Стил Даниэла

Gyvenimo dovana

Iš anglų kalbos vertė

Renata Valotkienė

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

Išnašos

Mano gyvenimo dovanoms —

vyrui Džonui, visiems mano vaikams

ir angelams, kartkartėmis

perskrosdavusiems mano gyvenimą,

už palaimą, jų man suteiktą.

Su didžiausia meile,

d. s.

PIRMAS SKYRIUS

Anei Vitaker labai patiko visa, kas dėjosi Kalėdų metą. Jai patiko oras, medžiai, švytintys pievelėje priešais kiekvieną namą, ir Kalėdų Seneliai, apkarstyti lemputėmis ir kėpsantys ant stogų. Jai patiko klausytis kalėdinių giesmių, laukti Kalėdų Senelio, o paskui čiužinėti, gerti karštą šokoladą, aižyti kukurūzus su mama ir grožėtis tviskančia šviesomis Kalėdų eglute. Mama jai leisdavo sėdėti prie spindinčios eglutės, o jos, penkiametės, veidelį pripildydavo nuostaba.

Elizabetai Vitaker buvo keturiasdešimt vieneri, kai gana netikėtai gimė Anė. Elizabeta jau seniai buvo praradusi viltį susilaukti dar vieno kūdikio. Juodu su vyru mėgino daug metų — tuomet jų sūnui Tomiui jau buvo dešimt — ir galų gale susitaikė su tuo, kad augins tik vieną vaiką. Tomis buvo šaunus, Liza ir Džonas juo džiaugėsi. Berniukas žaidė futbolą, beisbolą Mažojoje lygoje ir kiekvieną žiemą tapdavo ledo ritulio komandos žvaigžde. Jis buvo geras ir, be abejonės, elgėsi taip, kaip reikėjo: neblogai mokėsi, mylėjo tėvus, o kartais paišdykaudavo, tuo nuramindamas tėvus, kad yra normalus. Nebuvo tobulybė, bet gabumų jam nestigo. Šviesiaplaukis kaip Liza ir skvarbių mėlynų akių kaip tėvas. Mokėjo pajuokauti, turėjo gerą galvą, o atsiradus mažajai sesutei patyrė vidini sukrėtimą, bet susitaikė su tuo.

Nuo tol, kai prieš pusšeštų metų gimė Anė, jam atrodė, kad visas pasaulis sukasi tik apie ją. Ji buvo it smilgelė, plačiai šypsanti, o jai žaidžiant su Tomiu po namus skardėdavo nevaržomas jos juokas. Kasdien ji nekantriai laukdavo grįžtant iš mokyklos brolio, tada abu įsitaisydavo virtuvėje ir krimsdavo sausainius, užsigerdami pienu. Susilaukusi Anės, Liza nusprendė atsisakyti visos darbo dienos ir dirbti pavaduojančia mokytoja, nes nenorėjo pražiopsoti nė vienos savo pagrandukės valandėlės. Ir tuo labai džiaugėsi. Jiedvi niekada nesiskirdavo.

Liza net rasdavo laiko dvejus metus savanoriškai triūsti lopšelyje, o dabar padėjo rengti menines programas vaikų darželyje, kurį lankė Anė. Popietėmis jos kepdavo sausainius, duoną ir bandeles arba Liza jai skaitydavo didžiulėje jaukioje virtuvėje. Jų šilti namai buvo užuovėja, juose visi keturi jautėsi apsaugoti nuo negandų, užklumpančių kitus žmones. Ir Džonas labai rūpinosi šeima. Jis vadovavo didžiausiai valstijoje didmeninės prekybos bendrovei ir padoriai uždirbdavo, todėl jiems nieko netrūko. Jo verslas, kurį perėmė iš tėvo ir senelio, klestėjo. Gražus jų namas stovėjo geresniame miesto rajone. Jie anaiptol nebuvo turtuoliai, bet saugūs nuo žvarbių permainų vėjų, talžančių ūkininkus ir verslininkus, kuriuos dažnai nepalankiai veikdavo visokios srovės ir mados. Visiems reikėjo gero maisto, o tokį nuolat tiekdavo Džonas Vitakeris. Jis buvo geras, jautrus žmogus, vylėsi, jog kada nors į jo verslą įsitrauks ir Tomis. Bet pirmiausia norėjo, kad sūnus baigtų koledžą. Troško, kad ir Anė būtų tokia pat sumani ir išprususi kaip jos mama. Anė norėjo būti mokytoja, kaip ir jos mamytė, o Džonas svajojo, kad ji taptų gydytoja arba advokate. 1952 metais tai buvo drąsios svajonės, bet Anės mokslams Džonas jau buvo sutaupęs solidžią sumelę. Tomio koledžui buvo atidėjęs pinigų prieš keletą metų, taigi abiejų vaikų mokslais atrodė neblogai pasirūpinta. Džonas tikėjo svajonėmis. Sakydavo, kad nėra nieko, ko neįstengtum padaryti, tik reikia labai norėti. Siekdamas tikslo, buvo pasiryžęs sunkiai dirbti. O darbštumo jam netrūko. Liza irgi daug padėdavo, bet dabar jis džiaugėsi, kad žmona gali nebedirbti ir būti namie. Jam patikdavo grįžti namo vėlyvą popietę ir rasti juodvi su Ane suglaudusias galvas arba žiūrėti, kaip abi žaidžia su lėlėmis Anės kambaryje. Tada jo širdį užliedavo šiluma. Jis buvo laimingas keturiasdešimt devynerių vyras. Turėjo puikią žmoną ir du nuostabius vaikus.

— Kur jūs? — sušuko jis, tą popietę įžengęs pro duris, braukdamas sniegą ir ledą nuo skrybėlės ir palto, nustumdamas šalin šunį, kuris vizgino uodegą ir slysčiojo balutėse, jo paliktose ant grindų. Tai buvo didžiulė airių seterio kalė, pavadinta prezidento žmonos Bes vardu. Iš pradžių Liza mėgino protestuoti, esą tai nepagarba poniai Truman, bet tas vardas augintinei, regis, lipte prilipo. Dabar niekas tarytum ir neprisiminė, kaip kalė jį gavo.

— Mes čia, — šūktelėjo Liza, ir Džonas, įėjęs į svetainę, pamatė jas, kabinančias ant eglutės imbierinių tešlainių žmogiukus, kuriuos kepė visą popietę, o kai sausainiai buvo pašauti į orkaitę, Anė sunėrė popierines grandinėles.

— Sveikas, tėti, argi ne gražu?

— Labai.

Jis nusišypsojo ir lengvai pakėlė dukrelę ant rankų. Buvo stiprus vyriškis, jo gyslomis tekėjo airių kraujas. Net dabar, artėjant penkiasdešimtmečiui, jo plaukai buvo dar nepražilę, o akys — spindinčios ir mėlynos, jas paveldėjo ir abi jo atžalos. Lizos, nors ir šviesiaplaukės, akys buvo rusvos, kartais beveik visai rudos. Ir Anės plaukai buvo labai šviesūs, kone balti. Kai ji išsišiepė, žvelgdama tiesiai tėvui į akis, ir žaismingai pasitrynė maža nosyte į jo nosį, priminė angelą. Jis atsargiai pastatė ją šalia savęs ir pasilenkė pabučiuoti žmonos. Abu meiliai susižvalgė.

— Kaip sekėsi? — švelniai paklausė ji.

