos Betos, pranešė jai, kad orkaitėje palikta šiltų sviestinių bandelių, traškių šoninės juostelių, dubenėlis šviežių braškių. Raštelyje buvo siūloma po pietų pasivažinėti po kalvas džipu.

Taip jos ir padarė, ir puikiai praleido laiką. Teta Beta pasakojo jai apie „baisius“ žmones, kurie prieš ją gyveno rančoje ir paliko pagrindinį pastatą „barbariškai nusiaubtą“.

— Drįstu sakyti, kad tas vyras tikras huno Atilos pirmos eilės pusbrolis, o jų vaikai stačiai siaubingi!

Jau nežinia kiek metų Džesika nesijuokė taip lengvai ir paprastai, kaip dabar, kai jos džipu kilo ir leidosi kalvomis, ir jai dingtelėjo, kaip puikiai ji išsiverčia be tablečių. Jokių raminamųjų, migdomųjų, išvis nieko. Ją palaiko tetos Betos draugija, daug saulės, daug juoko. Tą vakarą jos sykiu virė vakarienę, sudegino olandišką šparagų padažą, per ilgai čirškino kepsnį ir abi kvatojo iš kiekvienos naujos klaidos. Džesė jautėsi tarsi su nauja savo amžiaus kambario drauge, ne su draugės motina, kurios namuose svečiuojasi.

— Žinai, mano pirmas vyras visad sakydavo, kad jei jis nekreiptų dėmesio, aš kada nors jį nunuodyčiau. Tada baisiai prastai gamindavau, nesakau, kad dabar gaminu nors kiek geriau. Visai nesu tikra, kad tie šparagai išvirę. — Ji atsargiai krimstelėjo stiebelį ir, rodės, liko patenkinta skoniu.

— Buvote dukart ištekėjusi?

— Ne, tris. Mano pirmasis vyras mirė, kai tebuvau vos perkopusi per dvidešimt. Buvo tikrai skaudu. Jis buvo žavingas berniukas. Žuvo per nelaimingą atsitikimą medžioklėje, praėjus vos porai metų po mūsų tuoktuvių. Tada aš kurį laiką gana gerai pagyvenau, — blykstelėjo šypsena prisiminusi, — o sulaukusi trisdešimties ištekėjau už Astridos tėvo, jos susilaukiau trisdešimt dvejų. Astridos tėvas mirė, kai jai buvo keturiolika. O mano trečias vyras buvo geras, bet neapsakomai nuobodus. Aš su juo išsituokiau prieš penketą metų, ir nuo tada mano gyvenimas tapo kur kas įdomesnis. — Ji apžiūrėjo dar vieną šparago kotelį ir suvalgė jį, Džesikai juokiantis.

— Teta Beta, jūs padūkėlė. Koks buvo tas trečiasis?

— Iš esmės miręs, tik kad niekas jam to niekada nepasakė. Seni žmonės gali būti tokie mirtinai nykūs. Buvo gana gėdinga su juo išsituokti. Vargšas vyras negalėjo atsipeikėti nuo tokio sukrėtimo, bet nieko, paskui atsigavo. Aplankau jį, kai būnu Niujorke, jis vis toks pats nuobodus, vargšelis. — Ji angeliškai nusišypsojo, o Džesė vėl susirietė iš juoko. Teta Beta tikrai ne tokia lengvabūdė, kokią stengėsi save pavaizduoti, bet jos gyvenimas ne iš nuobodžiųjų.

— Na, o ar dabar yra kokių vyrų? — Dabar jos draugės, ji gali paklausti.

— Mano amžiuje? Nebūk juokinga. Kam reikės senos moters? Dabar aš visiškai laiminga gyvendama taip, kaip gyvenu, nes pakankamai pasidžiaugiau gyvenimu, kai buvau jaunesnė. Nieko nėra blogiau, kaip sena moteris, kuri dedasi, kad tokia nėra. Arba jauna moteris, kuri dedasi sena. Jums abiem su Astrida tai puikiai sekasi.

— Anksčiau aš to nedariau.

— Nedarė nė ji, kai Tomas buvo gyvas. Jau metas jai susirasti kitą bičiulį ir sudeginti tą kapus primenantį namą. Man atrodo, kad jis siaubingas.

— Bet toks nuostabiai gražus, teta Beta, neįprastai gražus.

— Kapinės irgi gražios. Bet juk nesumanysi jose apsigyventi, kol turi kokią kitą galimybę. Kol dar turi kitų galimybių, reikia jomis naudotis. Bet nieko, ji jau po truputėlį ima suprasti. Manau, tavo parduotuvė išeis jai į sveikatą. Kodėl tu neparduodi jos Astridai?

— Bet ką tada aš pati darysiu?

— Ką nors kita. Kiek laiko jau turi tą parduotuvę?

— Šią vasarą bus šešeri metai.

— Tai pakankamai ilgas laikas bet kam. Kodėl tau neišbandžius ko nors kito?

Juk tai ilgas laikas ir kalbant apie santuoką?

— Janas norėjo, kad būčiau namie ir auginčiau kūdikį. Bent jau taip jis šnekėdavo pastaruoju metu. Prieš kelerius metus atrodė visai patenkintas tuo, kaip viskas buvo.

— Gal kaip tik dabar suradai atsakymą į vieną iš savo klausimų.

— Ką? — nesuprato Džesė.

— Na, tu sakei, kad prieš keletą metų jis buvo visai patenkintas tuo, koks buvo jūsų gyvenimas. Kiek per tuos metus pasikeitė jūsų gyvenimas? Gal tu pamiršai pasirūpinti permainomis, Džese? Augti.

— Mes augome. — Bet kaip? Ji nė nebuvo tikra, kad iš tiesų augo.

— Kaip suprantu, vaikų tu nenorėjai?

— Ne, nesakau, kad nenorėjau, tiesiog nebuvo laiko. Atrodė per greitai, mes buvome laimingi be jų.

— Nenorėti vaikų nėra koks nusikaltimas. — Teta Beta pažvelgė tiesiai į ją. Gal per daug tiesiai. — Astrida irgi niekada nenorėjo vaikų. Tvirtino, kad tai ne jai, ir manau, kad neklydo. Vargu ar kada dėl to gailėjosi. Be to, Tomui jau buvo gerokai per vėlu, kai jie susituokė. Bet juk tavo vyras jaunas? — Džesė linktelėjo. — Ir jis nori vaikų. Na, mieloji, juk visada gali praryti tabletę ir tvirtinti jam, kad stengiesi, tiesa? — Vyresnioji moteris atidžiai žiūrėjo į Džesę. Ji šiek tiek nudelbė akis, susimąstė.

— Aš taip nesielgčiau.

— A, nesielgtum, tiesa, kaipgi. Tai puiku.

Džesės žvilgsnis grįžo prie Betos.

— Tačiau pagalvojau apie tai.

— Suprantama, pagalvojai. Neabejoju, kad daugelis moterų pagalvojo. Daugelis tikriausiai net ir padarė, ne tik pagalvojo. Tam tikrais atvejais, sakyčiau, tai protinga. Gaila tik kad tenka griebtis tokio nesąžiningumo. Žinai, aš ir pati niekad nebuvau tikra, kad noriu vaikų. Astrida buvo šiokia tokia staigmena. — Teta Beta kone paraudo, bet susitvardė. Jos žvilgsnis dar labiau sušvelnėjo prisiminus praeitį, ji, atrodė, trumpam pamiršo Džesiką. — Ji buvo tokia meilutė maža. Ir tikra pabaisa keletą metų paskui. Bet vis viena meilutė, savaip žavi. Aš tikrai buvau laiminga ją augindama. — Betanė pasakojo apie Astridą veikiau kaip apie nuotykį, ne kaip apie asmenį, ir Džesika šypsojosi stebėdama jos veidą. — Ji buvo man tokia paguoda, kai mirė jos tėvas. Man atrodė, kad atėjo pasaulio pabaiga, bet, laimė, turėjau Astridą.

Džesika klausydamasi jai kone pavydėjo. Betanė pasakojo taip, kad jos gyvenimas dėl dukters atrodė ne toks vienišas.

— Na, o aš, galiu sakyti, visuomet bijojau. Bijojau turėti vaikų, nes maniau, kad jie trukdys mums su Janu. Maniau, kad tuomet tikrai jausiuos vieniša.

Betanė nusišypsojo, papurtė galvą.

— Ne, Džesika, tikrai ne, jei vyras tave myli. Jei taip, dėl vaiko jis mylės tave tik dar labiau. Tai papildomas ryšys tarp jūsų, jūsų abiejų pratęsimas, tai lydinys to, ką labiausiai mylite ir ko labiausiai nekenčiate, to, ko jums labiausiai reikia, to, iš ko labiausiai juokiatės. Jūsų abiejų lydinys. Tai nuostabu. Aš galiu suprasti visas priežastis, kodėl galima bijoti vaikų, bet tai, ką minėjai, negali būti viena iš jų. Negi tu gali mylėti tik vieną asmenį?

Tai buvo taiklus klausimas, ir Džesė nutarė būti sąžininga.

— Deja, atrodo, taip, teta Beta, ko gero, jau tik vieną. Aš taip ilgai daugiau nieko nemylėjau, tik Janą. Tad negaliu nė įsivaizduoti, kad jis mylėtų dar ką nors, be manęs. Net vaiką. Žinau, tai savanaudiška, bet taip jau yra.

— Ne, ne savanaudiška. Tai baisu, bet ne savanaudiška.

— Gal kada nors aš apsigalvosiu.

— Kam? Nes tau atrodo, kad turėtum apsigalvoti? Ar dėl to, kad to nori? Ar tam, kad galėtum dar smarkiau nubausti savo vyrą? — smūgiavo teta Beta be gailesčio. — Paklausyk mano patarimo, Džesika. Jei tu tikrai nenori vaiko, nesivargink. Jie įkyrūs, o baldus gadina baisiau negu katės, — ištarė be juokų, glostydama ant kelių įsitaisiusį margaspalvį katiną. — Džesika nusijuokė. — Jei jau kalbame apie naminius gyvūnus, tai labiau mėgstu arklius. Gali palikti juos lauke ir nesijausti kaltas. — Teta Beta pakėlė akis angeliškai šypsodamasi, Džesika išsišiepė. — Nežiūrėk rimtai į viską, ką šneku. O vaikai — kiekvieno žmogaus asmeninis pasirinkimas. Kad ir ką darytum, nesileisk, kad žmonės tave spaustų savo nuomonėmis, kalbomis. Išskyrus tavo vyrą. Na, negi nesidžiaugi, kad aš sau klampoju po šventas temas, kur net angelai neišdrįstų prapleventi?

Abi prajuko, prašneko apie ką kita. Tačiau Džesika nustebo dėl to, kad jos šnekučiavosi apie tokius gilius dalykus. Ji pasijuto atverianti tetai Betai tokias paslaptis ir jausmus, apie kokius anksčiau tebūtų pasikalbėjusi nebent su Janu. Atrodė, kad ji atskleidžia tai vieną, tai kitą savo sielos pusę, ištraukia ją apžiūrėti, nubraukia nuo jos dulkes, leidžia apie ją paklausinėti. Ir šitaip ėmė jaustis atgaunanti vientisumą.

Rančoje plaukė nuostabios, poilsį teikiančios dienos, ten oras buvo gaivus, rytai malonūs: jos jodinėdavo, vienos sau risčia lėkdavo kalvomis, o kartais išeidavo pasivaikščioti. Vakarai praskriedavo besijuokiant su teta Beta. Džesika priprato po pietų pamiegoti, pirmą kartą po mokyklos perskaitė Džeinę Ostin, sąsiuvinėlyje vėl ėmė braižyti nedidelius eskizus. Ji net slapta pasidarė keletą eskizų, kuriuos būtų galima panaudoti laisvam tetos Betos portretui. Nedrįso prašyti naujosios draugės papozuoti. Pirmą kartą po to, kai prieš kelerius metus nutapė Jano portretą, vėl norėjosi imtis teptuko. Betos veidas tam nepaprastai tiktų, o Astridai tai būtų graži dovana. Pastaroji, dideliam Džesės liūdesiui, pasirodė po poros savaičių.

— Nori pasakyti, kad aš jau turiu važiuoti namo?

Astrida atrodė pavargusi, bet laiminga, o Džesei širdis nusirito į kulnus kaip vaikystėje, kai mama per anksti atvykdavo pasiimti jos iš gimtadienio vakarėlio.

— Nedrįsk nė galvoti, kad važiuosi namo, Džesika Klark! Aš atvažiavau aplankyti mamos.

— Mes nuostabiai leidžiame laiką.

— Gerai, kad taip ir toliau. Baisiai liūdesiu, kai tu grįši į miestą ir pasiimsi mano žaisliuką.

Astrida pranešė Džesei apie Kacuko kelionę į Niujorką, be to, pavasario kolekcija buvo perkama daug geriau, negu Džesė drįso tikėtis. Atrodė, kad jau praėjo metų metai nuo to laiko, kai ji pirko tuos pastelinius ansamblius, daugybė metų nuo tada, kai ji grįžo namo ir buvo suimtas Janas, ištisi amžiai nuo teismo. Tų įvykių sukeltas šokas pamažu sklaidėsi. Randai buvo vos matyti. Ji priaugo apie tris kilogramus, atrodė pailsėjusi. Astrida atvežė laišką nuo Jano, bet Džesė jį atplėšė tik po kurio laiko.

...Netikiu, Džese. Netikiu, kad prišnekėjau tokių dalykų. Gal ši nelaimė pagaliau ima mus įveikti? Kaip tu laikaisi? Tavo tyla keista, dar keisčiau tavęs nematyti. Ir man aiškėja, kad aš iš tiesų nežinau, ko trokštu labiau: ar kad tu vėl pasirodytum, ar kad tarp mūsų išnyktų tas prakeiktas langas. Žinau, mieloji, kaip tu jo nekenti. Aš — ne mažiau. Bet mes atlaikysim. Kaip atostogos? Stebuklingos, tiesa? Tikiu tuo. Tu jų nusipelnei. Manau, kaip tik dėl to nieko iš tavęs negirdėti. Tu „užsiėmusi“ poilsiu. Tikriausiai labai užsiėmusi. Kaip paprastai, aš pasinėręs į knygą. Sekasi kuo puikiausiai, tikiuosi, kad...

Toliau viskas apie knygą. Ji perplėšė laišką pusiau ir įmetė į ugnį.

Vėliau, kai Astrida jau buvo atsigulusi, teta Beta iškvotė Džesę apie laišką. Tarp jų dabar nusidriekė slaptas ryšys, net Astrida liko nuošaly.

— Ai, jis sako, kad myli mane, kad rašyti sekasi. Viskas tuo pačiu tonu. — Džesė stengėsi kalbėti nerūpestingai, bet balse buvo girdėti tramdomas pyktis.

— Aha, tu pavydi jam darbo! — sukibirkščiavo tetos Betos akys. Dabar ji pamatė tai, ko nebuvo pastebėjusi anksčiau, bent jau ne taip aiškiai. Dabar jai viskas nušvito.

— Aš nepavydžiu jam darbo. Kokia kvailystė!

— Pritariu. Bet kodėl priekaištauji, kam jis rašo? Kas nutiktų, Džesika, jeigu tau nebereikėtų jo išlaikyti? Tada juk negalėtum jo kontroliuoti, tiesa? Kas, jei jis iš tiesų sulauktų sėkmės? Ką tu tada darytum?

— Džiaugčiausi dėl jo. — Tačiau žodžiai nuskambėjo neįtikimai net pačiai Džesikai.

— Tikrai? Manai, pakeltum tai? O gal tu taip pavydi, kad nesiimtum nė pabandyti?

— Kaip absurdiška. — Tetos Betos šneka jai visai nepatiko.

— Taip, absurdiška. Bet kažin ar tu tai jau supranti, Džesika. Jis arba tave myli, arba ne. Jeigu jis tavęs nemyli, tai tu jo nesuturėsi. O jei myli, tai, ko gero, prarasti jo tu negali. Tačiau jei tu ir toliau spirsies amžinai jį išlaikyti, tai jis susiras ką nors, ką galės išlaikyti pats, kas leis jam jaustis vyru. Ką nors, kas gal net pagimdys jam vaikų. Paminėsi mano žodžius.

Džesika nutilo ir jos nuėjo miegoti. Tačiau tetos Betos žodžiai savo padarė. Janas juk pats taip sakė, tik savaip. Tada Karmelyje jis pasakė, kad jų gyvenimas turės pasikeisti. Taip, jis tikrai pasikeis. Tik ne taip, kaip tikėjosi Janas.

DVIDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

— Labas rytas, teta Beta... Astrida. — Džesė sėdo su jomis pusryčiauti, o jos veide buvo matyti ryžtas, draugėms dar nematyta išraiška.

— Dėl Dievo, vaike, ką tu veiki taip anksti atsikėlusi? — nustebo teta Beta, nes atvykusi į rančą Džesė retai kada atsikeldavo prieš dešimtą.

— Na, — Džesė atsargiai žvilgtelėjo į Astridą, žinodama, kaip ji nusivils, — noriu pasidžiaugti paskutine savo diena, nes nusprendžiau šį vakarą vykti su tavimi, Astrida.

Draugės veidas ištįso.

— Nagi, Džese, ne. Kodėl?

— Nes turiu mieste kai ką nuveikti, širdele, o jau šitiek laiko tinginiauju. Be to, jei dabar neišvažiuosiu, galiu ir visai pasilikti, — šnekėjo nerūpestingai, kaip tik į mane, imdama skrebutį su cinamonu, bet žinojo, kad jos žodžiai pribloškė Astridą. Ir pati nenorėjo važiuoti iš rančos. Tik teta Beta atrodė nesukrėsta naujienos.

— Džese, ar tu pirma pasakei mamai, paskui man? — Astrida pastebėjo iškalbingą motinos žvilgsnį.

— Ne, ji nieko nesakė, — atkirto teta Beta. — Tačiau vakar vakare pajutau, kad taip bus. Džesika, turbūt protingai darai, kad vyksti dabar. Nežiūrėk taip, Astrida, nes liksi susiraukšlėjusi. Ką tu sau manei? Kad ji daugiau niekuomet negrįš į savo parduotuvę? Nebūk kvaila. Ar šįryt kas nors su manim eis pajodinėti? — Beta lyg niekur nieko užsitepė sviesto ant skrebučio, o Astrida greit išlygino nepasitenkinimo raukšles ant kaktos, kaip vaikas užlygina ženklus smėlyje. Aišku, motina tiesą sako, Džesei reikės važiuoti atgal. Tačiau jai taip patiko dirbti „Lady J“, dar labiau, negu tikėjosi.

Džesė stebėjo jos veidą ir dabar jau atrodė kone atgailaujanti.

— Man taip gaila, širdele, taip nesinori šito daryti.

Abi jaunesnės moterys nutilo, o teta Beta papurtė galvą.

— Na ir nuobodžios judvi. Aš einu jodinėti. O jūs laimingai pasilikit ir liūdėkit. Viena dėl absurdiškos kaltės, kita dėl to, kad iš jos lyg vaiko atėmė žaisliuką. Abi atrodot kaip kvailės. Stebiuosi, kad turit laiko tokiems niekams.

Džesika su Astrida prajuko ir nusprendė eiti pajodinėti su blaivaus proto vyresniąja.

Jodinėti buvo tikrai malonu, diena pasakiška, ir Džesika su gailesčiu skyrėsi su teta Beta. Prisiekė atvažiuoti, kai tik galės, ir per vargą sugraibė žodžių apsakyti, kokios jai svarbios tos dvi savaitės.

— Jūs mane prikėlėte.

— Tu pati prisikėlei. Tik grįžusi į miestą nepadaryk ko nors neprotingo.

Tai ji žino. Nuostabu. Nuo tetos Betos nieko nepaslėpsi.

— Aš tavęs nepagirsiu, jei padarysi ką kvailo, vaike. Nesu tikra, kad man patinka tas žvilgsnis tavo akyse.

— Na, mama, jau baik.

Astrida pastebėjo, kad Džesika sutriko, o subarta Betanė daugiau apie tai neprasižiojo. Ji prikrovė joms maišą obuolių, skardinę naminių sausainių ir sumuštinių.

— Na, šito turėtų pakakti, kol grįšite namo. — Jos išraiška vėl sušvelnėjo, Betanė apglėbė Džesiką per liemenį. — Atvažiuok, neužtruk. Man tavęs trūks, juk žinai. — Žiūrėdama šiltomis akimis švelniai spustelėjo, o Džesė pasilenkė pabučiuoti jai į skruostą.

— Netrukus ir pasirodysiu.

— Gerai. O tu, Astrida, vaikeli, atsargiai vairuok.

Teta Beta mojavo tarpdury, kol grakštus juodas „Jaguar“ pasuko už kampo ir netrukus išnyko iš akių.

— Žinai, aš tikrai nenoriu išvažiuoti. Šios dvi savaitės buvo pačios nuostabiausios per daugelį mano gyvenimo metų, — tarė Astrida.

— Aš visuomet taip jaučiuosi, kai išvažiuoju.

— Bet kodėl tu nenori persikraustyti čia, Astrida? Aš tikrai norėčiau, jeigu Beta būtų mano motina. Ir čia, kaime, taip gražu. — Džesė atsilošė ruošdamasi ilgai kelionei, mąstydama apie dvi prabėgusias savaites, apie tą paskutinį pokalbį su teta Beta.

— Viešpatie, aš čia numirčiau iš nuobodulio. Negi tu nenumirtum, kai praeitų šiek tiek laiko?

Džesika lėtai papurtė galvą. Tarpuakyje susimetė raukšlelė, ji apie kažką mąstė.

— Ne, nemanau, kad nuobodžiaučiau. Apie tai nė nepagalvojau.

— O aš pagalvojau, nors čia gyvena mano mama. Čia juk visai nėra ką veikti, na, tik jodinėti, skaityti, vaikščioti. Man vis viena reikia miesto beprotybės.

— O man jos nė kiek nereikia. Kone nepakenčiama ta mintis, kad turiu grįžti.

— Na, tai reikėjo likti, — kaip išpaikintas vaikas prabilo Astrida.

— Negalėjau likti, Astrida, aš privalau grįžti. Bet jaučiuosi it kokia žiurkė, kad atsiimu parduotuvę, jei taip galima pasakyti. Tu suteikei man pasakiškas atostogas.

Astrida nusišypsojo.

— Nesijausk skolinga. Tos dvi savaitės ir man buvo puiki dovana. — Astrida tylutėliai atsiduso vingiuodama ramiu kaimo keliu. Saulė buvo ką tik nusiritusi už kalvų. Ore dvelkė gėlių aromatas. Toli laukuose dūlavo arklių siluetai.

Džesė ilgai akimis lydėjo dabar jau pažįstamą kaimo peizažą, patogiai įsitaisiusi ant sėdynės, pati sau šypsodamasi. Taip, ji tikrai dar čia sugrįš. Čia palieka dalį širdies ir naują draugę.

— Žinai ką, ponia Boner?

Astrida vyptelėjo atsakydama.

— Ką, ponia Klark?

— Aš dievinu tavo motiną.

— Aš irgi. — Abi nusišypsojo viena kitai, Astrida vogčiomis žvilgtelėjo į draugę. — Ar ji padoriai su tavimi elgėsi? Ar kankino tave? Ji gali būti be galo negailestinga, bijojau, kad tik neleistų sau šio malonumo su tavimi. Na, tai kankino?

— Ne, nekankino, buvo tiesi, bet nekankino. Niekad nepyko. Kartais ir skaudžiai pasišnekėdavome, tačiau dažniausiai ji būdavo teisi. Privertė gerokai pamąstyti ir išgelbėjo mane. Po galais, aš juk jau net nuo tablečių atpratau! — Džesika nusijuokė ir atsikando obuolio. — Nori?

— Ačiū, ne. Džiaugiuosi, kad taip naudingai praleidai laiką. Na, kaip ten Janas, sprendžiant iš to laiško, kurį tau vakar atvežiau? Vis norėjau paklausti, bet taip ir užmiršau.

Džesės veidas sustingo, bet Astrida buvo įsmeigusi akis į kelią, tad nepastebėjo.

— Kaip tik dėl jo ir važiuoju atgal.

— Kas nors blogo? — Astrida greit žvilgtelėjo į Džesę.

— Ne, laikosi jis gerai, — pasakė ji keistai šaltu balsu.

— Tu važiuoji jo aplankyti, Džese? — nesuprato Astrida.

— Ne, susitikti su Martinu.

— Martinu? Jano advokatu? Tai kažkas blogai!

— Ne, ne, nieko blogo. — Ji nusuko galvą ir žiūrėjo, kaip pro langą bėga kalvos. — Važiuoju į miestą ištuokos.

— Ko? — Astrida sulėtino automobilį ir apstulbusi atsisuko į Džesę. — Džesika! Tu juk nenori to daryti! Ar nori?

Džesika linktelėjo, drebančioje rankoje laikydama obuolio graužtuką.

— Taip, noriu.

Likusius pusantro šimto kilometrų jos nesišnekėjo. Astrida nesugalvojo, ką pasakyti.

Martinas galėjo susitikti su ja tą patį rytą, kai Džesika paskambino. Ji nuvažiavo tiesiai į jo kontorą ir pakviesta perėjo skaudžiai pažįstamu koridoriumi. Atrodė, kad ji čia ateina, kai jos gyvenime ima klostytis patys dramatiškiausi įvykiai.

Kaip paprastai jis sėdėjo prie rašomojo stalo, su akiniais ant kaktos, susiraukęs. Džesė nebuvo jo mačiusi nuo gruodžio.

— Na, Džesika, kaip tu laikais? — Stodamasis nužvelgė ją ir ištiesė ranką. Jos širdis vėl apmirė išvydus advokatą. Šis žmogus ne mažiau skaudžiai nei inspektorius Hjutonas priminė, kas įvyko. Na, taip, jis anos eros dalis. Bet pagaliau ta era artėja prie pabaigos.

— Neblogai, ačiū.

— Atrodai puikiai. — Taip puikiai, kad Martinas net nustebo. — Prisėsk ir pasakyk man, kokiu reikalu. Praeitą savaitę gavau laišką nuo Jano. Atrodo, kad jis pamažu prisitaiko.

Kažkas plykstelėjo Martino akyse. Apgailestavimas? Liūdesys? Kaltė? Ne, gal ji tik šito norėtų. Kodėl jis neapsaugojo Jano nuo kalėjimo? Kodėl neįkalbėjo jo teikti apeliaciją? Jei būtų tai padaręs, šiandien čia nebūtų atėjusi. O gal ir būtų.

— Taip, man irgi atrodo, kad jis šiaip taip laikosi.

— Užsiminė, jog tikisi parduoti savo knygą. Sakė, kad laukia daugiau naujienų iš agento.

— O. — Tai jai netikėta. — Na, viliuosi, jis parduos knygą. Jam tai visom prasmėm išeis į naudą. — Ypač dabar. Juk nieko kito Janas niekada netroško. Dar viena knyga, šį sykį graibstoma, bestseleris. Jam nebereikės jos, jei turės savo knygą. Džesės nė nepasiilgs.

— Na, tu man dar nepasakei, ko atvykai.

Mandagybės dabar jau oficialiai baigtos. Džesika įkvėpė ir pažvelgė jam į akis.

— Aš atvykau, Martinai, ištuokos.

Jo veidas nė kiek nepasikeitė.

— Ištuokos?

— Taip. Aš noriu išsituokti su Janu. — Jos viduj kažin kas sudrebėjo nuo šių žodžių, apsivertė, aiktelėjo, pabandė nusitverti pažįstamos šakos. Bet ji neleido. Nesvarbu, kad dabar ji įkris į bedugnę, privalo tai padaryti. Be to, žinojo, kad toj bedugnėj išgyvens. Ji ten jau buvo.

— Džesika, ar pavargai jo laukti? Ar atsirado kas nors kitas? — Advokato klausimai atrodė netaktiški, bet gal jis ir turėjo žinoti.

— Ne, tiesą sakant, nei viena, nei kita. Na, gal truputį ir pavargau laukti. Bet tik todėl, kad nemanau, jog jam išėjus į laisvę iš mūsų santuokos kas nors bus likę. Tai ko tada laukti?

— O ar anksčiau iš jūsų santuokos kas nors buvo? — Jis dažnai svarstydavo, bet niekad iki galo nesuprato. Atrodė, tarsi jie vienas prie kito prisirišę, smarkiai vienas kitam įsipareigoję, tačiau sunku spręsti vien pažiūrėjus.

Džesika linktelėjo, tada nusuko žvilgsnį į šalį, sugniaužtas rankas pasidėjo ant kelių.

— Maniau, kad mūsų santuoka sėkminga. Bet... tada aš buvau prisikūrusi daug pasakų.

— Kokių?

Kažin ar jie būtinai privalo tai aptarinėti?

— Na, tarkime, maniau, kad mes laimingi. Tai buvo viena iš daugelio netiesų. Janas niekuomet nebuvo su manimi laimingas. Mus skyrė daug kitų dalykų. Mano parduotuvė, jo rašymas, kitkas. Jis niekuomet nebūtų nuėjęs su ta moterimi, jeigu būtų buvęs laimingas.

— Ar tu tikrai šituo tiki?

— Nė nežinau. Iš pradžių netikėjau, tačiau dabar pradedu matyti, ko jam nesuteikiau. Pirmiausia savigarbos. Ir gal... savo laiko... gal tikėjimo. Turiu galvoje tikrą tikėjimą, kad kita jo knyga bus labai sėkminga.

— Tu jo negerbei?

— Nesu tikra, kad gerbiau. Man jo reikėjo, bet nežinau, ar aš jį gerbiau. Ir niekuomet nenorėjau, kad jis žinotų, kaip man jo reikia. Visuomet norėjau, jog jis manytų, kad tai jam reikia manęs. Nuostabu, tiesa?

— Ne. Tačiau ne taip jau neįprasta. Bet kam skirtis? Kodėl neišsikuopus šiukšlių ir neišsaugojus to, ką turite? Jūsų santuoka vis viena geresnė negu daugelio, ir jums pasisekė, nes įžvelgiate savo klaidas, o kiti žmonės to dažniausiai nesugeba. Ar Janas mato visa tai taip pat aiškiai kaip ir tu?

— Nė nenumanau.

— Tu apie tai su juo nekalbėjai? — Džesė papurtė galvą ir advokatas išpūtė akis. — Jis nežino, kad tu nori skirtis?

Džesė vėl papurtė galvą, o tada pažvelgė tiesiai į jį.

— Ne, nežino. Martinai, aš noriu padaryti būtent taip. Jau per vėlu išsikuopti šiukšles. Aš daug apie tai galvojau ir žinau, kad tai vienintelis teisingas kelias. Vaikų mes neturime ir... Kodėl ne dabar...

Jis linktelėjo kramsnodamas akinių kojelę.

— Aš suprantu, kaip tu mąstai, Džesika. Tu juk jauna moteris. Juk tikrai būti susituokus su tuo, kas nuteistas kalėti už prievartavimą, gali tapti nepakeliama našta. Gal tau ir reikia dabar būti laisvai, kad galėtum pradėti kitą gyvenimą.

— Aš irgi taip manau. — Bet kodėl jaučiasi taip, tarsi išduotų Janą? Toks nelemtas žingsnis, bet ji privalo. Privalo. Ji nori šito dėl savęs pačios. Apsisprendė. Tačiau tebegirdėjo tetos Betos žodžius, kuriuos ta pasakė aną vakarą, prieš joms išvykstant: „Aš tavęs nepagirsiu, jei padarysi ką neprotingo“ Bet šitai nėra neprotinga. Tai teisinga. Tik ką pasakys Janas? Kodėl jai turėtų tai rūpėti? Tačiau jai vis viena rūpi, po velniais, rūpi.

— Ar tavo apsisprendimas pasikeistų, jei jis gerai parduotų tą naują knygą?

Džesė apie tai susimąstė, bet papurtė galvą.

— Ne, nepasikeistų. Nes juk niekas nepasikeistų. Jis grįžtų namo, kupinas kartėlio dėl kalėjime praleisto laiko, dar labiau pyktų ant manęs, nes laikui bėgant man vėl tektų jį išlaikyti, tad niekas nebūtų pasikeitę. Honorarai neamžini net jei knyga itin vykusi.

— Tu nemanai, kad jis sugebėtų parašyti vykusią knygą? — paklausė Martinas tokiu tonu, kad Džesę nutvilkė gėda, ji vėl nudūrė akis.

— Aš ne tai turėjau galvoje. Ir ne tai svarbu. Viskas vis viena liks kaip buvę. Aš ir toliau turėsiu parduotuvę, banko sąskaitą... ne, Martinai. Aš šito noriu. Esu visiškai tikra.

— Na, Džesika, tu pakankamai suaugusi spręsti. Kada pasakysi Janui?

— Maniau, parašysiu jam šį vakarą. Ir... — Ji dvejojo, bet vis viena privalėjo paprašyti. — Vyliausi, gal tu galėsi nuvykti su juo susitikti.

— Ir pranešti naujienas? — paklausė pavargęs Martinas. Ji lėtai linktelėjo. — Tiesą sakant, Džesika, šeiminių problemų aš nesiimu, šeimos teisė — ne mano specialybė. — Bus tikras chaosas. Bet Janas jo klientas. O jo kliento žmona sėdi priešais, žiūrėdama taip, tarsi tai jo kaltė, kad ji skiriasi, tarsi jis nepadėjo jai išsaugoti santuokos. Ir kodėl, po velniais, jis visuomet jaučiasi kaltas dėl to, kas nesusiklosto taip, kaip visiems norėtųsi? — Na, gal ir galiu pasirūpinti tuo dėl tavęs. Ar tai bus be galo sudėtingas atvejis?

— Ne, labai paprastas. Parduotuvė mano. Namas priklauso mums abiem, bet jeigu Janas norės, aš galiu jį parduoti ir padėti jo dalį pinigų į banką jo vardu. Štai ir viskas. Man teks kambarinių gėlių globos teisė, o jam liks jo aplankų spintos iš kabineto. Santuoka baigta. — Ji nepaminėjo tik baldų, bet nė vienam jie neatrodė svarbūs, išskyrus vieną kitą daiktelį, kurie buvo Džesikos tėvų. Tie, suprantama, jos. Taip paprasta. Taip apmaudžiai paprasta, o praėjo septyneri metai.

— Atrodo, visa bus greitai ir lengvai išsprendžiama. — Bet Martinas tuo netikėjo, jam buvo gaila jų abiejų.