Jie buvo vedę dvidešimt dvejus metus ir beveik visą tą laiką, jeigu nespausdavo menki kasdienybės sunkumai, regis, mylėjo vienas kitą vis labiau. Juodu susituokė praėjus dvejiems metams, kai Liza baigė koledžą. Ji jau dirbo mokytoja, o po septynerių metų jiems gimė Tomis. Liza su Džonu jau buvo beveik praradę viltį susilaukti vaikelio. Senasis daktaras Tomsonas, tiesą sakant, niekaip negalėjo suprasti, kodėl Lizai nesiseka pastoti arba pastojus išnešioti kūdikį. Prieš gimstant Tomiui ji patyrė tris persileidimus. Kai galų gale jis atėjo į pasaulį, tai buvo tikras stebuklas. Bet dar didesnis stebuklas įvyko po dešimties metų, kai gimė Anė. Jie neabejojo, kad yra palaiminti, ir vaikai jiems teikė džiaugsmą, kokio tikėjosi.

— Šiandien gavau apelsinų iš Floridos, — atsisėdęs ir papsėdamas pypkę tarė Džonas. Židinyje degė ugnis, o namas kvepėjo imbieriniais tešlainiais ir kukurūzų spragėsiais. — Rytoj parnešiu keletą.

— Labai mėgstu apelsinus! — Anė suplojo rankutėmis ir užsiropštė Džonui ant kelių, o Bes uždėjo ant jų abi letenas ir bandė prisitrinti. Džonas švelniai nustūmė šunį. Liza nulipo nuo kopėčių, dar sykį jį pabučiavo ir paklausė, gal jis norėtų stiklo karšto sidro.

— Itin viliojantis pasiūlymas, negaliu atsisakyti. — Jis nusišypsojo ir po valandėlės nusekė įkandin žmonos į virtuvę, tylomis grožėdamasis dailia jos figūra. Jis laikė Anę už rankos, kai netrukus trinktelėjo paradinės durys ir nešinas pačiūžomis įėjo Tomis paraudusia nosimi ir skaisčiai degančiais skruostais.

— Mmm, gardžiai kvepia... Labas, mama, labas, tėti. Ei, išdykėle, ką šiandien iškrėtei? Sušlamštei visus mamytės sausainius?

Jis pataršė sesutei plaukus, priglaudė ją ir sušlapino jos veidelį savuoju. Lauke spaudė smarkus šaltukas ir vis smarkiau snigo.

— Aš kepiau sausainių su mamyte ir suvalgiau tik keturis, — smulkmeniškai paaiškino Anė ir visi nusijuokė. Ji buvo tokia miela, kad niekas negalėjo atsispirti jos žavesiui, o labiausiai — vyresnysis brolis ir beprotiškai ją mylintys tėvai. Bet ji nebuvo išlepinta. Tik labai mylima, todėl be baimės žvelgė į pasaulį ir pasitikdavo kiekvieną iššūkį. Jai patiko visi, ji mėgo juoktis, žaisti, bėgioti vėjui už nugaros plaikstant jos plaukus. Mielai žaisdavo su Bes, o dar mieliau — su vyresniuoju broliu. Dabar ji pakėlė į jį dievinančias akis, nužvelgdama gerokai nudrengtas jo pačiūžas. — Gal rytoj galėtume pačiuožinėti, Tomi? — Netoliese buvo tvenkinys, kur jis dažnai ją nusivesdavo šeštadienio rytais.

— Jeigu taip nebedrėbs sniegas. Kitaip tu net nerasi tvenkinio, — atsakė jis, žiaumodamas skanų mamos sausainį.

Sausainiai buvo tokie gardūs, kad net tirpo burnoje, ir Tomio mintys sukosi tik apie juos. Mama rūpestingai nusirišo prijuostę. Po ja vilkėjo švarią palaidinę ir segėjo dukslų pilką sijoną. Džonas džiaugėsi matydamas, kad jos figūra vis dar tokia pat kaip tada, kai juodu susipažino mokykloje. Ji buvo jaunesnė mokinė, o jis — abiturientas. Džonas ilgokai nedrįso prisipažinti įsimylėjęs tokią jaunutę merginą, kol galiausiai visiems ir taip paaiškėjo. Iš pradžių draugai iš jo šaipydavosi, bet netrukus jų romaną ėmė laikyti įprastu dalyku. Kitąmet jis pradėjo dirbti pas savo tėvą, o ji užtruko septynerius metus, baigė mokyklą, koledžą ir dar dvejus metus padirbo mokytoja. Jis laukė jos ilgai, bet nė valandėlės nesuabejojo, kad gal nereikia to daryti. Visa, ko jie iš tiesų norėjo, kas jiems rūpėjo, atėjo pamažu. Jų vaikai taip pat. Juk visų gyvenimo gėrybių tikrai vertėjo palaukti. Jie buvo laimingi. Džonas ir Liza turėjo viską, ko visada troško.

— Rytoj popiet man varžybos, — lyg šiaip sau užsiminė Tomis, suvalgęs dar du sausainius.

— Prieš pat Kūčias? — nustebo mama. — Juk žmonių laukia šitiek kitų darbų.

Jie visada eidavo į jo varžybas, nebent sutrukdydavo koks svarbesnis įvykis. Džonas taip pat kitados žaidė ledo ritulį ir futbolą, ir jam labai patiko. Lizai sportas kėlė nemažai abejonių, ji nenorėjo, kad Tomis susižeistų. Keli berniukai per ledo ritulio rungtynes išsimušė dantis, bet Tomis buvo atsargus ir jam neblogai sekėsi išvengti sužeidimų. Jokių lūžusių kaulų, rimtesnių susižalojimų, tik patemptos sausgyslės ir daugybė mėlynių, o jos, pasak tėvo, ir yra dalis smagumo.

— Po šimts, juk jis — berniukas, tu negali visiems laikams jo apmuturiuoti vata.

Bet kartais ji slapta sau prisipažindavo, kad labai norėtų tą padaryti. Vaikai jai buvo tokie brangūs, kad jiems ir Džonui linkėjo tik gera. Ši moteris saugojo Dievo dovanas.

— Ar šiandien buvo paskutinė diena mokykloje prieš Kalėdas? — pasiteiravo Anė.

Tomis šyptelėjęs linktelėjo. Jis buvo sukurpęs galybę atostogų planų. Ir beveik į visus buvo įtraukta mergaitė vardu Emilė, kritusi jam į akį Padėkos dieną. Ji tik šiemet apsigyveno Grinelyje. Jos mama buvo medicinos sesuo, o tėtis — gydytojas. Jie čia persikėlė iš Čikagos. Emilė buvo labai graži. Tokia graži, kad Tomis net buvo ją pakvietęs į kelerias ledo ritulio rungtynes. Bet toliau nežengė. Ketino ją nusivesti kitą savaitę į kiną ir galbūt ką nors prasimanyti Naujųjų metų išvakarėse, bet vis dar nedrįso atsiklausti, ar ji sutiks.

Ir Anė suprato, kad jam patinka Emilė. Vieną dieną, kai prie tvenkinio jie susidūrė su Emile, ji matė, kaip jis ryte rijo ją žvilgsniu. Ji čiuožinėjo su draugėmis ir viena savo seserų. Anei ji buvo visai nieko sau, tik ji stebėjosi, kodėl Tomis taip kraustosi dėl jos iš proto. Emilės plaukai buvo ilgi, žvilgantys, tamsūs, ji neblogai čiuožė. Tačiau su juo beveik nešnekėjo, tik vis dirsčiojo jų pusėn, o kai jie susiruošė eiti namo, ėmė Anei rodyti perdėtą dėmesį.

— Ji taip elgėsi tik todėl, kad jai patinki, — dalykiškai paaiškino Anė jiems žingsniuojant namo. Tomis nešė Anės pačiūžas.