— Gal ir greitai, bet ne taip jau lengvai. Ar galėsi netrukus nuvykti pas jį?

— Greičiausiai savaitės gale. O tu pati ar važiuosi su juo susitikti?

Džesė lėtai papurtė galvą. Paskutinį sykį ji matė Janą... tą nelemtą dieną, kai jis pakilo ir nuėjo, o ji stebėjo jį per stiklą, laikydama rankose nebylų telefono ragelį. Prisiminus jos akis užplūdo ašaros, tad Martinas Švarcas nusuko žvilgsnį į šalį. Kaip jis šito nekentė. Kaip visa tai beprasmiška.

Sutramdžiusi ašaras Džesika vėl pažvelgė į Martiną. Vos girdimai sušnibždėjo:

— Ne, Martinai, aš su juo daugiau nesimatysiu.

Jis pasakė jai, kad ištuokos formalumai bus sutvarkyti po šešių mėnesių. Rugsėjį. Praėjus metams po jo arešto, metams nuo tada, kai prasidėjo jų santuokos pabaiga.

Pakeliui į parduotuvę stabtelėjusi prie namų, Džesė su kitais vokais rado laišką nuo Jano. Tik trumpas raštelis. Ir eilėraštis. Perskaitė jį didelėmis liūdnomis akimis, paskui atsargiai perplėšė pusiau ir išmetė. Bet eilėraštis įstrigo galvoje. Tarsi nespygliuotas dyglys. Tai bus paskutinis Jano laiškas, kurį ji atplėšė. Eilėraštis padėjo apsispręsti.

Tu rytinė

mano saulės

pliūpsnių šventė,

Tu šnabždesys

mano naktų

vėlumoj,

Tu simfonija

mano saulėlydžių,

Tu mano gyvenimo

apyaušrio grožis

ir garbė.

Gyvenimo apyaušris jau seniai išdilo, bent jau jai. Tačiau Džesė jautėsi taip, tarsi pati viena būtų nužudžiusi saulėtekį. Atšaukusi jį. Kažin kur išsiuntusi. Pravirkdžiusi. Sudaužiusi kažin ką šventa. Jį ir save, ir tai, kas jie abu buvo. Tai, ko, kaip jai dabar atrodė, niekuomet nė nebuvo. Tačiau žinojo privalanti daryti, ką daro.

DVIDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

Parduotuvė buvo atgimusi. Pagrindinėje salėje naujos ekspozicijos, o vitrina atrodė it pavasario vizija. Astrida pati ją sukūrė. Tie švelnių pastelinių ir kakavos atspalvių drabužiai, kuriuos Džesė daugiau kaip prieš pusmetį nupirko Niujorke, vitrinoje puikiai atrodė. Jos kabinete dvi naujos gėlės ryškiai geltonais žiedais, pats gražumas, visoje parduotuvėje tvarkos ir gaivumo atmosfera, kurią jau buvo kone pamiršusi. Jos nebuvo vos dvi savaites, bet per jas „Lady J“ atgimė kaip ir ji pati. „Lady J“ atrodė kaip tada, kai Džesė ją atidarė, kaip tais laikais, kai buvo ją įsimylėjusi, kai į jos gimimą sudėjo širdį ir sielą. Dabar parduotuvėje matyti šviežio Astridos entuziazmo ir meilės ženklai. Iš esmės ji nieko nepakeitė, tik viską pagražino. Net Kacuko su Zina atrodė laimingesnės.

— Kaip atostogos? — pakėlė akis Kacuko. Nudžiugo matydama Džesę, tačiau jai nereikėjo nė klausti. Džesė vėl atrodė kaip Džesė, tik dar geriau.

— Kaip tik tokios, kokių reikėjo. Bet tik pažiūrėkit, kas čia įvykę! Atrodo, tarsi jūs viską perdažėte, ar ką. Taip džiaugsminga ir gražu.

— Tai tik nauja kolekcija. Atrodo puikiai.

— O kaip perkama?

— Kaip ką tik iškepti pyragėliai. Bet palauk, pamatysi, ką išrinkau rudeniui. Oranžinė ir raudona. Daug juodos, dar yra nuostabių sidabrinių mezginių operai.

Praeitos žiemos ruda spalva jau kone pamiršta. Kitais metais viskas bus raudona. Ryšku, skubru, gyvybinga, gal tai geras ženklas naujam jos gyvenimui... Naujam gyvenimui. Kaip keista. Dar nesinori apie jį galvoti. O paskui dar... tiek daug kam reikės pranešti... paaiškinti...

Džesika įsitaisė savo kabinete, apsidairė mėgaudamasi sugrįžimo namo jausmu. Po rytinio susitikimo su Martinu jai tik dabar prašviesėjo akyse. Stengėsi išstumti tai iš galvos. Janui parašys vakare. Paskutinį sykį. Nenorėjo ilgai su juo susirašinėti. Jis per gerai rašo. Tie laiškai... to bus per daug. Jie gali dėl visko susitarti per advokatą. Kuo mažiau vienas kitam pasakys, kad ir laiškuose, tuo geriau. Ji apsisprendė. Dabar jau viskas, ir tai tik į gera. Dabar privalo žvelgti į priekį ir susiimti, kad nuolat nesižvalgytų atgal į metus, praleistus su Janu. Jie jau praeity. Kaip išėję iš mados drabužiai.

— Džese, ar rasi minutę? — pro duris kyštelėjo garbanota Zinos galva, Džesė pažiūrėjo ir nusišypsojo. Jautėsi vyresnė, ramesnė, bet jau ne tokia pavargusi. Be to, tvirta. Pirmą kartą per daugelį mėnesių vienišos naktys jos nė kiek negąsdino. Vaiduokliai paliko namus. Jos gyvenime jau nebeknibždėjo praeities šmėklos. Naktis namie praėjo visiškai ramiai. Pagaliau.

Ji prisivertė mintimis grįžti prie Zinos, kuri vis dar lūkuriavo tarpduryje.

— Aišku, Zina, turiu laiko tiek, kiek reikia. — Ji vis dar gyveno lėtesniu kaimo ritmu ir neskubėjo jo keisti. Nesijautė genama ir tuo džiaugėsi.

— Tu gerai atrodai. — Zina atsisėdo ant kėdės prie Džesės stalo, atrodė, lyg jaučiasi šiek tiek nesmagiai. Paklausinėjo apie Džesės atostogas, bet kaskart abiem nutilus tarsi dvejojo. Pagaliau Džesė neištvėrė.

— Gerai, ponia, ką pasakysi?

— Nežinau, ką sakyti, Džese, bet... — Zina pakėlė galvą, ir Džesė staiga suprato. Sunkūs mėnesiai atsiliepia visoms, ne tik jai. Ji net stebėjosi, kad nė viena nepadarė to anksčiau. Tikriausiai laikėsi dėl to, kad buvo per daug jai ištikimos. Ji giliai įkvėpė ir pažvelgė Zinai į akis.

— Tu išeini?

Zina linktelėjo.

— Išteku, — tarė kone atsiprašydama.

— Tikrai? — Džesė nė nežinojo, kad Zina turi vaikiną. Paskutinį sykį, kai jos šnekėjosi, neturėjo... tačiau kada tai buvo? Praeitą mėnesį? Prieš du mėnesius? Ne, veikiau prieš šešis. Nuo tada jai rūpėjo tik jos pačios bėdos, tad nieko neklausinėjo.

— Aš išteku po trijų savaičių.

— Zina, tai nuostabi naujiena! Ko tu tokia sumišusi, kvailute? — Džesė plačiai išsišiepė, ir Zinai nežmoniškai palengvėjo.

— Man taip nesmagu tave palikti. Bet mes išvykstam į Memfį.

Džesika nusijuokė. Zina kalbėjo taip, lyg tai būtų siaubinga lemtis, bet Džesė žinojo, kad iš tikrųjų ji taip nemano, ir dabar, jau pranešusi naujieną, ji puolė lieti jausmų:

— Aš sutikau jį Kalėdų išvakarėse ir... oi, Džese! Jis pats gražiausias vyras, visomis prasmėmis. Ir aš myliu jį. Mes turėsim daugybę vaikų! — Zina patenkinta šypsojosi, o Džesika pašoko ir stipriai ją apkabino. — Tu tik žvilgtelk į mano žiedą! — Kaip grynakraujė Pietų gražuolė ji blykstelėjo mažiausiu iš pasaulio deimantų.

— Ar tu jį mūvėjai ir prieš man išvykstant atostogų? — Džesika susirūpino, kiek bus praleidusi.

— Ne, mylimasis tik praeitą savaitę įteikė jį man. Bet nenorėjau pranešti laišku, tai nusprendžiau palaukti, kol grįši. — Astrida buvo uždraudusi pranešti Džesikai bet kokias naujienas, kurios galėtų ją sunervinti. Kaip ir naujienas apie kreditorius, kurie nepaliaujamai skambino ir reikalavo apmokėti vis dar neapmokėtas sąskaitas. — Dailus mažytis žiedelis, ar ne?

— Jis žavingas. O tu kvaištelėjusi, bet aš tave myliu. Aš taip dėl tavęs džiaugiuosi. — Tada ją nusmelkė skausmas — Zina išteka, ji skiriasi. Ateini, išeini, pradedi, baigi, bandai, pralaimi, gal vėliau gausi dar sykį pabandyti, iš naujo, gal tada laimėsi. O gal iš tiesų ne taip ir svarbu. Džesė tik vylėsi, kad Zina laimės pirmą kartą pabandžiusi.

— Man taip nesmagu, Džese, kad tik dabar pasakiau, jog išeisiu, bet mes ką tik nutarėme. — Zina kone nukabino galvą, bet šypsena švietė kuo plačiausia, tokia, kad nepaslėpsi.

— Liaukis atsiprašinėti, dėl Dievo meilės. Aš džiaugiuosi, kad grįžau. Kur vestuvės?

— Naujajame Orleane, kitaip mano motina mane užmuštų. Po dviejų savaičių skrendu namo, o ji jau eina iš proto dėl vestuvių. Aišku, mes jos irgi per anksti neįspėjome. Praeitą vakarą ji man skambino keturis kartus, o kad tu girdėtum tėtį!

Jos abi sukikeno, Džesika ėmė svarstyti.

— Ar tau reikia suknelės?

— Aš vilkėsiu savo prosenelės.

— Bet tau reikės kraičio. Tiesa, ir suknelės išvykstant? Ir...

— Na, taip, Džese, bet aš negaliu leisti tau šito daryti...

— Nesikišk. Arba išmesiu iš darbo! — Ji pirštu pagrasė Zinai ir abi prajuko. Džesė plačiai atplėšė kabineto duris ir išvarė Ziną į pagrindinę salę, sustojo prieš išsigandusią Kacuko.

— Kate, mes turime naują klientę, ypatingos svarbos, tai panelė Nelson, jai reikia kraičio.

Kacuko pažvelgė apstulbusi, bet tuoj suprato ir ėmė juoktis drauge. Jai palengvėjo, kad Džesė taip džiugiai sutiko žinią. Ji jaudinosi dėl Zinos. Paskutinius keletą mėnesių su Džese susišnekėti buvo baugiai sunku. Tačiau dabar ji vėl kaip buvusi. Jos matė. Ir štai jaudinasi dėl Zinos kraičio.

— Šio pavasario spalvos tokios, kad bus visai paprasta. Kate, duok jai viską, ko panorės, dešimt procentų pigiau, o aš padovanosiu kostiumą kelionei, tai bus vestuvių dovana. Tiesą sakant... kaip tik vieną turiu galvoje! — Džesės akys blykstelėjo, ji nuėjo į sandėlį ir atnešė šilkinį šiltos smėlio spalvos kostiumėlį iš Paryžiaus. Sijonas iki pusės blauzdų ir švarkelis, kuris subtiliai pridengs didžiulę Zinos krūtinę. Ji dar ištraukė mėtos žalumo šilkinę palaidinę, ir Zinai ne juokais ėmė varvėti seilės.

— Su išeiginėmis šviesiomis basutėmis ir skrybėle... Zina, tu būsi tikra gražuolė!

Net Kacuko akys spindėjo žiūrint į tą ansamblį, kurį Džesė laikė rankose. Zina susijaudino iki širdies gelmių.

— Džese, tikrai ne, tik jau ne šitą, — vos girdimai sušnibždėjo. Tas kostiumas kainavo daugiau kaip keturis šimtus dolerių.

— Taip, šitą, — švelniai atsakė Džesė, — nebent kuris nors kitas tau patinka labiau.

Zina iškilmingai papurtė galvą, o Džesė šiltai ją apkabino ir nusišypsojusi, dar sykį mirktelėjusi grįžo į kabinetą. Rytas buvo ypatingas. O dabar jai gimė dar vienas ypatingas sumanymas.

Astridą jį užtiko pas kirpėją.

— Ar kas negerai? — Gal Džesei nepatiko nauja vitrina, o gal ji ką ne taip padariusi su inventoriumi? Ji susinervinusi stovėjo varvindama šukuoseną sutvirtinantį skystį ant naujų zomšinių „Gucci“ batų.

— Nebūk kvaila. Nori darbo?

— Juokauji?

— Ne, Zina ką tik pranešė išeinanti, ji išteka. Gal aš ir išprotėjau, nes dabar mūsų, galinčių vadovauti šiai skylei, jau bus trejetas. Bet jei nesibodi šiek tiek pabūti per daug kvalifikuota žemiausia darbuotoja, darbas tavo.

— Džese! Aišku, sutinku! — Astrida plačiai išsišiepė pamiršusi, kad gadina batus.

— Tada samdau tave. Gal nori papietauti?

— Tuoj pat atlekiu. Ne, pala, mano plaukai dar šlapi, velnias! — Abi nusijuokė, o Astridos šypsena vis platėjo. — Po valandos būsiu. Džese, ačiū tau, aš tave myliu! — Abi laimingos padėjo ragelius, Džesė liko patenkinta, kad paskambino.

Visos keturios užrakino „Lady J“ duris penktą valandą, užuot laukusios pusės šešių. Džesė ištraukė butelį šampano, užsakytą po pietų. Zina nusprendė išvykti savaite anksčiau, nes Džesė dabar jau turėjo Astridą, kuri ją pavaduos. Butelį jos ištuštino per pusvalandį. Astrida vežė Džesę namo.

— Gal norėtum užeiti pas mane išgerti, aš juk dar nešvenčiau gavusi naują darbą?

Džesė šyptelėjo, bet papurtė galvą. Sunki diena ėmė atsiliepti... Ji prasidėjo nuo susitikimo su Martinu dėl ištuokos. Net keista, kad ji tai vis pamiršta. Rytas jau atrodė nutolęs nuo jos per šviesmečius. Ji troško, kad skyrybos jau būtų baigtas reikalas.

— Ne, ačiū, mieloji, ne šį vakarą.

— Nenori bičiuliautis su pagalbininke?

Džesika nusijuokė iš tokios minties.

— Ne, kvailute, aš jau visai išsikvėpusi ir pusiau apgirtusi nuo to šampano... Ir dar turiu parašyti laišką.

Astrida išblaivėjo tai išgirdusi.

— Janui?

Džesė niūriai linktelėjo, linksmumo jos akyse neliko.

— Taip, Janui.

Astrida paplekšnojo jai per ranką, Džesė išlipo iš automobilio ir pamojavo. Atrakino duris ir pastovėjo saulės užlietame prieškambaryje. Taip tylu, nepakeliamai tylu. Tačiau tyla jau negąsdina. Tik tuštuma keista. Kas ja dabar pasirūpins? Kaip keista suvokti, kad niekas nežinos nei kada ji grįžo namo, nei kada išėjo, nei kur buvo. Niekas nežinos ir niekam nerūpės. Na, aišku, yra Astrida, bet nėra kam pranešti, paaiškinti, nėra pas ką skubėti namo, nėra dėl ko pirkti pirkinius, dėl ko keltis, kam prisukti žadintuvą, kam pirkti maistą... Ją užliejo galingos tuštumos jausmas. Ašaros ėmė riedėti skruostais, kai dairėsi po namą, kuris kitados buvo jų namai. Dabar teliko lukštas. Prisiminimų mauzoliejus. Tik vieta, kur pareini po darbo. Kaip ir visa kita, namai staiga atsidūrė praeityje. Viskas taip greitai keičiasi. Žmonės ateina ir keičiasi, paskui dingsta, juos pakeičia nauji... Zina išteka... Parduotuvėn ateis Astrida... Jano nėra... Po šešių mėnesių ji bus išsiskyrusi. Džesė atsisėdo ant kėdės koridoriuje, vis dar su paltu, su rankinės diržu ant peties ir pabandė garsiai ištarti šį žodį. Išsiskyrusi.

Kai užklijavo ant voko pašto ženklą, jau buvo vidurnaktis. Jautėsi tarsi šimtametė. Ji išvarė Janą iš savo gyvenimo ir savo sprendimo laikysis. Tik dabar nebeturėjo nieko, išskyrus save.

DVIDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

— Na, tik pažvelkit į ją! Kur tu šį vakarą susiruošei? Astrida mažumėlę sutriko, sagstydamasi audinių kailinių sagas. Jau buvo gegužė, bet vakarais dar vėsu, o ji su kailiniais atrodė dailiai.

Džesika ką tik užrakino parduotuvės duris. Dirbti sykiu joms sekėsi puikiai. Ji, Kacuko ir Astrida sutarė kaip seserys. Jos sudarė galingą komandą, gal net per galingą, tačiau joms tai patiko, ir parduotuvės reikalai smarkiai pagerėjo. Kreditorių skambučiai skambėdavo vis rečiau. Iš Džesikos veido buvo matyti, kaip jai palengvėję.

— Gerai jau, smalsuole. — Astrida grįžtelėjo į smalsiai ją stebinčią Džesę. — Taip jau susiklostė, kad einu į pasimatymą, — ištarė it šešiolikametė, mažumą paraudusiais skruostais, ir Džesika prapliupo juoktis.

— Ir iškart atrodai tokia kalta. Kas tas vyrukas?

— Kažkoks kvailys, su kuriuo supažindino draugė. — Atrodė kone įžeista.

— Kiek jam metų? — Džesei kėlė įtarimą Astridos aistra vyrams, perkopusiems per šeštą dešimtį. Ji vis dar ieškojo Tomo.

— Jam keturiasdešimt penkeri. — Astrida nekaltos mergelės veidu baigė sagstytis kailinius.

— Bent jau padoraus amžiaus. Dėl įvairovės.

— Ačiū tau, teta Džese.

Abi nusijuokė, Džesė išsitraukė iš rankinės šukas.

— Tiesą sakant, aš irgi eisiu į pasimatymą, — žvilgtelėjo su menka šypsenėle.

— Šit kaip? Su kuo?

Situacija dabar apsivertė, ir Astrida, atrodė, tuo džiaugėsi. Per pastarąsias savaites Džesė ne kartą ėjo į pasimatymus. Su jaunais vyrais ir su vyresniais, su fotografu, su bankininku, kartą net su teisės studentu. Vengė tik rašytojų. Ir niekad daugiau nešnekėdavo apie Janą. Ši tema pasidarė uždrausta, paminėjus Janą, ji nutildavo arba nutaisydavo veidą be išraiškos.

— Aš eisiu susitikti su draugo draugu iš Niujorko, jis San Fransiske tik savaitei. Tačiau kodėl ne? Telefonu kalbant atrodė padorus. Gal šiek tiek ponaitis iš Niujorko, bet lyg ir ne paskutinis kvailys. Atrodo, turi neblogą humoro jausmą. Tikiuosi, elgsis padoriai. — Džesika atsiduso kišdama šukas atgal į rankinę. Jos šviesūs, it aksominiai plaukai krito gerokai žemiau pečių.

— Na, tik jau ne tau jaudintis dėl to, kaip jis elgsis. Būdama tokia didelė gali bet kada jį pritvoti.

— Lioviausi tai daryti dar būdama devynerių.

— Kodėl?

— Sutikau kitą vaiką, kuris buvo didesnis už mane. Tas skaudžiai man trinktelėjo. — Džesė išsišiepė ir atsirėmė kojomis į rašomąjį stalą.

— Pavežti namo, Džese?

— Ne, ačiū, mieloji, jis mane paims iš čia. Gal parodysiu jam, kas vyksta Džerio bare.

Astrida linktelėjo, bet Džerio baras buvo visai ne jai. Tame vietiniame barelyje saviems daugybė sekretorių ir vyrukų dairosi, kas galėtų parversti juos į lovą. Ten pasijusdavo vieniša. Ji vakarieniaus restorane „L’Etoile“, nes ten jai daug jaukiau. Jei Džesės kas būtų klausęs, ji irgi būtų išsirinkusi šį, bet vis dar bandė iškopti į naują lygį. Kokį nors lygį. Ir nors ji žinojo, kad Džerio baras ne jai, tikėjosi, kad ten verdantį veiksmą bus įdomu stebėti, pasismaginti klausantis prie baro sudaromų sandėrių.

— Tai iki rytojaus.

Džesė pamojavo draugei, o Astrida ant laiptų sutiko jauną vyriškį. Šiek tiek aukštesnis už Džesę, tamsiais tankiais plaukais. Vilkėjo pilką megztuką aukšta apykakle, nertinį ir džinsus. Patrauklus, bet labai jau neryškus, nusprendė Astrida, nusišypsojo ir praėjo pro šalį. Kažin kaip Džesė juos pakenčia, jie visi kaip vienas: kad ir kokios spalvos jų plaukai, kad ir kuo jie apsirengę, visi alkani, seksualiai išbadėję, nuobodūs. Astrida staiga nudžiugo, kad jai nebe trisdešimt. Trisdešimtmečiams vyrams dar tiek daug teks išmokti. Atsidususi sėdo į „Jaguar“, pasuko raktelį. Kažin kaip laikosi Janas. Jau koks mėnuo norėjo jam parašyti, tačiau neišdrįso. Bijojo, kad Džesika nepalaikytų to išdavyste. Tuštindama šiukšlių dėžę kabinete, kuriuo jos dabar dalijosi, Astrida matydavo pusiau perplėštus jo laiškus. Apsisprendusi Džesė galėdavo būti itin nenuolanki. O dabar ji apsisprendė. Parduotuvės durys atsidarė, Astrida išvydo, kaip jaunuolis įėjo vidun.

— Sveikas, Marijau, aš Džesė. — Tardama, jog jis ir bus tas laukiamas jaunas vyras, Džesė ištiesė ranką. Jis tik atsainiai šypsojosi ir nekreipė dėmesio į ištiestą ranką.

— Tai suprantu, kad tu čia dirbi.

Jokio pasisveikinimo, rankos spustelėjimo, jokio „labas“. Jis tiesiog apžiūrinėjo parduotuvę. Ir ją sykiu. Na, gerai jau, jeigu tau taip patinka.

— Taip, aš čia dirbu, — atsakė nusprendusi neaiškinti, kad ji savininkė.

— Taigi, man atrodo, ant laiptų sutikau tavo viršininkę. Sena karvė su kailiais. Na, pasiruošusi?

Džesė jau kone putojo. Astrida ne sena karvė, be to, ji Džesės draugė.

Džerio baras Marijui varė nuobodulį, tačiau jis vis viena išlenkė keturias taures raudonojo vyno. Papasakojo esąs dramaturgas ar siekiąs juo tapti, o šiaip dar mokantis anglų kalbos, matematikos ir italų. Užaugo Niujorke, „kietajame“ Vestsaido rajone. Bent jau taip gyrėsi. Bet Džesė abejojo, nes jis atrodė veikiau kaip vidurinės klasės Vestsaido atstovas, gal net iš priemiesčio. Na, o užaugęs liovėsi praustis, tapo atšiaurus ir šiurkštus. Ji net nusistebėjo, kaip draugai galėjo jai jį atsiųsti. Žmonės, su kuriais susipažino tvarkydama verslo reikalus, bet vis viena... Kaip jie galėjo atsiųsti jai šitą?

— Na, tai kaip ten Niujorkas? Jau senokai nebuvau.

— Senokai? Kiek laiko?

— Beveik aštuoni mėnesiai.

— Vis tas pats. Praeitą savaitę buvau šauniame kokaino vakarėlyje Sent Marko Plase. Na, o kas gero čia?

— Kalbant apie kokainą? Negaliu pasakyti. — Džesė gurkštelėjo vyno.

— Nemėgsti?

Jis toliau nuobodžiavo, bet vis tiek labai stengėsi dėtis ciniškas. Didmiesčio vyrukas provincijoje. Džesė linkėjo jam čia pat kristi negyvam. Arba galėtų bent nykti jai iš akių.

— Tai nemėgsti kokaino? — neatstojo jis.

— Ne. Bet šiaip čia puikus miestas. Nuostabu čia gyventi.

— Atrodo velniškai nuobodus.

Ji pakėlė galvą ir plačiai nusišypsojo tikėdamasi jį apvilti. Dramaturgas Marijus pamažu virto rakštimi užpakalyje.

— Na, Marijau, gal čia ir ne taip nuotykinga kaip Niujorko Vestsaide, bet mes irgi turime savo vietelių.

— Girdėjau, kad čia intelektinė dykynė.

Taip, visai kaip tu, brangusis.

— Priklauso nuo to, su kuo šnekėsi. Čia yra gerų rašytojų, net labai gerų. — Ji galvojo apie Janą ir norėjo jo vardu užkimšti šiam asilui gerklę. Janas reiškia kokybę. Janas žavingas. Janas išmintingas. Janas gražus. Ką ji veikia čia su šituo paršu, šituo šernu? Šituo...

— Šit kaip. Na, pavyzdžiui, kokių?

— Ką? — Jos mintys buvo nuklydusios nuo Marijaus prie Jano.

— Tu sakei, kad čia esama gerų rašytojų. O aš paklausiau kokių. Turi galvoje mokslinės fantastikos rašytojus? — ištarė su didžiuliu pasibjaurėjimu ir ta ciniška šypsena, kuri Džesę masino sugrūsti vyno taurę jam į dantis.

— Ne, ne tik mokslinės fantastikos rašytojų. Turiu galvoje grožinės, grynosios grožinės ir negrožinės literatūros kūrėjus. — Ji ėmė berti vardus ir suvokė, kad jie visi Jano draugai. Marijus klausėsi, bet neprasižiojo. Džesika jau buvo kaip reikiant įsiutusi.

— Žinai, kas mane stulbina?

Ne. Bet greičiau sakyk, aš pasistengsiu apstulbint.

— Kas?

— Kad tokia gudri moteriškė kaip tu pardavinėja sukneles kažkokioje parduotuvėje. Nežinau, maniau, dirbi kokį nors kūrybinį darbą.

— Manei, kad rašau?

— Kad ir rašai, tapai, esi skulptorė, na, darai ką nors prasminga. Kas čia per gyvenimas — pardavinėti sukneles senoms karvėms su kailiniais?

— Na, žinai, kaip būna. Darai tai, ką sugebi. — Džesė stengėsi nepapūsti lūpos šypsodamasi. — O kokias pjeses tu rašai?

— Naujajam teatrui. Vaidina tik moterys, visos nuogos. Dabar antrajame veiksme kaip tik rutuliojasi didinga scena. Homoseksualios meilės scena moteriai ką tik pagimdžius kūdikį.

— Turėtų būti įdomu. — Į jos toną jis neatkreipė dėmesio. — Ar jau nori valgyti?

Dangau, jai dar teks iškęsti vakarienę su juo. Ji jau svarstė, ar neapsimetus, kad ūmai ją ištiko smarkus buboninio maro priepuolis. Griebtųsi bet ko, kad tik nuo jo pabėgtų. Bet nieko, gal ištvers. Juk jau ne kartą tvėrė. Daug dažniau, negu jai norėtųsi prisipažinti.

— Taip, geros vakarienės neatsisakyčiau.

Džesė pasiūlė keletą vietų, jis išsirinko meksikiečių restoraną, nes Niujorke gero meksikietiško maisto rasi ne daug. Bent tiek jis suprato. Ji nuvedė Marijų į nedidelį restoraną Lombardo gatvėje. Susirinkusi publika buvo pasibaisėtina, bet bent maistas padorus.

Po vakarienės ji kelis kartus garsiai nusižiovavo tikėdamasi, kad jis supras užuominą, tačiau nė velnio. Norėjo pažiūrėti „naktinio gyvenimo“, jei čia tokio esama. Taip, esama, bet ji neketina į jį pasinerti. Ne šį vakarą, ne su juo. Džesė pasiūlė kavinę Sąjungos gatvėje, netoli namų. Ji greit išgers kapucino kavos ir paliks jį. Kavos norėjosi. Per vakarienę išmaukė tris ar keturias taures vyno. Bet Marijus jau po vaišių pas Džerį susivertė dukart tiek. Jis ėmė veblenti liedamas žodžius.

Jie įsitaisė kavinėje. Jis užsisakė airiškos kavos, ji putoto kapucino. Skersakiuodamas apžiūrinėjo ją virš aukšto stiklinio puodelio.

— Tu visai neprastos išvaizdos mergina, — ištarė tarsi atlikęs cheminę analizę. Tavo kraujo grupė tokia ir tokia.

— Ačiū.

— Beje, kur gyveni?

— Nuo čia vos per porą kalvų. — Ji nusiurbė saldaus pieno putą nuo kavos paviršiaus stengdamasi laikytis lyg niekur nieko. Sakyti Marijui savo adreso tai jau neketina. Ne, šio vyruko jai jau gana, net su kaupu.

— Ar aukštos kalvos?

— Ne tokios ir aukštos. Kodėl klausi?

— Todėl, kad aš nenoriu ropinėti po kokias sušiktas aukštas kalvas, sesule, štai kodėl. Aš baisiai nusivaręs. Ir gal mažumėlę išgėręs. — Suspaudė pirštus rodydamas tą mažumėlę, gašliai nusišypsojo. Džesę nuo jo kone vimdė.

— Nieko baisaus, Marijau, galime paimti taksi ir aš mielai išleisiu tave ten, kur tu apsistojęs.

— Ką reiškia „kur tu apsistojęs“? — Jo akyse blykstelėjusi pykčio kibirkštėlė greitai virto nesupratimu.

— Tu sumanus vaikinas. O kaip manai?

— Na, žinai, man trumpai pasirodė, kad elgiesi kaip kokia manieringa šiknė. Aš tai maniau, kad apsistoju pas tave.

Iš pradžių Džesė norėjo pasakyti jam, kad yra ištekėjusi, bet taip juo nenusikratys. Be to, kaip ji paaiškins, kodėl ėjo su juo vakarieniauti?

— Marijau, — kuo saldžiausiai nusišiepė, — tu suklydai taip manydamas. Čia, provincijoje, mes taip nedarome, bent aš taip nedarau.

— Ką gi tai turėtų reikšti? — Jis susmuko ant kėdės, nutaisęs itin nemalonų veidą.

— Tai reiškia, kad ačiū tau už nuostabų vakarą.

Džesė ėmė sagstytis švarką ir liūdnai susimąsčiusi atsistojo. Bet jis palinko per stalą ir pastvėrė jai už rankos. Netikėtai skaudžiai surakino riešą.

— Klausyk, kale tu, negi mes nevakarieniavome? Ką, po perkūnais, tu sau manai... — Jo veidas pasidarė toks, kokio Džesė gyvenime daugiau nenorėtų matyti. Ūmai prisiminė pokalbį su Astrida. „Jei šlykščiai elgsis, gali jį pritvoti“... Pasukdama ranką išsilaisvino. Jos išraiška įspėjo Marijų daugiau neperlenkti.

— Nežinau, ką sau manai, ponaiti, bet žinau, ką manau aš. Todėl neabejoju, kad labai pasigailėsi, jei dar sykį mane paliesi.

Kai jos žodžiai pasiekė jo sąmonę, ji jau buvo nuėjusi, tad daugiausia Marijaus įniršio teko padavėjams. Jis švystelėjo ranka per stalą nušluodamas ant grindų puodelius ir taures. Tik du padavėjai jį įtikino, jog dabar pagelbės gurkšnis šviežio oro.

O Džesika jau buvo arti namų. Ji ramiai kopė paskutine kalva, o nakties oras švelniai glamonėjo jai veidą. Pasijuto nusiraminusi. Vakaras buvo sumautas, bet ji juk tuo tipu nusikratė. Ir jai niekuomet daugiau nereikės jo matyti. Nuo tokių vyrų jos kūnas pašiurpdavo, bet Džesė bent žinojo, kaip su jais elgtis. Ir kaip elgtis su savimi. Iš pradžių po tokių vakarų išsigąsdavo. Tačiau iki šiol jau buvo sutikusi įvairiausių tipų atstovų, iškrypėlių iš iškrypėlių karalystės. Visi padoresni arba vedę, arba kažkur pasislėpę. O kurie likę — visi vienodi. Jie per daug geria, per garsiai juokiasi arba visai nesijuokia, yra pasipūtę arba pakrikusių nervų, arba labai primena gėjus, piktnaudžiauja narkotikais arba grupiniu seksu, arba nori papasakoti jai, ką jiems padarė buvusi žmona ir kodėl po to jie ketverius metus nepatiria erekcijos. Ji jau ėmė svarstyti, ar nebūtų laimingesnė tūnodama namie viena. Laisvos moters gyvenimas ne toks jau patrauklus.

— Na, kaip sekėsi vakar vakare? — Džesė pirma paklausė Astridą, kai tik ta ryte pasirodė parduotuvėje. Tikėjosi taip išvengti Astridos klausimų. Visai netroško šnekučiuotis apie Marijų.

— Tiesą sakant, buvo visai gražus vakaras, man net patiko. — Astrida atrodė laiminga, atsipalaidavusi, net nustebusi. Kitaip nei Džesė, ji nesitikėjo, kad per pasimatymą galima maloniai praleisti laiką, dėl to jai ir įtikti buvo lengviau.

— Na, o kaip tau? Man atrodo, kad išeidama sutikau tavo jaunuolį ant laiptų.

— Man irgi taip atrodo. Gaila, kad nepakišai jam kojos.

— Tai toks niekam tikęs? — paklausė Astrida užjausdama, tačiau dėl to Džesei pasidarė tik dar skaudžiau.

— Tiesą sakant, nepalyginti blogiau, na, tikras pragaras.

Kaip tik taip Astridai ir buvo pasirodę.

— Na, pradėkime vėl viską nuo pradžios.

Džesei pavyko išspausti menką šypsenėlę. Ji tuo metu peržiūrinėjo paštą ir skyrė laiškus nuo sąskaitų. Trumpai stabtelėjo radusi paprastą pailgą baltą voką, perplėšė jį ir nusviedė į šiukšlių dėžę. Dar vienas laiškas nuo Jano. Astridai suskausdavo širdį kaskart, kai išvysdavo Džesę tai darant. Taip nežmoniška, taip beprasmiška. Kažin ar Janas žino, ar bent numano, kad Džesė neskaito jo laiškų. Kažin ką jis juose rašo.

— Nežiūrėk taip, Astrida, — jos mintis pertraukė Džesės balsas.

— Kaip?

— Tarsi aš tau širdį išplėščiau kaskart, kai išmetu jo laišką. — Ji toliau rūšiavo paštą, kone abejinga. Bet ne. Astrida pastebėjo, kaip dreba jos rankos.

— Bet kodėl tu juos išmeti?

— Todėl, kad mes nebeturime ko vienas kitam pasakyti. Aš nenoriu daugiau to girdėti, skaityti, atverti durų. Taip tik klaidinčiau. Ir nenoriu įsitraukti į kokį dialogą su juo.

— Bet ar nederėtų suteikti jam galimybės pasakyti, ką galvoja? Nes šitaip atrodo tikrai neteisinga. — Astridos akys kone maldavo, ir Džesika atsakydama vėl įsmeigė žvilgsnį į paštą.

— Nesvarbu. Man visiškai nerūpi, ką jis pasakys. Aš apsisprendžiau. Dabar jis gali viską tik apsunkinti. Bet pakeisti nieko nepakeis.

— Tu tokia tikra, kad nori su juo skirtis?

Džesika pažiūrėjo į ją prieš atsakydama, įsmeigė žvilgsnį į draugės akis.

— Taip, aš tokia tikra.

Nepaisydama tokių kaip Marijus, nepaisydama vienatvės ir tuštumos, ji toliau tikėjo, kad skirdamasi su Janu elgiasi teisingai. Aišku, tai nereiškė, kad jai dėl šito neskaudu.

Tuo metu į parduotuvę įžengė pora pirkėjų, jie ir išgelbėjo Džesę nuo šios diskusijos. Kacuko nebuvo, Astridai teko pasisiūlyti jiems padėti. Džesika nuėjo į kabinetą ir tylutėliai uždarė duris. Astrida žinojo, ką tai reiškia. Kaip visuomet, ši tema baigta.

Paskui visą dieną jos buvo smarkiai užsiėmusios, ir visą savaitę, ir visą mėnesį. Parduotuvė vėl suklestėjo, žmonės pirko drabužius vasarai.

Zina, jau besilaukianti, retkarčiais atsiųsdavo atviruką, o Kacuko vėl nusprendė užsiauginti ilgus plaukus. Gyvenimas vėl grįžo prie banalių smulkmenų: kas važiuoja į Europą, kokio ilgio bus drabužiai, dažyti ar ne parduotuvės fasadą, kokių naujų snapučių pasodinti mažulyčiame sodelyje prie Kacuko būsto. Džesika vis dar jausdavo dėkingumą už tas smulkmenas. Jos gyvenimo orkestras per ilgai grojo dramatišką muziką, o dabar vėl pasigirdo Mocartas ir Vivaldis. Vėl paprasta, lengva ir skaidru. Nuo tada, kai nusprendė išsituokti, daugiau svarbių sprendimų tarsi ir nereikėjo priimti.

Atrodė, kad tos siaubo istorijos niekuomet nė nebuvo. Mamos žiedas su smaragdu vėl saugiai gulėjo banke, namai ir parduotuvė nebebuvo suvaržyti. Parduotuvė atsigavo. Tačiau permainų įvyko daugiau, nei Džesei norėjosi pripažinti. Ji pati pasikeitė. Buvo labiau nepriklausoma, ne tokia išsigandusi, brandesnė. Gyvenimas ėjo į priekį.

Vieną rytą parduotuvėje, kai visos trys gėrė kavą, Džesė pakilo ir ėmė peržiūrinėti drabužius ant kabyklų.

— Planuoji numušti kokius penkiolika centimetrų savo ūgio? — nusijuokė Astrida, žiūrėdama, kaip Džesė varto aštunto dydžio drabužius.

— Ai, nutilk. — Dėdamasi supykusi Džesė pašnairavo per petį, paskui susiraukė galvodama. — Kate, kokį dydį paprastai dėvi Zina?

— Nelengvas klausimas. Ketvirtą per klubus, keturioliktą per krūtinę.

— Nuostabu, o koks būtų bendras?

— Na, aštuntas.

— Kaip tik į aštuntą ir žiūriu. — Džesė metė pergalingą žvilgsnį į Astridą. — Pamaniau, gal reikėtų nusiųsti jai dovanėlę. Vaikis, už kurio ištekėjo, per daug pinigų neturi, o dabar, kai laukiasi, jai bus sunku ką nors prisitaikyti. Ką manai apie šias? — Ji ištraukė trejetą palapinės pavidalo suknelių iš pavasario kolekcijos, šviesių spalvų, lengvų formų.

— Nuostabios, — akimirksniu pritarė Katė, o Astrida gėrėjosi Džese.

— Kaip miela.

Džesė kone sutriko ir šypsodamasi padavė sukneles Kacuko.

— Aaaa... niekai. — Visos trys nusijuokė, Džesė vėl atsisėdo prie staliuko. — Išsiųsk jas šiandien, gerai, Kate? Kaip manot, ar mums reikėtų ką nors nusiųsti kūdikiui? — Nežinojo kodėl, bet jai norėjosi švęsti laukiant Zinos kūdikio gimimo. Tarsi jis ir ji būtų ypatingi.

— Gal dar ne. Juk jis gims tik už dievaižin kiek mėnesių. Be to, sakoma, kad tai blogas ženklas. — Astrida atrodė šiek tiek sutrikusi. — Ko taip susidomėjai mamų reikmenimis?

— Nutariau, kad jei jau niekad nebūsiu motina, tai galiu bent džiaugtis būdama teta. Be to, pamaniau, kad jeigu pakankamai anksti imsiu pataikauti, gal ji pakvies mane būti krikšto motina.

Astrida nusijuokė, o Kacuko stropiai sulankstė ir sudėjo sukneles į dėžę, prigrūstą geltono servetėlių popieriaus. Prabėgomis žvilgtelėjo į Džesę, bet ta pakilo ir nuėjo. Ji staiga pasijuto be galo vieniša. Pirmą kartą gyvenime ėmė ilgėtis kūdikio. Ir kodėl dabar? Nutarė, jog veikiausiai dėl to, kad ji vėl pasirengusi mylėti.

— Oi, Džese, suknelės Zinai tikrai patiks. Bet kas sakė, kad tu niekada nebūsi motina? — susidomėjo Kacuko. Džesė pirmą kartą atvirai prakalbo apie vaikus. Kacuko visuomet įtarė, kad Džesė veikiausiai kažką nusprendusi dėl vaikų, tačiau ji retai atsiverdavo ir prakalbėdavo apie asmeninius dalykus. Ji nebuvo iš tų moterų, kurios darbe aptarinėja savo seksualinį gyvenimą ir slapčiausias svajones. Tačiau dabar Džesė, kad ir kaip būtų keista, atrodė nusiteikusi paplepėti. Be to, juk Jano, kuriam galėdavo patikėti paslaptis, nebėra. Dabar ji dažnai atrodydavo trokštanti su kuo nors pasikalbėti. Prieš atsakydama vėl atsisėdo.

— Aš sakau, kad niekad nebūsiu motina. Dangau, argi nematot, kokie dabar vyrai? Net jei būčiau ištyrusi visus iki galo šios padermės pavyzdžius, nedrįsčiau nė vieno iš jų dauginti. Galvoti reikėtų apie tai, kaip juos išnaikinti. — Abi jos klausytojos nusijuokė, o Džesė išgėrė paskutinį kavos gurkšnį. — Puskvaišiai, besmegeniai, su puse smegenų ir bukagalviai. Jau nekalbu apie tuos, kurių smegenys išgraužtos rūgšties, apie tuos šunsnukius, kurie apgaudinėja žmonas, ir tuos, kurie neturi humoro jausmo. Gal tikitės, kad susituoksiu su vienu iš tų meilučių ir dar auginsiu jo kūdikį? — Jos veidas surimtėjo. — Be to, jau esu ir per sena.

— Nejuokauk, — iškart užginčijo Astrida.

— Nejuokauju. Aš kalbu nuoširdžiai. Kol susiruošiu gimdyti kūdikį, būsiu jau trisdešimt ketverių, gal trisdešimt penkerių. Per sena. Gimdyti reikia Zinos amžiaus. Kiek jai? Dvidešimt šešeri? Dvidešimt septyneri?

Kacuko susimąsčiusi linktelėjo, o tada uždavė Džesei skaudų klausimą:

— Džese... ar tu gailiesi, kad su Janu nesusilaukei vaikų?

Ji ilgokai patylėjo prieš atsakydama, Astrida net išsigando, kad supyks ar susijaudins, bet ne.

— Nežinau, gal. Gal ir gailiuosi. O gal taip tik sakau, nes prie vaiko nė prisiartinusi nebuvau. Tačiau atrodo liūdna, liūdniau nei liūdna, tiek metų pragyventi su vyru ir nieko neturėti. Na, knygų, kambarinių augalų, vieną kitą baldą, seną automobilį. Bet nieko tikro, nieko, kas išliktų, nieko, kas tvirtintų, kad mes buvome, nors jau ir nebesame, nieko, kas sakytų: „Aš tave mylėjau“, net jei ir nebemyliu. — Jos akys pritvinko ašarų, ji lengvai gūžtelėjo pečiais ir atsistojo. Vengdama moterų žvilgsnių, įsitempusi pasuko į savo kabinetėlį. — Taigi, taip jau yra, damos. Grįžtam prie darbo. Ir nepamiršk, Kate, kuo greičiau išsiųsk Zinai tas sukneles.

Jos nematė Džesės iki pietų, ir nė viena neišdrįso aptarti šio pokalbio.

Tačiau iš tiesų jos visos buvo laimingos. Džesė jautėsi nerami ir pavargusi nuo vyrų, su kuriais ėjo į pasimatymus, bet nepasakysi, kad nelaiminga. Jos gyvenime nebeliko traumų nei krizių. O Astrida vaikščiojo į pasimatymus su tuo pačiu vyru, su kuriuo susitikinėjo pavasarį. Nors ir nenorėjo pripažinti, džiaugėsi tuo. Jis dažnai kviesdavo ją į teatrą, kolekcionavo nežinomų jaunų skulptorių darbus ir turėjo nedidelį namelį Mendosine. Galiausiai Astrida prisipažino ten važiuojanti. Ji ėmė leisti ten savaitgalius, todėl dingdavo nuo penktadienio iki pirmadienio.

Džesika irgi buvo užsiėmusi. Šeštadieniais dirbdavo „Lady J“, o paskui eidavo susitikti vis su kitais vyrais. Nesisekė, nes nebuvo tų pačių vyrų, na, pažįstamų, su kuriais būtų galėjusi bent jau ramiai jaustis. Visi susitikimai — it kokie gimtadienio vakarėliai, nieko seno ir pažįstamo. Jai taip nusibosdavo nuolatos aiškinti. Taip, aš slidinėju. Taip, žaidžiu tenisą. Ne, aš nemėgstu keliauti pėsčiomis. Taip, aš vairuoju automobilį. Ne, krabams aš nealergiška. Aš mėgstu kietus čiužinius, dėviu siaurus aštunto dydžio batus, dešimto dydžio sukneles, esu metro aštuoniasdešimties centimetrų ūgio, mėgstu žiedus, mėgstu auskarus, nekenčiu rubinų, mėgstu smaragdus... „visi išvardyti“... „nė vienas iš išvardytų“. Jautėsi tarsi nepaliaujamai pildanti paraiškas dėl darbo.

Ji vėl blogai miegojo, tačiau nuo to laiko, kai pabuvo rančoje, piliulių vengė. Žinojo, kad tai ne išeitis, na, o kada nors... kada nors... kas nors pasirodys ir ji panorės, kad jis pasiliktų. Gal. O gal ir ne. Ji apsvarstydavo net ir tą galimybę, kad niekas niekuomet nepasirodys. Niekas, ką ji galėtų mylėti. Tai buvo siaubinga mintis, tačiau Džesė neatmetė ir tokios galimybės. Kaip tik dėl to ėmė kone skausmingai apgailestauti, kad neturi vaikų. Jai visuomet atrodydavo, kad galės pasirinkti. O dabar pasirinkti jau negalės.

Bet gal iš tiesų ne taip ir svarbu, ar ji kada nors turės vaikų, ar pamils kitą vyrą... Gal iš tikrųjų tai visai nesvarbu. Svarstydavo, kažin ar jau įvykdė tai, kas jai skirta lemties. Septyneri metai su Janu, gale sprogimas, parduotuvė, vienas kitas draugas. Gal tai ir viskas. Dabar jos gyvenimas įgavo vienodumo ir prėskumo, bet prarado tikslą, ir tai Džesę stebino. Jai tereikėdavo atsikelti, nueiti į darbą, visą dieną prabūti parduotuvėje, pusę šešių ją užrakinti, nueiti namo, persirengti, nueiti pavakarieniauti, palinkėti labos nakties, eiti miegoti. O kitą dieną vėl viskas prasidės iš naujo. Jautėsi pavargusi, tačiau ne prislėgta. Laiminga nebuvo, bet bent jau nekankino baimė ir vienatvė. Gal tik jautėsi atbukusi.

Janas per advokatą Martiną atsiuntė žinutę neparduoti namo. Jeigu ji apsispręs, laikui bėgant jis nupirks jai priklausančią pusę, tačiau to namo prarasti jis nenorėjo. Tad ji toliau ten gyveno, tačiau dabar tai tebuvo namas. Tvarkingai jį prižiūrėjo, jis tiko jos reikmėms, buvo patogus, pažįstamas. Tačiau visus Jano daiktus Džesė sudėjo į kabinetą ir užrakino. Vos taip padarė, namas prarado pusę dvasios. Dabar tai tebuvo namas, „Lady J“ tebuvo parduotuvė. O ji netrukus bus tik dar viena išsiskyrusioji laisvų moterų rinkoje.

— Labas rytas, ponia, gal norėtumėt nueiti į pasimatymą? — Astrida atsinešė į parduotuvę pakalnučių, numetė puokštelę šalia Džesės kavos puodo.

— Vaje, kokia laiminga tokį ankstyvą rytą, — pabandė šyptelėti Džesika ir susigūžė gailėdamasi dėl to paskutinio pusbutelio baltojo vyno, kurį vakar vakare išgėrė. Tačiau net ją džiugino tokia laiminga Astrida, kurios plaukai dabar dažniausiai būdavo palaidi, o akyse žibėdavo ugnelės. — Gerai jau, saulute, į kokį pasimatymą? — vėl pabandė nusišypsoti, iš širdies, nes buvo neįmanoma nesišypsoti Astridai.

— Į pasimatymą su vyru, — kone mergaitiškai atšovė ta.

— Na, tikiuosi, kad su vyru. Turi galvoje aklą?

— Ne, manau, tas vyras nėra aklas, Džese. Jam tik trisdešimt devyneri.

Abi prajuko, Džesika gūžtelėjo.

— Gerai, kodėl ne. Koks jis?

— Nepaprastai mielas, ne per aukštas. — Astrida atsargiai pažiūrėjo į Džesę. — Ar tai svarbu?

— Ar man reikės pasilenkti su juo kalbant?

Astrida sukikeno, papurtė galvą.

— Ne, ir jis išties malonus. Išsiskyręs.

— O kas neišsiskyręs?

Džesė nuolat stebėdavosi, kad žlugusių santuokų šitiek daug. Kol nepateikė dokumentų išsituokti, nebuvo atkreipusi dėmesio. Visuomet atrodydavo, jog visi jos pažįstami susituokę, tačiau dabar visi, ką tik pažinojo, buvo išsiskyrę.

Tą ketvirtadienio vakarą jie vakarieniavo keturiese. Astridos gerbėjas buvo žavingas. Elegantiškas, linksmas, puikios išvaizdos. Tai buvo pirmas vyras iš daugelio per ilgą laiką Džesės sutiktų, kuris jai iš tiesų patiko. Pasižymėjo tokiu pat grakštumu kaip Janas, tik buvo sidabriniais plaukais ir su nudailintu siauru barzdos ruoželiu. Jis daug keliaudavo, išmanė meną ir muziką, juokingai pasakojo apie savo nuotykius, puikiai elgėsi su Astrida. Džesika iš visos širdies pritarė tokiam bičiulės pasirinkimui. Nuoširdžiai džiaugėsi tą vakarą matydama Astridą laimingą. Ji iš tiesų sutiko visiškai tinkamą jai vyrą.

Džesės vaikinas tą vakarą buvo malonus, mielas ir nepakenčiamai nuobodus. Išsiskyręs, trys vaikučiai, dirba banke. Jis tebuvo vos metro septyniasdešimties, o Džesika avėjo aukštakulnius. Bet kai Astrida pasiūlė pašokti, Džesė nedrįso atsisakyti. Ji buvo visa galva už jį aukštesnė. Bet šis bent jau nesigrūmė su ja prie durų. Jis paspaudė jai ranką, pažadėjo paskambinti, o ji paliepė sau per daug jo skambučio nesitikėti. Jis vienas nužingsniavo namo. Džesė neabejojo, kad iki ryto jau bus užmiršusi ir jo vardą. Ir kam vargti?

Ji nusirengė ir atsigulė, tačiau užmigo tik po poros valandų. Atrodė, ką tik sumerkė akis, ir suskambo telefonas. Jau buvo rytas. Skambino Martinas Švarcas.

— Džesė?

— Ne, Veronika Leik, — tarė užkimusiu balsu, dar nepabudusi.

— Atsiprašau, kad pažadinau.

— Nieko baisaus, man vis viena metas keltis į darbą.

— Aš tau šį tą turiu.

— Ištuokos popierius? — Atsisėdo lovoje, sugriebė cigarečių pakelį. Nežinojo, ar jau pasiruošusi šioms naujienoms.

— Ne. Juos turėsiu tik po keturių mėnesių. Kai ką kita. Čekį.

— Kokį? — Kaip viskas painu.

— Dešimties tūkstančių dolerių.

— Jėzau. Bet kam? Ir nuo ko?

— Nuo tavo vyro leidėjo, Džesika. Janas pardavė knygą.

— O. — Ji atsargiai iškvėpė ir susiraukė. — Na, tai padėk į jo sąskaitą, Martinai. Juk tai ne mano pinigai, dėl Dievo.

— Tavo. Čekis išrašytas tau.

— Na, tai perrašyk, velniai griebtų. Aš jo nenoriu. — Jos rankos dabar drebėjo, balsas virpėjo.

— Janas sakė, kad nori atsilyginti tau už išlaidas man ir Grinui bei daugelį kitų dalykų.

— Kvailystė. Pasakyk jam, kad nenoriu. Aš apmokėjau tas sąskaitas ir jis nieko man neskolingas.

— Džesika... jis išrašė čekį tau.

— Koks mano reikalas. Užbrauk mano pavardę. Suplėšyk jį. Elkis kaip tinkamas, bet aš jo nenoriu! — Jos balsas nervingai kilo.

— Negi negalėtum priimti čekio dėl jo? Atrodo, jam tai be galo daug reiškia. Jam tai sąžinės klausimas. Jis įsitikinęs, kad yra tau skolingas.

— Na, jis klysta.

— Gal tai aš klystu. — Martinas pajuto, kaip išrasojo kakta. — Gal jis tiesiog nori atiduoti tau čekį kaip dovaną?

— Gal ir taip. Tačiau nesvarbu, kaip yra, Martinai, čekio aš nepriimsiu. — Martinas jau kalbėjo maldaujamu balsu, bet ji ryžtingai purtė galvą užspausdama nuorūką. — Klausyk, tai paprasta. Jis man nieko neskolingas. Aš nieko nenoriu. Aš nieko iš jo nepriimsiu. Džiaugiuosi, kad jis pardavė knygą, manau, tai puiku. O dabar jis turėtų pasiimti pinigus ir palikti mane ramybėje. Be to, kai išeis, jam reikės pinigų. Štai ir viskas, Martinai. Aš nenoriu. Baigta.

— Gerai. — Martinas padėjo ragelį jausdamasis pralaimėjęs. Džesė savo miegamajame drebėjo. Martinas sėdėjo žiūrėdamas į vieną tašką ir galvodamas, kaip pasakyti Janui. Jo akys taip degė, kai kalbėjo grąžinsiąs Džesei tuos pinigus. O dabar Martinui teks jam pasakyti štai ką.

Džesei diena prasidėjo nekaip. Pridegino kavą, duše atšalo vanduo, į lovą skaudžiai užsigavo koją, o berniukas, nešiojantis laikraščius, pamiršo palikti jai rytinį laikraštį. Parduotuvę pasiekė jau visai įniršusi. Astrida droviai pažvelgė į ją.

— Gerai jau, gerai, tau jis bjaurus. Žinau.

— Kas bjaurus? — išpūtė akis Džesika.

— Vyrukas, su kuriuo vakar vakare tave supažindinome. Aš iki šiol nežinojau, kad jis tokia nuobodybė.

— Na, taip, bet ne dėl to aš dabar įsiutusi, tad pamiršk. — Bet pakėlusi akis Džesė išvydo, kad Astrida įsižeidusi ir suglumusi it vaikas. — Oi, po galais, Astrida, atsiprašau, mano siaubingai sumauta nuotaika. Šiandien viskas eina po velnių. Ryte man skambino Švarcas.

— Dėl ko? — iškart susirūpino Astrida.

— Janas pardavė knygą.

— Na, tai kas čia blogo? — vėl sumišo draugė.

— Nieko. Išskyrus tai, kad jis bando įkišti man pinigų. Aš jų nenoriu, ir man nuo to bloga, štai ir viskas.

Džesė prisipylė puodelį kavos ir atsisėdo. Astrida surimtėjo.

— Na, dabar tu žinai, kaip jis jausdavosi. Imdamas tavo pinigus.

— Ką tu pasakei?

— Ką girdėjai. Kartais lengviau duoti negu imti.

— Pašnekėjai kaip tavo motina.

— Tai dar ne taip blogai.

Džesė linktelėjo ir nuėjo į kabinetą. Nesirodė iki pietų.

Pusę pirmos Astrida pabeldė į uždarytas duris. Nutaisiusi rimtą veidą, stengėsi nesišypsoti. Jei Džesė pamatys!.. Mat ateinanti darbo reikalais. Atrodė beveik rimta, kai Džesė pravėrė duris.

— Kas nutiko?

— Šiokia tokia problemėlė, Džese.

— Negi tu negali pasirūpinti? Aš tikrinu važtaraščius.

— Atsiprašau, Džese, bet neįstengsiu šito sutvarkyti.

— Puikumėlis. — Džesė metė rašiklį ant stalo sau už nugaros ir nuėjo į pagrindinę salę. Astrida nervindamasi stebėjo ją. Ji pasirašė. Gal Džesė ją ir užmuš, bet jai tas pats. Tiek dėl Jano ji privalo padaryti.

Džesika apsidairė. Parduotuvėje nė gyvos dvasios, tik telefonu šnekanti Kacuko.

— Na, tai kas nutiko? Kas čia? Kur ta problema? — sudirgo ji.

— Pristatytos prekės, Džese, lauke. Jie nenorėjo iškrauti viduje. Sumurmėjo kažką apie tai, kad neturi ką veikti, tik iškrovinėti prekes ant šaligatvių, paburbėjo apie važtaraštį ir nuvažiavo.

— Kad juos kur velnias! Mes su jais tampėmės jau praeitą mėnesį ir aš jiems pasakiau, kad jei... — Džesė plačiai atplėšė duris ir sustojo lauke, liepsnojančiomis akimis, ieškodama ant šaligatvio, kur tos pristatytos prekės. O tada išvydo jį. Pastatytą ant keliuko, kur ką tik stovėjo Astridos „Jaguar“.

Tai buvo grakštus nedidelis lenktyninis žalias „Morgan“ su juoda apdaila ir raudonos odos sėdynėmis. Stogas nuleistas. Gražuolis, dar geresnis negu senasis jos „Morgan“. Džesika žiūrėjo apspangusi, paskui pažvelgė į Astridą ir pravirko. Žinojo, kad nuo Jano.

TRISDEŠIMTAS SKYRIUS

Džesė, Astridos dieną naktį atakuojama, nusprendė pasilikti automobilį. „Kaip malonę jam.“ Nenorėjo prisipažinti, kaip jai patinka, „Morgan“ o Jano laiškų ir toliau neatplėšdavo.

Birželio mėnesį nusprendė pasiimti penkias dienas atostogų ir aplankyti tetą Betą rančoje.

— Po galais, Astrida, negi neužsidirbau. Man taip reikia atsipūsti.

Džesė šiek tiek drovėjosi dėl to, kad važiuoja, bet nė pati nežinojo kodėl.

— Gali man nesiteisinti. Aš liepą imsiu tris savaites atostogų. Astrida ruošėsi su savo brangiausiuoju skristi į Europą, tačiau to aptarinėti nenorėjo. Šiuos savo reikalus laikydavo paslaptyje, net nuo Džesės. Džesė pagalvodavo, gal todėl, kad nėra tikra, kaip viskas klostysis toliau.

Džesika išvyko anksti trečiadienį po pietų, su „Morgan“, puikios nuotaikos. Plaukai plaikstėsi jai už nugaros. Teta Beta iš anksto džiūgavo žinodama, kad ji atvažiuoja.

— Na, matau, turi naują automobilį. Labai dailus.

Išgirdusi, kaip Džesika privažiavo žvyruotu keliuku, Betanė išėjo jos pasitikti. Saulė jau leidosi už kalvų.

— Tai dovana nuo Jano, jis pardavė knygą.

— Labai graži dovana. O kaipgi tu gyvuoji, mieloji?

Teta Beta meiliai apkabino Džesiką, o ši pasilenkė pabučiuoti draugei į skruostą. Jos sunėrė rankas ir taip stovėjo. Abi vienodai džiaugėsi vėl susitikusios.

— Geriau nė negalėtų būti, teta Beta. O jūs atrodot nuostabiai!

— Senstu ne dienomis, o valandomis. Ir darausi vis piktesnė, taip man sakoma.

Jos patenkintos sukikeno ir nuėjo į namą susikibusios už parankių.

Viduje visa atrodė taip pat kaip prieš porą mėnesių. Apsidairiusi Džesika laiminga atsiduso.

— Jaučiuosi tarsi grįžusi namo.

Per kambarį pažvelgusi į tetą Betą išvydo, kaip tos mėlynos kiaurai matančios akys tiria jos veidą.

— Na, o kaip tu iš tiesų laikaisi, Džese? Astrida man mažai papasakoja, o iš tavo laiškų dar mažiau suprantu. Vis galvoju, kaip tau viskas susiklostė. Arbatos?

Džesė linktelėjo, ir Betanė pripylė puodelį „Earl Gray“ arbatos.

— Laikausi visai gerai. Grįžusi pateikiau dokumentus dėl skyrybų, bet apie tai pasakojau pirmame laiške.

Teta Beta ramiu veidu linktelėjo laukdama daugiau.

— Ar gailiesi?

Džesika trumpai padvejojo prieš atsakydama, paskui papurtė galvą.

— Ne, nesigailiu dėl skyrybų. Bet dėl praeities dažnai gailiuosi, daugiau, nei norėtųsi. Nuolat po ją kapstausi, vėl ją išgyvenu, vis galvoju, kaip būtų buvę, jei būtų susiklostę taip ar anaip... Beprasmiška.

Džesė liūdna padėjo arbatos puodelį ir pažvelgė į tetą Betą.

— Taip, mieloji, beprasmiška, ir nieko nėra skaudesnio, kaip žvelgti atgal į laimingus laikus, kurie jau praėję. Ar tiesiog žvalgytis į praėjusius laikus. Ar nuo jo kas girdėti?

— Šis tas, — pabandė išsisukti Džesė miglotai atsakydama.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad jis man rašo, bet aš suplėšau jo laiškus ir išmetu.

Teta Beta kilstelėjo antakį.

— Prieš perskaitydama ar perskaičiusi?

— Prieš. Aš jų neatplėšiu.

Džesė pasijuto kvailai ir nusuko žvilgsnį nuo vyresniosios moters.

— Tu bijai jo laiškų, Džesika?

Tetai Betai ji galėjo pasakyti tiesą. Lėtai linktelėjo.

— Taip, aš bijau kaltinimų ir maldavimų, ir eilių, ir žodžių, kurie sudėlioti taip tobulai, kad reiškia kaip tik tai, ką aš noriu girdėti. Tam jau per vėlu. Baigta. Pasielgiau teisingai ir neketinu to iš naujo su juo svarstyti. Mačiau, kaip dėl to kankinasi kiti, tad nėra reikalo. Jis tik privers mane pasijusti kaltą.

— Tu pati verti save jaustis kaltą. Bet žinai, tu mane stebini. Jeigu Janas nebūtų uždarytas kalėjime, ar tu vis viena taip griežtai reikalautum skirtis?

— Nežinau. Gal ilgainiui vis viena būtume prie to priėję.

— Tačiau ar tu nesinaudoji nelemta jo padėtimi, Džesika? Jei būtų laisvas, jis priverstų tave visa tai su juo apsvarstyti. Dabar jis tegali rašyti, o tu nesiteiki nė perskaityti jo laiško. Nežinau, ar tai tik nemandagu, ar bailu, ar tiesiog beširdiška. — Tai buvo negailestingi žodžiai, bet Betanė kalbėjo iš širdies. — Tuo labiau nesuprantu, iš kur tas automobilis. Sakai, kad Janas padovanojo tau naują automobilį. Tu priėmei jį... o laiškų ne?

Džesė krūptelėjo išgirdusi tokį sugretinimą.

— Tai Astrida kalta. Ji tvirtino, kad tiek esu jam skolinga — pasilikti automobilį. Jis norėjo grąžinti man pinigus, kuriuos išleidau teismui, bet aš nepriėmiau čekio iš advokato. Tad Janas liepė jam nupirkti man automobilį. Tikiuosi, kitus pinigus pasiliko.

— Ir tu jam nė nepadėkojai už automobilį? — Betanė jau kalbėjo kaip tikra motina. „Ką, nepasiuntei šeimininkei žinutės dėkodama už viešnagę?“ Džesika net nusijuokė.

— Ne, nepadėkojau.

— Šit kaip. Na, o kas toliau?

— Nieko, skyrybų dokumentai bus sutvarkyti po trijų mėnesių. Ir viskas.

— Ir tu niekada daugiau jo nematysi? — Teta Beta, atrodė, abejoja, bet Džesika ryžtingai papurtė galvą. — Manau, kad gailėsies, Džesika. Juk atsisveikinti būtina. Jeigu dorai neatsisveikinsi, visų rakščių iš širdies taip niekada ir neiškrapštysi. Tik dar daugiau sielvartausi. Juk negali lyg niekur nieko nustumti į užmarštį septynerių savo gyvenimo metų nė neištarusi „sudie“. Ar gali? Na, kad ir kaip būtų, atrodo, tu apsisprendusi. — Betanė sėdėjo stebėdama jaunesniąją moterį, kuri nuleidusi galvą žaidė su katinu. — Juk apsisprendei? — Ji buvo pasiryžusi prisikasti prie tiesos pačios Džesės labui.

— Aš... taip, na... a, velniop. Nežinau, teta Beta. Kartais nežinau. Aš apsisprendžiau ir laikysiuosi iki galo, bet retkarčiais... ak, tikriausiai man tik gaila.

— Gal ir ne, vaikeli, gal tu abejoji, gal iš tiesų nė nenori su juo skirtis.

— Noriu... bet... aš jo ir siaubingai ilgiuosi. Man trūksta to, kaip mes vienas kitą pažįstame. Jis vienintelis žmogus pasaulyje, kuris tikrai pažįsta mane. O aš pažįstu jį. Man to trūksta. Man trūksta to, apie ką sykiu svajodavome, to, kas tada, kaip man atrodė, mes buvome, to, kuo norėjau, kad taptų jis. Gal aš jo nė nepažinojau, gal tik maniau, kad pažįstu. Gal jis visąlaik mane apgaudinėjo. Gal ta moteris buvo jo draugužė, o prievartavimu jį apkaltino tik todėl, kad įsiuto ant jo dėl ko nors kito. Gal jis nekentė manęs, kam aš už viską moku, o gal tik dėl to ir vedė mane. Aš jau nieko nebežinau. Žinau tik kad man jo trūksta. Tačiau gali būti, kad to, ko man trūksta, niekuomet nė nebuvo.

— Kodėl tau jo nepaklausus? Nejau manai, kad dabar jis nepasakytų tau tiesos? O gal kaip tik ir bijai, kad jis pasakys tau tiesą?

— Gal ir taip. Gal tiesos aš niekuomet nenorėsiu išgirsti.

— Tai tu toliau plėšysi jo laiškus, kad tik nieko nesužinotum. O ką darysi, kai jis išeis į laisvę? Persikelsi į kitą miestą ir pasikeisi pavardę?

Džesika nusijuokė iš tokio absurdiško pasiūlymo.

— Gal iki to laiko jis nebenorės nė šnekėti su manimi? — Bet neatrodė, kad Džesė tuo tiki.

— Per daug nesitikėk. Bet daug svarbiau, Džese, štai kas — ar tu suvoki, ką šneki? Juk tu tvirtini, kad tas vyras tavęs turbūt niekuomet nemylėjo, kad nerado už ką tave mylėti, tik už tai, kad tu apmoki sąskaitas. Nejau tai tiesa?

— Gal. — Bet Džesės akys apsiniaukė. Ji pavargo nuo šio skaudaus taršymo. — Koks dabar skirtumas?

— Pats didžiausias. Tai skirtumas tarp žinojimo, kad buvai mylima, ir įsitikinimo, kad buvai išnaudojama. O jei, naudodamasis tavimi, jis tave ir mylėjo? Ar tu juo nesinaudojai, Džesika? Juk taip daro dauguma vienas kitą mylinčių žmonių, ir nebūtinai pačia blogiausia prasme. Ar tai nėra dalis susitarimo — patenkinti vienam kito poreikius: finansinius, emocinius ir kitokius?