— Kodėl taip manai? — paklausė jis, stengdamasis kalbėti abejingai, bet vis tiek jausdamasis nesmagiai ir nervindamasis.

— Kol tu čiuožinėjai, ji tave varstė įsimylėjusiomis akimis, — pasakė Anė it kokia žinovė ir nubraukė nuo pečių ilgus šviesius plaukus.

— Ką turi galvoje sakydama „įsimylėjusiomis akimis“?

— Puikiai supranti ką. Ji labai tavimi žavisi. Todėl buvo tokia maloni man. Ir ji turi jaunesnę sesutę, bet su ja niekada taip meiliai nesielgia. Tu tikrai jai patinki.

— Kokia tu gudrutė, Ane Vitaker. O juk dar turėtum žaisti su lėlėmis!

Jis mėgino apsimesti, jog Anės žodžiai jam nepadarė jokio įspūdžio, bet paskui save sudraudė, kad kvaila imti į galvą tai, ką apie jį pamanys pusšeštų metų sesutė.

— Ji tau iš tiesų labai patinka, ar ne? — paerzino ji brolį ir sukrizeno.

— Verčiau rūpinkis savo reikalais, — šiurkščiai, nors taip elgdavosi retai, atšovė jis. Anei buvo nė motais.

— O man vyresnė jos sesuo daug gražesnė.

— Prisiminsiu tai, kai kada nors įsigeisiu jai paskirti pasimatymą.

— O kas čia bloga susitikinėti su vyresnėmis merginomis? — paklausė Anė, sugluminta tokios jo nuostatos.

— Nieko. Tik kad jai jau septyniolika, — paaiškino brolis, ir Anė supratingai linktelėjo.

— Per sena. Tada geriau Emilė.

— Ačiū.

— Nėr už ką, — rimtai tarė Anė jau prie namų durų ir nėrė vidun gerti karšto šokolado, kad sušiltų. Nors ji negailėdavo kandžių pastabų apie jo merginas, jam labai patiko būti su sesute. Šalia jos visada jausdavosi esąs nepaprastai mylimas ir itin svarbus. Ji garbino Tomį ir to nesigėdijo. Tiesiog jį dievino. O jis mylėjo ją nė kiek ne mažiau.

Tą vakarą prieš eidama gulti ji įsitaisė jam ant kelių, ir jis paėmė mėgstamiausių jos pasakų knygą. Kai dusyk perskaitė trumpiausią, mama paguldė ją į lovą. Tada Tomis atsisėdo pasišnekėti su tėčiu. Jie aptarė Eizenhauerio rinkimus, įvykusius prieš mėnesį, ir galimas permainas. Paskui, kaip visada, sušneko apie reikalus. Tėvas norėjo, kad Tomis baigtų žemės ūkio mokslus ir ekonomikos studijas. Vitakeriai tikėjo svarbiausiais dalykais — šeima, vaikais, santuokos šventumu, sąžiningumu, visada padėdavo savo draugams. Bendruomenė juos labai mylėjo ir gerbė. Žmonių nuomone, Džonas Vitakeris — pavyzdingas sutuoktinis, geras žmogus ir doras, sąžiningas darbdavys.

Tą patį vakarą Tomis išėjo pasimatyti su keliais bičiuliais. Oras buvo toks prastas, kad jis net nepaprašė automobilio, nudrožė pas arčiausiai gyvenantį draugą ir grįžo pusę dvyliktos. Tėvams Tomis niekada nepridarydavo rūpesčių. Būdamas penkiolikos, bandė pasiautėti, tačiau tik du sykius. Prisiplempė per daug alaus ir apsivėmė automobilyje, kai tėvas jį vežė namo. Vitakeriai nenudžiugo, bet labai ir nesibarė. Tomis buvo geras vaikis. Jie žinojo, kad visi vaikai iškrečia šunybių. Jaunystėje Džonas taip pat buvo ne šventasis, o kelis kartus net pasielgė blogiau, ypač kai Liza studijavo koledže. Ji kartais traukdavo jį per dantį, o jis dievagojosi buvęs dorumo įsikūnijimas. Išgirdusi tokį pasiteisinimą, Liza suraukdavo antakius, o tada paprastai jį pabučiuodavo.

Tą vakarą jie anksti atsigulė, o rytą pažvelgę pro langus išvydo tarsi kokį kalėdinį atviruką. Visur buvo balta ir gražu, ir jau pusę devynių Tomis lauke padėjo Anei lipdyti senį besmegenį. Jam ant galvos užvožė Tomio mėgstamiausią ledo ritulio šalmą. Brolis perspėjo ketinąs jį pasiskolinti popiet rungtynėms, bet Anė atkirto dar pagalvosianti, ar leis jam tą šalmą paimti. Paskui Tomis pargriovė ją ant sniego, ir juodu tysojo aukštielninki, mataruodami rankomis ir kojomis, vaidindami angelus.

Popiet visi išsiruošė į Tomio varžybas, ir nors jo komanda pralošė, jis vis tiek buvo smagus. Emilė taip pat buvo atėjusi jo pasižiūrėti, apsupta draugių ji aiškino, kad tai jos norėjusios čia eiti, o ji tik „atsitiktinai“ prisidėjusi prie jų. Ji segėjo languotą sijoną, avėjo kelių spalvų pusbačiais, o ilgus juodus plaukus buvo susirišusi į uodegą. Pasak Anės, net pasidažiusi.

— Iš kur žinai? — Tomis atrodė nustebęs, bet patenkintas. Visa šeima iš mokyklos čiuožyklos traukė namo. Emilė su savo krizenančių draugių šutve jau buvo išėjusi anksčiau.

— Kartais ir aš naudoju mamos kosmetiką, — abejingai atsakė Anė, ir abu vyriškiai šyptelėję sužiuro į mažąją elfę, pėdinančią šalia.

— Mama nesidažo, — nukirto Tomis.

— Dažosi. Ir pudruojasi, turi skaistalų, o kartais pasidažo lūpas.

— Tikrai? — nustebo Tomis. Jo mama buvo graži, ir jis nė neįtarė, kad dėl grožio griebtųsi kokių nors gudrybių arba darytų makiažą.

— Kartais ji užsitepa ant blakstienų tokio juodo daikto, bet nuo jo ašaroja akys, — aiškino Anė, ir Liza nusijuokė.

— Nuo jo ir aš ašaroju, todėl niekada nesidažau blakstienų.

Paskui jie sušneko apie rungtynes ir kitus dalykus, vėliau Tomis kažkur išėjo su draugais, o jo klasės draugė sutiko tą vakarą pabūti Anės aukle, kad tėvai galėtų dalyvauti kalėdiniame vakarėlyje pas kaimynus.

Jie grįžo dešimtą valandą, kai Anė saldžiai miegojo savo lovelėje, o atsigulė vidurnaktį. Bet mergaitė atsikėlė auštant, labai susijaudinusi dėl Kalėdų. Buvo jų išvakarės, ir Anė galvojo tik apie tai, ko buvo prašiusi Kalėdų Senelio. Ji nepaprastai troško Madame Alexander lėlės, bet labai abejojo, ar ją gaus. Be to, dar svajojo apie naujas rogutes ir dviratį, tačiau žinojo, kad būtų geriau dviratį gauti dovanų pavasarį, per gimtadienį.

Tą dieną ruošiantis Kalėdoms reikėjo padaryti aibę darbų. Rytojaus popietę jie buvo pasikvietę keletą bičiulių, ir paskutinę akimirką mama dar kai ką kepė. Vakare jie ketino eiti į vidurnakčio mišias. Tą ritualą Anė labai mėgo, nors, tiesą sakant, jo nesuprato. Vis dėlto jai patikdavo vėlų vakarą traukti su visais į bažnyčią, kur ji šiltai įsisprausdavo tarp tėvelių ir užsnūsdavo klausydamasi giesmių ir uosdama smilkalus. Bažnyčioje stovėdavo graži prakartėlė su ėdžiomis, Juozapu ir Marija, apsuptais visokių gyvulėlių. Vidurnaktį į tas ėdžias būdavo paguldomas kūdikėlis. Jai patikdavo jo ieškoti prieš išeinant iš bažnyčios ir paskui žiūrėti į kūdikėlį Jėzų su mama.

— Kaip tu ir aš, ar ne, mama? — klausdavo ji, dar stipriau glausdamasi prie Lizos, o ši pasilenkdavo ir pabučiuodavo dukrelę.

— Kaip mudvi, — švelniai atsakydavo Liza ir dar sykį prisimindavo, ką gera turinti. — Myliu tave, Ane.

— Ir aš tave myliu, — sušnabždėdavo Anė.

Ji keliavo su jais į mišias ir tą vakarą, o patogiai atsisėdusi tarp mamos ir tėčio užmigo. Čia jautėsi labai jaukiai. Bažnyčioje buvo šilta, o muzika Anę, regis, užliūliavo. Ji net neatsibudo per procesiją. Bet išeidama, kaip ir visada, patikrino, ar ėdžiose guli kūdikėlis Jėzus. Jis tikrai tenai buvo. Išvydusi mažą statulėlę, mergaitė nusišypsojo, tada pakėlė akis į mamą ir suspaudė jai ranką. Liza pažvelgė į dukrelę, ir jos akys pritvinko ašarų. Anė buvo nuostabi jiems atsiųsta dovana, teikianti džiaugsmo, šilumos ir skatinanti šypsotis.

Jie parsirado į namus jau po pirmos valandos ir paguldė Anę į lovelę. Mergaitė atrodė labiau mieganti nei budri. Kai Tomis užsuko jos pabučiuoti, mažoji kietai miegojo ir tyliai knarkė. Jis palietė Anei kaktą, ir ši pasirodė karštoka, bet jam nekilo jokio įtarimo. Net nepasakė apie tai mamai. Sesutė gulėjo taip ramiai, kad jis nė nepamanė, jog kažkas gali būti negerai.

Tačiau ji pirmąsyk išmiegojo iki vėlyvo Kalėdų ryto, o pakirdo lyg truputį apdujusi. Išvakarėse Liza buvo padėjusi lėkštę morkų ir druskos šiaurės elniui, o Kalėdų Seneliui sausainių, nes Anę lenkė miegas ir ji to nepadarė. Bet atsikėlusi Anė nepamiršo pasižiūrėti, ką jie suvalgė. Buvo kiek labiau apsnūdusi negu paprastai, be to, pasiskundė, kad jai skauda galvą. Nebuvo peršalusi, todėl Liza pamanė, kad gal prie jos kimba koks lengvo gripo virusas. Neseniai spigino baisus šaltis, taigi gal ji sužvarbo dūkdama su Tomiu sniege prieš dvi dienas. Per pietus Anė pasijuto gerėliau. Ji džiaugėsi Madame Alexander lėle, kurią jai padovanojo Kalėdų Senelis, kitais žaislais ir naujomis rogutėmis. Ji valandą žaidė su Tomiu lauke, o kai popiet parbėgo gerti karšto šokolado, jos žandai degė skaisčiu raudoniu ir ji atrodė visai sveika.

— Nagi, princese, — patenkintas nusišypsojo tėtis, papsėdamas pypkę. Liza padovanojo jam naują dailią pypkę iš Olandijos ir ranka raižytą stovelį senesnėms pypkėms laikyti. — Ar Kalėdų Senelis buvo geras?

— Geriausias, — išsišiepė ji. — Naujoji mano lėlė labai graži, tėti. — Ji šyptelėjo taip, tarytum jau būtų supratusi, kas ją padovanojo, bet, aišku, nė nenutuokė. Jie labai stengėsi nesugriauti jos tikėjimo Kalėdų Seneliu, nors kelios Anės draugės žinojo, kad tai tik pramanas. Bet Liza atkakliai tvirtino, jog Kalėdų Senelis ateina pas visus gerus vaikus ir net apsilanko pas blogesnius, vildamasis, kad jie pasitaisys. Tačiau prie kokių vaikų priskiriama Anė, nekildavo jokios abejonės. Ji buvo geriausia jiems ir visiems ją pažįstantiems.

Tą popietę pas juos svečiavosi trys šeimos, gyvenančios netoliese, ir du Džono vadybininkai su žmonomis ir vaikais. Namas skardėjo nuo juoko ir žaidimų. Buvo ir keli Tomio amžiaus jaunuoliai, jis parodė jiems savo naują meškerę. Vaikinas nekantraudamas laukė pavasario, kai galės ją išmėginti.

Tai buvo jauki, smagi popietė, o svečiams išėjus jie ramiai pavakarieniavo. Liza buvo išvirusi kalakutienos sriubos, be to, sušveitė pietų likučius ir gėrybes, kurių jiems atnešė draugai.

— Tikriausiai kokį mėnesį negalėsiu valgyti, — tarė Džonas, rąžydamasis kėdėje. Jo žmona nusišypsojo. Tada ji pamatė, kad Anė labai išblyškusi, spokso stiklinėmis akimis, o ant jos skruostų raudonuoja dvi ryškios dėmės, panašios į skaistalus, su kuriais ji mėgdavo žaisti.

— Ar ir vėl kišai nagučius prie mano kosmetikos? — paklausė Liza, o švelniame jos žvilgsnyje buvo sumišęs rūpestis ir juokas.

— Ne, ji nusivalė į sniegą, o paskui aš... — Ji kiek sumišo ir nustebusi pažvelgė į Lizą, lyg būtų suabejojusi tuo, ką pasakė, ir tai ją išgąsdino.

— Kaip jautiesi, mieloji? — Liza pasilenkė ir atsargiai palietė jai kaktą. Ši degte degė. Popiet Anė atrodė visai smagi, žaidė su nauja lėle ir draugėmis, ir kaskart, kai Liza mesdavo į ją žvilgsnį, mergaitė, regis, bėgiojo po svetainę ar virtuvę. — Ar tau negera?

— Lyg ir taip, — gūžtelėjo pečiais Anė ir staiga visai sumažėjo. Liza pasisodino ją ant kelių ir apkabino. Spausdama ją glėbyje pajuto, kad mergaitė karščiuoja. Dar sykį uždėjo ranką jai ant kaktos ir nusprendė skambinti gydytojui.

— Labai nesmagu jį trukdyti Kalėdų vakarą, — liūdnai pasakė Liza.

Be to, lauke vėl labai šalo. Iš šiaurės slinko audra, ir buvo pranešta, kad paryčiais pradės snigti.

— Gerai išmiegos per naktį ir pasveiks, — ramino Džonas. Jis iš prigimties buvo ramesnio būdo negu Liza. — Pernelyg nerimauji dėl mažylės.

Daug dienų jie visi buvo įsisukę į veiklą: susitikinėjo su draugais, dalyvavo Tomio rungtynėse, rengėsi Kūčioms ir Kalėdoms. Taigi Liza nutarė, kad turbūt jis teisus.

— Ar nori nujoti į lovą tėčiui ant pečių?

Ta mintis Anei patiko, bet jo keliama mergaitė garsiai suriko ir pasiskundė, jog skauda kaklą.

— Kaip tau atrodo, kas jai? — paklausė Liza, Džonui išėjus iš jos miegamojo.