— Niekada šitaip nemaniau. Bet juokingiausia, kad visąlaik buvau įsitikinusi, jog tai aš juo naudojuosi. Janas nebijo vienatvės, tai aš visuomet jos bijojau. Jaučiausi tokia pasimetusi be savo šeimos, kai jie visi mirė. Juk, be Jano, nieko neturėjau. Galėjau priimti visus pasaulio sprendimus, įvykdyti, ką tik panorėjusi, didžiuotis savimi... kol turėjau Janą. Tai jis laikė mane parėmęs, kad aš toliau kvailinčiau pasaulį, dėdamasi tokia kietuolė. Taip, kaip tik tam aš panaudojau Janą, tik neįtariau, kad jis tai žinojo. — Atrodė, jai gėda net prisipažinti.

— Na ir kas, kad jis žinojo? Kas? Juk turėti silpnybių nėra baisi nuodėmė, kaip ir pasinaudoti mylimo žmogaus stiprybe. Tik, žinoma, naudotis reikia su meile. Na, o kokia tu dabar? Ar stipresnė?

— Stipresnė, negu maniau esanti.

— O laiminga? — Tai buvo svarbiausia.

Džesė ėmė dvejoti, papurtė galvą.

— Ne, laiminga nesu. Mano gyvenimas... toks tuščias, teta Beta. Toks miręs. Kartais atrodo, kad visai neturiu dėl ko gyventi. Dėl ko man gyventi? Dėl savęs? Kam kasryt apsirengti, paskui šeštą vakaro persirengti? Kam eiti į pasimatymą su kokiu nors idiotu, kuriam tvoskia iš burnos, kuris neturi sielos? Kam laistyti gėles? Kam, kam aš gyvenu? Dėl parduotuvės, kuri man nė velnio neberūpi? Kam?

Teta Beta mostelėjo ranka ją stabdydama.

— Negaliu šito pakęsti, Džesika. Tu šneki lygiai taip, kaip šnekėdavo Astrida. O juk visa tai niekai. Tu turi visa, dėl ko reikia gyventi, nesvarbu, ar su tais vyrukais, kuriems tvoskia iš burnos, ar be jų. Bet tokio amžiaus tu pati esi pirmoji priežastis, dėl kurios verta gyventi. Juk tau visas gyvenimas prieš akis, tu jauna. Tik pažvelk į mane, aš ir šiandien dar randu dėl ko gyventi, daugybę įvairių dalykų, ir visai nepavydžiu kitiems. Aš nuoširdžiai džiaugiuosi gyvenimu, net sulaukusi tokio amžiaus.

— Tada nuoširdžiai jums pavydžiu. O aš pabundu ryte ir kartais stebiuosi — kam. Visą kitą laiką tiesiog judu kaip robotas. O ką, po velniais, šiame gyvenime turiu?

— Tu turi save.

— O kas aš esu? Trisdešimt vienų metų išsiskyrusi moteris, kuri turi parduotuvę, pusę namo, keletą kambarinių gėlių ir sportinį automobilį. Neturiu nei vaikų, nei vyro, jokios šeimos, nieko, kas mylėtų mane, nieko, ką mylėčiau. Jėzau, ko vertas visas mano gyvenimas? — Džesei akyse jau tvenkėsi karštos ašaros.

— Tai susirask ką mylėti, Džesika. Gal tu nė nebandai? Na, ką nors kita, ne tuos smirdančius besielius vyriokus. — Tetos Betos akys žybtelėjo, o Džesika pro ašaras nusijuokė. Paskui truktelėjo pečiais.

— Pamatytumėt, kokie tie vyrai. Siaubas. — Jos skruostais pabiro ašaros. — Pasibaisėtini. Ir... nė vienas nepažįsta manęs. — Paskutinius žodžius ištarė kietai užsimerkusi, nuleidusi galvą.

— Taip šnekėdavo ir Astrida, o dabar tik pažiūrėk į ją. — Teta Beta užėjo Džesei už nugaros ir švelniai paglostė plaukus. — Ji džiūgauja kaip kokia mokinukė, nors dedasi kukli. Jaučiasi pasakiškai laiminga. Džiaugiuosi dėl jos. Pagaliau ji laiminga. Ji rado savo žmogų, rasi ir tu, mieloji. Tai šiek tiek užtrunka.

— Kiek užtrunka? — Džesika pasijuto tarsi dvylikametė, klausinėjanti visa žinančią motiną neįmanomų dalykų.

— Tai priklauso ir nuo tavęs.

— Bet kaip? Kaip priklauso? — Džesė pasisuko ant kėdės ir pažvelgė į tetą Betą. — Jie juk tokie siaubingi. Jauni manosi esą pasakų princai, tetrokšta sugulti su tavimi, kaip ir su kiekviena kita gatve praeinančia moterimi, nori palikti savo sportbačius ant tavo valgomojo stalo ir kapšus su kvaišalais kur nors tavo namuose. Su jais jautiesi, lyg būtum automobilių aikštelės skaitiklis. Įmeta skatiką ir sugrįš vėliau, pažiūrėti... galbūt... jeigu prisimins, kur tave „pastatė“. Jie verčia tave pasijausti bevardžiu nieku. Vyresni vyrai nė kiek ne geresni, jiems visiems terūpi įrodyti savo vyriškumą. Tie dedasi gerbią moterų išsilaisvinimą, nes mano, kad to iš jų tikimasi... O Janas... niekuomet... ai... Visa tai vargina mane iki ašarų. Žmonės, kuriuos pažįstu, man nuobodūs, o tie, kurių nepažįstu, dar nuobodesni... — Ji žinojo, kad inkščia, tačiau skundėsi ne tiek iš nuobodulio, kiek paklaikusi iš nevilties.

— Džese, mieloji, tu varai man nuobodulį. Visa, ką tauški, niekai. Na, gerai, tau reikalinga permaina, dėl to sutariame. Kodėl trumpam neišvažiavus iš San Fransisko? Ar apie tai pagalvojai? — Džesė liūdnai linktelėjo, o teta Beta apdovanojo ją tokiu žvilgsniu, kokiu žvelgiama tik į itin išlepintus vaikus. — Gal ketini grįžti atgal į Niujorką?

— Ne... nežinau. Ne, būtų tik blogiau. Gal į kalnus ar prie jūros, ar kur į kaimą. Kur nors į tokią vietą, teta Beta. Aš labai pavargau nuo žmonių.

Ji atsilošė ir atsiduso, nusišluostė ašaras, ištiesė kojas. Teta Beta atrodė suirzusi.

— Ai, nutilk. Ar žinai, kokia didžiausia tavo bėda, Džesika? Tu baisiai išpaikinta. Turėjai vyrą, kuris tave dievino, leisdavo tau jaustis moterimi, ir labai mylima, dar turėjai parduotuvę, kuri tau teikė džiaugsmą, namus, kuriuos dalijotės ir, atrodo, mylėjote. Ką gi, savo pačios sprendimu vyro nebeturi, iš parduotuvės išspaudei viską, ką galėjai, gal ir namas jau atitarnavo. Tai nusikratyk. Nusikratyk viskuo. Pradėk iš naujo. Aš taip padariau, kai išsituokiau, o man buvo šešiasdešimt septyneri. Džesika, jei aš galėjau, gali ir tu. Aš atvažiavau iš Rytų pakrantės, nusipirkau šią rančą, susipažinau su naujais žmonėmis, pradėjau čia gyventi puikų gyvenimą. Tačiau jeigu po penkerių metų imsiu nuobodžiauti, visu šituo nusikratysiu, parduosiu, imsiu daryti ką nors kita, jei dar gyvensiu. Tačiau jeigu aš dar gyvensiu, tai ir turėsiu būti gyva. Tikrai nepasiliksiu čia pusiau mirusi, nesidomėdama tuo, ką darau. Taigi, ko tu dabar imsies? Juk tau metas šį tą nuveikti. — Senosios akys blizgėjo.

— Galvojau, gal nusikratyti parduotuve, bet namo parduoti negaliu, nes pusė yra Jano.

— Tai kodėl neišnuomojus?

Nebloga mintis. Džesei nebuvo atėję į galvą. Ji pati išsigando to, ką pasakė Betanei. Parduoti parduotuvę? Kada ji apie tai galvojo? Ar iš viso yra apie tai galvojusi? Jai tiesiog išsprūdo žodžiai.

— Reikės visa apgalvoti.

— Čia tam tinkamiausia vieta, Džesika. Džiaugiuosi, kad atvažiavai.

— Ir aš džiaugiuosi, be jūsų neišsinarpliočiau.

Priėjo prie jos, apkabino. Teta Beta pamažu tapo Džesės ramsčiu.

— Tu jau alkana?

— Praalkau.

— Gerai, galėsim sykiu prideginti vakarienę.

Jos pasigamino mėsainių ir artišokų su olandišku padažu, kurį mėgo teta Beta, ir šį sykį jos nepridegino padažo, jis nesukrekėjo. Prie skanaus valgio prasėdėjo kone iki vidurnakčio, šnekučiavosi apie šiek tiek paprastesnius dalykus nei tie, kuriuos aptarinėjo prieš vakarienę.

Džesika išsitiesė ant lovos jau pažįstamame rausvajame kambaryje, žiūrėdama, kaip šviečia ir žybsi ugnis židinyje, o senas katinas įsitaisė šalia jos. Kaip nuostabu sugrįžti. Čia tikrai jautiesi tarsi namie. Vienintelė vieta, kur nenusibosta.

Kai kitą rytą Džesė atsikėlė, teta Beta jau jodinėjo, o virtuvėje buvo paliktas raštelis, kur kokiu arkliu gali joti, jei ji irgi panorėtų. Džesė jau aną sykį gana gerai ištyrinėjo vietovę, tad vienai pajodinėti po kalvas dabar buvo tik juokas.

Netrukus po vienuolikos ji išjojo ant gero būdo kaštoninės kumelės. Dėvėjo plačiakraštę šiaudinę skrybėlę, į nedidelį kapšelį prie balno įsikišo knygą ir obuolį. Norėjo truputį pabūti viena, o geresnio būdo nė nesugalvosi. Pusvalandį pajojusi susirado nedidelį upelį, pririšo arklį prie medžio šakos. Kumelė nesipriešino, tad Džesė nusiavė ir įbrido. Ji šypsojosi ir niūniavo, atsisegė rankogalius ir pasiraitojo rankoves. Tokia laisva dar niekuomet gyvenime nesijautė, kiek beįstengė prisiminti. O tada išvydo ją stebintį vyriškį.

Krūptelėjo pamačiusi, jis atsiprašydamas nusišypsojo. Džesė šiek tiek išsigando išvydusi nepažįstamą žmogų tokioje vietoje, kuri, manė, buvo jos vienos karalystė. Vyras buvo aukštas, vilkėjo prabangų šviesiai rudą jojiko kostiumą. Jis negarsiai prabilo su britišku akcentu:

— Atsiprašau, norėjau prašnekėti anksčiau, bet atrodėte tokia laiminga, kad nedrįsau drumsti jūsų džiaugsmo.

Džesė džiaugėsi, kad nenusivilko marškinių, juk ketino.

— Ar aš įsibroviau į kieno nors valdas?

Ji basa stovėjo upelyje, vieną rankovę pasiraitojusi, plaukus laisvai susukusi į mazgą ant viršugalvio. Jam ji pasirodė tarsi vizija. Auksaplaukė graikų deivė su šiuolaikiniu jojikės kostiumu. Čia, provincijoje, tokių moterų nedažnai išvysi. Paklydusi tarp kalvų, basa braidžioja upelyje, tarsi kokia scena iš aštuoniolikto amžiaus tapybos. Jis panoro prisiartinti ir ją palytėti, o gal pabučiuoti. Nuo tos minties vėl nusišypsojo, o moteris jį stebėjo.

— Bijau, kad tai aš įsibrovėlis. Rytą išjojau, bet ne itin gerai pažįstu šias vietas, nežinau, kur nuosavybės ribos. Drįstu sakyti, kad tai aš įsiveržiau.

Jo tartis — lyg būtų baigęs valdišką anglų mokyklą, gal Itoną. Tariamas įsiveržėlis buvo džentelmenas iki gyvo kaulo. Vos žvilgtelėjus Džesę nustebino panašumas į Janą. Aukštesnis, platesnių pečių, bet veidas... akys... galvos kilstelėjimas... Plaukai labai šviesūs, šviesesni net už Džesės. Panašumo į Janą tiek, kad jai dingtelėjo, jog pasivaideno. Nusuko žvilgsnį, kruopščiai atsiraitojusi rankoves atsisėdo apsiauti batų. Nepažįstamasis toliau stebėjo ją su šypsena.

— Dėl manęs nebėkit. Man vis viena jau tuoj reikės grįžti. Tik pasakykit, ar čia gyvenate?

Džesė lėtai papurtė galvą, paleido plaukus, pažiūrėjo į jį. Tikrai be galo patrauklus.

— Ne, aš čia viešiu.

— Šit kaip. Aš irgi. — Paminėjo draugų, pas kuriuos apsistojęs, pavardę, bet Džesė neprisiminė, kad teta Beta būtų apie juos kalbėjusi. — Ar ilgai viešėsite?

— Kelias dienas, paskui reikės važiuoti atgal.

— Kur? — Be galo smalsus, kone įkyrus, bet kad toks jau išvaizdus.

— Į San Fransiską. Ten gyvenu. — Norėdama išvengti kito klausimo pasinaudojo tuo, kad dabar jos eilė klausti. Kodėl ne? — O jūs? — Jai patiko, kad gali jį kvosti.

— Aš gyvenu Los Andžele. Bet už kokio mėnesio persikelsiu į San Fransiską.

Jo klausydama vos nesukikeno. Tikra nuobodybės anglo imitacija. Toks britas, stovi čia ant kalvos su nepriekaištingu jojiko kostiumu, pliaukšėdamas vytiniu sau per delną. Ne, iš tiesų nemirtingas.

— Ar pasakiau ką juokinga?

— Ne, sere.

Vis dar šypsodamasi Džesė ėmė kopti į kalvą arčiau jo. Jos arklys buvo pririštas netoli tos vietos, kur jis stovėjo.

— Mano firma perkelia mane į San Fransiską. Prieš trejetą metų atvykau iš Londono ir Los Andželo jau tikrai atsikandau.

— San Fransiskas jums patiks. Nuostabus miestas.

Tai buvo visiškai kvailas pokalbis tarp dviejų nepažįstamųjų vidury niekieno žemės. Bet jie laikėsi taip, tarsi būtų susitikę Penktajame aveniu, Sąjungos gatvėje ar Sent Onorė gatvėje Paryžiuje. Sustojusi šalia jo, Džesė vėl nusijuokė.

— Atrodo, aš linksminu jus net nenoromis.

Ji vėl šyptelėjo, patraukė pečiais.

— Mane daug kas linksmina.

— Matau. — Jis ištiesė jai ranką ir nutaisęs oficialų veidą, bet besišypsančiomis akimis pasakė: — Aš Džefris Beitsas.

— Džesika Klark.

Stovėdami po medžiu jie paspaudė vienas kitam ranką, Džesika vėl nusišypsojo. Iš arti į Janą jis panėšėjo mažiau, tačiau buvo patrauklus savaip, tas ponas Džefris Beitsas iš Londono. Jis galvojo, kokia ji miela, kai taip šypsosi, o šypsojosi ji nuolat.

Džefris padvejojo prieš užduodamas kitą klausimą, bet neištvėrė. Jis norėjo sužinoti.

— Beje, kur jūs apsistojusi?

Beje? Džesiką ir tai pralinksmino.

— Pas draugės mamą, — miglotai teatsakė, o jis kilstelėjo antakius ir šyptelėjo.

— Tai nesakysit? Pažadu, kad gėdos jums nepadarysiu ir nekviestas vakarienės neateisiu.

Ji vėl nusijuokė ir dėl to pasijuto kaip kvailė, tačiau anglo veidas surimtėjo. Staiga jam dingtelėjo, kad gal ji keliauja su vyru. Tada būtų keblu. Džefris iškart nužvelgė jos kairę ranką ir jam palengvėjo neišvydus jokių žiedų. Tačiau jis neatidžiai pažiūrėjo, todėl neįžvelgė nežymaus blyškaus odos ruoželio ten, kur septynerius metus Džesė nešiojo vestuvinį žiedą, vos prieš keletą mėnesių nusimovė.

— Aš apsistojusi pas ponią Betanę Viljams.

— Atrodo, girdėjau šeimininkus minint jos vardą. — Atrodė, kad jam labai palengvėjo. — Padėti užlipti?

Kai jis paklausė, Džesė jau stovėjo prie arklio. Atsisuko juokdamasi.

— Vargu ar reikia. Bet gal sakyti, kad taip?

Jis lyg ir paraudo, kai Džesė lengvai užšoko ant arklio. Gana kvaila to klausti Džesės ūgio moters, bet dabar ji atkreipė dėmesį, koks aukštas jis pats. Šis vyras gerais dešimt centimetrų aukštesnis už Janą. Ką, vos ne dviejų metrų? Net Janas nebuvo toks aukštas... „Net Janas“... Kodėl ji visuomet visus lygina su juo? Tarsi jis būtų vyriškumo etalonas. Tobulas pavyzdys, su kuriuo mintyse visuomet lygins visus kitus vyrus.

— Ar galėčiau užsukti aplankyti jūsų pas ponią Viljams?

Susipažino neįprastai, nė nenumano, kas jis yra ir koks.

— Aš čia neilgai būsiu.

— Vadinasi, turiu jus aplankyti kuo greičiau, tiesa?

Džesika atsargiai linktelėjo. Atkaklus, kipšas. Ji vėl nusišypsojo. Bet atrodo malonus. Jam per trisdešimt, geros pilkšvos akys, švelnūs kaip šilkas plaukai. Apsirengęs prabangiai. Ant dešinės rankos mažojo pirštelio mūvi beveik nepastebimą auksinį žiedą. Jai lyg pasirodė, kad aukse išgraviruotas herbas, bet nenorėjo įkyriai žiūrėti. Visas toks formalus ir elegantiškas. Prie jojiko kelnių avi blizgančius juodus batus, vilki žydrus marškinius ir ryši kaklajuostę. Jo šviesiai rudas tvido švarkas kaba ant šakos. Džefris šioje kaimo vietovėje atrodė šiek tiek keistai, bet kartu ir dailiai. Kuo daugiau Džesė žiūrėjo, tuo gražesnis jis rodėsi. Lygiai tą patį jis galvojo apie ją, nors Džesė svarstė, ar smarkiai susivėlę jos plaukai.

— Tai malonu susipažinti, — pamojavo ir jau buvo benujojanti.

— Jūs neatsakėte į mano klausimą. — Džefris suėmė už kamanų, žiūrėdamas jai į akis. Džesė žinojo, ko jis klausia. Ir jai patiko jo bendravimo būdas.

— Taip, galit užsukti.

Jis tylėdamas atsitraukė ir, akinamai nusišypsojęs, nusilenkė. Tai jai irgi patiko. Jo šypsena. Džesė nusijuokė ir nušuoliavo rančos link.

TRISDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

— Ar gerai pajodinėjai, mieloji?

— Puikiausiai. Be to, sutikau keistą vyriškį.

— Šit kaip? Kas jis toks? — susidomėjo teta Beta. Nepažįstamų vyrų aplink rančą sutiksi nedaug, nebent retkarčiais užklystų koks darbininkas.

— Svečiuojasi čia pas kažką, grynas britas. Be galo išvaizdus.

Betą pralinksmino jos veido išraiška.

— Na, tai gerai. Aukštas tamsus gražuolis nepažįstamasis netoli mano rančos? Ką tu pasakysi! Kur jis? Kokio amžiaus?

Džesika krizeno.

— Aš pirma jį sutikau. Be to, šviesiaplaukis, ne tamsiaplaukis. Daug aukštesnis už mane.

— Tai jis tavo, nes tokių aukštų vyrų aš niekada nemėgau.

— O aš tokius dievinu.

Teta Beta atsargiai ir rimtai žvilgtelėjo į ją pro akinių viršų.

— Argi tu dar galėtum rinktis?

Abi juokėsi ir gėrėjosi nuostabiu saulėlydžiu virš kalvų.

Praėjo dar vienas ramus vakaras, o kitąryt Džesika pakirdo septintą. Troško klajoti, bet šį sykį ne jodama ant kaštoninės kumelės. Išsivirė kavos, bent kartą atsikėlusi anksčiau už Betą, ir

kuo tyliau išvažiavo „Morgan“. Dar nebuvo važinėjusi, tad nekantravo patyrinėti vietoves.

Saulė jau buvo aukštai danguje, kai aptiko jį. Atrodė liūdnokai, bet buvo tikras gražuolis. Lyg kas prieš kelis dešimtmečius būtų pametęs jį aukštoje žolėje ir palikęs, kai nusibodo ieškoti. Taip jis ir liko, vienišas, nemylimas, su pakrypusiu ženklu „Išnuomojama“ prie priekinių laiptų. Tai buvo nedidelis, tobulų proporcijų Viktorijos stiliaus namas. Ji paklebeno priekines duris — užrakintos. Tad atsisėdo ant laiptelių, vėdavosi plačiakrašte šiaudine skrybėle ir šypsojosi. Nežinojo kodėl, bet jautėsi nuostabiai. Buvo laiminga.

Atgal dulkėtu kaimo keliu nurūko per dideliu greičiu ir šypsodamasi įžengė vidun. Teta Beta, kuri tuo metu peržiūrinėjo paštą, pažvelgė su nuostaba.

— Na ir kurgi tu buvai? Taip anksti išlėkei. — Senosios moters akys šelmiškai žybtelėjo, ji atrodė susižavėjusi ir nustebusi.

— Tik paklausykit, ką aptikau!

— Dar vieną vyriškį mano valdose? Šį sykį prancūzą. Taip ir maniau. Mergaite, tau nuo karščio vaidenasi. — Teta Beta užjausdama sukikeno, o Džesika prapliupo juoku ir išmetė į orą skrybėlę.

— Ne, ne vyriškį. Namą! Neregėtą, nuostabų, pasakišką, Viktorijos stiliaus. Ak, aš jį jau įsimylėjau.

— Džesika, gal tą, apie kurį aš galvoju? Ne senojo Vilingo namą prie Šiaurės kelio? — Tą Betanė gerai žinojo.

— Nė nenumanau, tik žinau, kad pamilau jį.

— Tu jį jau įsigijai ir ryt ryte atvyksta dizaineris iš Niujorko. — Teta Beta atsisakė žiūrėti į tai rimtai.

— Ne, tikrai. Jis žavingas. Ar kada stovėjote ir gėrėjotės juo? Aš taip stovėjau šįryt ištisą valandą, o paskui dar kokią valandą sėdėjau ant laiptų. Kaip jis atrodo viduj? Gaila, buvo užrakintas. Net patikrinau visus langus.

— Vienas Dievas žino, kas ten kaip viduj atrodo. Jau penkiolika metų jame niekas negyvena. Tiesą sakant, buvo žavingas, bet žemės ten nedaug, tai pirkti niekas neskuba. Dabar gal ir galėtum įsigyti daugiau žemės, nes tie Parkeriai iškart už jo nusprendė parduoti gana gražų gabalėlį. Jei gerai prisimenu, kone šešiolika hektarų. Bet kiek žinau, tas Vilingo namas taip ir stūkso tuščias. Metai po metų. Kai atvykau pirkti šios rančos, nekilnojamojo turto agentūra man jį irgi rodė, tačiau ta vieta manęs nesudomino. Per didelis namas, per mažai žemės. Be to, norėjau ko nors šiuolaikiškesnio. Kam gali būti reikalingas Viktorijos stiliaus namas kažkokios dykynės viduryje?

— Teta Beta, bet jis žavingas! — Džesika atrodė tokia jauna ir romantiška, kai šypsojosi savo bičiulei.

— Taigi, jaunystės iliuzijos. Gal ir turi būti jaunas ir įsimylėjęs, kad ieškotum tokio namo kaip šis. Aš norėjau ko nors praktiškesnio, bet galiu suprasti, kodėl jis tau patiko. — Ji matė, kaip švyti jos jaunosios draugės žalios akys. — Džesika, ką tu iš tikrųjų sugalvojai? — Dabar ji kalbėjo tyliai ir rimtai.

— Dar nežinau. Bet svarstau apie daug ką. Gal tai ir beprotybė, paikos mintys, bet bręsta permainos. — Džesika atrodė patenkinta savimi. Rytas buvo pasakiškas, ir jos galvoje, o gal širdyje, nė nebežinojo kur, įvyko kažkas nuostabaus. Ji jautėsi gyva ir susijaudinusi, ir taip atsinaujinusi. Tai iš tiesų beprotiška. Kai sėdėjo žiūrėdama į namą, prisiminė ištrauką iš Biblijos, kurią buvo įsidėmėjusi sekmadienio mokykloje. „Kas buvo sena, praėjo, štai atsirado nauja.“ Galvojo apie tai, žinojo, jog tai tiesa. Visa, kas sena, jos gyvenimą paliko... net teismo siaubas... net Janas.

— Na, Džese, tai pasakyk man, kai subręs tos permainos, gal net šiek tiek anksčiau, kad galėčiau padėti.

— Dar ne dabar, gal truputėlį vėliau.

Teta Beta linktelėjo ir vėl ėmėsi peržiūrinėti paštą. Džesė niūniuodama užlėkė laiptais. Bet stabtelėjusi dar pažvelgė atgal.

— O kažin kaip galėčiau pamatyti, kas namo viduj?

— Paskambink nekilnojamojo turto pardavimo agentams. Jie tik nudžiugs. Matyt, tą namą jiems tenka rodyti ne dažniau nei sykį per penketą metų. Paieškok telefonų knygoje. Huverio apygardos nekilnojamojo turto agentūra. Nepaprastai originalus pavadinimas.

Teta Beta jau ėmė dvejoti... Ne, Džesė negali kalbėti rimtai. Tai užgaida, nuotaika. Bet užtat Džesė prasiblaškys. Jau vien tai, kad galės pagalvoti apie ką nors kita, ne vien apie tai, koks nuobodus jos gyvenimas, išeis jai į sveikatą. Kai įžengė pro duris, tikrai neatrodė nuobodžiaujanti. Šįryt ne. Ir vakar vakare ne.

Džefris Beitsas paskambino popiet, kai Džesė kaip tik buvo išėjusi, paskui dar sykį apie penktą, kai ji buvo ką tik grįžusi. Mandagiai pasiteiravo, ar galėtų užsukti išgerti, o jei ne, tai gal galėtų pakviesti ją pas tuos žmones, kur apsistojęs pats. Džesė pakvietė jį išgerti pas tetą Betą. Jos nuotaika buvo puiki.

Džefris buvo žavingas, linksmas, padorus, jam be galo patiko teta Beta, ir dėl to pradžiugo Džesė, o dar labiau patiko Džesė, ir dėl to pradžiugo Beta. Jis buvo išsipustęs dar labiau, nei Džesė tikėjosi, su švarku ir dramblio kaulo spalvos gabardino kelnėmis, mėlynais „Wedgewood“ marškiniais, tamsiai mėlyna kaklaskare. Be galo elegantiškas, bet sykiu ir patrauklus. Jie drauge atrodė pasakiška pora, abu aukšti ir šviesiaplaukiai, abu grakštūs. Galvos į juos atsigręžtų bet kur, net jei jie sėdėtų taip paprastai kaip čia, šioje rančos svetainėje.

— Šiandien jojau per kalvas, ieškodamas tavęs, Džese, bet tuščiai. Kur tu slapsteisi?

— Tame name, kur vonia keturių pėdų gylio, o virtuvė kaip iš muziejaus.

— A, turbūt apsimesdama Auksaplauke. Ar trys lokiai pasirodė prieš tau išvykstant, ar košė buvo skani?

— Labai. — Ji nusijuokė ir šiek tiek paraudo, kai jis paėmė jos ranką. Bet tepalaikė vos akimirką.

— Maniau, kad vakar ant kalvų pamačiau regėjimą. Atrodei kaip deivė.

— Teta Beta sakė, kad aš regiu haliucinacijas nuo saulės.

— Na, taip, bet jai bent jau nepasirodė, kad sutiko dievaitį. — Teta Beta paerzino jį saikingai, tik žiūrėdama, kaip jis reaguos, bet Džefris nesuglumo. Buvo be galo malonus, išėjo prieš vakarienę, pakvietęs abi rytoj papietauti pas jo šeimininkus. Beta iškart atsiprašė, paaiškino, kad bus užsiėmusi kažkokiais rančos reikalais, bet Džesė su malonumu priėmė kvietimą. Jis išvažiavo šokolado spalvos „Porsche“, o Džesika žvelgė mergaitiškai spindinčiomis akimis.

— Na, ką manote?

— Gerokai per aukštas. — Teta Beta stengėsi dėtis griežta, bet netrukus jos veide pražydo šypsena. — Tačiau dėl visa ko kito aš iš širdies pritariu. Jis nepaprastai žavingas, Džese, tiesiog žavingas. — Teta Beta buvo susijaudinusi ne mažiau už Džesę. Bandė neišsiduoti, tačiau jai nesisekė.

— Taip, jis mielas. — Džesė užsisvajojo, paskui apsisuko ant vienos kojos. — Bet mano namas vis tiek mielesnis.

— Džesika, tu mane painioji, aš per sena tokiems žaidimams. Koks namas? Ir kaip drįsti tokį vyrą lyginti su namu?

— Nes kaip tik noriu palyginti. Kalbu apie savo namą, kurį šiandien visai vasarai išsinuomojau.

Betos veidas surimtėjo išgirdus naujieną.

— Tu išsinuomojai Vilingo namą visai vasarai?

— Taip, o jei man patiks, galėsiu gyventi ir ilgiau. Teta Beta, aš čia laiminga, be to, sakėte, kad metas permainoms.

— Taip, bet ar tokioms? Toks gyvenimo būdas tinka senai moteriai, ne tau. Juk tu negali prapulti kaime. Su kuo bendrausi? Ką veiksi?

— Bendrausiu su jumis, imsiu vėl tapyti. Jau daug metų to nedariau. Aš dievinu tapybą. Gal net jus nutapysiu.

— Džesika, Džesika... Nesiliauji skraidyti. Kartais tu verti mane nerimauti. Praeitą sykį tu pašokai ir išlėkei skirtis. O ką darai dabar? Prašau, dorai visa tai apgalvok, mieloji.

— Apgalvojau, ir darysiu kaip tik tai. Juk išsinuomojau jį tik vasarai. Paskui matysim. Noriu tik išbandyti. Vienintelis tvirtas sprendimas, kurį padariau, tai parduoti parduotuvę.

— Viešpatie gailestingas, tu nesėdėjai sudėjusi rankų. Ar tikrai to nori? — Teta Beta jau atrodė ne juokais sukrėsta. Taip, ji siūlė jai parduoti parduotuvę, bet nemanė, kad Džesika paklausys. Varge, ir ką ji padarė?

— Tikrai. Parduosiu „Lady J“ Astridai. Bent jau pasiūlysiu, kai grįšiu.

— Ir ji nupirks, Džese, nė neabejok. Nepasakyčiau, kad man dėl to gaila, jai išeis tik į naudą. Bet ar pati nesigailėsi? Juk ta parduotuvė tau tiek reiškė.

— Taip, bet praeity. Ji dalis to, ko stengiuosi atsikratyti. Tad nemanau, kad gailėsiuos.

— Na, tikiuosi, kad ne.

Abi juto, kad atėjo permainų metas. Pirmąkart po ilgo laiko Džesika jautėsi gyva, nenuobodžiaujanti.

— Ar tame name įmanoma gyventi?

— Kodėl ne, jei gerai pašveisi. Jei iš peties pašveisi.

— Iš kur imsi baldų?

— Gyvensiu miegmaišyje, — nė kiek nesutriko Džesė.

— Nebūk kvaila. Pašiūrėje turiu šiokių tokių baldų, dar palėpėje, pasiimk, vis patogiau bus.

— Ak, kokia būsiu laiminga.

— Tikiuosi, Džesika, kad būsi. Būk gera, nedaryk jokių rimtų žingsnių per greitai, nesiskubink, pasverk savo sprendimus.

— O jūs irgi taip darot?

Tetą Betą prajuokino toks klausimas.

— Ne, bet tokį patarimą vyresnės moterys privalo duoti jaunoms mergaitėms. Aš visada puolu ir padarau, ko noriu, o už klaidas moku vėliau. Tiesą sakant, bus nuostabu turėti tave per vasarą. — Vyresnioji moteris švelniai nusišypsojo, o Džesė susimąstė.

— O jeigu pasilikčiau dar ilgiau?

— Na, tada užsidaryčiau viduje ir šaudyčiau į tave pro virtuvės langus. Kaip manai, ką daryčiau? Džiaugčiausi, savaime suprantama. Bet neskatinu tavęs persikelti čia dėl manęs. Aš nepatariu to nė Astridai.

Bet Betanė nesitikėjo, kad Džesė iš tiesų persikeltų. Jau vasarai baigiantis jos entuziazmas išgaruos. Ir anglas, kuris kraustosi į San Fransiską, teikia gerokai vilčių.

Kitą dieną jis atvyko paimti Džesės pietauti ir ji grįžo pas tetą Betą puikios nuotaikos. Jai patiko Džefrio bičiuliai, o jie nudžiugo išgirdę, kad Džesė atsikrausto čia vasarai, tad pakvietė ją nesivaržant užsukti, kada tik panorėsianti. Tai buvo pora, abu per penkiasdešimt, dažnai pasikviečiantys draugų iš Los Andželo, o Džefris vienas iš jų...

— Matau, kad šią vasarą čia praleisiu daugiau laiko, — prasitarė jis. — Taip, ir iš San Fransisko iki čia baisiai toli. Džesika, galėjai kur nors arčiau susirasti vasarnamį.

Ji dar nebuvo jam užsiminusi, kad ruošiasi persikraustyti čia visam laikui. Nusijuokė Džefriui į akis, kai jis padavė jai ranką lipant iš automobilio, jiems grįžus pas tetą Betą.

— Beje, jei kalbame apie San Fransiską, kada grįšite į miestą, mis Klark?

— Rytoj? — Bet „mis Klark“ ją sunervino. Mis? Taip keistai skamba. Taip... tuščiai.

— Aš rytoj grįžtu į Los Andželą. Bet, tiesą sakant, — pažiūrėjo į ją gudriai ir akivaizdžiai savimi patenkintas, — trečiadienį planuoju atvykti į San Fransiską. Gal pavakarieniausime?

— Mielai.

— Džiaugiuosi.

Džefris atrodė keistai rimtas, kai juodu priėjo prie namo. Jis be žodžių paėmė ją už rankos.

TRISDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Džesės pasiūlymas Astridą apstulbino, bet ji nė nemirktelėjo. Norėjo pirkti parduotuvę nuo tada, kai pirmąkart ją išvydo.