— Matyt, peršalo. Jau ne vieną savaitę darbe kas nors serga, neabejoju, kad ir mokykloje sirguliuoja vaikai. Ji pasveiks, — ramino žmoną plekšnodamas jai per petį. Liza žinojo, kad jis teisus, bet ją nuolat kankino nerimas, kad Anė gali susirgti poliomielitu ar džiova. — Ji pasveiks, — pakartojo Džonas. Jo manymu, Liza labai linkusi panikuoti. — Tikrai.

Ji nuėjo pabučiuoti Anės, o ją išvydusi pasijuto geriau. Dukrelės akys blizgėjo, ir, nors kakta buvo karšta ir ji vis dar buvo išblyškusi, mergaitė atrodė sąmoninga. Turbūt tik išvargusi ir per daug susijaudinusi. Džonas teisus. Ji peršalo arba užsikrėtė gripu.

— Saldžiai miegok, o jei tau pasidarytų negera, pažadink mus, — pasakė Liza, rūpestingai apkamšiusi ją lovoje ir pabučiavusi. — Labai labai tave myliu, brangute! Ir ačiū už gražų piešinį, kurį padovanojai mudviem su tėčiu Kalėdų proga.

Anė dar buvo padariusi peleninę Džono pypkei ir ją nudažė ryškiai žaliai, nes, anot jos, tai mėgstamiausia tėčio spalva.

Ji užmigo Lizai nespėjus išeiti iš miegamojo. Suplovusi indus, ji vėl užsuko pasižiūrėti. Mergaitė dar labiau karščiavo, blaškėsi ir dejavo per miegus, bet Lizos paliesta nepabudo.

Buvo dešimta valanda, ir Liza nusprendė, kad vertėtų paskambinti gydytojui.

Rado jį namie ir paaiškino, kad Anei pakilusi temperatūra. Liza nenorėjo rizikuoti ir žadinti Anės, kad vėl ją pamatuotų, bet prieš jai užmiegant buvo šimtas vienas laipsnis1. Toks karščiavimas nepavojingas. Dar ji užsiminė apie maudžiantį dukrelės kaklą. Pasak daktaro, sergant gripu, skausmai — įprastas dalykas. Jis pritarė Džonui, kad ji tikriausiai pervargo, o savaitgalį dar ir peršalo.

— Jei temperatūra nukris, atvežk ją pas mane rytoj rytą arba aš galiu užsukti jos apžiūrėti. Kai ji pabus, paskambink. Ji išsikapstys. Į mane jau kreipėsi kelios dešimtys ligonių, kurie bjauriai karščiuoja, mat persišaldė. Tai nieko baisaus, bet gana nemalonu, kol praeina. Šiltai ją užklok, o temperatūra gal net nukris paryčiais.

— Labai ačiū, Voltai.

Volteris Stounas buvo jų šeimos gydytojas nuo pat Tomio gimimo, be to, geras jų bičiulis. Jam paskambinusi Liza aprimo. Jis sako teisybę. Akivaizdu, jog nieko rimta.

Tą vakarą su Džonu ilgai sėdėjo svetainėje, šnekėjosi apie draugus, gyvenimą, vaikus, apie tai, kokie jie laimingi ir kad jau praėjo daug metų nuo tada, kai susipažino. Tas laikotarpis buvo puikus. Tai buvo vertinimo ir padėkos metas.

Prieš jiems atsigulant, Liza vėl nuėjo patikrinti Anės; temperatūra, regis, jai nebekilo ir ji nebesiblaškė. Labai ramiai gulėjo, lygiai kvėpavo. Kaip ir dažniausiai, kalė Bes gulėjo netoli jos lovos kojūgalio. Lizai ištykinus iš kambario į savo miegamąjį, nekrustelėjo nei vaikas, nei šuo.

— Kaip ji? — paklausė Džonas, įsliuogęs lovon.

— Neblogai, — nusišypsojo Liza. — Žinau. Perdėm nerimauju. Bet kitaip negaliu.

— Todėl tave ir myliu. Tu nepriekaištingai rūpiniesi mumis visais. Neišmanau, ką esu kada padaręs, kad man taip pasisekė.

— Tiesiog šauniai apsisukai ir nustvėrei mane, kai man buvo keturiolika.

Iki tol ji nebuvo pažinusi ar mylėjusi kokio nors vaikino, neįsimylėjo jokio kito ir vėliau. O po trisdešimt dvejų pažinties metų jos meilė jam virto aistra.

— Žinai, ir dabar atrodai ne ką vyresnė nei keturiolikos, — beveik droviai tarė jis ir švelniai įsitempė ją į lovą. Ji nė kiek nesipriešino, ir jis pamažu atsagstė jai palaidinę, o ji nusitraukė aksominį sijoną, kuriuo buvo pasipuošusi Kalėdų proga. — Myliu tave, Liza, — sušnabždėjo įsikniaubęs jai į kaklą. Ją užliejo geismas, jo rankos švelniai nuslydo nuogais jos pečiais iki laukiančių krūtų, o lūpos stipriai prisispaudė prie josios.

Juodu ilgai gulėjo susiglaudę, kol galų gale užmigo pasisotinę ir laimingi. Jųdviejų gyvenimas buvo kupinas gražių dalykų, kuriuos jie susikūrė ar rado per daugybę metų. Savo meilę abu gerbė ir brangino. Liza galvojo apie jį, jo glėbyje grimzdama į miegą. Jis gulėjo jai už nugaros, arti ją prisitraukęs, rankomis apsivijęs liemenį, kelius prispaudęs prie jos kelių linkio. Jo kūnas buvo apgaubęs jos užpakalį, veidas ilsėjosi ant gražių šviesių plaukų. Jie ramiai miegojo iki ryto.

Vos pakirdusi, Liza nuskubėjo pas Anę. Siausdamasi chalatą ir jį rišdamasi, įėjo į Anės kambarį ir rado ją dar miegančią. Ji neatrodė panaši į ligoniukę, bet kai Liza pritykino arčiau, Anė buvo mirtinai išblyškusi ir vos kvėpavo. Ji švelniai pajudino dukrelę, ir jos širdis staiga ėmė daužytis. Ji laukė, kada mergaitė pabus, bet pasigirdo tik tyli dejonė. Anė nesureagavo į mamos prisilietimą net tada, kai Liza ją smarkiai supurtė ir pašaukė vardu. Tomis anksčiau už Džoną išgirdo mamą ir atbėgo pažiūrėti, kas nutiko.

— Kas yra, mama?

Tą akimirką, kai mama suriko, jis pajuto kažką negera. Buvo su pižama, užsimiegojęs, susitaršiusiais plaukais.

— Nežinau. Pasakyk tėtei pakviesti daktarą Stouną. Negaliu pažadinti Anės, — tarė Liza ir pravirko. Padėjo galvą šalia dukrelės veiduko, girdėjo jos kvėpavimą, bet Anė buvo be sąmonės ir Liza tučtuojau suprato, kad nuo vakar vakaro jai smarkiai šoktelėjo temperatūra. Nedrįso nė trumpam jos palikti ir iš vonios kambario atsinešti termometrą. — Paskubėk! — sušuko ji nueinančiam sūnui, tada pamėgino Anę pasodinti. Šįsyk mergaitė krustelėjo, vos girdimai sudejavo, bet neištarė nė žodžio, neatsimerkė ir neprabudo. Regis, nesuvokė, kas dedasi aplinkui, o Liza tik sėdėjo spausdama ją glėbyje ir tyliai verkė. — Prašau, mažule, prašau, pabusk... Nagi... Myliu tave... Ane, prašau... — Ji raudojo, kai po valandėlės į kambarį įlėkė Džonas, o įkandin jo ir Tomis.

— Voltas sakė tuojau atvažiuosiąs. Kas atsitiko? — Jis taip pat atrodė išsigandęs, nors nenorėjo Lizai prisipažinti, kad nerimauja. Stovėdamas už tėvo ir žvelgdamas jam per petį verkė Tomis.

— Nežinau, jai labai aukšta temperatūra, negaliu jos pažadinti... Ak, Dieve, ak, Džonai, prašau... — Ji sėdėjo ir kūkčiojo, glausdama prie širdies mažylę, ją sūpuodama, bet Anė nė nesudejavo. Visos šeimos akivaizdoje ji gulėjo ant mamos rankų be gyvybės ženklų.

— Ji išsikapstys. Vaikams taip būna, o po dviejų valandų, žiūrėk, jie jau sveikutėliai. Juk žinai. — Džonas mėgino nuslėpti, kad ir jį apėmė panika.

— Nesakyk to, ką ir aš žinau. O žinau tik tiek, kad ji labai serga, — nervingai atšovė vyrui Liza.

— Voltas pažadėjo nuvežti ją į ligoninę, jei reikės. — Bet jiems jau ir taip buvo aišku, kad be ligoninės neapsieis. — Eik rengtis, — švelniai paragino Džonas. — Pabūsiu su ja.

— Jos nepaliksiu, — nukirto Liza.

Ji paguldė Anę į lovelę ir suglostė plaukus. Tomis pastėręs žvelgė į seserį. Ji buvo išblyškusi kaip numirėlė, ir, rodės, net įsižiūrėjęs nebūtum įstengęs pasakyti, ar ji kvėpuoja. Buvo sunku patikėti, kad Anė ūmai pabus juokdamasi, bet jis vis tiek vylėsi, kad tai dar gali nutikti.

— Kaip ji šitaip staiga susirgo? Aną vakarą buvo visai sveika, — priblokštas ir sutrikęs tarė Tomis.

— Ji jau sirgo, bet aš maniau, kad nieko baisaus. — Liza dirstelėjo į Džoną, tarsi jis būtų kaltas, kad ji neiškvietė daktaro vakar vakare. Pagalvojusi, kad jie mylėjosi, o Anei tuo metu savo kambaryje pamažu blausėsi sąmonė, pajuto šleikštulį. — Turėjau įtikinti Voltą atvykti vakar.

— Juk nežinojai, kad ji taip įsisirgs, — ramino Džonas, bet ji nepratarė nė žodžio.

Paskui jie išgirdo beldimą į duris. Džonas nubėgo jų atidaryti ir įleisti daktaro. Lauke spaudė šaltis, atūžė žadėtoji pūga. Gausiai drėbė sniegas, ir pasaulis už lango atrodė toks pat niūrus, kaip ir nuotaika Anės miegamajame.

— Kas nutiko? — paklausė daktaras Džono, skubėdamas į Anės kambarį.

— Nežinau. Liza sako, kad jai staiga pašoko temperatūra. Negalime jos pabudinti.

Jie peržengė kambario slenkstį, ir daktaras, beveik nekreipdamas dėmesio į Lizą ir Tomą, dviem žingsniais atsidūrė prie Anės lovelės. Pačiupinėjo ligonę, pamėgino pajudinti jai galvą, pažiūrėjo į vyzdžius. Tada paklausė krūtinę, spengiant tylai patikrino kelis jos refleksus, atsigręžė ir skausmingai pažvelgė į juos.

— Norėčiau ją nugabenti į ligoninę ir atlikti stuburo punkciją. Įtariu, kad jai meningitas.

— O Dieve. — Liza ne visai suprato, ką tai reiškia, bet neabejojo, kad žinia bloga, ypač apie tai bylojo Anės išvaizda. — Ar ji pasveiks? — vos girdimai sušnabždėjo sugriebusi Džonui už rankos, o Tomis, kuris verkė ir iš tarpdurio žiūrėjo į dievinamą sesutę, buvo akimirksniu pamirštas. Laukdama, ką atsakys daktaras, Liza girdėjo, kaip daužosi jos širdis. Voltas buvo senas jų draugas, net lankė su jais mokyklą, tačiau dabar, nusakęs Anės likimą, tarsi tapo priešu.

— Nežinau, — sąžiningai atsakė jis. — Ji yra sunkiai serganti maža mergaitė. Tučtuojau gabenu ją į ligoninę. Ar galite kuris nors važiuoti su manimi?

— Važiuosime abu, — ryžtingai tarė Džonas. — Tik leisk apsirengti. Tomi, pasilik su daktaru ir Ane.

— Aš... Tėti... — Jis užsikirto, o ašaros byrėjo greičiau, nei jis įstengė jas sutramdyti. — Ir aš noriu važiuoti kartu... Turiu tenai būti...

Džonas jau žiojosi jam prieštarauti, bet paskui linktelėjo. Jis suprato sūnų. Žinojo, kokia Anė brangi jam, jiems visiems. Negalima jos prarasti.

— Bėk rengtis. — Jis atsigręžė į gydytoją. — Netrukus būsim pasirengę.

Miegamajame Liza jau vilkosi drabužius. Buvo jau su apatiniais, liemenėle, korsetu ir kojinėmis. Tada apsisegė seną sijoną, apsiavė batus, užsitraukė megztinį, šukomis persibraukė plaukus, stvėrė rankinę, paltą ir vėl nuskubėjo į Anės miegamąjį.

— Kaip ji? — sulaikiusi kvapą paklausė.

— Jokių pokyčių, — tyliai atsakė daktaras.

Jis nuolat tikrino pagrindinius jos organizmo būklės rodiklius. Kraujospūdis buvo žemas, pulsas silpnas, ji vis labiau grimzdo į komą. Jis norėjo tučtuojau vežti ją į ligoninę, bet puikiai suprato, kad net tenai jie mažai kuo galės padėti mergaitei, susirgusiai meningitu.

Tuojau pasirodė kaip pakliuvo apsirengęs Džonas ir Tomis su ledo ritulininko apranga. Tai buvo drabužis, pirmas pasitaikęs po ranka spintoje.

— Važiuojam, — paragino Džonas keldamas Anę iš lovos, o Liza suvyniojo ją į dvi storas antklodes. Mažytė galvelė buvo karšta it elektros lemputė. Lūpos sausos, sukepusios ir pamėlusios. Jie nulėkė prie daktaro automobilio, ir Džonas su Ane atsisėdo ant galinės sėdynės. Liza įšoko greta jo, o Tomis įsitaisė priekyje, šalia gydytojo. Anė krustelėjo, bet iki pat ligoninės neišleido nė garselio. Visi taip pat tylėjo. Liza vis dirsčiojo į ją, braukė nuo veido šviesius plaukus. Kelis kartus pabučiavo jai į kaktą, o kai lūpomis palietė vaiko galvą, ją labai išgąsdino nuo jos tvoskiantis karštis.

Džonas nunešė ją į priimamąjį, kur jų laukė medicinos seselės. Prieš jiems išvažiuojant, Voltas paskambino į ligoninę. Kol buvo daroma stuburo punkcija, Liza stovėjo šalia Anės, laikydama jos rankytę ir krečiama drebulio. Personalas nenorėjo leisti jai čia būti, bet ji nieku gyvu nesitraukė nuo dukters.

— Liksiu su ja, — užsispyrė.

Seselės susižvalgė, bet daktaras linktelėjo galva.