— Bet ar tu tikra?

— Tikresnė nė negaliu būti. Aš tau pasakysiu, kiek vertas inventorius, pasišnekėsiu su advokatu ir susitarsime dėl kainos.

Džesė pasitarė su Filipu Valdu ir po dviejų dienų jos nustatė kainą. Astrida nesvyravo.

Ji paprašė savo advokatų parengti dokumentus. „Lady J“ taps jos už aštuoniasdešimt penkis tūkstančius dolerių. Ir jai, ir Džesei kaina atrodė tinkama. Tik vienąkart Džesei skaudžiai dilgtelėjo, kai Astrida užsiminė, kad pakeis parduotuvės pavadinimą į „Lady A“. Bet pirkėjams skambės kone taip pat. Aišku, parduotuvė nebus kas buvusi, ji bus Astridos. Pagaliau atėjo šios eros pabaiga.

Jos sėdėjo kabinete parduotuvės gale ir aptarinėjo sandorio detales. Tarpduryje šypsodamasi pasirodė Kacuko.

— Tavęs kai kas ieško, Džese. Labai jau dailus pažiūrėti, turiu pasakyti.

— Ką? — Ji kyštelėjo galvą pro duris ir išvydo Džefrį. — Sveikas, — pamojo jam kviesdama į kabinetą ir supažindino su Astrida, paaiškino, kad ponia Viljams jos motina.

— Jūs pažįstate mano motiną? — nusistebėjo Astrida. Mama tikrai neturėjo pažįstamo Džefrio.

— Buvo malonu susipažinti su ja praeitą savaitgalį rančoje. — Astridos antakiai šovė aukštyn, ji metė Džesei nuostabos kupiną žvilgsnį, o Džefris paskubėjo pridurti: — Aš ten lankiau bičiulius.

Ūmai Astridos veidas nušvito supratus, kodėl Džesė planuoja praleisti vasarą tame girgždančiame išnuomotame Viktorijos stiliaus name. Ji net pasvarstė, ar dėl šios priežasties Džesė parduoda ir parduotuvę. Bet niekaip nesuprato, kada pražiopsojo šį siužeto fragmentą. O gal Džesika nuo jos slapstėsi? Žvilgtelėjusi pastebėjo, kaip šiltai Džefris žiūri į Džesiką. Tad Astrida susitvardė neuždavusi visų ant liežuvio galo besisukančių klausimų. Kaip? Kada? Kas toliau? Ar jis... negi jis?., o gal jis?..

Džefris nutraukė jos svarstymus dar kartą kerinčiai nusišypsodamas.

— Gal galėčiau pakviesti jus, žaviosios damos, pietų? — Jis neužmiršo apgailestaujančiu žvilgsniu apglėbti ir Kacuko, bet žinojo, kad kažkas turi likti, rūpintis parduotuve. Jo manieros buvo nepriekaištingos. Astridai tai patiko. Iš smalsumo ji vos nesusigundė eiti su jais užkąsti, bet negalėjo taip trukdyti Džesei. O pati Džesika jau skubėjo purtyti galvą.

— Nė negundyk mūsų, Džefri, mes kaip tik aptarinėjome darbo reikalus, na, parduotuvės pardavimą ir...

— Dėl Dievo, Džese! — Astrida nutraukė Džesės sąžinės priekaištus. — Nebūk kvaila, apie reikalus pasišnekėsime vėliau. Man vis viena reikia sulakstyti kai kuo pasirūpinti. Teks važiuoti į centrą, — atsiprašydama pažiūrėjo į Džefrį, — bet judu eikite ir dėl nieko nesukdami galvos papietaukite. Susitiksime čia antrą ar apie pusę trijų.

— Gal verčiau tarkimės pusę trijų, ponia Boner, — paskubėjo įsiterpti Džefris.

Džesika tik sėdėjo ir laukė. Jai patiko jo elgesys. Matėsi, kad pripratęs rodyti valdžią. Tai teikė saugumo, o grėsmės nekėlė. Dabar, kai ji galėjo gyventi ir be kitų žmonių rūpesčio, dėmesys jai buvo prabanga, o ne gyvastį teikianti plazma. Ji džiaugėsi šiuo pokyčiu, tačiau pagalvodavo, kaip būtų gyvenusi su Janu, jei jai nebūtų jo taip beviltiškai reikėję, jei būtų labiau pasitikėjusi savimi.

Jie pietavo netoliese restorano sodelyje Sąjungos gatvėje. Nepaprastai maloniai praleido laiką. Jis aistringai dievino arklius, skraidė savo lėktuvu, kitą žiemą planavo vykti į Afriką. Mokėsi Itone, paskui studijavo Kembridže. Buvo matyti, kad jis labai susižavėjęs Džese. O kai jis nusišypsodavo ta pasakiška savo šypsena, ji ištirpdavo.

— Turiu pasakyti, Džesika, čia, mieste, tu atrodai visai kitaip.

— Taip, net keista, kad taip pasikeičiu susišukavusi plaukus. — Abu nusijuokė prisiminę pirmąjį susitikimą. — Čia net batus aviu.

— Tikrai? Kaip netikėta. Leisk pažiūrėti. — Erzindamas kilstelėjo staltiesę, žvilgtelėjo žemyn ir išvydo itin dailius šviesiai rusvos zomšos „Gucci“ batelius. Beveik tokios pačios spalvos kaip zomšinis sijonas, derantis prie šviesiai oranžinės spalvos šilkinės palaidinukės. Blyškiai oranžinė buvo Jano mėgstama spalva, ir šį rytą Džesė prisivertė ją apsivilkti. Na ir kas, kad Janas irgi mėgo šią spalvą. Tai ne priežastis, kodėl turėtų jos atsisakyti. Šios palaidinukės nebuvo apsivilkusi ištisus mėnesius, tarsi taip elgdamasi pabrėžtų, kad Jano atsižada. Dabar tai atrodė kvaila.

— Gražūs bateliai. Beje, ir palaidinukė daili.

Džesė nuraudo išgirdusi komplimentą, gal labiausiai dėl to, kad prisiminė Janą. Džefris kažkodėl...

— Apie ką tu galvoji? — Jis pagavo jos akyse greitai praplaukusį šešėlį.

— Apie nieką...

— Ar tau negėda meluoti? Juk prisiminei kažką rimta. Liūdna? — Bent taip jam pasirodė.

— Žinoma, ne. — Džesę sutrikdė toks jo pastabumas. Ne, jis tikrai per daug atidus.

— Ar tu niekad nebuvai ištekėjusi, Džese? Atrodo netikėta sėkmė sutikti tokią moterį kaip tu, kuri būtų laisva ir be įsipareigojimų. O gal tai tik mano prielaidos? — Bet jis norėjo žinoti nuo pat pirmojo jų susitikimo.

— Tavo prielaidos teisingos, esu laisva ir be įsipareigojimų. Taip, buvau ištekėjusi. — Jis stebėtinai gerai žinojo, kada ko klausti, tarsi skaitytų jos mintis.

— Vaikų turi? — susidomėjęs kilstelėjo antakius.

— Ne, nė vieno.

— Gerai.

— Gerai? — Keista, kad jis taip pasakė. — Ar tu nemyli vaikų, Džefri?

— Net labai myliu. Kitų žmonių. — Nusišypsojo nė kiek nesutrikęs. — Tiesą sakant, esu nuostabus dėdė, bet būčiau visiškai nevykęs tėvas.

— Kodėl taip sakai?

— Aš per dažnai kraustausi. Esu per daug savanaudiškas. Jeigu myliu moterį, nepakenčiu minties, kad reikėtų ja dalytis su kitu svarbiu jai asmeniu. O jeigu nori būti gera motina, tai dėmesį vyrui ir atžalai tenka skelti per pusę. Gal aš pats pernelyg vaikiškas, bet man patinka ilgi romantiški vakarai, neplanuotos kelionės į Paryžių, slidinėjimas Šveicarijoje be trijų automobilyje bliaunančių varvanosių... Galiu išvardyti tau tūkstantį neapsakomai savanaudiškų priežasčių. Bet aš kalbu nuoširdžiai. Ar tai tave stulbina? — Jis nė kiek neatsiprašinėjo už tokius savo samprotavimus, bet buvo pasiruošęs tam, kad ji gali ir nepritarti. Džefris jau seniai buvo paliovęs atsiprašinėti. Jis pasirūpino, kad neliktų nė menkiausios galimybės suklupti. Buvo apsisprendęs ir daugiau to svarstyti neketino.

— Ne, tai manęs nestulbina. Aš visuomet pati taip manydavau. Tiesą sakant, visiškai taip pat.

— Bet?

— Ką?

— Tavo balse nuskambėjo „bet“, — tyliai ištarė jis ir Džesė nusišypsojo.

— Tikrai? Nežinau. Dėl vaikų anksčiau buvau tvirtai įsitikinusi. Dabar nežinau... Aš smarkiai pasikeičiau.

— Pasikeisti natūralu, jei išsiskiri. Bet negi staiga supratai, kad nori vaikų? O aš linkęs manyti, kad norėtum būti visiškai laisva.

— Nebūtinai. Aišku, taip smarkiai požiūrio į vaikus aš nepakeičiau. Tik uždaviau sau daugybę klausimų.

— Tiesą sakant, Džesika, — Džefris švelniai paėmė ją už rankos, — manau, tu būtum laimingesnė be vaikų. Tu atrodai be galo panaši į mane. Ryžtinga, laisva, mėgsti tai, ką darai. Man sunku įsivaizduoti, kad tu viso to atsisakytum dėl mažytės būtybės su sauskelnėmis.

Džesė šyptelėjo įsivaizduodama.

— Dievulėliau.

— Taigi.

Abu pasijuokė, gurkštelėjo vyno. Prie staliukų jau sėdosi antros bangos pietautojai. Jie jau sėdėjo čia dvi valandas. Keista, kad nei iš šio, nei iš to ėmė kalbėtis su juo apie vaikus. Džesė jautė, kad ši tema jam svarbi, tad jis nori kuo anksčiau susitarti ir daugiau prie jos negrįžti. O jo požiūris buvo lygiai toks, kokiam Džesė pati gerą dešimtmetį aistringai pritarė.

Džesika ištiesė kojas ir pabaigė vyną, svarstydama, ar ne metas jai grįžti į parduotuvę. Ūmai jai dingtelėjo, kad užgaišęs čia Džefris tikriausiai vėluoja į savo susitikimus. Bet kartu leisti laiką buvo taip malonu, skirtis nesinorėjo.

— Kitą savaitę verslo reikalais vyksiu į Paryžių. Džesika, gal nori, kad ką parvežčiau?

— Kokia nuostabi mintis. Paryžius, — sužibo jos akys. Paryžius. — Na, pagalvokim. Galėtum parvežti man... Luvrą... Jėzaus Širdies baziliką... „Cafe Flore“... restoraną „Brasserie Lipp“... Eliziejaus laukus... Et, žinai, visą Sent Onorė priemiesčio gatvę, — sukikeno įsivaizduodama.

— Štai kas man patinka. Moteris, kuri žino, ko nori. Nors, tiesą sakant, gal geriau vyk su manim?

— Juokauji?

— Nė kiek. Važiuoju tik trims ar keturioms dienoms. Juk tokiam trumpam laikui nesunkiai galėtum atsitraukti?

Na, taip, bet su visai nepažįstamu vyriškiu? Vienas Dievas žino, kas jis toks.

— Aš ketinau skristi į Niujorką parduotuvės reikalais, bet dabar man nereikės... ir... į Paryžių... — Džesė nežinojo, ką sakyti. Tiek kvailių per visą pilvą, kurių neįmanoma pakęsti, ir štai tobulas dieviškas vyras, kuris nori vežtis ją į Paryžių.

— Mums nebūtina... — Atrodė sutrikęs, bet mielas. — Mums nebūtina apsistoti tame pačiame kambaryje... Jeigu tau bus patogiau...

— Džefri, tu angelas. Liaukis, nes aš tikrai išlėksiu su tavim ir nedarysiu nieko, ką privalau daryti čia. Aš nepaprastai pamaloninta, kad pakvietei, bet tikrai negaliu.

— Na, dar palaukime, gal apsigalvosi.

Nieko sau. Tas Džefris tikrai žavus. Paryžius? Ji vos nepasakė „taip“, bet... Kodėl ne? Kodėl, po velnių, ne? Paryžius? Dieve, kaip būtų puiku, bet... po velnių, kodėl ji jaučiasi taip, tarsi apgaudinėtų Janą? Koks dabar skirtumas? Juk ji laisva. Juk jis nė nežinos. Ji vis viena su juo nė nesusitinka. Bet... kažin kaip... jis čia... ir jo akyse skausmas, tarsi jis nenorėtų, kad Džesė važiuotų. Ji pasistengė išmesti Janą iš galvos ir nusišypsojo Džefriui.

— Ačiū už kvietimą.

— Tikrai norėčiau, kad skristum kartu. Matai, ką turiu galvoje, kai šneku apie neplanuotas keliones. Aš dievinu tokius dalykus. Aišku, mažas džiaugsmas, jei turi sykiu vilktis auklę ir ketvertą vaikigalių arba palikti juos namie ir jaustis kaltas. Būti dėde iš tiesų daug paprasčiau. Ar turi sūnėnų ar dukterėčių? — Ji be žodžių papurtė galvą. — Brolių ar seserų?

— Turėjau brolį, bet jis žuvo kare.

Džefris, atrodo, nustebo.

— Antrajame ar Korėjos? Bet vis tiek turėjo būti gerokai už tave vyresnis.

— Ne, Vietnamo.

— A, žinoma. Na ir paikas aš. Kaip siaubinga. Ar jūs buvote artimi? — Jis šiek tiek stipriau, užjausdamas spustelėjo jai ranką. Jo supratingumas džiugino.

— Taip, buvome be galo artimi. Po jo mirties ilgai negalėjau atsigauti. — Džesė pirmą kartą apie tai prabilo. Per keletą pastarųjų mėnesių ji išsilaisvino nuo daugiau praeities šmėklų, nei numanė.

— Užjaučiu.

Ji linktelėjo, šyptelėjo.

— O kiek brolių ir seserų turi tu?

— Dvi seseris ir itin konservatyvų brolį. Mano seserys gerokai pamišusios, bet nuostabios.

— Ar daug laiko praleidi Europoje?

— Gerokai. Vis po keletą dienų, kai prisitaikau. Man taip gyventi be galo patinka. Beje, gal man jau vežti tave į parduotuvę pas Astridą?

— Vaje. Visai pamiršau. Tu teisus. — Gailestaudama žvilgtelėjo į laikrodėlį, vėl jam nusišypsojo. Kokios malonios buvo šios kelios valandos. Turbūt per mane tu vėluoji į savo susitikimus.

— Taip... Aš... — Bet rimtas veidas persikreipė, jis gudriai nusišypsojo. — Ne, aš iš viso su niekuo neturėjau susitikti. Atvažiavau čia vien norėdamas pasimatyti su tavimi. — Atsilošė kėdėje juokdamasis iš savęs, be galo patenkintas.

— Vien? — apstulbo Džesika.

— Taip, dėl to atvažiavau. Tikiuosi, tu nieko prieš.

— Ne, aš tik nustebau. — Nustebo, nes nieku gyvu šito nesitikėjo. Ką tai galėtų reikšti? Jis atvažiavo pasimatyti su ja... ir dar pasiūlė skristi į Paryžių... Po velniais. Negi jis pasirodys esąs kaip visi kiti — gal tikisi, kad ji kūnu atsilygins už valgį?

— Ak, kad matytum savo veido išraišką, Džese!

— Ką? — nusijuokė ji, bet susigėdusi. O jei jis suprato, ką ji pagalvojo? Jis, atrodo, lengvai skaito jos mintis.

— Nori žinoti, kokia ta išraiška?

— Gerai, pabandyk atspėti. — Ji juk gali ir įžūliai išsisukti.

— Gerai, jei aš tau pasakysiu, kad užsisakiau kambarį Hantingtone, ar pasijusi geriau?

— Na, ką tu čia dabar! — užsimojo į jį servetėle. — Aš nė nepamaniau...

— Taip, pamanei.

— Pamaniau!

Abu juokėsi. Jis pakišo stambų banknotą po padavėjo lėkštele ir atsistojo padėti Džesikai apsivilkti švarko.

— Atsiprašau už savo įtarimus, — išsišiepusi Džesika nudūrė akis.

— Tau ir derėtų atsiprašyti.

Tačiau išeinant jis draugiškai apkabino ją per pečius ir visą kelią į parduotuvę jie juokėsi ir vienas kitą erzino. Kai įėjo, Astrida jau laukė jų ramiai šypsodamasi. Ji džiaugėsi matydama Džesę vėl laimingą ir su vyriškiu.

— Dabar palieku jus tvarkyti verslo reikalų. Džesika, kokiu metu man tave paimti?

— Iš čia? — nustebo ji. Kaip keista, kad vyras vėl ja rūpinasi, palydi ir padeda, nuveža ir parveža. Jai taip ilgai šito trūko, kad dabar nė nežinojo, kaip reaguoti. Tarsi daugelį mėnesių vaikštinėjusi basa būtų vėl apsiavusi batus.

— Gal geriau susirasiu tave po darbo?

— Galima ir taip. — Džesė laiminga į jį žiūrėjo, akimirką nė vienas neištarė nė žodžio. Ji ketino pasiūlyti jam savo automobilį, tačiau nesiryžo... Ne, „Morgan“ siūlyti negalima. Jautėsi nei šiaip, nei taip, kad neprasižioja, bet neįstengė.

— Žinai, leisiu tau grįžti namo ir pailsėti. Gal galiu paimti tave iš namų?

Kadangi jis jau žinojo, kad ji šiek tiek lengvabūdė, abu nusijuokė, bet ji linktelėjo.

— Puiku.

— Tarkime, septintą. Vakarienė aštuntą.

— Nuostabu. — Staiga jai dingtelėjo mintis. Džefris jau žengė pro parduotuvės duris, bet Džesė pasivijo jį. — Tu juk dorai nepažįsti San Fransisko, tiesa?

— Na, nepažįstu, bet tikiuosi, kad kelią susirasiu. — Jis nustebo dėl jos rūpesčio.

— Gal nori, kad pavakary parodyčiau tau miestą?

— O galėtum parodyti?

— Žinoma.

— Tai puiki mintis.

— Gerai. Kur būsi apie penktą?

— Kur tik pasakysi.

— Gerai, tada paimsiu tave prie Šv. Pranciškaus viešbučio penktą. Gerai?

— Geriau nė negali būti.

Jis skubiai atsisveikino ir greitai nubėgo parduotuvės laiptais žemyn, o Džesė atsigręžė į Astridą. Tačiau jai sunkiai sekėsi susikaupti, kai jos šnekėjosi apie „Lady J“ pardavimą.

— Gerai, Džese?

— Ką? — Pakėlusi galvą Džesė pamatė, kad Astrida šypsosi. — Oi, velnias, užsisapnavau.

— Tik nesakyk, kad tu įsimyli.

— Nieko panašaus. Bet jis juk puikus vyras, tiesa? — Ji troško Astridos pritarimo.

— Atrodo, tikrai puikus.

Džesika sukikeno it mokinukė. Jai atrodė, kad jos užtruko valandų valandas, kol sutvarkė visus pardavimo reikalus. Abi buvo patenkintos rezultatais. Džesika džiaugsmingai pakilo nuo rašomojo stalo, pasisuko ant dailaus „Gucci“ batelio kulno ir žvilgtelėjo į laikrodį.

— O dabar turiu lėkti, — stvėrė rankinę, pasiuntė Astridai oro bučinį ir laiminga stabtelėjo tarpduryje. — Po penkiolikos minučių turiu paimti Janą.

It bangos nublokšta ji dingo už durų, nudūmė laiptais nė nesuvokusi, ką pasakė. Astrida papurtė galvą svarstydama, kada pagaliau draugė jį užmirš. Negana to, jai rūpėjo ir kaip laikosi Janas. Astrida jo ilgėjosi. Tad prisiminimas apie jį gerokai nuslopino jos džiugų susijaudinimą dėl naujojo Džesės bičiulio.

Džesė jau atbula riedėjo taku ir suko paimti Džefrio.

TRISDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

— Ar aš vėluoju? — paklausė Džesė. Ji sunerimusi privažiavo prie Šv. Pranciškaus viešbučio. Pakeliui į senamiestį netikėtai pateko į mašinų grūstį. Bet jis atrodė patenkintas ir atsipalaidavęs kaip žmogus, džiugiai laukiantis susitikimo, ne pykstantis, kad yra verčiamas laukti.

— Na, taip, laukiu čia valandų valandas.

— Melagis.

— Dangau, kaip galima šitaip įžūliai apšmeižti žmogų! — Bet buvo sužavėtas ją matydamas, leido sau pasilenkti ir pakštelėti jai į skruostą. Džesei patiko jo draugiškumas. Prisilietimai prieš įsiliepsnojant aistrai iš jos gyvenimo jau buvo kone išnykę. Greitas rankos palytėjimas, nekaltas bučinys į skruostą. Taip lengviau priprasti. Jie pamažu tapo draugais. Jai tai patiko.

— Tai kur tu mane veši?

— Visur. — Patenkinta pažiūrėjo į jį važiuodama į Nobo kalvą.

— Tai bent pažadas. Na, žinau, kur mes dabar esame, štai mano viešbutis.

Ji nieko nepasakė, jis išsišiepė.

— Štai Nobo kalva.

Džesė parodė Malonės katedrą, Pasifik Junijono klubą, tris prabangiausius miesto viešbučius. Kalifornijos gatve nuvažiavo į Embarkadero prabangių parduotuvių rajoną, iki Perkėlos pastato, greitai apžvelgė prieplauką. Pravažiavo Žvejų prieplauką, ten stabtelėjusi Džesė nupirko jam indelį, kaupiną šviežių krevečių, ir didžiulį gabalą raugintos tešlos duonos. Iš ten jie patraukė link Žirardelio aikštės ir Kanerijo su it bitės avilyje susispietusiomis nedidelėmis prabangiomis parduotuvėlėmis.

— Kokia ekskursija, mieloji, aš sujaudintas.

Ji ir pati gerai praleido laiką.

Paskui jie nuvažiavo pažiūrėti, kaip pagyvenę vyrai prie įlankos žaidžia bočią, paskui prie jachtų įlankos ir Šv. Pranciškaus jachtų klubo. Vėliau pamažu pervažiavo per ištisus prabangių didžiulių namų kvartalus. O tada jau buvo metas užsukti į Aukso Vartų parką. Laiką ji apskaičiavo puikiai, kaip tik artėjo saulėlydis, saulės spinduliai nutvieskė gėlynus ir pieveles aukso bei rausva šviesa. Tai buvo mėgstamiausias Džesikos dienos metas.

Jie vaikščiojo vingiuotais takeliais pro nesibaigiančius gėlynus, pro nedidelius krioklius, apėjo aplink nedidelį ežerą ir pagaliau pasiekė japonišką arbatinę.

— Džesika, kokia puiki tavo ekskursija.

— Jūsų paslaugoms, sere, — nusilenkė ji, o Džefris greitai apglėbė ją per pečius. Diena praėjo puikiai ir Džesei jau ėmė rodytis, kad tikrai jį pažįsta.

Jai patiko jo reakcijos, jo mąstysena, humoro jausmas, tas švelnus rūpinimasis, kaip jaučiasi ji. Be to, atrodė, kad ji jam irgi labai patinka. Džefris buvo laisvas, nesuvaržytas kaip ir ji, toks pats trokštantis nepriklausomybės. Atrodė, kad mėgsta savo darbą ir finansiškai nieko nestokoja. Jis tikrai buvo geras kompanionas. Bent jau kol kas. Su Džese elgėsi maloniai. Ji išmoko būti dėkinga už tai, per daug juo nepasikliaudama.

— Džesika, ką tu mėgsti daryti labiau už viską pasaulyje? — paklausė Džefris, kai jie japoniško sodo arbatinėje gurkšnojo žaliąją arbatą ir kramsnojo japoniškus sausainėlius.

— Labiau už viską pasaulyje... Turbūt tapyti.

— Tikrai? — nustebo. — Ar tu gerai tapai? Kvailas klausimas, bet vis atrodo, kad privalai paklausti, kad ir kaip beprasmiška.

Tie, kurie tapo gerai, tvirtina, kad jie niekam tikę. Aišku, tie, kurie niekam tikę, sako, kad jie už visus geriausi.

— Tai ką tada man sakyti? — Abu nusijuokė ir Džesė pasidalijo su juo paskutiniu sausainėliu. — Nė nežinau, ar aš ko nors verta, bet man nepaprastai patinka tapyti.

— Ką tu tapai?

— Žiūrint kada. Žmones. Peizažus. Daug ką, aš tapau akvarele arba aliejiniais.

— Kada nors turėsi man parodyti, — pasakė veikiau pataikaujamai, tarsi nieko įspūdingo nesitikėtų. Kartais jis elgdavosi tarsi geraširdis, raminti linkęs tėvas ir taip priversdavo ją pasijusti maža mergaite. Keista, kad kaip tik dabar, kai jau priprato būti suaugusi, vėl pasirodė kažkas, kas leidžia jai pasijusti vaiku. Bet Džesė jau nebuvo tikra, kad nori vėl būti maža mergaitė.

Kai arbatinė sode užsidarė, jie lėtai grįžo prie automobilio. Atrodė, kad Džefris tik dabar jį pastebėjo.

— Na, Džesika, tai tikras gražuolis. Gali sakyti, kad jie dabar jau kolekcionierių džiaugsmas. Iš kur jį gavai?

— Nežinau, ar dera prisipažinti tokį dalyką, bet tai dovana, — paaiškino ji didžiuodamasi.

— Vaje, tikrai nuostabi dovana.

Tylėdama linktelėjo, o jis pašnairavo į ją daugiau nieko neklausinėdamas. Tačiau suprato, kad tas, kas padovanojo jai automobilį, jos gyvenime buvo labai svarbus, greičiausiai jos vyras. Džesika ne tokia moteris, kuri iš bet ko priimtų dideles dovanas. Tiek apie ją jis jau žinojo. Ji išauklėta ir save gerbianti moteris.

— Ar kada nors skridai lėktuvu? Turiu galvoje, ar kada pati valdei lėktuvą? — Džesė nusijuokė iš tokios minties ir papurtė galvą. — Norėtum pabandyti?

— Rimtai?

— Kodėl ne? Kada nors paskraidysime mano lėktuvu. Skristi nesunku, kaipmat išmoksi.

— Nieko sau mintis.

Nieko sau minčių jam netrūko, bet jai tas patiko. Ir jis jai patiko.

Jie drauge praleido nuostabų vakarą. Restorane „L’Etoile“ maistas buvo skanus, bare švelniai skambėjo pianinas, o Džefris puikiai palaikė draugiją. Jie pasidalijo Šatobriano kepsnį su trumais, „Bėarnaise“ padažu ir baltaisiais šparagais, palmių pumpurėlius su cikorijų salotomis ir skaniu garstyčių padažu. Išgėrė butelį 1952-ųjų „Mouton-Rothschild“ vyno. „Labai geri metai“, — užtikrino jis savo kapota angliška tartimi, sušildydamas žodžius tik jai skirta šypsena. Jis mokėjo kurti intymumo atmosferą neversdamas jos nesmagiai jaustis.

Po vakarienės jie šoko „Alexis“ restorane, ir šis vakaras nė kiek nepanėšėjo į aną, praleistą čia su tuo nepažįstamuoju, su kuriuo ją piršo Astrida. Džefris šoko žavingai. Tai buvo visiškai kitoks vakaras, toks, kokio jos gyvenime nebuvo jau daugelį metų, kupinas prabangos, romantikos ir jaudulio. Ji nenorėjo važiuoti namo, nenorėjo, kad vakaras baigtųsi. Abu nenorėjo.

Jie tylėdami nuvažiavo iki jos namų ir prie durų Džefris švelniai ją pabučiavo. Tai buvo pirmas kartas, kai jis ją tikrai pabučiavo, ir nors žiežirbos iš akių Džesei nepasipylė, iš jaudulio ji smarkiai įsitempė. Džefris buvo kupinas tikro magnetizmo. Jis lėtai nuo jos atsitraukė vos vos šypsodamasis lūpų kampučiu.

— Tu nepaprasta moteris, Džesika.

— Gal norėtum užsukti išgerti? — Nežinojo, ar nori, kad jis sutiktų, ir iš jos kvietimo tai buvo aišku. Beveik tikėjosi, kad atsisakys. Tiesiog nenorėjo... dar ne... Bet jis buvo toks patrauklus, o ji taip seniai...

— Ar tu tikra, kad ne per daug pavargusi? Jau gerokai vėlu, jaunoji ponia.

Jis atrodė toks švelnus, toks dėmesingas, toks... visai kaip... kaip Džefris. Džesė prisivertė grįžti į dabartį ir nusišypsojo jam.

— Ne, ne per daug pavargusi. — Bet mažumą įsitempė, ir jis tai pajuto. Šyptelėjo jai už nugaros, kol ji rakino duris. Jo tai jau tikrai nereikėjo bijoti. Jis norėjo daug daugiau, negu ji galėjo suteikti per naktį. Skubinti jos neketino. Jis jau žinojo, ko nori — ne vienadienio nuotykio.

Ji atidarė duris, uždegė vieną kitą lempą, o kol pripylė konjako į dvi mažulytes taureles, jis uždegė žvakes.

— Konjakas tiks?

— Puikiausiai. Ir vaizdas. Ak, kokie namai. — Bet jis nenustebo. Kažko panašaus ir tikėjosi. — Ir kas tu per moteris... skonis... stilius... elegancija... grožis,., išmintis... Tobula moteris.

— Ir tuoj būsiu apsvaigusi, jeigu tu tuoj pat nesiliausi.

Ji padavė jam taurelę konjako, atsisėdo į mėgstamą krėslą.

— Iš čia neblogas vaizdas.

— Taip, tikrai. Po keleto savaičių ieškosiu ko nors panašaus.

— Tikrai? — Nesusitvardė neprapliupusi juoku. — Ar tu išgalvojai ir kad kelsies į San Fransiską?

Jis berniukiškai nusišypsojo.

— Na, ne, tikrai kelsiuos. Ar tokių kaip šis namų sunku rasti?

— Nori pasakyti, ketini pirkti? — Ji manė, kad jis norės nuomotis.

— Dar nežinau.

Pažvelgė jai į akis, paskui vėl į taurelę, o Džesė jį stebėjo.

— Gal išnuomoti tau ši namą vasarai? — paerzino, jis kilstelėjo antakius.

— Tu juk nerimtai?

— Ne, nerimtai. — Ji užsižiūrėjo į žvakės liepsną ir jos žvilgsnis pasidarė liūdnas. — Tu nebūsi čia laimingas, Džefri. — Be to, Džesė nenorėjo, kad jis apsigyventų „jų“ name. Pati jaustųsi nesmagiai.

— O ar tu čia laiminga, Džesika?

— Aš daugiau apie tai nė negalvoju. — Kai ji vėl pažvelgė Džefriui į akis, jį nustebino jose glūdintis skausmas. Ūmai ji pasirodė daug vyresnė. — Dabar man čia tėra namas. Stogas, keli kambariai, adresas, viso kito neliko.

— Tai tau reikia išsikraustyti, gal mes rastume... aš surasčiau... didesnius namus. Ketini šiuos parduoti?

— Tegaliu išnuomoti. Namas nėra mano, negaliu parduoti.

— Suprantu. — Gurkštelėjo konjako. Vėl jai šyptelėjo. — Man jau reikia eiti, Džesika, nes tu nepailsėsi. Ar per pusryčius būsi užsiėmusi?

— Paprastai nebūnu, — nusijuokė ji.

— Gerai. Gal papusryčiaukime kokioj mieloj vietelėj prieš man išskrendant į Los Andželą? Aš galiu paimti tave taksi.

Mintis pavalgyti su juo pusryčius jai pasirodė nuostabi. Nors mieliau būtų pati pagaminusi jam pusryčius ir sėdėjusi su juo nuoga prie virtuvės stalo, o gal valgiusi braškes ir plaktą grietinėlę nuo padėklo lovoje. Tik abejojo, ar Džefris suprastų. Tikriausiai jis rytais vilki chalatą ir šilkinę pižamą. Tačiau vis viena jis atrodė nepaprastai jausmingas.

— Ką valgai pusryčių? — Kvailas klausimas, bet ji panoro sužinoti. Staiga jai tapo svarbu visa, kas susiję su juo.

— Ką valgau? — nustebo. — Ką nors lengva. Virtą kiaušinį, ruginės duonos skrebutį, arbatos.

— Ir viskas? Nevalgai šoninės? Vaflių? Prancūziškų skrebučių? Papajų? Tik virtą kiaušinį ir ruginės duonos skrebutį? Fui...

Jis griaudėdamas iš juoko įsitraukė į žaidimą:

— O ką tu valgai pusryčių, mieloji, kokios tai įmantrybės?

— Žemės riešutų sviestu ir abrikosų uogiene aptepta karšta bandelė, tepamas sūris ir gvuajavų uogienė su minkštais riestainiais. Apelsinų sultys, šoninė, omletas, obuolių sviestas, tešloje kepti bananai... — leido vaizduotei įsisiautėti.

— Kasdien?

— Žinoma, — stengėsi dėtis rimta, bet jai sunkiai sekėsi.

— Aš tavim netikiu.

— Na, ir gerai darai. Tik žemės riešutų sviesto ir tepamo sūrio tikrai valgau. Ar mėgsti žemės riešutų sviestą?

— Ne itin. Skonis kaip šlapio cemento.

— O tu daug jo valgai? — žvilgtelėjo susidomėjusi.

— Ko?

— Na, šlapio cemento.

— Aišku. Labai skanu su plonu kvietiniu skrebučiu. Na, o jei rimtai, ar galėsi ryt su manim papusryčiauti? Beveik neabejoju, kad rasčiau to žemės riešutų sviesto su raguoliais. Ar bus gerai?

— Puiku.

Dabar ji vėl virto Džese ir jis pralinksmėjo. Ji jam viskuo patiko. Džesė nuspyrė batus ir susirangė krėsle.

— Džefri, — prabilo rimtai, — ar skaitai komiksus?

— Nuolat. Ypač Supermeno.

— Ką? Tai Betmeno komiksų neskaitai?

— Na, taip, žinoma, skaitau. Bet Supermenas visuomet buvo mano mėgstamiausias. — Jis trumpai liovėsi žaidęs ir pažvelgė į savo taurelę. — Džesika... Tu man patinki. Tu man labai patinki.

Jis nustebino ją tokiais tiesiais žodžiais, ją sujaudino tai, kaip jis šiuos žodžius ištarė. Džefrio stiliui buvo būdingas keistas formalumo ir šilumos derinys. Džesė niekuomet nemanė, kad toks derinys įmanomas, bet dabar pati matė, kad taip.

— Tu man irgi patinki.

Juodu sėdėjo vienas prieš kitą ir jis neketino prie jos artintis. Jis nenorėjo jos skubinti. Ji buvo moteris, prie kurios artėji pamažu, ilgokai svarstęs.

— Tu nieko nepasakojai, bet aš jaučiu, kad tau teko nemažai iškentėti. Net labai daug, sakyčiau.

— Kas tave skatina taip manyti?

— Tai, ko nepasakai. Tos akimirkos, kai atitolsti. Ta siena, už kurios pasislėpti retkarčiais nubėgi. Aš neįskaudinsiu tavęs, Džesika. Pažadu. Kiek pajėgsiu, stengsiuos tavęs neįskaudinti.

Ji nieko neatsakė, tik pažiūrėjo į jį ir pagalvojo, kiek kartų pažadai virto melais. Bet troško, kad Džefris įrodytų, jog ji klysta, o jis troško pabandyti.

TRISDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

—Na, kaip praėjo vakaras?

— Astrida jau buvo parduotuvėje, kai ji kitą rytą atėjo. Džesė dabar atvykdavo ne taip anksti — skubintis nebereikėjo, be to, ji nė nebenorėjo.

— Puikiai. — Ji spindėjo, dar labiau pradžiugusi po pusryčių su Džefriu tą rytą bare ant viešbučio stogo, „Top of the Mark“. Bet Astridai apie tai jau nė neužsiminė. — Nepaprastai malonus. — Ji atrodė paslaptinga ir patenkinta savimi.

— Ir aš sakyčiau, kad jis nepaprastai mielas.

— Gerai, motin, daugiau nespausk.

Abi nusijuokė, Astrida lyg niekuo dėta protestuodama iškėlė ranką.

— Kam čia spausti? Jis pats parodo, kas esąs. Ar tu jį įsimylėjusi, Džesika?

Astrida klausė rimtai, surimtėjo ir Džesė.

— Sakyti tiesą? Ne, bet jis man patinka. Tai maloniausias vyras iš tų, kuriuos sutikau per ilgą laiką.

— Na, tai gal daugiau ateis vėliau. Neatimk iš jo galimybės. Džesika linktelėjo ir pažiūrėjo į savo laiškų krūvelę. Dabar jai jau nepatiko dalytis parduotuve. Visa jau buvo visiškai kitaip. Tarsi galas būtų užtrukęs. Tenorėjo atsisveikinti su „Lady J“ ir

išvažiuoti iš miesto. Tarsi dar sykį skirtųsi. O su kitais laiškais dar vienas nuo Jano. Ji paėmė voką ir padėjo atskirai nuo kitų. Astrida matė, bet nieko nesakė. Tai buvo pirmas kartas, kai Džesika nesuplėšė jo laiško. Pildamasi dar vieną puodelį kavos Džesė atrėmė Astridos žvilgsnį.

— Žinai, pamaniau, kad gal reikėtų nusiųsti jam laiškelį, padėkoti už automobilį. Bent tiek galiu padaryti. Mudvi su tavo motina praeitą savaitgalį apie tai šnekėjomės.

— Ką ji sakė?

— Ne kažin ką.

Vadinasi, Džesė nenori pasakoti.

Paskui ji vis viena išmetė laišką nuo Jano.

Per kitas dvi popietes jos susitiko su advokatais ir visa buvo sutvarkyta. Šeštadienį ryte Džesė apsilankė trijose nekilnojamojo turto agentūrose ir įtraukė savo namą į vasarai išnuomojamų būstų sąrašą. Tačiau ji pageidavo gerai patikrinti būsimus gyventojus, nes jiems paliekanti visus baldus. Jano kabinetas bus užrakintas. Jai atrodė, kad tiek dėl jo privalanti padaryti.

Jau buvo kone vidurnaktis, kai prisėdo parašyti jam žinutės. Padėkojo už automobilį, paskui dar brūkštelėjo penkias ar šešias eilutes apie tai, kaip ją nudžiuginęs, kaip miela, kad jis taip pasielgė, kad jam nereikėjo to daryti. Ji norinti nurašyti visas skolas. Janas jai nieko neskolingas. Tačiau užtruko keturias valandas, kol sukūrė tą trumpą žinutę.

Po penkių dienų namas buvo išnuomotas nuo liepos penkioliktos iki rugsėjo pirmos, o Džesė beveik susiruošė išvažiuoti iš miesto. Tikėjosi, kad po kokios savaitės galės kraustytis. Džefris vėl norėjo atvykti jos aplankyti, net pakvietė savaitgalį atvažiuoti į Los Andželą, bet Džesė buvo per daug užsiėmusi. Ji surado du namus ir butą, kuriuos jam gal vertėtų apžiūrėti, bet buvo paskendusi savo pačios reikaluose. Tiesiog nebuvo kur įterpti Džefrio. Džesė norėjo, kad jis nesirodytų, kol ji užrakins namus, perduos parduotuvę, atidės į šalį praeitį. Norėjo ateiti pas jį švari ir nauja, jei tik jis sutiktų duoti truputį laiko. Visa reikėjo padaryti būtent taip. Būti vienai nutraukiant paskutinius saitus. Taip sunkiau, bet juk jos praeityje jo nebuvo. Ji susitiks su juo kaime, kai įsikurs.

Džesė retai beeidavo į parduotuvę, nebent atsakyti į Astridos klausimus. Tačiau dabar Astrida jau gana gerai žinojo, kaip tvarkytis, o Kacuko jai daug padėjo. Ji liko dirbti „Lady J“. Džesė tiesiog nebenorėjo ten būti. Darbininkai triūsė keisdami iškabą, o visiems jų pirkėjams buvo išsiuntinėtos mažulytės kortelės, pranešančios apie pakeistą pavadinimą. Vis dar buvo skaudu, tačiau Džesika save įtikinėjo, kad visos permainos skaudžios, o ypač tos, kurios išeina į gera. Ji nesigailės išvykusi iš miesto. Tik ką ji veiks? Na, taip, tapys... bet kiek? Juk ji neketina tapti Močiute Moze. Bet tikriausiai kas nors pasipainios... kas nors geresnio. Džefris? Gal tai ir yra atsakymas.

Penktadienio popietę Džesika paskutinį sykį sustojo prie parduotuvės. Po poros dienųjį turėjo išvykti. Sekmadienį. Ji paslėpė visas mažas brangenybes, kuriomis nenorėjo dalytis su naujais gyventojais. Ir Jano nuotraukas. Pakuodama daiktus tiek daug iškėlė iš praeities. Dabar viskas skaudino. Atrodė, kad kiekviena akimirka buvo pripildyta skaudžių prisiminimų.

Ji pastatė mašiną šalia Astridos ir tyliai įėjo į parduotuvę. Čia jau viskas atrodė šiek tiek kitaip. Astrida buvo padėjusi keletą savo daiktų, o kabinete pakabinusi žavingą paveikslą. Dabar parduotuvė buvo Astridos. O visi pinigai už ją — Džesės. Net juokinga, kiek mažai tai dabar tereiškė. Prieš devynis mėnesius, prieš septynis, prieš šešis... ji būtų maldavusi bent dešimtadalio tų pinigų. O dabar... nesvarbu. Skolos grąžintos, Jano nėra, o ko reikia jai? Nieko. Ji nežinojo, ką daryti su tais pinigais. Jie buvo tarsi visai nesvarbūs. Ji iki šiol nė nesuvokė, kiek daug pinigų gavo pardavusi parduotuvę. Vėliau ji džiaugsis, bet dar ne dabar. Tačiau vis dar jautėsi tarsi pardavusi vienturtį vaiką. Nors ir gerai draugei, bet vis viena... Ji atsižadėjo vienintelio dalyko, kurį puoselėjo, kuriam padėjo augti.

— Jūsų paštas, ponia, — su šypsena padavė laiškus Astrida. Dabar atrodė laiminga, net jaunesnė nei tada, kai Džesė su ja susipažino. Buvo sunku patikėti, kad ji ką tik atšventė gimtadienį ir jai sukako keturiasdešimt treji. O liepos mėnesį Džesika bus trisdešimt dvejų. Laikas nesustoja, čiurlena it vanduo.

— Ačiū. — Džesika įsikišo laiškus į kišenę, perskaitys vėliau. — Na, aš jau viską susikrovusi ir pasiruošusi.

— Ir jau ilgiesi namų, — atspėjo Astrida. Ji nusivedė ją pietų ir jos išgėrė per daug baltojo vyno, bet Džesė pasijuto geriau. Vynas padėjo, ji grįžo namo geresnio ūpo.

Atvėrusi langus sėdėjo ant saulės užlieto grindų lopinėlio žvalgydamasi po svetainę, kur taip dažnai sėdėdavo su Janu. Matė jį išsitiesusį ant sofos, besiklausantį, kaip ji pasakoja apie parduotuvę, besvarstantį, ką gudraus parašys naujame skyriuje. To jai labiausiai ir trūko — to džiaugsmingo jaudulio, kai sykiu darai tai, ką mėgsti daryti. Vaikiško juoko ir išdykavimo šiltą vasaros dieną ar šaltą žiemos popietę, laukiant, kol Janas užkurs židinį. Toks vyras kaip Džefris lepins ją ir vesis į geriausius restoranus, vešis į viso pasaulio viešbučius, bet neištrauks rakšties iš kulno, nepakasys nugaros kaip tik ten, kur nieži... neraugtelės gerdamas alų lovoje drauge žiūrint siaubo filmą, ryte pabudęs neatrodys kaip berniukas. Jis visuomet bus be galo dailus, kvepės tuo odekolonu, kuriuo kvepėjo tuomet per vakarienę... Tačiau jis nebuvo su ja, kai žuvo Džeikas... kai mirė jos tėvai... O Janas buvo. To neįmanoma pakeisti. Gal nereikia nė bandyti.

Taip Džesė mąstė žvelgdama į įlanką, paskui prisiminė laiškus, kuriuos dieną jai padavė Astrida. Ėmė knistis švarko kišenėje jų ieškodama... tikėjosi... ne, juk neišmetė... ji juk pasidėjo... Štai. Laiškas nuo Jano. Akys greit perbėgo per eilutes. Jis gavo jos laiškelį.

...Aš dabar rašau sau, bet kartais vis dar susimąstau, kažin ar tu juos perskaitai. Ir staiga gaunu kelias nervingas eilutes nuo tavęs, kad pasilikai automobilį. Man tai svarbiausia. Aš taip norėjau, kad tu jį turėtum, Džese, daugiau, nei įsivaizduoji. Ačiū, kad priėmei jį.

Kaip suprantu, mano laiškų tu neatplėši. Aš juk tave pažįstu. Dryksteli, išmeti, nueini.

Ji nusišypsojo. Aišku, teisus.

Tačiau atrodo, kad man vis viena reikia juos rašyti, tarsi švilpaučiau tamsoje, tarsi kalbėčiausi su savimi. Su kuo tu dabar šnekiesi, Džese? Kas laiko tave už rankos? Kas tave prajuokina? Ar apkabina, kai tu verki? Tu tokia vargšė, kai verki, ak, kaip aš to ilgiuosi. Įsivaizduoju tave vairuojančią naująjį „Morgan“, o tas raštelis anądien... tarsi dėkotum savo senelės geriausiai draugei. „Ačiū jums, pone Klarkai, už tokį nuostabų automobilį. Man kaip tik ir reikėjo tokios spalvos automobilio, kad derėtų prie mano išeiginio sijono ir mėgstamų pirštinių bei skrybėlės.“ Brangiausioji, aš tave myliu. Viliuosi tik kad dabar būsi laimingesnė. Kad ir su kuo, kad ir kur. Tu turi teisę. Žinau, kad tau ko nors reikės. O ar turi teisę į tai? Man sopa širdį, kai apie tai pagalvoju, tačiau nedrįstu vaizduotis savęs trypiančio kojomis ir triukšmaujančio. Kaip galėčiau prieštarauti šitiek prikrėtęs? Tegaliu palinkėti tau sėkmės... Myliu tave.

Dabar, kai knyga parduota ir atsisėdęs apmąstau savo gyvenimą, man taip liūdna, kad tavęs jau nėra šalia ir negali išvysti, kaip aš pasikeičiau. Aš čia užaugau. Tai griežta mokykla, tačiau joje tiek daug sužinojau apie tave ir save. Nepakanka vien uždirbti pinigų, Džese. Ir man tas pats, kas apmoka sąskaitas. Norėčiau apmokėti aš, bet patikėk, kaskart tau pasirašant čekį man skrandy neprasivertų nauja opa. Gyvenimas iš tiesų daug turtingesnis ir daug paprastesnis, arba galėtų toks būti. Kažin kaip keistai mano gyvenimas dabar toks sklidinas, bet sykiu ir tuščias be tavęs. Mieloji, neįmanomoji Džese, aš tave tebemyliu. Na, eik, palik mano mintis, leisk man gyventi ramybėje arba sugrįžk. Dieve, kaip trokštu, kad grįžtum. Bet tu negrįši. Aš suprantu. Nepykstu. Tik svarstau, ar viskas būtų buvę kitaip, jeigu aš tądien nebūčiau išėjęs ir palikęs tavęs su telefonu rankoje. Tebematau tavo veidą, koks jis tądien buvo... Bet ne, juk visa įvyko ne dėl tos vienos sumautos dienos... Mes abu dabar mokame už senas, itin senas nuodėmes — aš įsitikinęs, kad mudu abu kenčiame dėl netekties. O gal tu jau nuo šito išsilaisvinai? Gal tau tai daugiau nė nerūpi? Aš negaliu tau apsakyti, kokią tuštumą jaučiu dabar, tačiau laikui bėgant taip ir bus. Nė vienam iš mūsų tai daugiau neberūpės. Ne, šito aš tikrai nelaukiu. Tiek gerų metų „iš dulkės į dulkę“. Viskas. Bet aš vis dar tave matau, matau, matau. Aš glostau tavo plaukus, šypsausi tau. Gal tu ir dabar jauti, kaip šypsausi tau, kai eini savais keliais. Gero kelio, brangioji Džese, ir saugokis driežų ir skruzdžių. Jie tau neįgels, pažadu, bet jei garsiai klyksi, kaimynai gali iškviesti policiją. Turėk po ranka plaukų lako ir savęs nekankink. Visuomet tavo Janas.

Ji juokėsi pro ašaras skaitydama. Driežai ir skruzdės... Ir vienų, ir kitų bijojo labiau už viską pasaulyje. Jei nekalbėtume apie vienatvę. Tačiau dabar ji susigyveno su vienatve, tai gal galėtų priprasti net prie driežų ir skruzdžių... Bet priprasti prie gyvenimo be Jano? Tai bus daug sunkiau. Kol neperskaitė šio laiško, nė nesuvokė, kaip pasiilgo jo balso. Jis šiame laiške. Jo žodžiai, jo tonas, juokas, jo ranka, velianti jai plaukus, kai jis kalba. Tas žvilgsnis — jis tik pažiūri ir ji pasijunta saugi.

Nejučiomis pakilo ir nuėjo prie rašomojo stalo. Čia dar rado popieriaus. Paėmė rašiklį ir parašė jam, papasakojo, kad pardavė parduotuvę, ir apie namą netoli tetos Betos rančos. Namą ji aprašė iki smulkiausių detalių, kaip jis buvo išmokęs dar tada, kai ji manė norinti rašyti. Ji neturėjo talento, tačiau išmoko stropiai aprašyti bet kokį dalyką, kad skaitytojas įsivaizduotų visa tai, ką ji matė. Ji norėjo, kad Janas irgi išvystų apnykusį Viktorijos stiliaus gražuolį su visa buvusia didybe, dabar tūnantį piktžolėse. Ji aptvarkys, apvalys, kad namas atrodytų dailus. Taigi kurį laiką turės užsiėmimą. Ji parašė jam ir adresą, be to, užsiminė, kad išnuomojo namą maloniai porai, be vaikų, be gyvūnų, jie namą puikiai prižiūrės. Dar pridūrė, kad jo kabinetas bus užrakintas.

Jo spintelės su aplankais saugios. O ji pasistengs laikytis atokiau nuo driežų ir skruzdžių. Visa išsiliejo laiške, tarsi būtų rašiusi seniai prarastam geriausiam draugui. Jis jai toks visuomet ir buvo. Užklijavo ant voko ženklą, nuėjo prie pašto dėžutės prie kampo ir įmetė laišką. Kaip tik pastebėjo namo parvažiuojančią Astridą. Pamojavo, ta priartėjusi prie kampo sustojo.

— Ką šįvakar veiki Džese? Gal pavakarieniaukim?

— Norit pasakyti, kad jūs neužimta, ponia Boner? Aš apstulbinta, — prajuko Džesė, atrodė, pirmąkart gyvenime tokia laiminga. Tiesą sakant, ji nekantravo, kada galės išvykti. Pastarosiomis savaitėmis jau ėmė svarstyti, gal pasielgusi blogai. Juk neatšauksi, baigta, net baisu. Bet dabar jau žinojo, kad ji teisi, ir džiaugėsi. Jautė palengvėjimą, tarsi jos siela būtų radusi tvirtą pagrindą. Jos sieloje tebegyveno Janas. Net dabar. Šypsodamasi Astridai pabandė mintimis pabėgti nuo Jano.

— Ne, smailialiežuve, aš neužimta ir mirštu, kaip noriu spagečių. Kaip sekasi krautis daiktus?

— Jau susikroviau. O spagečių norėtųsi.

Jos pavakarieniavo „Vanessi“ triukšme ir chaose, o paskui perėjo į lauko kavinę išgerti kapucino. Stebėjo besirenkančius turistus, pirmoji vasaros banga. Oras buvo netikėtai šiltas.

— Na, mieloji, tai kaip tu jautiesi? Išsigandusi, nelaiminga ar patenkinta?

— Dėl to, kad išvykstu? Na, ir išsigandusi, ir nelaiminga, ir patenkinta. Jaučiuosi, tarsi visam laikui vykčiau iš namų...

Tarsi palikčiau Janą — vėl. Kai teko sukrauti visus jų turtus ir smulkmenas, pabudo tiek daug skaudžių prisiminimų. Jausmų, kuriuos geriausia palikti palaidotus. Tų dėžių ji jau neiškraustys, savo daiktus atskyrė nuo Jano daiktų. Turėtų būti paprasta, jeigu jie parduos namus. Šiame pasaulyje jų turtas jau atskirai.

— Na, tas tavo namelis nuobodžiauti neleis. Mama sako, kad apleistas kaip reikiant.

— Tas tiesa. Bet jau nebeilgai toks bus, — išdidžiai pasakė Džesika. Ji jau mylėjo tą vietą. Namas buvo tarsi naujas bičiulis.

— Pasistengsiu aplankyti tave prieš mums išvažiuojant liepos mėnesį.

— Būtų nuostabu, — šypsojosi Džesika nerūpestinga širdimi, laiminga. Našta, kurios ji beveik neįstengė apibūdinti, nukrito nuo pečių. Visą vakarą jautė, kad to sunkumo nebeliko. Tarsi būtų praėjęs danties skausmas ar mėšlungis, kuris kankino ištisus mėnesius.

— Dabar atrodai laiminga, Džesika. Žinai, aš ilgokai jaučiausi baisiai kalta, kad atėmiau iš tavęs parduotuvę. Bijojau, kad imsi manęs nekęsti. — Žvelgdama Džesei į akis Astrida atrodė jauna ir nepasitikinti savimi. Bet Džesika tik nusišypsojo ir papurtė galvą.

— Ne, ne, dėl to nesijaudink, — patapšnojo draugei per ranką, — tu iš manęs jos neatėmei, aš tau ją pardaviau. Turėjau parduoti. Tau ar kam nors kitam, net jei mažumą ir buvo skaudu. Tad daug geriau, kad pardaviau tau. Džiaugiuosi, kad dabar ji tavo. Manau, aš ją išaugau. Aš smarkiai pasikeičiau.

Astrida linktelėjo pritardama.

— Žinau, kad pasikeitei. Tikiuosi, viskas išeis į gera.

— Taip, ir aš. — Liūdnai šyptelėjo Džesė ir jos baigė gerti kavą. Jautėsi tarsi du kariai, kuriems po karo nebelikę apie ką daugiau kalbėti, tik retkarčiais paspėlioti, kaip reikės gyventi taikoje. Ar permainos pasiteisins? Džesika vylėsi, kad taip. Astrida svarstė. Per keletą mėnesių jos abi gerokai subrendo. Astrida žinojo, ko ji dabar nori. Džesika dar nebuvo tikra.

— Kokios naujienos nuo Džefrio, Džesika?

— Skambino, sakė, kitą savaitę aplankys mane kaime.

Jam užteko jautrumo suprasti, jog mieste reikia palikti ją ramybėje.

— Tau bus į naudą, tiesa.

Džesė linktelėjo, bet nieko nepasakė.

Kitą rytą penkiolika po devynių suskambo durų skambutis. Jos lagaminai buvo sukrauti, Džesika paskutinį sykį plovė indus, vis žiūrėdama pro langą. Norėjo prisiminti va šitaip, viską. Pabus dar kokią valandą ir važiuos. Jau netrukus. Jautėsi beveik taip, kaip tą rytą, kai išvyko į koledžą, kai praeitis buvo supakuota, sudėta su rutulėliais nuo kandžių, o prieš akis driekėsi naujas gyvenimas. Ketino grįžti, bent jau taip tvirtino. Bet ar grįš? Nebuvo tikra. Nepaleido keistas jausmas, kad išvyksta ilgesniam laikui nei vasarai. Gal net visiems laikams.

Skambutis vėl sučirškė, ji nusišluostė rankas į džinsus ir nubėgo prie priekinių durų. Atmetė plaukus nuo veido, basa, marškiniai ne iki galo užsagstyti. Kaip tik tokia, kokią Janas mylėdavo labiausiai. Tikroji Džesė.

— Kas čia? — stabtelėjo prie durų vos vos šypsodamasi. Žinojo, kad arba Astrida, arba Kacuko, atėjo dar sykį atsisveikinti. Bet šį kartą ji tik juoksis, neverks, kaip jos visos verkė parduotuvėje.

— Inspektorius Hjutonas.

Ji suakmenėjo. Drebančiomis rankomis atsklendė duris, atidarė. Šventiška nuotaika staiga išgaravo, pirmą kartą per keletą mėnesių jos akyse vėl pasirodė siaubas. Net keista, kaip greitai visa tai gali vėl užplūsti. Ištisus mėnesius ji lėtai atstatinėjo pamatus, bet tereikėjo suskambėti durų skambučiui, ir jos gyvenimas vėl subyrėjo. Štai kaip ji pasijuto.

— Jūs? — Jos akys žvelgė it žalsvai pilkas skalūnas, o veidas pavirto kauke.

— Labas rytas. Čia ne koks oficialus vizitas. Aš... aš anądien kalinių daiktų kambaryje radau štai šias jūsų vyro kelnes, tai pamaniau, užnešiu ir pažiūrėsiu, kaip laikotės.

— Šit kaip. Dėkoju jums.

Hjutonas droviai šypsodamasis padavė jai didžiulį rudą maišą. Džesė nesišypsojo.

— Išvykstate į kelionę?

Jo akys perbėgo lagaminais ir dėžėmis koridoriuje, o Džesė žvilgtelėjo per petį ir paskui vėl jam į akis. Šunsnukis. Kokią teisę jis turi dabar čia pasirodyti? Ji linktelėjo atsakydama į klausimą ir nudelbė akis. Aišku, tinkamas metas užbaigti karą, ištiesti ranką susitaikant, tyliai nueiti savais keliais. Bet ji neįstengė. Išvydus jį vėl norėjosi rėkti, daužyti jį kumščiais, draskyti jam veidą. Negalėjo į jį nė žiūrėti. Baimė ir neapykanta užliejo it banga, Džesė staiga pajuto, kad tenori nuslysti ta siena ir susmukusi ant grindų verkti. Lyg ją būtų nubloškęs uraganas, o paskui nežinia kur nusviedusios jos pačios emocijos. Staiga pažvelgė į jį su neslepiamu skausmu akyse.

— Ko jūs čia šiandien atvažiavot? — Jos veidas atrodė kaip suglumusio vaiko, jis nusuko žvilgsnį į šalį, o paskui ėmė apžiūrinėti savo rankas.

— Pamaniau, gal jūs norėsite savo vyro... — Balsas nutrūko, o veidas sustingo. Aplankyti ją buvo kvailas sumanymas, dabar jis jau neabejojo. Tačiau jis tiek dienų negalėjo nusikratyti šiuo troškimu. Pamatyti ją. — Jūsų vyro kelnės voliojosi daiktų kambaryje. Pamaniau...

— Kodėl? Kodėl taip pamanėte? Jis netrukus grįš namo ir jam iškart prireiks šitų kelnių? Ar kaliniai jau nebemūvi džinsų? Aš šiek tiek atitrūkau. Senokai ten lankiausi.

Iškart pasigailėjo, kam pasakiusi. Jo akys sužibo iš susidomėjimo, jos vėl mažumėlę sušilo.

— Senokai?

— Buvau užsiėmusi, — nusuko akis į šalį.

— Bėdos?

Maitvanagis. Džesė vėl pažvelgė jam į akis.

— Negi jums iš tiesų, po velnių, tai rūpi? — Neatitraukė žvilgsnio nuo jo akių. Taip troško jas išdraskyti.

— O gal, po velnių, ir rūpi. Galbūt. Atleiskit. Žinote, per visą bylos svarstymą man visą laiką buvo jūsų gaila. Atrodė, jūs juo taip tikite. Deja, klydote. Juk dabar tai žinote, tiesa?

Koks šlykštus jo balso tonas.

— Ne, aš neklydau.

— Bet prisiekusieji patvirtino, kad klydote.

Atrodė toks pasipūtęs, toks įsitikinęs „sistemos“ teisumu. Toks tikras dėl visko, taip pat ir dėl Jano kaltės. Ji norėjo jam trenkti. Vos nepasidavė šiam troškimui.

— Prisiekusieji nepadarė manęs klystančios, inspektoriau Hjutonai. — Ji tvirtai suspaudė rudą maišą, sugniaužė kumščius.

— Ar jūs... dabar laisva, ponia Klark?

— Norit paklausti, ar palikau savo vyrą?

Jis linktelėjo ir išsitraukė iš palto kišenės pakelį cigarečių.

— Kodėl?

— Tiesiog smalsu.

Netveri, kaip nori pasidulkinti.

— Ar todėl atėjote? Iš smalsumo? Pažiūrėti, ar aš palikau savo vyrą? Ar tai jus be galo pradžiugintų? — Dabar ji jau kunkuliavo. — Kodėl jūs nenuvežėte jų į parduotuvę? — Sučežino rudą maišą su Jano kelnėmis.

— Buvau nuvežęs vakar. Man pasakė, kad ten nebedirbate. Tiesa?

Ji linktelėjo.

— Nebedirbu. Tai ką dabar darysime? — Pažvelgė jam tiesiai į akis ir ūmai ištisi baimės metai išnyko. Jis gali bandyti daryti, ką tik nori, — ji jį užmuš. Su malonumu. Su juo susiremti būtų palengvėjimas. Vėl pažvelgė į jį, ir inspektorius išvydo, kiek per šešis mėnesius Džesė patyrė skausmo. Tarsi būtų nesmagiai apsinuoginę skausmo palikti randai. Inspektorius sutrikęs gerokai truktelėjo dūmo ir nusuko žvilgsnį.

— Kada išvykstate į kelionę? Gal turėsite laiko papietauti?

Jėzau, tai jau beveik komiška, tik jai vis viena norisi verkti.

Džesė lėtai papurtė galvą nudelbusi akis, o tada vėl pažvelgė į jį, šįsyk jos akys buvo sklidinos ašarų, jos pasipylė skruostais žemyn. Dabar jau viskas. Visa, kas dar buvo likę iš jos pykčio ir siaubo, baimės ir skausmo, lėtai nubyrėjo skruostais. Teismas ir prisiekusieji, nuosprendis ir areštas, ir inspektorius Hjutonas — visa ištirpo nebyliose ašarose, lėtai riedančiose skruostais. Jis negalėjo į ją žiūrėti. Tai buvo daug blogiau nei antausis. Ak, ir kam jis ėjo, kam ėjo.

Ji įkvėpė, atsiduso, bet ašarų nė nemėgino slėpti. Jai reikėjo šių ašarų purvui nuplauti.

— Aš išvykstu iš šio miesto, kad pabėgčiau nuo košmaro, inspektoriau. Nieko nešvenčiu. Kam mums kartu pietauti? Pasišnekėtume apie senus laikus? Prisimintume teismą. Pasikalbėtume apie mano vyrą?

Rauda įstrigo gerklėje ir Džesė užsimerkusi atsišliejo į sieną, tebespausdama rudą popierinį maišą. Šiame maiše jis sugrąžino jai praeitį. Ji pridėjo ranką prie kaktos ir kietai užsimerkė, o kai vėl atsimerkė, jo nebebuvo. Kaip tik tą akimirką išgirdo trinktelint automobilio dureles, o dar po akimirkos žalias sedanas išvažiavo. Inspektorius Hjutonas nė nepažvelgė atgal. Ji lėtai uždarė priekines duris ir atsisėdo svetainėje.

Kelnėse, kurias ištraukė iš maišelio, apie šakumą buvo dvi didžiulės skylės. Policijos laboratorija tikrino tas medžiagos skiautes ieškodama spermos pėdsakų. Žiūrėdama į jas, prisiminė tą pirmą kartą, kai išvydo Janą kalėjime su baltomis naktinėmis kelnėmis. Taip, šios kelnės — nuostabi atsisveikinimo dovana.

Dar sykį prisiminė, kodėl išvažiuoja iš miesto. Ir tuo tik džiaugėsi. Jei liktų čia, visa liktų su ja. Vienu ar kitu pavidalu. Jai amžinai tektų drebėti, kad Hjutonas vėl pasirodys. Kada nors. Kur nors. Kaip nors. O štai dabar jis išsinešdino. Visiems laikams. Ir šis košmaras baigėsi. Ir tas teismas. Ir visa kita. Net Jano nebėra. Jai teks juos visus palikti. Nes visa tai bloga, sušvinkę, nuodinga, suvėžėję. Ir staiga ji liovėsi pykusi net ant Jano, net ant inspektoriaus Hjutono. Nusišluostė veidą, apsidairė po kambarį ir suvokė. Praeitis jai nebesvarbi. Ji jai nebepriklauso. Niekas iš čia jai nebepriklauso. Nei kelnės, nei problemos, nei inspektorius, nei blogi prisiminimai. Jų vieta šiukšlių dėžėje sykiu su kelnėmis, kurias tebelaiko rankose. Ji išvyksta. Jau išvyko.

Visa tai dabar jau praeitis. Jano popieriai kabinete, jos senų čekių šaknelės tvarkingai sudėtos į dėžes, nuneštos į rūsį. Visa tai ji palieka visiems laikams. Pasiima gražias akimirkas, švelnius prisiminimus iš tolimos praeities, Jano portretą, kurį nutapė netrukus po vestuvių, — jo naujiems gyventojams palikti nenorėjo, — mėgstamas knygas, brangius daiktelius. Pasiima tik gera. Ji nusprendė, kad niekam daugiau vietos nebus. Velniop inspektorių Hjutoną. Gal ir gerai, kad jis užsuko. Dabar žinojo esanti laisva. Ne norinti išsilaisvinti ar siekianti išsilaisvinti, ne pakeliui į išsilaisvinimą, o laisva.

TRISDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Išvažiuoti iš San Fransisko buvo lengviau, negu Džesika tikėjosi. Neleido sau galvoti. Tiesiog įvažiavo į greitkelį ir lėkė nesustodama. Niekas neatėjo pamosuoti nosinaitėmis ar paverkti karčiomis ašaromis, o Džesė tuo tik džiaugėsi.

Inspektoriui Hjutonui nuvažiavus išgėrė puodelį arbatos, pabaigė plauti indus, apsiavė, paskutinį sykį patikrino namą bei langus ir išvyko.

Džiūgavo traukdama į pietus, o kai pasiekė apirusį namą senajame Šiaurės kelyje, pasijuto tarsi jauna nuotykių ieškotoja. Viduje išvydusi, ką nuveikė teta Beta, net susijaudino. Namas buvo nepriekaištingai iššveistas, o miegmaišis, kurį buvo pasilikusi, nebereikalingas. Miegamajame stovėjo siaura lovelė su ryškių skiaučių antklode, rūpestingai sulankstyta kojūgalyje. Skiaučių antklodė buvo iš jos miegamojo tetos Betos rančoje. Kampe stovėjo jaunos merginos Viktorijos stiliaus rašomasis stalas, kambarį apšvietė pora lempų. Virtuvėje visi reikalingi daiktai, svetainėje dvi supamosios kėdės ir didelis stalas, didelis lengvas krėslas prie židinio. Visur žvakės. Prie židinio prikrauta malkų. Jai nieko nepritrūks.

Kitą dieną jos džiaugsmingai vakarieniavo tetos Betos namuose. Bet pirmą vakarą prabuvo viena naujuose namuose. Taip norėjo, praleido vakarą vaikštinėdama iš kambario į kambarį tarsi vaikas, susijaudinusi, tačiau nė kiek nesijausdama vieniša. Tarsi leistųsi į naują nuotykį, atgimusi.

— Na, ir kaip tau čia patinka, gal jau ruošiesi važiuoti namo? — sukikeno teta Beta, kai jos gėrė arbatą.

— Nė už ką gyvenime. Aš pasiruošusi likti čia visam laikui. Ir ačiū jums, mano namas toks jaukus, kad jaukesnį sunku ir įsivaizduoti.

— Na, prireiks kai ko daugiau, kad padarytum jį jaukų, mieloji.