Į pavakarę paaiškėjo, kad daktaro įtarimai pasitvirtino. Anė iš tikrųjų sirgo meningitu. Popiet dar labiau, iki beveik šimto septynių laipsnių2, pakilo temperatūra, deja, jos numušti niekaip nesisekė. Anė gulėjo ligoninės lovoje, vaikų palatoje, aplink ją buvo užtrauktos užuolaidos, o tėvai ir brolis stovėjo šalia. Ji kartkartėmis sudejuodavo, bet nė sykio neprabudo ir nesukrutėjo. Kai daktaras ją vėl apžiūrėjo, jos kaklas buvo visiškai sustingęs. Jis suprato, kad ji ilgai netvers, nebent atlėgtų karštis arba ji atgautų sąmonę, bet jie nebegalėjo nieko padaryti, kad ir kaip stengėsi įveikti ligą. Viskas atsidūrė likimo rankose. Ji buvo atsiųsta jiems kaip dovana prieš pusšeštų metų ir teikė daug meilės ir džiaugsmo, o dabar jie nieko negalėjo padaryti, kad ta dovana iš jų nebūtų atimta. Jie tik meldėsi, vylėsi ir prašė jų nepalikti. Tačiau Anė, regis, negirdėjo ir nejuto, kad mama stovi greta, bučiuoja jos veidelį, glosto degančią rankytę, o Džonas su Tomiu pakaitom ją laiko už kitos, vis išeidami į koridorių paverkti. Nė vienas dar nebuvo jautęsis toks bejėgis. Vis dėlto Liza nenorėjo su tuo susitaikyti, pasiduoti be kovos. Jai atrodė, kad atsitraukusi nors akimirką tą mūšį pralaimės. Ji neketino leisti dukrelei tyliai panirti į tamsą, buvo pasirengusi tvirtai ją laikyti ir kovoti, kad ji nemirtų.

— Mylime tave, mažule, visi labai tave mylime... Tėtis, Tomis ir aš. Turi atsibusti, turi atmerkti akutes... Nagi, mažyle, nagi... Žinau, gali tai padaryti. Tu pasveiksi... Tai tik nelemtas virusas mėgina tave pasiglemžti, bet mes jam neleisime, juk taip? Nagi, Ane, nagi, mažute. Prašau...

Ji nenuilsdama šnekėjo su ja valandų valandas ir atsisakė nuo jos pasitraukti net vėlyvą popietę. Galų gale sutiko atsisėsti ant kėdės, vis dar laikydama Anės ranką. Tai sėdėdavo tyliai, tai kalbėdavosi su ja, Džonas kartais trumpam išeidavo, nes jam plyšo širdis visa tai matant. Atėjus vakarienės metui, seselės išvedė Tomį, nes jis nebegalėjo tverti girdėdamas savo motiną maldaujant Anę gyventi ir regėdamas mylimą mažąją sesutę vis dar be gyvybės ženklų. Jis suprato, kaip baisu jo tėčiui, mamai, ir to jam buvo per daug. Jis tik stovėjo ir kūkčiojo, o Liza neturėjo jėgų jį paguosti. Ji trumpam apkabino sūnų, tada seselės jį išlydėjo iš palatos. Anei labai jos reikėjo. Liza negalėjo nuo jos atsitraukti ir eiti pas Tomį. Pasišnekės su juo vėliau.

Jam išėjus, maždaug po valandos, Anė tyliai sudejavo, o jos blakstienos sutrūkčiojo. Trumpam sužibo viltis, kad ji atsimerks. Deja. Tik vėl suaimanavo, bet šįkart suspaudė mamai ranką, o paskui, lyg būtų paprasčiausiai miegojusi visą dieną, atmerkė akis ir pažvelgė į mamą.

— Ane? — sušnabždėjo Liza, priblokšta to, ką mato. Ji mostelėjo Džonui prieiti arčiau. Jis buvo grįžęs į palatą ir stovėjo prie durų. — Labas, mažule... Mudu su tėčiu čia ir labai tave mylim.

Džonas prisiartino prie lovos, ir abu atsistojo šalia Anės pagalvės. Ji negalėjo pasukti galvos nė į vieną jų, bet buvo akivaizdu, kad juos matė. Buvo mieguista, vėl trumpam užsimerkė, paskui pamažu atvėrė akis ir nusišypsojo.

— Myliu jus, — pratarė taip tyliai, kad jie vos išgirdo. — Kur Tomis?

— Ir jis čia.

Lizai per veidą upeliais sruvo ašaros, ji švelniai pabučiavo Anei į kaktą, o Džonas taip pat ėmė raudoti, nebesidrovėdamas savo ašarų. Jie nepaprastai ją mylėjo. Jis padarys viską, kad tik ji išsikapstytų.

— Myliu Tomį, — vėl tylutėliai pasakė Anė. — Myliu jus. — Ji nusišypsojo, buvo dar gražesnė ir mielesnė nei iki šiol. Panėšėjo į gulintį angelą labai šviesiais plaukais, didžiulėmis mėlynomis akimis ir mažais apskritais skruosteliais, kuriuos jiems taip patikdavo bučiuoti. Ji šypsojosi, lyg būtų žinojusi paslaptį, kurios jie nežino. Tuo metu į palatą įėjo Tomis ir išvydo ją. Anė pažvelgė į kojūgalį ir jam šyptelėjo. Tomiui pasirodė, kad jai geriau, ir jis pravirko iš palengvėjimo, kad jie jos nepraras. Paskui, matyt, kreipdamasi į visus, ji labai tyliai sušnabždėjo: — Ačiū jums... — Tada užsimerkė šypsodama ir po valandėlės užmigo išsekinta pastangų.

Tomis, apsidžiaugęs tuo, ką pamatė, vėl išslinko iš palatos, bet Liza viską suprato kitaip. Nujautė, kad tai blogas ženklas. Žvelgdama į dukrelę suvokė, jog ši tolsta nuo jų. Netrukus neteks dovanos, kuria jiems buvo Anė. Ji atimama iš jų. Jie džiaugėsi ja trumpai, rodės, kiek daugiau nei akimirką. Liza sėdėjo laikydama ją už rankos ir žiūrėdama į dukrelę, o Džonas tai įeidavo į palatą, tai vėl išeidavo. Tomis miegojo hole ant kėdės. Artėjant vidurnakčiui, ji galų gale juos paliko. Taip ir neatsimerkė. Nepabudo. Pasakiusi tai, ką turėjo jiems pasakyti. Kiekvienam, kad labai juos myli... Net padėkojo... Ačiū už penkerius gražius metus, penkerius trumpučius metus, ačiū už šį puikų mažą gyvenimą, kuris mums buvo duotas taip neilgam. Kai Anė mirė, Liza su Džonu laikė ją už rankų, bet labiau norėdami ne sulaikyti, o padėkoti jai už viską. Jie jau buvo supratę, kad neįmanoma sutrukdyti jai išeiti, tik troško būti šalia, kai ji juos paliks.

— Myliu tave, — paskutinį kartą sušnabždėjo Liza, kai Anė vos įkvėpė.

— Myliu tave...

Tai buvo tik aidas. Ji nuskrido ant angelo sparnų. Dovana buvo paglemžta iš jų. Anė Vitaker pavirto dvasia. O jos brolis miegojo hole prisimindamas ją, galvodamas apie ją, mylėdamas ją taip, kaip jie visi mylėjo, prisimindamas tik anas dienas, kai juodu įsivaizdavo esą angelai sniege, o dabar ji iš tiesų tapo angelu.