Tai, ką Džesika persisiuntė dviejose dėžėse, pravertė. Nuotraukos, vazonai, nedidelė molinė pelėda, branginamų knygų kolekcija, du linksmi paveikslai, Jano portretas. Dar antklodžių, žalvarinių žvakidžių, kitų mėgstamų smulkmenų. Visą namą išpuošė gėlėmis. Savaitės pabaigoje savo senus turtus papildė naujais pirkiniais iš aukciono. Du grubiai tašyti stalai ir ovalus kilpinis kilimas. Išdėstė visus tuos turtus svetainėje ir patenkinta atsitraukė gėrėdamasi. Ši vieta kasdien vis labiau panašėjo į namus. Knygas atsisiuntę dėžėse, o jos tapybos reikmenys buvo išdėlioti kampe, tačiau kol kas neturėjo laiko tapyti. Buvo per daug užsiėmusi rūpindamasi namu.

Tetos Betos pažįstamo darbininko sūnus visą savaitgalį ravėjo piktžoles ir darbavosi žoliapjove. Sodo gilumoje jie net aptiko yrančią pavėsinę. Dabar Džesė norėjo dvejų sūpuoklių. Vienos turėtų kabėti ant aukšto medžio netoli pavėsinės, kad aukštai iškilusi galėtų gėrėtis už kalvų besileidžiančia saule. Kitų reikia, kad galėtų pasėdėti priešais namą, tos būtų panašios į sūpuokles, ant kokių šiltais vasaros vakarais sūpuodamosi sėdi jaunos porelės, šnibžda „aš tave myliu“ ir mano, kad jie vieninteliai pasaulyje įsimylėję.

Šeštadienio rytą atėjo laiškas nuo Jano. Ji jau šešias dienas gyveno naujajame name.

Tai štai kur tu, juokinga mergaite, dulkėtais plaukais ir suodina nosimi, išdidžiai besišypsanti dėl tos tvarkos, kurią kuri iš chaoso. Taip ir matau tave, basą ir laimingą, su kukurūzo stiebu dantyse. O gal tu avi savo „Gucci“ batelius ir nieko tame kaime nepakenti? Na, tai kaip? Namą aš dabar kuo puikiausiai įsivaizduoju, nors negaliu įsivaizduoti tavęs miegančios miegmaišyje ant grindų. Neįtikinsi manęs, kad tapai tokia kaimiete. Bet kaip visa tai atrodo žavinga, Džese, kaip tau tai išeis į sveikatą. Susijaudinau perskaitęs apie parduotuvę. Negi tau jos netrūks? Nors kaina atrodo fantastiška. Ir ką tu darysi su šitokia krūva pinigų, Džese? Aš girdėjau šiokių tokių naujienų, kad galbūt pagal mano knygą bus kuriamas filmas. Tačiau nėra ko per anksti džiūgauti, aš neskubu džiaugtis. Taip nebus, tai vien šneka. Kita vertus, niekuomet nemaniau, kad tu galėtum parduoti parduotuvę. Na, ir kaip jautiesi pardavusi? Neabejoju, kad skaudu, bet ar nejauti ir geroko palengvėjimo? Gal metas imtis ko nors kito? Pakeliauti, patapyti, sutvarkyti tuos rūmus, į kuriuos įsikraustei vasaroti? O gal ilgiau? Paskutiniame tavo laiške lyg kažkas girdėti. Lyg būtum įsimylėjusi namą, kaimą, kuriame jis yra, ir tetą Betą. Ji tikriausiai ypatinga moteris. Na, o kaip tos skruzdės ir driežai? Ar tavęs nevargina? Ar jie visi pasipurškę geriausiu tavo plaukų laku ir tuo džiaugiasi?

Sukikeno skaitydama. Kartą viešbučio kambaryje Floridoje ji bandė nunuodyti driežą plaukų purškalu. Jie patys kambary vos neužduso, bet driežui tai labai patiko.

Perskaičiusi laišką nuėjo prie tetos Betos dovanoto stalo. Norėjo papasakoti jam apie viską, ką į jos namą atgabeno Beta, apie tas gėrybes, kurias įsigijo aukcione. Negi leis jam manyti, jog mieganti miegmaišyje.

Tad taip paprastai prasidėjo susirašinėjimas, visai negalvojant, kad reikėtų nutraukti bendravimą. Nesileisdama į didelius svarstymus, Džesė aprašė naujienas. Juk niekam tai nepakenks, be to, džiaugėsi geromis žiniomis apie filmą. Gal šį sykį pasiseks. Vylėsi, kad taip.

Net pati nustebo, kad atsakymas išėjo toks ilgas. Šeši tankiai prirašyti puslapiai. Jau buvo tamsu, kai užklijavo voką ir prispaudė pašto ženkliuką. Ant senos viryklės išsivirė vakarienę, anksti atsigulė, o rytą labai anksti atsikėlė. Nuvažiavo į miestą, išsiuntė laišką, stabtelėjo pas tetą Betą tikėdamasi išgerti kavos, bet ta jodinėjo.

Popietė buvo rami ir maloni. Sėdėdama prieangyje ir mataruodama kojomis pasidarė eskizų. Su kombinezonu, raudonais sportiniais marškinėliais, basa, ji jautėsi it vyresnioji Heko Fino sesuo. Saulė skaisčiai apšvietė jai veidą, diena buvo graži, jos plaukai, laisvomis sruogomis susegti pakaušyje, krito it auksiniai verpalai.

— Laba diena, panele.

Džesika pašokdama išmetė iš rankų eskizų bloknotą. Nė nenumanė, kad netoli namų kažkieno esama. Bet pažiūrėjusi nusijuokė — išvydo Džefrį.

— Tu mane mirtinai išgąsdinai! — subarė, tačiau lengvai stryktelėjo nuo prieangio, o jis pakėlė jos eskizų bloknotą ir pažvelgęs nustebo.

— Na, ką pasakysi, tu gerai pieši! Bet man dar įdomiau, kad tu tokia rafinuota, o aš tave dievinu!

Džefris suspaudė ją galingame šiltame glėbyje. Ji šypsojosi jam, basomis kojomis stovėdama aukštoje žolėje, sužėlusioje aplink namą. Jie dar nebuvo spėję išravėti visų piktžolių.

— Džesika, tu pasakiškai graži!

— Ką, šitaip suspausta? — pasišaipė iš jo, bet neskubėjo vaduotis iš glėbio. Tik dabar pajuto, kaip buvo jo pasiilgusi.

— Taip, aš dievinu tave kaip tik tokią. Pirmąkart, kai pamačiau, tu buvai basomis kojomis ir va šitaip susegtais plaukais. Sakiau tau, atrodei kaip graikų deivė.

— Vaje!

— Na, tai gal man jau galima pamatyti šiuos įstabiuosius namus, juk šitiek laiko nebuvau prileidžiamas artyn?

— Žinoma, žinoma, — nusijuokė susižavėjusi, iškilmingai mostelėjo namo link. — Tai gal užeitum?

— Tuojau. — Bet pirmiausia jis prisitraukė ją ir ilgai švelniai bučiavo. — Na, dabar aš pasiruošęs apžiūrėti namą.

Džesė nusijuokė, stabtelėjo ir atidžiai apžiūrėjo jį.

— Ne, dar nepasiruošęs.

— Ne? — sutriko jis. — Kodėl ne?

— Pirma nusirišk kaklaraištį.

— Dabar?

— Na, taip, suprantama.

— Prieš įeidamas?

Ji nedvejodama linktelėjo ir jis šypsodamasis nusirišo tamsiai mėlyną, baltai margintą kaklaraištį. Džesė spėjo teisingai — iš „Dior“.

— Gražus kaklaraištis, bet tau jo čia nereikia. Pažadu, aš jokiam gyvam žmogui nepasakysiu, kad tu jį nusirišai.

— Pažadi?

— Iškilmingai pažadu. — Ji ištiesė ranką, o Džefris ją pabučiavo. Delną maloniai pakuteno.

— Ak, koks malonus jausmas.

— Erzini? Na, ar taip bus gerai? — Ji vėl jį apžiūrėjo, papurtė galvą. — Kas?

— Švarką irgi nusivilk.

— Tu nepakenčiama. — Bet jis nusivilko švarką, persimetė per ranką ir nusilenkė. — Patenkinta, ponia?

— Taip, — atsakė mėgdžiodama jo tartį. Džefris nusijuokė, pagaliau gavęs leidimą įžengti į namą.

Džesė vedė jį iš kambario į kambarį, užgniaužusi kvapą, bijodama, kad jam nepatiks. O ji norėjo, kad jam patiktų. Jai tai buvo svarbu. Namas jai tiek daug reiškė. Jis simbolizavo visa tai, kas jos gyvenime pasikeitė. Dar tebebuvo mažumą neapgyventas, bet toks jai patiko. Dar likę vietos augti, sukaupti naujų daiktų. Čia Džesė jautėsi laisvesnė nei San Fransiske. Čia viskas buvo nauja ir šviežia.

— Na, ką pasakysi?

— Na, per daug neišpuošta, tiesa? — sukikeno jis ir Džesė šyptelėjo, bet troško, kad jam patiktų, o ne kad jis šaipytųsi. — Na, gerai, Džesika, nebūk tokia jautri, jis žavingas, vasarą čia bus be galo smagu.

Na, o kaip visą gyvenimą? Ji dar nieko nebuvo sakiusi apie tai, kad ketina čia likti, bet ir pati dar nebuvo tikra, tad kokia prasmė sakyti? Be to, jam neturėtų būti jokio skirtumo. Juk jei pamiltų ją, tai galėtų tuo savo lėktuvu atskristi jos aplankyti. Tad ji ištisas savaites galėtų viena tapyti, vaikščioti, galvoti, bendrauti su teta Beta, o savaitgalius praleistų su juo.

— Dėl Dievo meilės, apie ką tu galvoji? — Džesė net stryktelėjo, kai jis nutraukė jos mintis. — Ką tik regėjau pačią įžūliausią tavo šypsenėlę.

— Tikrai? — Negalėjo jam prisipažinti, ką galvojo. Visa turi susiklostyti pamažu, ji negali iš anksto pateikti jam eskizo.

— Taip, taip, tu taip šypsojaisi. O man patinka tavo namelis, žavus. — Bet iš tiesų jis kalbėjo pernelyg paprastai ir ji nusivylė. Ne, jis nieko blogo nepasakė, tiesiog nesuprato.

— Norėtum puodelio arbatos?

Diena buvo karšta, tačiau arbatą jis gerdavo bet kokiu oru. Kaip ir škotišką viskį ar martinį. Tą ji jau žinojo.

— Taip, mielai. O paskui, mieloji Džesika, turiu tau staigmeną.

— Staigmeną? Dievinu staigmenas, gali parodyt ir dabar. — Ji vėl atrodė kaip vaikas, klestelėjo ant sofos ir laukė siurprizo.

— Ne dabar. Bet pamaniau, kad galėtume šį vakarą nuveikti ką nors ypatinga.

— Pavyzdžiui?

Ji irgi norėjo šį vakarą nuveikti ką nors ypatinga, tai buvo matyti iš jos šypsenos. Bet jis dėjosi nepastebintis.

— Aš norėčiau nusivežti tave į Los Andželą, konsulate vyks pobūvis. Tau turėtų patikti.

— Los Andžele? Kodėl Los Andžele? — Ji norėjo likti kaime.

— Tai bus gana iškilmingas pobūvis, aišku, jeigu ne... — Bet jis pasakė taip, kad didelio pasirinkimo jai neliko.

— Ne, ne, kodėl... norėčiau. Tik maniau, kad...

— Na, o ką mes veiktume čia? Manau, būtų daug maloniau trumpam nulėkti į miestą. Norėčiau supažindinti tave su savo draugais, — pasakė taip maloniai, kad Džesė pasijuto kalta, kam išsidavė nenorinti. Tik ji mieliau ramiai praleistų vakarą su juo naujajame savo name. Tačiau dar bus tų vakarų. Daug vakarų.

— Gerai, turėtų būti puiku. — Ji pasistengs užsikrėsti šventine nuotaika. — Koks ten pobūvis?

— Vėlyva vakarienė su frakais. Turėtų dalyvauti gana daug svarbių žmonių.

— Frakais? Vadinasi, ilga suknelė?

— Žinoma.

— Džefri, tai kuo, po galais, aš apsirengsiu? Aš čia nieko neturiu. Tik krūvas drabužių kaimui.

— To ir tikėjausi.

— Tai ką man daryti? — pasibaisėjo ji. Frakai ir ilgos suknelės? Dangau. Džesė nematė tokių suknelių nuo tų laikų, kai prieš penkiolika metų mama versdavo ją eiti į tuos juokingus balius. Tuo labiau neturėjo nieko bent kiek tinkamo apsirengti. Visi puošnūs jos drabužiai liko San Fransiske.

— Džesika, jeigu tu nesupyksi, aš leidau sau... — Taip sumišusio Džefrio ji dar nebuvo mačiusi. Jis žinojo, kad Džesika turi rinktinį skonį, tad baisėjosi tuo, ką padarė. — Tikiuosi, turėdama galvoje... na, aplinkybes... tu nesupyksi... na, trumpai tariant...

— Dėl Dievo, apie ką tu kalbi? — Ji ir pralinksmėjo, ir išsigando.

— Aš nupirkau tau suknelę.

— Ką? — apstulbo.

— Žinau, tai buvo kvailas poelgis, bet pamaniau, kad čia tu tikriausiai nieko neturėsi... — Bet ji iš jo tik juokėsi. Nepyko. — Tu nepyksti?

— Kodėl aš turiu pykti? Dar niekas iki šiol nėra nupirkęs man suknelės. — Tuo labiau vos pažįstamas vyras. Pasirodo, jis nuostabus. — Kaip miela. — Apkabino jį ir paklausė: — O ar galiu pamatyti?

— Žinoma.

Jis išlėkė pro duris ir grįžo po kelių minučių, nes mašiną buvo pasistatęs šiek tiek tolėliau. Norėjo nustebinti ją, o su „Porsche“ ne taip lengva privažiuoti nepastebėtam. Grįžo nešinas didele dėže ir milžinišku krepšiu, kuriame buvo kelios mažesnės dėžutės.

— Ką tu pridirbai?

— Buvau apsipirkti.

Dabar Džefris atrodė patenkintas savimi. Viską išvertė ant sofos ir sulaikęs kvapą iš malonumo žengtelėjo atgal.

Džesika lėtai atidarė didžiąją dėžę ir aiktelėjo. Švelnutė medžiaga, kokios jai gyvenime neteko matyti. Šilkinis krepas, lengvas lengvutėlis, tarsi tekėtų pro pirštus. Švelnios dramblio kaulo spalvos, kuri puikiai pabrėš jos įdegį. Išėmusi suknelę iš dėžės, pamatė, kad ji užsegama ant vieno peties, o kitas petys lieka nuogas. Pastebėjo etiketę, kurioje buvo nurodyta ir medžiaga, ir modelis. Džefris nupirko jai dizainerio kurtą suknelę, sumokėjo mažiausiai du tūkstančius dolerių.

— Vaje, Džefri! — Jai atėmė žadą.

— Tau nepatinka?

— Gal juokauji? Nuostabi. Bet kaip tu galėjai pirkti man tokią suknelę?

— Tau juk ji patinka, tiesa? — Jis nė velnio nesuprato, ką Džesė nori pasakyti, ir nervinosi.

— Aišku, patinka. Tikra grožybė. Bet aš negaliu jos priimti. Ši suknelė labai brangi.

— Na ir kas? Tau jos reikia šiam vakarui.

Ji prajuko iš tokios logikos.

— Na, ne visai. Tai lyg dėvėti naują automobilį. — Ir dar brangų.

— Jei ji tau patinka, noriu, kad ją vilkėtum. Ar tiks?

Džesė pasvarstė, gal nė nesimatuoti, bet nekantravo pamatyti, kaip atrodytų, kaip jaustųsi ją vilkėdama. Na, tik akimirką.

— Aš pasimatuosiu. Bet tikrai negaliu priimti, nė už ką.

— Niekai.

Nuėjo apsivilkti suknelės, o grįžo šypsodamasi. Ją išvydęs, nusišypsojo ir Džefris.

— Dieve, kokia tu graži, Džesika. Dar nesu matęs moters, kuri taip atrodytų vilkėdama suknelę. — Ji atrodė tarsi pasiūta specialiai Džesei. — Pala, pasimatuok su šitais. — Jis nėrė į savo gėrybių maišą ir ištraukė batų dėželę. Dramblio kaulo spalvos basutės iš plonyčių dirželių su subtiliais kulniukais. Ir tinka tobulai. Džefris tikrai išmanė, ką pirkti. Nedidelis sidabrinių ir baltų karoliukų kapšelis. Visa sykiu akino. Jie abu vienodai stebėjosi. Jis žiūrėdamas į ją, o ji visa tai dėvėdama. Buvo pripratusi prie gerų drabužių, tačiau šie buvo ekstravagantiškai gražūs. Ir tokie brangūs, kad net kėlė pasipiktinimą.

— Na, tai nuspręsta. — Jis atrodė ryžtingas ir patenkintas. — Kur ta mano arbata?

— Tu juk nesitiki, kad patieksiu tau arbatos šitaip apsirengusi?

— Ne, nusirenk.

— Taip, mielasis, ir daugiau nebeapsirengsiu. Visa nuostabu, bet aš negaliu.

— Gali ir apsirengsi, ir daugiau nesiginčysime.

— Džefri, aš...

— Tylos, — užčiaupė ją bučiniu. Džesei ėmė atrodyti, kad viskas išsprūdo jai iš rankų. Norėdamas Džefris sugebėdavo elgtis tvirtai. — O dabar išvirk man arbatos.

— Tu nepakenčiamas.

Ji nusivilko suknelę, atnešė jam arbatos ir pagaliau jis laimėjo. Šeštą valandą Džesika išlipo iš vonios, susišukavo, pasidažė ir apsivilko suknelę. Mažumėlę jautėsi tarsi parsiduodanti. Suknelė už du tūkstančius ne šiaip kokia dovanėlė. Jis elgiasi taip, tarsi tai būtų koks šalikėlis ar nosinaitė, bet tai tikrai ne nosinaitė. Velkantis suknelę jai tiesiog seilės varvėjo.

Jam irgi nutįso seilė, kai po dvidešimties minučių išvydo Džesę naujojo jos miegamojo tarpduryje. Šis namas, suprantama, nebuvo pritaikytas tokiai prabangai demonstruoti. Džefris nuvažiavo į savo bičiulių namus persirengti ir grįžo atrodydamas nepriekaištingai, su fraku ir peteliške. Marškinių krūtinė buvo iškrakmolyta. Jis atrodė it iš 1932-ųjų filmo, jo drabužis nė nekrustelėjo. Džesika šyptelėjo jį išvydusi.

— Gražiai atrodot, sere.

— Ponia, nė neįsivaizduojat, kaip atrodot jūs.

— Turiu pasakyti, kad jaučiuosi pakylėta, bet primenu sau Pelenę. Ar aš vidurnaktį nepavirsiu moliūgu?

Ji vis dar drovėjosi dėl šių ekstravagantiškų puošmenų, bet kažkodėl pasidavė jo atkakliai spiriama. Ir teko pripažinti — smagu.

— Ar pasiruošusi vykti, brangioji?

Kreipinys „brangioji“ buvo naujas, bet ji neprieštaravo. Galėtų prie to priprasti. Manė, kad galėtų prie daug ko priprasti, jei pabandytų.

— Taip, sere.

Džesė nužvelgė plikas savo rankas. Dabar jau norėjosi ir pirštinių bei papuošalų. Tokiame oficialiame pobūvyje, koks, matyt, bus šitas, tiktų ilgos baltos ožiuko odos vakarinės pirštinės ir papuošalai... papuošalai... Jau žengiant pro duris ji staiga prisiminė.

— Truputį palūkėk, Džefri.

Ji atsivežė jį, bet buvo visiškai užmiršusi. Dėl viso pikto paslėpė. Bet jis puikiai tiks.

— Kas atsitiko?

— Nieko.

Ji paslaptingai nusišypsojo ir vėl nubėgo į miegamąjį, ten atsargiai pasilenkė ieškodama paketėlio, pririšto lovos apačioje. Tik tokią slėptuvę tesugalvojo. Bet taip norėjo atsivežti jį. Nė nežinojo kodėl, bet norėjo. Ji greitai išėmė dėželę iš slėptuvės, atidarė, ištraukė iš jos minkštą zomšinį juvelyrinių dirbinių maišelį, o iš jo sau į saują išpurtė žiedą. Jis buvo dar gražesnis nei anksčiau, jį išvydus akimirką sustojo širdis. Žiedas su brangakmeniu priminė daug skaudžių akimirkų, bet sykiu ir gražių. Kaip matydavo jį ant motinos piršto... kaip paėmė jį iš saugyklos dėl Jano... kaip padėjo atgal pasibaigus teismui. Tai buvo jos motinos žiedas su smaragdu. Ji niekad neišdrįso jo užsimauti taip paprastai, kaip pigaus papuošalo, dailaus mažmožio. Tačiau šis vakaras tinkamas jį mūvėti, kaip grožio ir išdidumo simbolį, kaip ypatingą jai paliktą dovaną. Šiandien jis reikš naują jos gyvenimo pradžią. Jis tobulas. Džesei sudrėko akys, kai jį užsimovė. Juto motinos pritarimą.

— Džesika, ką tu darai? Mums tolokai važiuoti, paskubėk.

Nusišypsojo žiūrėdama į žiedą. Kaip tik jo jai ir trūko. Dar turėjo perlų auskariukus, kuriuos prieš nežinia kiek metų padovanojo Janas. Daugiau jokių papuošalų neatsivežė. Išskyrus tą žiedą, kurio mūvėti iš tikrųjų neketino. Paskutinį sykį žvilgtelėjo į save veidrodyje ir puolė atgal pas Džefrį.

— Ateinu!

— Ar kas nutiko?

— Ničnieko.

— Pasiruošusi?

— Taip, sere.

— Tiesa, aš pamiršau tau paduoti.

Tai, ką jis pamiršo paduoti, buvo dar dvi dėžutės, viena plokščia ir pailga, kita mažas kubelis.

— Dar? Džefri, tu kvaištelėjęs! Ką tu darai?

Tarsi būtų Kalėdos. Ir kodėl jis taip elgiasi? Ji nenori jokių dovanų, bet jai spyriojantis Džefris atrodė toks įsižeidęs, kad teko atidaryti dėžutes. Dar nė vienas vyras nebuvo jos taip nustebinęs.

Džesei besikrapštant su plonąja dėžele, Džefris staiga šūktelėjo:

— Džesika, kaip žavinga! Koks nepaprastas papuošalas. — Jis gėrėjosi jos motinos žiedu. Ji kilstelėjo drebančią ranką, kad jis iš arčiau pažiūrėtų. — Jis tau be galo svarbus, tiesa? — Ji linktelėjo. Džefris patylėjo, tada švelniai paklausė: — Ar tai tavo sužadėtuvių žiedas?

— Ne. — Ji rimtai pažvelgė į jį. — Jis buvo mano motinos.

— Buvo?.. Ar ji... — Štai kodėl ji niekuomet nešneka apie savo šeimą. Ji užsiminė apie brolį, tačiau niekada neminėjo tėvų. Dabar jis suprato.

— Taip, ji mirusi. Po jos mirties praėjus keliems mėnesiams mirė ir tėtis. Tai jau seniai buvo, reikėtų sakyti, bet man taip neatrodo. Aš niekuomet... Aš niekad nemūvėjau šio žiedo, tik šįvakar.

— Aš pagerbtas, kad tu mūvi jį eidama su manimi. — Jis švelniai pakėlė jos veidą piršto galeliu ir atsargiai pabučiavo. Jai visas kūnas sudilgsėjo. Tada jis atsitraukė ir tarė: — Na, atidaryk, kas liko. — Ji buvo pamiršusi dėžutes.

Ilgojoje būta pirštinių, apie kurias pagalvojo, kai rengėsi. Tarsi jis skaitytų jos mintis. Vėl.

— Tu nieko neužmiršti! — nusijuokė ji ir susižavėjusi užsimovė vieną pirštinę. — Iš kur žinai visus mano dydžius?

— Dama neturėtų užduoti tokio klausimo, Džesika. Tai reiškia, kad aš per gerai pažįstu moteris.

— A, — prajuko ji. Ėmėsi kitos dėžutės. Ši buvo tokia mažytė, kad tilpo ant delno. Džefris susidomėjęs žiūrėjo, o ji nuplėšė popierius ir išvydo tamsiai mėlyną odinę dėželę. Džesika paspaudė sagtelę, dėžutė atsidarė ir ji aiktelėjo.

— Jėzau, Džefri, ne!

Jis nesuprato, ar ji supyko, ar apsidžiaugė, bet be žodžių paėmė iš jos dėžutę ir išėmęs deimantines ašarėles pridėjo jai prie ausų.

— Kaip tik tokių tau ir reikia, įsisek. — Tai buvo ramus įsakymas, bet Džesika žengė žingsnį atgal ir įsižiūrėjo į jį.

— Džefri, aš tikrai negaliu. Tikrai ne. — Deimantai? Juk ji vos jį pažįsta. Ir auskarai nebuvo tokie jau mažyčiai. Jie buvo neregėtai gražūs, bet jų priimti Džesė negalėjo. — Labai atsiprašau, Džefri.

— Nebūk kvaila, pasipuošk jais šį vakarą, jei nepatiks, galėsi grąžinti.

— O jei vieną pamesiu?

— Džese, jie tavo.

Bet ji tik tylomis purtė galvą ir nepasidavė.

— Prašau.

Jis taip susisielojo, kad Džesei jo pagailo, bet deimantų priimti ji tikrai negalėjo. Ji jau ir taip priėmė drabužį, kuriuo šiuo metu apsirengusi, ir tai per brangi dovana. Bet deimantai? Dėl Dievo, kas jis toks? Bet nesvarbu, kas jis, ji žinojo, kas ji tokia, ką gali ir ko negali daryti. Šito negali. Ne. Bet jis žvelgė taip liūdnai, kad ji pagaliau susvyravo.

— Na, tik pasimatuok.

— Gerai, Džefri, bet šį vakarą jų nedėvėsiu ir pasilikti jų neketinu. Tu juos pasilik... Gal kada nors... — Ji norėjo nors kiek jį pralinksminti, todėl kilstelėjo ranką ir išsisegė iš ausies vieną savo auskarą. Tada prisiminė seginti Jano perlus.

Jo perlai buvo ne tokie prabangūs kaip šie deimantai, bet Džesė mėgo juos. Ji įsisegė į kairę ausį švytinčią Džefrio ašarėlę ir ji atrodė pasakiškai... Bet dešinėje ausyje tebebuvo įsegtas mažas dailutis perlas, dovanotas vyriškio, kuris ją mylėjo... dovanotas Jano...

— Tau nepatinka, — tarė jis nelaimingo žmogaus balsu.

— Be galo patinka. Tačiau dabar nereikia.

— Tu atrodai taip, tarsi kažkas būtų tave be galo nuliūdinęs.

— Nekvailiok. — Džesė nusišypsojo, padavė jam auskarus ir nekaltai pabučiavo į skruostą. — Nė vienas vyras nebuvo man toks geras, Džefri. Nė nežinau, ką su visu šituo daryti.

— Tiesiog džiaukis. Na, jau važiuokim.

Jis daugiau nebespaudė jos dėl auskarų, tad paliko juos paslėpę jos rašomojo stalo stalčiuje. Džesei palengvėjo, kad nereikia jų segėti. Džefris teisus. Ji nuliūdo išsisegusi Jano perlą. Dar nebuvo tam pasirengusi. Tam prireiks laiko. Ji tebesaugojo vieną kitą jo suvenyrą. Kaip ir jo portretą — tas dabar kabojo virš židinio.

Pobūvis buvo iš tų, kokius pamatysi nebent už daug milijonų susuktame filme. Šampano upės, pulkai liokajų su livrėjomis, armijos padavėjų juodomis uniformomis. Kas porą metrų ant mozaikinių marmuro grindų krito grėsmingas krištolinio sietyno šešėlis. Ir pilioriai, ir kolonos, ir Obiusono kilimai, ir Liudviko XV baldai. Krūvos pinigų, paverstos deimantais, smaragdais, safyrais ir audinių kailiniais. Apie tokį pobūvį gal kur ir perskaitysi, bet nė iš tolo negali svajoti, kad kada nors ten eisi. Bet štai ji čia, su Džefriu. Beveik visi čia buvo arba britai, arba įžymybės, arba ir viena, ir kita. Atrodė, kad Džefris pažįsta visus. Kino žvaigždės, apie kurias Džesika buvo tik skaičiusi laikraščiuose, pribėgdavo su juo pasisveikinti, pažadėdavo paskambinti, palikdavo lūpdažių pėdsakus jam ant skruosto. Ambasadoriai užspeitė jį į kampą prie pašteto, ragino Džesę eiti šokti. Verslininkai ir diplomatai, visuomenės įžymybės ir politikai, kino žvaigždės ir politikai, įtartinos šlovės garsenybės. Ten visi buvo susirinkę. Tai buvo toks renginys, į kurį žmonės pakliūna tik po daugelio metų sunkaus darbo. O ji atvyko sau su Džefriu, kuris, pasirodo, yra ne ponas, o seras.

— Kodėl tu man nesakei?

— O kam? Tai kvaila. Nejau tu taip nemanai?

— Ne, juk tai tavo pavardės dalis.

— Na, dabar žinai. Ar koks skirtumas? — pasišaipė jis, o ji papurtė galvą. — Gerai. Tai gal pašoksite su manimi, ledi Džesika?

— Žinoma, sere. Jūsų didenybe. Jūsų šviesybe. Jūsų prakilnybe.

— Liaukis.

Pobūvis pasibaigė apie antrą nakties, jie prabuvo iki galo. Jau buvo keturios, kai grįžo į nedidelį Viktorijos stiliaus namelį tarp kalvų.

— Na, dabar tai jau žinau, kad esu Pelenė.

— Bet ar gerai praleidai laiką?

— Vakaras buvo pasakiškas. — Nors Džesė negalėjo atsikratyti jausmo, tarsi jis būtų išstatęs ją apžiūrai it kokią naują dailią lėlę, bet juk jis supažindino ją su visais, tad kaip galima skųstis? Kiek vyrų, su kuriais nueini į pasimatymą, dovanoja tau sukneles už du tūkstančius ir deimantinius auskarus? Koks vakaras. Lipdama iš automobilio dar kartą žvilgtelėjo į motinos žiedą. Buvo patenkinta, kad jį užsimovė. Ne todėl, kad jis su smaragdu, o todėl, kad jis jos motinos.

— Tu šįvakar švyti, Džesika. Aš tavimi didžiavausi.

— Bet juk tik dėl suknelės švyčiu.

— Paistalai.

— Ką? — Ji pavargusi nusijuokė ir nustebusi pažiūrėjo į jį. — Seras Džefris taip kalba? Nesitikėjau, kad tu gali taip prašnekti.

— Galiu, ir dar ne taip, tu daug ko nežinai, brangioji.

— Sudominai. — Prie jos durų abu susižvalgė. — Nežinau, ko tau siūlyti — brendžio, kavos, arbatos ar aspirino? Tai ko?

— Išsiaiškinsim viduj.

Džesė su ta nuostabia šviesia suknele kaip drugelis užskrido laiptais. Net ir baigiantis vakarui tebeatrodė kaip vizija, beveik visai nepavargusi. Jis buvo be galo ja patenkintas. Nusprendė, kad ilgai nelauks. Ji kaip tik tokia, kokios jam reikia, o jam jau metas. Džefris žinojo, kad ji dar nepasirengusi, bet visa netrukus pasikeis. Jis padės jai nubraukti voratinklius nuo dabarties. Džefris retkarčiais išvysdavo praeities vaiduoklius, drumsčiančius jos žvilgsnį, tačiau jai metas juos užmiršti. Ji jam reikalinga. Ji puikiai pasirodė pobūvyje. Visi jam tai tvirtino.

— Ar dažnai eini į tokius renginius? — Nusiaudama Džefrio dovanotas basutes Džesė nuslopino žiovulį.

— Gana dažnai. Tau tikrai patiko?

— Kokiai moteriai nepatiktų? Džefri... atleiskite, sere Džefri, — išsišiepė, — tai tarsi vienai dienai tapti karaliene. Ir visi buvo ten susirinkę, visas pasaulis. Turiu pasakyti, kad patyriau didžiulį įspūdį.

— Ir jie patyrė įspūdį.

— Ką?

— Buvai ten gražiausia moteris.

Tačiau Džesė žinojo, kad tai netiesa, kad daugiau nei pusės dėmesio ji sulaukė tik dėl suknelės. Na, ką gi, debiutui jis tinkamai parengė, parūpino net baltą mergaitės debiutantės suknelę. Tačiau tame pobūvyje buvo ir tikrų pasaulio gražuolių. Ji tikrai negalėjo su jomis varžytis. Džesė nebuvo iš tų moterų, kurios apsikarsčiusios deimantais velka paskui save šinšilų kailinius ir visus stebina naujausio modelio „Givenchy“ suknele. Tai aukštų lygų moterys.

— Ačiū. — Nesiginčyti buvo paprasčiau. — Arbatos?

— Ne, nesinori. — Jis žiūrėjo į ją užsigalvojęs, mažumėlę išsiblaškęs.

— Nori, kad užkurčiau židinį? — Jai norėjosi pasėdėti su juo ir pasišnekučiuoti, kaip darydavo su... Ne, negalima sau šito leisti!

— Kas čia? — Džefris mostelėjo į berniukišką veidą virš židinio ir Džesika nusišypsojo. — Tavo brolis?

— Ne.

— Ponas Klarkas? — Ji surimtėjo ir linktelėjo. — Tu tebelaikai pasikabinusi jo portretą?

— Aš jį nutapiau.

— Na ir kas. Dar su juo susitinki? — Kažkodėl jam atrodė, kad ne, nors jie niekada apie tai nešnekėjo.

— Ne, jau ne.

— Tai tik į gera. — O tada jis padarė tai, nuo ko Džesikai sustojo širdis. Ramiai, nieko neklausdamas, nesakydamas nė žodžio, jis nukabino portretą ir nusukęs atsargiai pastatė ant grindų prie rašomojo stalo. — Sakyčiau, dabar tinkamas metas jį nukabinti, tiesa, mieloji? — Tačiau iš tiesų jis neklausė, tik pasakė, ir Džesė taip apstulbo, kad neprasižiojo. Bet ji norėjo, kad portretas kabėtų kur kabėjęs. Jis jai patiko. Ji tyčia atsivežė jį iš San Fransisko. O gal Džefris teisus? Gal šiam portretui čia nebėra vietos? Turėjo nebūti, abu tai žinojo.

— Tai nenori arbatos? — paklausė tik todėl, kad nesugalvojo, ką dar pasakyti, bet jos balsas buvo labai tylus.

— Ne.

Jis šypsodamasis papurtė galvą ir lėtai priėjo prie jos. Atsistojo priešais ir ilgesingai pabučiavo. Tas bučinys nubangavo per jos sielą. Jai jo reikėjo. Jis atima tai, ko jai iki šiol reikėjo, kad gyventų, todėl dabar jai prireikė jo. Šis vyras negali atimti iš jos Jano, bet atims, ir ji jam šitai leis. Jie stovėjo drauge, jų burnos godžiai ragavo viena kitą ir jis nepaprastai švelniai atsegė suknelės kilpelę ant jos peties. Suknelė laisvai nusmuko jai ant liemens, o jis pasilenkęs lūpomis siekė jos krūtų ir visas jos kūnas, rodės, ėmė veržtis prie jo. Tik kažkas viduje kartojo „ne“.

— Džefri... Džefri...

Jis toliau ją bučiavo, suknelė lėtai nusmuko. Tas subtilusis šilkinis krepas gulėjo jai prie kojų, o Džefris kuo atsargiausiai, bet atkakliai toliau ją nurenginėjo. Ji grabaliojo standžią krakmolytą jo marškinių krūtinę, bet neatsagstė. Užčiuopė kauburį jo kelnėse, bet ir užtrauktuko jai nepavyko atsegti. Po akimirkos ji nuoga stovėjo prieš Džefrį, o jis tebebuvo apsirengęs, su peteliške ir fraku.

— Dieve, Džesika, kokia tu graži, mano meile... graži, neapsakomai graži, elegantiškas mažas paukštelis...

Jis vedėsi ją į miegamąjį kalbėdamas meilius žodžius, o ji sekė jam iš paskos tarsi apimta transo. Džefris atsargiai paguldė ją ant lovos, lėtai nusivilko švarką, o Džesė laukė. Jis murkte murkė jai, o ji jautėsi tarsi jo užburta. Švarką jau buvo nusivilkęs, bet baltų marškinių krakmolyta krūtine dar ne, todėl atrodė tarsi chirurgas. Pasukusi galvą ant pagalvės ji pajuto, kaip kažkas sužnybo ausį. Ji tebebuvo įsisegusi auskarus, pakėlė rankas ketindama išsisegti ir užčiuopė perlus. Perlai... Jano perlai... o štai čia — prieš ją nusirenginėjantis vyras. Jis nurengė ją. Ji nuoga, jis irgi tuoj bus nuogas, ir jis nukabino Jano portretą nuo sienos...

— Ne! — Ji atsisėdo tiesiai it strėlė ir pažiūrėjo į Džefrį taip, tarsi jis būtų užpylęs šalto vandens jai ant veido.

— Kas, Džesika?

— Ne!

Jis atsisėdo šalia jos ir apkabino, bet ji ištrūko iš jo rankų saujoj spausdama perlus.

— Nebijok, brangioji, aš būsiu švelnus, pažadu.

— Ne, ne! — Jai gerklėje jau rinkosi ašaros, ji šoko pro jį, nusitraukė nuo kojūgalio tetos Betos skiautinių antklodę ir ja prisidengė. Kas jai nutiko? Akimirką Džesei pasirodė, kad jai maišosi protas. Vos prieš kelias minutes ji taip jo troško, o gal bent manė, kad trokšta. Tačiau dabar ji žino, kad ne. Ji negali. Dabar ji viską žino.

— Džesika, po velnių, kas nutiko?

Ji susirietė prie lango, o per veidą pylėsi ašaros.

— Aš negaliu su tavim atsigulti. Atleisk... Aš...

— Bet kas nutiko? Tu ką tik... — Šįsyk Džefris buvo priblokštas. Taip jam niekuomet nėra atsitikę.

— Žinau. Atsiprašau. Atrodo kvaila, bet...

— Kas „bet“? — Jis susinervinęs atsistojo prieš ją. Jo švarkas kažkodėl gulėjo ant grindų, tarsi kas būtų ten jį numetęs. — Kas tau atsitiko?

— Aš tiesiog negaliu.

— Mieloji, bet aš tave myliu.

Jis vėl priėjo, bandė ją apkabinti, bet Džesė jam neleido.

— Tu manęs nemyli.

Tą ji tegalėjo jausti, bet paaiškinti — ne. O dar svarbiau, kad ji nemyli jo. Džesė norėjo jį mylėti. Žinojo, kad turėtų jį pamilti. Žinojo, kad jis iš tų vyrų, kuriuos moterys myli, kurių maldauja jas vesti. Bet ji nemylėjo, negalėjo mylėti ir žinojo, kad niekuomet nepamils.

— Kodėl sakai, kad aš tavęs nemyliu, Džesika? Po velnių, aš juk noriu tave vesti. Kaip manai, kokį žaidimą aš su tavim žaidžiu? Tu ne tokia moteris, kokią norisi padaryti savo meiluže. Ar būčiau kvietęs tave šį vakarą į pobūvį, jeigu neturėčiau rimtų ketinimų? Nebūk kvaila.

— Bet tu manęs nepažįsti, — pasigirdo verksmingas skundas iš kampo.

— Pakankamai pažįstu.

— Ne, nepažįsti. Tu nieko nežinai.

— Bet daug matyti.

— O kaip mano siela? Ką aš galvoju, ką jaučiu, kas esu, ko man reikia?

— Mes vienas kitą pažinsime.

— Ką, paskui? — pasibaisėjo ji.

— Žmonės taip ir daro.

— Aš ne.

— Tu nė pati nežinai, ką darai. Bet jei turi bent kiek smegenų, tai ištekėsi už vyro, kuris pasakys tau, ką ir kada daryti. Taip būsi daug laimingesnė.

— Taigi tas ir yra, Džefri. Aš to norėjau, bet nebenoriu. Aš noriu duoti, ne tik imti, noriu būti suaugusi, bet noriu būti ir vaiku. Aš nenoriu būti stumdoma, papuošiama ir rodoma. O tu šį vakarą taip ir darei. Žinau, kad tavo ketinimai geri, bet juk aš tebuvau lėlė Barbė ir niekuo daugiau niekada nebūsiu. Ne! Kaip tu gali!

— Atleisk, jei tave užgavau.

Džefris pasilenkęs pakėlė švarką. Jis jau ėmė dėl jos abejoti, ar tik nebus pakrikusio proto.

O Džesė ūmai pasijuto kaip niekad blaivaus proto. Žinojo, kad elgiasi teisingai. Gal niekam kitam taip neatrodytų, bet ji žino.

— Tu net nenori vaikų. — Keistoka taip kaltinti vyriškį su peteliške ir fraku penktą valandą ryto stovint apsigobus antklode iš skiaučių.

— O tu nori vaikų?

— Galbūt.

— Niekai. Viskas niekai, Džesika. Bet aš neketinu čia stovėti ir su tavimi ginčytis. Tu žinai, ko aš noriu. Aš tave myliu ir noriu tave vesti. Kai ryte tau grįš protas, paskambink man. — Reikšmingai į ją žvilgtelėjo, papurtė galvą, priėjo, pabučiavo jai į kaktą, patapšnojo per petį. — Labanaktis, mieloji. Ryte viskas atrodys kitaip.

Džefriui išeinant Džesė nepasakė nė žodžio. Tačiau kai jis išėjo, sudėjo visas jo dovanas į didžiulę baltą dėžę, kurią jis atgabeno. Ryte ji visa tai nusiųs į namus, kuriuose jis apsistojęs. Gal ir beprotiška šitaip elgtis, tačiau Džesė neabejojo, kad privalo tai padaryti. Dar niekuomet gyvenime niekuo nebuvo taip įsitikinusi. Perlų auskarus pasidėjo ant naktinio stalelio ir dabar jau visai nebenorėjo miego. Stovėjo svetainėje laiminga ir nuoga, gerdama juodą garuojančią kavą, o virš kalvų kilo saulė. Portretas vėl kabojo ant sienos.

TRISDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

— Tai kaip elgiasi tavo jaunuolis?

Ilgai jodinėjusios jiedvi su teta Beta gurkšnojo atšaldytą arbatą. Džesika buvo neįprastai tyli.

— Koks jaunuolis? — paklausė, bet žinojo, kad tetos Betos neapgausi.

— Šit kaip. Ar žaisime katę ir pelę, ar jis jau iškrito iš lenktynių? — Beta įsmeigė į ją akis, Džesė bandė šyptelėti. Na, taip, katę ir pelę.

— Tu teisi. Iškrito iš lenktynių.

— Ar dėl kokios ypatingos priežasties? — bent kartą nustebo. — Mačiau gana įspūdingą judviejų nuotrauką kažkokiame snobiškame Los Andželo vakarėlyje.

— Po galais, kur tu ją matei? — neapsidžiaugė Džesika.

— Oi, oi, matau, kad vyrutis tikrai pateko į nemalonę! Mačiau tą nuotrauką Los Andželo laikrašty. Kažkoks konsulato pobūvis, tiesa? Aplink tave spietėsi nemažas būrelis garsenybių.

— Nepastebėjau, — niauriai atsakė Džesika.

— Stebiuosi.

Stebėjosi ir Džesė, tik ne maloniai. Svarstė, kažin kas dar galėjo atkreipti dėmesį į tą nuotrauką. Dabar jau tikrai nesinori būti siejamai su Džefriu. Na, ką gi, praeis kiek laiko, paskalos apie juos nutyks, kaip ir visos kitos. Džefriui tikriausiai sunkiau negu jai. Jam juk reikia bendrauti su tais žmonėmis, o jai tai kas.

— Ar jis padarė ką niekšinga, ar tiesiog pasirodė esantis nuobodybė? O gal patark man nekišti nosies?

— Aišku, kad nepatarsiu. Ne, aš tiesiog negalėjau. Niekaip kitaip nepasakysiu. Norėjau jį pamilti, bet neįstengiau. Tikra tobulybė, visko pertekęs. Buvo žavingas, neprilygstamas. Bet... negaliu paaiškinti, teta Beta. Jaučiau, kad ketina paversti mane tuo, ko reikia jam.

— Nemalonus jausmas.

— Man vis atrodė, kad jis mane išbando tarsi kokį veislinį žirgą. Jaučiausi tokia... vieniša su juo. Argi ne kvaila? Tarsi ir nebuvo jokios priežasties. — Papasakojo tetai Betai apie suknelę ir deimantų auskarus. — Juk turėjau būti sužavėta. Bet ne. Išsigandau. To buvo per daug... Nežinau. Mes juk tokie svetimi.

— Na, iš pradžių juk visi būna svetimi. — Džesika susimąsčiusi linktelėjo, išgėrė paskutinį arbatos gurkšnį. — Jis atrodė malonus, bet jei nėra to ypatingo... elemento, magijos... kokia tada prasmė. — Džesika galvojo apie tą vakarą. — Deja, atsitraukiau nelabai elegantiškai. Gali sakyti, kvaištelėjau, — nusišypsojo prisimindama, o vyresnioji moteris sukikeno.

— Taip jam ir reikia, labai jau padorus.

— Taip, be galo. Kai paklaikau, kaip tik vilkėjo fraką ir ryšėjo peteliškę, o aš vos nepradėjau svaidyti jo daiktų. Kitą dieną nusiunčiau jam visas jo dovanas.

— Įmetei jas pro langą? — gerokai pralinksmėjo teta Beta. Net tikėjosi, kad Džesė taip pasielgė. Vyrams reikia emocijų.

— Ne, — raustelėjo bičiulė, — paprašiau vieną iš jūsų pagalbininkų rančoje, kad nugabentų.

— Tai štai ką jie veikia laisvomis popietėmis.

— Na, atleisk.

— Neatsiprašinėk. Neabejoju, kad tas, kam teko ši užduotis, gerokai pasismagino.

Jos ilgokai sėdėjo tylėdamos, paskui Džesika susiraukė.

— Žinai, kas dar man nepatiko?

— Nekantrauju išgirsti.

— Liaukis erzinti, aš rimtai. — Bet jai patiko šitaip šnekučiuotis su drauge. — Jis nenorėjo vaikų.

— Na, tu irgi nenori. Tai kas tau nepatiko?

— Geras klausimas. Aš keičiuosi. Atrodo, mintis apie vaikus mane jau kur kas mažiau gąsdina. Nuolat svarstau... nežinau... gal aš jau ir per sena, bet vis viena galvoju, kad... — Žinojo nesanti per sena, bet norėjo, kad kas nors jai tai patvirtintų.

— Tu nori kūdikio? — nustebo Beta. — Ar tai bandai pasakyti?

— Nežinau.

— Na, tavo amžiaus tikrai dar nevėlu. Juk tau dar nė trisdešimt dvejų nėra. Bet prisipažinsiu, nustebau.

— Kodėl?

— Nes ši mintis tave taip gąsdindavo. Nemaniau, kad iš viso kada nors imsi pasitikėti savimi tiek, kad ištvertum konkurenciją. O jei turėtum gražią dukterį? Ar galėtum tai pakelti? Pagalvok. Motinai tai gali būti skausminga.

— Bet tikriausiai tai būtų ir didelis džiaugsmas. Gal ir banaliai kalbu. Jaučiuosi kaip kokia kvaiša. Man tai jau senokai kelia nerimą, tik neturėjau su kuo pasišnekėti. Visi įsitikinę, kad esu tai, kas esu. Karjeros moteris, išsipusčiusi miestietė, nekenčianti vaikų, dabar lengvapėdė išsiskyrėlė. Net kai tampi visai kitu žmogumi, atrodo, niekas neleidžia nusiplėšti senų etikečių.

— Tai sudegink jas. Juk jau ne vieną sudeginai. Nusikratei vyru, parduotuve, pabėgai iš miesto. Nedaug teliko pakeisti, — ištarė liūdnai, bet švelniai. — Ir velniop kitų žmonių priklijuotas etiketes. Daug ko gyvenime negalime padaryti, bet jei tik gali ir nori ką nors pakeisti, tai ilgai nelauk, keisk ir džiaukis.

— Tik įsivaizduok, kaip būtų turėti kūdikį... — Džesė sėdėjo šypsodamasi, džiaugdamasi šia mintimi.

— Tai tu ir vaizduokis, man jau sunku prisiminti, net nesu tikra, kad noriu prisiminti. Pernelyg romantiškai į vaikus aš niekada nežiūrėjau, nors Astridą labai myliu.

— Jaučiuosi taip, lyg būčiau pragyvenusi kelis savo gyvenimo skyrius ir dabar susiruošusi eiti toliau. Ne, ne išsviesti praeitį pro langą, tiesiog traukti toliau. Tarsi tęsčiau kelionę. Kurį laiką pabuvau vienoje šalyje, tačiau reikia keliauti toliau. Štai kas man atsitiko. Kitos vietos, kiti poreikiai. Jaučiuosi atsinaujinusi, teta Beta. Liūdna tik kad neturiu su kuo šiuo nauju patyrimu pasidalyti.

— Galėjai turėti Džefrį. Tik pagalvok, ką praradai! — Tačiau ji anaiptol nemanė, kad Džesė ką nors prarado. Tam vyrui trūko ugnies, jis stokojo drąsos ir svajų. Riedėjo tiksliai nužymėtu maršrutu. Gyvenimas su juo būtų buvęs be galo nuobodus, jei ne dar blogiau. Beta neabejojo, kad Džesika pasielgė teisingai. Įdomu tik ar labai audringai draugė jį atstūmė. — Bet pastaruoju metu nerimauji ir dėl kažko kito, tiesa?

— Nesu tikra, kad suprantu, apie ką šneki.

— Ak, ne, supranti. Supranti ne tik ką šneku, bet ir visa kita. Išdrįskime prisipažinti, kad Džefris iš tiesų juk niekuo dėtas, tiesa? Juk visa, kas įvyko, galų gale menkai tesusiję su juo.

Džesika juokėsi, bet neprieštaravo.

— Tu per gerai mane pažįsti.

— Taip, ir pagaliau tu irgi pradedi save pažinti. Džiaugiuosi. Bet ką tu dabar darysi?

— Ketinau porai dienų išvykti.

— Mano leidimo tau juk nereikia, tiesa? — nusijuokė teta Beta, o Džesė tik papurtė galvą.

Kitą rytą šeštą valandą, vos saulė kyštelėjo nosį iš už kalvos, Džesė leidosi į kelią. Važiuoti toli, šešios, gal septynios valandos. Norėjo nuvykti laiku. Vilkėjo lengvą palaidinukę ir segėjo sijoną, su juo vėsiau nei su kelnėmis. Termosas pilnas atšaldytos arbatos, sumuštinis, maišas obuolių, truputis riešutų ir skardinė sausainių, kurią darbininko berniukas jai atnešė prieš kelias dienas. Džesė buvo kaip reikiant pasiruošusi ir apsisprendusi. Ir bijojo. Jau antras mėnuo, kai jie du ar tris kartus per savaitę vienas kitam parašo. Tačiau tie laiškai dabar buvo visai kitokie. Jau praėjo keturi mėnesiai nuo to, kai paskutinį sykį matė jo veidą. Keturi mėnesiai nuo tada, kai nusigręžęs nuėjo ir paliko ją, kai jie apsimetė akmenimis, kurių nederėjo nė pakelti. Tiek daug kas pasikeitė. Dabar rašydami laiškus jie abu buvo atsargūs. Atsargūs, nedrąsūs, bet vis viena linksmi. Kiekviename puslapyje prasiverždavo džiaugsmas, pasitaikydavo juokingų pastabėlių, vienas kitas prisiminimas, jie papaikiodavo, o paskui vėl griebdavosi atsargumo, tarsi bijotų vienas kitam parodyti per daug. Stengėsi laikytis saugių temų. Jos namo, jo knygos. Kol kas jokių naujienų apie sutartį dėl filmo, bet knyga pasirodys rudenį. Ji džiaugėsi dėl Jano. O Janas džiaugėsi jos namu. Visuomet vadindavo jį jos namu. Jos tas namas ir buvo. Bent šiuo metu.

Dabar jie buvo atskiri žmonės, nesuausti į vieną audinį. Juos atskyrė tai, kas jiems nutiko, tai, ką jie vienas kitam padarė, tai, kad nebeįstengė daugiau apsimesti. Ji galvodavo, ar dar yra koks kelias atgal. Gal ir ne, bet ji privalo sužinoti. Dabar, kol jie nepralaukė dar ilgiau. O jei jis nebesitiki jos išvysti? Iš laiškų atrodė, tarsi jau su tuo susitaikė. Niekuomet nebeprašydavo aplankyti. Tačiau Džesė aplankys jį. Norėjo išvysti jį, pažvelgti jam į veidą, pamatyti, kas jame įrašyta, ne tik klausytis jo balso aido skaitydama laiškus.

Tą popietę pusę dviejų Džesė privažiavo prie pažįstamo pastato. Sargybiniai ją patikrino, išrausė jos rankinę, įėjusi į vidų turėjo parašyti savo pavardę ant stalo padėtame popieriaus lape. Atsisėdo ir laukė nesibaigiantį pusvalandį; jos akys neramiai šaudė nuo laikrodžio ant sienos prie durų. Dabar širdis jau daužėsi. Štai ji čia, mirtinai įsibaiminusi. Ko atvažiavo? Ką pasakys? Gal jis nenori jos nė matyti, gal dėl to niekuomet neprašė aplankyti. Ne, čia važiuoti buvo tikra kvailystė...

„Lankytojas pas Klarką... lankytojas... Janą Klarką.“ Sargybinio balsas išdudeno jo pavardę, Džesika pašoko nuo kėdės ir stengdamasi eiti normaliu greičiu prisiartino prie uniformuoto vyriškio, budinčio prie durų į lankymo patalpą. Tai kitos durys, ne tos, pro kurias įeidavo anksčiau, atidžiau pažiūrėjusi suprato, kad dabar Janas kitame skyriuje. Gal jų nebeskirs tas stiklas?

Sargybinis atrakino duris, patikrino jos riešą, ar matyti žymė, kurią jai prie pagrindinių vartų užspaudė kiti pareigūnai, ir pasitraukė į šalį praleisdamas. Durys atsivėrė į pievelę, kur buvo pristatyta suolų, pakraščiuose vešėjo gėlynai. Nebuvo matyti jokių nužymėtų ribų, tik toli nusidriekianti vešlios pievelės juosta. Džesė lėtai peržengė slenkstį ir išvydo poras, vaikštinėjančias takais abiejose pievelės pusėse. Tada toli, kitame pievelės gale, pastebėjo Janą. Jis stovėjo apstulbęs žiūrėdamas į ją. Scena buvo tarsi iš filmo ir Džesės kojos pasidarė švininės.

Taigi ji stovėjo, stovėjo ir jis, tik po kurio laiko jo veidą nutvieskė plati šypsena. Panėšėjo į aukštą, ištįsusį berniūkštį, kai žvelgė į ją šitaip, šypsodamasis, sudrėkusiomis akimis, tačiau ir jai pačiai akys ne mažiau sudrėko. Kokia kvailystė, tarp jų tik pievelė, o nė vienas iš jų nejuda... Jai reikia žengti pirmyn, juk atvažiavo čia pamatyti jo, pasišnekėti su juo, o ne stovėti ir vėpsoti į jį su šypsena. Ji lėtai paėjėjo taku, jis irgi ėmė artintis prie jos, jo šypsena vis platėjo ir galų gale ji atsidūrė jo glėbyje. Tai buvo Janas. Janas, kurį pažinojo. Jis kvepėjo kaip Janas, tikras Janas, jos smakras tilpo į savo vietą Janui ant peties. Pagaliau ji su juo.

— Kas nutiko? Baigėsi plaukų lakas ar driežai ėmė įkyrėti?

— Ir viena, ir kita, tai atvažiavau, kad mane išgelbėtum. — Ji vos tramdė ašaras, jis irgi, bet vis viena šypsenos švietė lyg skaisti saulė per vasaros lietų.

— Džese, tu pamišusi, — laikydamas ją tvirtai apglėbęs nusijuokė Janas.

— Taip, tikriausiai taip ir yra.

Ji glaudėsi prie jo. Kaip gera prisiglaudus. Uždėjo ranką jam ant galvos, pajuto šilkinius plaukus. Būtų atpažinusi juos užrištomis akimis vyrų pilname kambaryje. Janas. Truputėlį nuo jo atsitraukė norėdama apžiūrėti. Jis atrodė nuostabiai. Liesas, truputėlį pavargęs, šiek tiek įdegęs saulėje ir visiškai apstulbęs. Jis vėl ją prisitraukė, padėjo jos galvą sau ant peties.

— Ak, mažyle, aš netikėjau savo akimis, kai tu ėmei rašyti. Buvau praradęs viltį.

— Žinau. Kokia aš bjaurybė. — Jai staiga pasidarė gėda, kam tiek mėnesių tylėjo, dabar žiūrėdama Janui tiesiai į veidą matė, kaip jam dėl to buvo skaudu. Bet ta tyla jai buvo reikalinga. — Aš tiesiog šlamšto krūva.

— Taip, bet užtat kokia graži. Atrodai nuostabiai, Džese. Tu net šiek tiek pasitaisei.

Jis atsitraukė nuo jos per rankos ilgį ir vėl nužvelgė. Nenorėjo paleisti. Bijojo, kad vėl neišnyktų. Norėjo ją laikyti, norėjo įsitikinti, kad ji tikra. Kad grįžo. Kad jo. Bet gal... gal ji grįžo tik aplankyti... tik pasisveikinti... o gal pasakyti „sudie“. Džesė jo akyse staiga išvydo skausmą ir ėmė spėlioti, apie ką jis susimąstė. Bet nežinojo, ką sakyti. Dar ne.

— Nuo kaimo gyvenimo darausi stora.

— Ir laiminga, kiek suprantu iš tavo laiškų. — Jis vėl ją prisitraukė, sužnybo nosį. — Eime, atsisėsime. Mano keliai taip dreba, kad vos pastoviu.

Džesė nusijuokė iš jo ir nusišluostė ašaras.

— Tu drebi! O aš bijojau, kad nenorėsi manęs nė matyti!

— Ir atsisakysiu progos pažiūrėti, kaip kiti vaikinai varvina seilę? Gal juokauji.

Jis pastebėjo, kad ji pasikabinusi ant kaklo auksinę pupelę, ir greitai paėmė ją už rankos.

Šiek tiek nuošaliau jie susirado suolą ir atsisėdo, vis dar laikydamiesi už rankų. Janas viena ranka ją apkabinęs, jos ranka drebėjo jo rankoje. Tada ji prapliupo. Nebeįstengė tylėti. Užtvanka sugriuvo.

— Janai, aš tave myliu. Be tavęs taip nyku. — Tai skambėjo banaliai, bet kaip tik šito pasakyti ji ir atvažiavo. Dabar ji tuo neabejojo. Žinojo, ko nori. Dabar tai buvo ne tiek reikmė, kiek noras. Taip, jai vis dar jo reikėjo, bet kitaip. Dabar ji žinojo, kaip jo nori.

— Tavo gyvenimas atrodo visai ne nykus, mažyle, atvirkščiai, jis puikus. Kaimas... namas... bet... — Jis dėkingas žvilgtelėjo į ją. — Džiaugiuosi, kad tau be manęs nyku, net jei tik mažumėlę nyku... Ak, Džese... kaip aš džiaugiuosi. — Jis vėl apglėbė ją.

— Ar tu mane dar nors kiek myli? — paklausė ji tuo savo mažos mergaitės balsu. Jau taip seniai kas girdėjo šį balsą, taip seniai jis girdėjo tokį jos balsą. Bet jeigu jis jos nebenori? Ką tada jai reikės daryti? Grįžti pas šio pasaulio džefrius ir kvailus garbanotus dramaturgus iš Niujorko? Į tuštumą namo, pavėsinės, sūpuoklių ir pasaulio, skirto Janui... tačiau be jo? Kur tada jai grįžti? Žiūrėti į jo portretą? Galvoti apie jo balsą? Dėvėti jo dovanotus perlų auskarus?

— Ei, ponia, jūs užsigalvojot. Apie ką?

— Apie tave. — Pažvelgė jam tiesiai į akis. Ji norėjo žinoti. — Janai, ar tu mane dar myli?

— Labiau, nei galiu apsakyti, mažyle. Ką tu sau manai? Džese, aš myliu tave labiau, negu kada nors mylėjau. Bet tu norėjai skirtis, ir tai atrodė teisinga. Aš juk negalėjau reikalauti, kad tu ištvertum šitai, — mostelėjo į kalėjimą už nugaros.

Džesė sunerimo.

— O kaip tu? Kaip tu tai pakeli? — Ji atsitraukė norėdama vėl į jį pažiūrėti. Jis atrodė smarkiai sulysęs. Sveikas, bet sulysęs.

— Pakeliu daug lengviau, negu tikėjausi. Nuo tada, kai pabaigiau knygą. Dabar man leidžiama dėstyti mokykloje, turėčiau... — Jis ėmė dvejoti, žvilgtelėjo į kažką jai virš galvos, giliai įkvėpė. — Rugsėjo mėnesį mano byla turėtų būti pateikta svarstyti. Gal mane paleis anksčiau. Tiesą sakant, aš jau beveik tikras, kad paleis. Įvyko kažkoks stebuklas ir per tą laiką, kol aš čia, panaikintas garsusis Kalifornijos įstatymas, numatantis neribotą laisvės atėmimą. Kaip pirmą kartą prasižengusiojo, mano bausmės laikas tuoj baigsis, jeigu teisėjas bus sukalbamas. Tad galiu greitai grįžti namo.

— Kada?

— Gal po šešių savaičių. Gal po trijų ar keturių mėnesių. Ilgiausiai po šešių mėnesių. Bet ne tai svarbiausia, Džese. Kaip visa kita? Ką darysime mes? Juk tai, kad atsidūriau kalėjime, nebuvo vienintelė mūsų bėda.

— Bet daug kas pasikeitė.

Jis žinojo, kad tai tiesa. Perskaitė tai jos laiškuose, suprato iš to, ką ji nuveikė, o dabar regėjo jos veide. Dar niekad ji neatrodė tokia moteriška. Kažkokia magiška galia jam kuždėjo, kad ji tebėra jo. Dalis jos yra jo. Kita jos dalis priklauso pačiai Džesei, ir jam tai patiko. Tokia ji jau seniai buvo, labai seniai. Bet dabar patiko jam dar labiau, ji buvo sodresnė, sklidinesnė, tvirtesnė. Ji buvo vientisa. Ir jeigu ji vis dar jo nori, juodu kartu tikrai galėtų būti laimingi. Jis juk irgi užaugo.

— Sutinku, kad daug kas pasikeitė, Džese, bet kai kas nepasikeitė, niekuomet nepasikeis. Gal to tau per daug. Juk tu gali pasirinkti daug sėkmingiau. — Žiūrėjo į ją galvodamas apie tą nuotrauką, kurią matė laikraštyje. Jis pastebėjo tą patį straipsnį kaip ir Beta. Jei Džesė gali turėti serą Džefrį, kam, po galais, jai reikalingas Janas?

— Janai, man patinka tai, ką turiu. Jei vis dar turiu. Daugiau man nieko nereikia. Tu esi viskas, ko aš noriu.

— Aš juk neturiu pinigų.

— Na ir kas?

— Paklausyk, aš gavau dešimties tūkstančių honorarą už knygą ir pusę išleidau tavo naujam automobiliui. O kai išeisiu, kitų penkių tūkstančių ilgam neužteks. Tau vėl teks man padėti. Bet, mažyle, aš privalau rašyti. Tą aš tikrai žinau. Privalau rašyti, net jei man tektų aptarnauti stalus kokioj skylėj. Vien tam, kad būčiau respektabilus, mesti rašyti aš nieku gyvu negaliu.

Jis atrodė liūdnas, bet tvirtas. O Džesė neteko kantrybės.

— Kam rūpi respektabilumas? Aš gavau krūvą pinigų pardavusi „Lady J“ Astridai. Koks skirtumas, kas kiek uždirba ir ką dirba? Kvaileli, ką, tavo galva, aš darysiu su tais pinigais? Gal dėvėsiu? Už juos mudu galėtume nuveikti nuostabių dalykų.

— Kaip antai? — Janas šypsojosi klausydamas jos balso ir spaudė prie savęs.

— Visokiausių. Nusipirkti namą kaime, truputį jį paremontuoti. Nuvažiuoti į Europą... auginti vaiką...

Ji pasisuko ir nusišypsojo, priglaudė nosį prie jo nosies.

— Ką tu pasakei?

— Girdėjai.

— Nesu tikras, kad gerai išgirdau. Tu rimtai?

— Atrodo. — Ji paslaptingai nusišypsojo ir pabučiavo jį.

— Kodėl taip sakai?

— Paprasta, brangusis. Aš užaugau nuo to laiko, kai mačiau tave paskutinį kartą. Pastaruoju metu apie tai galvojau. Ir dar supratau kai ką kita. Aš noriu ne šiaip kūdikio. Aš noriu tavo kūdikio. Mūsų kūdikio... Janai... Aš noriu tik tavęs, su vaikais, be vaikų, su pinigais, be pinigų... Nežinau, kaip dar tau pasakyti. Aš myliu tave.

Dvi didelės ašaros nuriedėjo jos skruostais. Džesė taip žiūrėjo į Janą, kad jis tetroško amžinai laikyti ją apkabinęs. Abiem rankom apglėbė ją ir laikė prisiglaudęs, plačiai šypsodamasis.

— Žinai, kas dabar bus, Džese? Po akimirkos prie manęs prisiartins asilas su žibintuvėliu, bus dvi valandos nakties ir aš pabusiu apsikabinęs pagalvę. Nes šitaip negali būti iš tiesų. Aš per dažnai apie tai svajodavau. Tai juk netiesa. Aš noriu, kad būtų tiesa... Pasakyk man, kad tai iš tikrųjų...

— Iš tikrųjų. Bet tu tuoj sulaužysi man kairę ranką.

— Atleisk. — Jis trumpam nuo jos atsiplėšė ir abu nusijuokė. — Mieloji, aš myliu tave. Man jau tas pat, nori tu kūdikio ar nenori. Aš myliu tave tame apgriuvusiame tuščiame name, kurį tu įsigijai, myliu tave rūmuose, nesvarbu kur. Ir vis viena manau, kad tu pakvaišusi. Nežinau, kas pastūmėjo tave grįžti, bet aš negaliu apsakyti, kaip džiaugiuosi, kad grįžai.

— Aš irgi džiaugiuosi. — Džesė vėl apkabino Janą, krimstelėjo jam ausį, tada įkando smarkiau. — Myliu tave, — šnipštelėjo jam, o jis jai įžnybo. Kaip seniai jis ją lietė, glaudė, jautė ją. Net įžnybti ir krimstelėti buvo prabanga. Malonumas.

— Vaje, Janai, kas tau nutiko?

— Ką? — sunerimo jis.

— Tu net neriktelėjai, kai tau įžnybau. Juk visad rėkdavai. Ar jau nemyli manęs? — Tačiau jos akys žibėjo, kaip nebuvo žibėjusios daugelį metų, o gal ir pirmą kartą gyvenime taip sužibo, pagalvojo Janas.

— Tai tu atvažiavai, kad aprėkčiau tave?

— Aišku. Ir kad galėčiau pati parėkti ant tavęs. Ir glausti tave, ir bučiuoti, ir maldauti tavęs nešdintis iš čia ir grįžti namo, dėl Dievo meilės. Tai ar klausysi? Klausysi manęs? — Prieš dvylika valandų ji nebuvo tikra, kad jis dar jos nori. Bet jis jos nori! Ačiū Dievui.

— Klausysiu, klausysiu. Kur taip skubėti? Ką, gal tame name knibžda gyvačių? Vorų? Tai štai ko tau reikia, vorų naikintojo, aš tokias pažįstu.

— Niekus pliurpi. Nėra ten nei vorų, nei jokių gyvačių. Bet... — išsišiepė.

— Aha!

— Skruzdės! Aną vakarą įėjau į virtuvę susitepti sumuštinio su žemės riešutų sviestu ir suklykiau taip garsiai... aš... Ko tu čia juokiesi? Po velnių, ko tu juokiesi? — Ir staiga pati prajuko, o jis vėl apglėbė ją ir vėl bučiavo. Ir jie abu juokėsi pro ašaras. Karas baigėsi.

Po aštuonių savaičių jis grįžo namo.

Išnašos

Nėra už ką (isp.).

Content

Стил Даниэла Dabar ir amžinai