ANTRAS SKYRIUS

Laidotuvės buvo skausmo ir švelnumo kankynė, tokias motinos sapnuoja košmaruose. Iki Naujųjų metų buvo likusios dvi dienos. Atėjo visi jų draugai, vaikai, tėvai, vaikų darželio auklėtojos, Džono kolegos ir darbuotojai, mokytojos, Lizos bendradarbės. Laidotuvėse dalyvavo ir Volteris Skotas. Pasivedęs juos į ramesnį pašalį, pasakė kaltinąs save ir sau priekaištaująs, kad neužsuko tą vakarą, kai jam paskambino Liza. Manęs, kad tai tik gripas ar peršalimas, o jam neatleistina kliautis tokiomis prielaidomis. Tačiau, jis dar pridūrė, kad net jei ir būtų atvažiavęs, vargiai būtų galėjęs ką nors pakeisti. Pagal statistiką nuo meningito miršta beveik visi vaikai. Liza su Džonu švelniai įtikinėjo daktarą nekaltinti savęs, bet Liza graužėsi, kad nepaprašė jo atvažiuoti į namus tą vakarą, o Džonas nė kiek ne mažiau plakė save raminęs Lizą, jog tai nerimta. Abu nekentė savęs, kad mylėjosi, kai ją, gulinčią savo lovelėje, ištiko koma. Tomis nelabai suprato, kodėl ir jį slėgė kaltė dėl sesutės mirties. Jis turėjo suvokti, jog tai nuo jo nepriklauso. Deja, to neįstengė suprasti nė vienas jų.

Kaip tądien pasakė kunigas, Anė jiems buvo trumpam atsiųsta dovana, angelėlis, paskolintas Dievo. Maža draugė, atskridusi pamokyti meilės ir juos suartinusi. Ir iš tikrųjų ji tai padarė. Visi prisiminė šelmišką jos šypseną, didžiules mėlynas akis, švytintį veidelį, kurį išvydęs nusišypsodavo, nusijuokdavo kiekvienas ir ją pamildavo. Niekas neabejojo, kad ji atsirado tarsi meilės dovana. Tik kaip dabar be jos gyvens? Rodės, lyg vaiko mirtis būtų priekaištavusi kiekvienam dėl jų nuodėmių ir priminusi, kad bet kada galima ko nors netekti gyvenime. Prarasti viską — viltį, gyvenimą, ateitį. Netekti šilumos ir visų brangių dalykų. Tą žvarbų gruodžio rytą nebuvo vienišesnių žmonių už Lizą, Džoną ir Tomį Vitakerius. Sustirę, apsupti bičiulių, jie stovėjo prie Anės kapo, negalėdami atsiplėšti nuo jo, niekaip neįstengdami nueiti nuo jos mažyčio, balto, gėlėmis išpuošto karstelio.

— Aš negaliu, — dusliu balsu tarė Liza Džonui po laidotuvių. Jis tučtuojau sumojo, ką ji nori pasakyti, ir suspaudė jai ranką būgštaudamas, kad jos neištiktų isterijos priepuolis. Šiomis dienomis jie visi galėjo bet kada pratrūkti, o Lizai buvo daug blogiau. — Negaliu jos čia palikti... negaliu... — Rauda ją dusino, ir, nors ji priešinosi, jis apglėbė ją.

— Jos čia nėra, Liza, ji išėjo. Dabar jai gera.

— Jai nėra gera. Ji mano vaikelis... Noriu, kad grįžtų... noriu, kad grįžtų, — raudojo ji, kai jų draugai neryžtingai nupėdino neišmanydami, kaip padėti.

Visi buvo bejėgiai, negalėjo rasti žodžių, kurie palengvintų jos skausmą, jį numalšintų. Tomis stovėjo ir žiūrėjo į tėvus, draskomas vidinės kančios, kaltindamas juos dėl Anės mirties.

— Kaip tu, sūnau? — paklausė jo ledo ritulio treneris, eidamas pro šalį ir braukdamas nuo skruostų ašaras, kurių net nemėgino slėpti. Tomis palinksėjo, lyg sakydamas, kad jaučiasi gerai, bet paskui papurtė galvą ir raudodamas puolė stambiam vyriškiui į glėbį. — Suprantu, suprantu... ir aš netekau sesers būdamas dvidešimt vienerių, o jai buvo penkiolika. Tai nepakeliama, iš tikrųjų nepakeliama. Guoskis prisiminimais. Ji buvo tokia miela maža būtybė, — ramino jis, verkdamas kartu su Tomiu. — Nepamiršk to, sūnau. Ji grįš pas tave nešdama palaimą visą tavo gyvenimą. Angelai mums atneša tokių dovanų... Kartais to net nepastebi. Bet jos yra. Ji taip pat čia. Retkarčiais, kai būsi vienas, pasišnekėk su ja. Ji tave išgirs, o tu išgirsi ją... Niekada jos neprarasi.

Valandėlę Tomis keistai žiūrėjo į jį, svarstydamas, ar jis nepamišo, bet paskui linktelėjo. Tėvui galų gale šiaip taip pavyko nuvesti nuo kapo mamą. Kol jie nusigavo iki automobilio, ji jau vos paėjo. Vairuodamas automobilį namo, tėvas atrodė papilkęs, niekas nepratarė nė žodžio.

Visą popietę plūdo žmonės ir nešė jiems valgio. Kai kurie padėdavo jį ar gėles ant paradinių laiptų, nes būgštavo juos varginsią arba vengė susidurti akis į akį. Bet vis tiek atrodė, kad plaukia nuolatinis žmonių srautas. Kai kurie laikėsi nuošaliai, lyg manydami, kad vos palietus Vitakerius tokia nelaimė gali ištikti ir juos. Tarsi tragedija būtų užkrečiama.

Liza ir Džonas, išsekę ir pastėrę, sėdėjo svetainėje mėgindami bendrauti su bičiuliais. Kai jau vėlokai užrakino paradines duris ir liovėsi atsakinėję į telefono skambučius, jiems kiek atlėgo. Visą tą laiką Tomis vienas tūnojo savo kambaryje. Jis kelissyk praslinko pro jos kambarį, ir jam plyšte plyšo širdis. Galop užsidarė duris, kad jo nematytų. Prieš akis šmėkščiojo, kaip ji atrodė paskutinį rytą: labai pasiligojusi, be gyvybės ženklų, mirtinai išblyškusi. Jai gyventi buvo likusios kelios valandos. Jis jau beveik neprisiminė sveikos sesutės, kai ši erzindavo jį ir juokdavosi. Ūmai išnirdavo jos veidas ligoninės lovoje, ta paskutinė valandėlė, kai ji ištarė: „Ačiū jums...“ ir netrukus mirė. Tomiui nedavė ramybės tie žodžiai, veidelis, klausimas apie jos mirties priežastis. Kodėl ji mirė? Kodėl taip atsitiko? Kodėl vietoj Anės nemirė jis? Bet Tomis neprasitarė nė vienam žmogui, kaip jautėsi. Tiesą sakant, iki savaitės pabaigos Vitakeriai tarpusavy nesišnekėjo. Kalbėjosi tik su draugais, kai to reikėdavo, o Tomis apskritai visą laiką tylėjo.

Naujųjų metų išvakarės atėjo ir praėjo kaip kitos metų dienos, ir Naujųjų metų diena išaušo nė nepastebėta. Po dviejų dienų Tomis vėl ėmė lankyti mokyklą. Niekas jam nieko nesakė. Visi žinojo, kas nutiko. Ledo ritulio treneris buvo jam geras, bet nebeužsiminė nei apie savo seserį, nei apie Anę. Niekas nesikalbėjo su Tomiu apie ištikusią nelaimę, ir jis neišmanė, kur dėtis su savo sielvartu. Net Emilė, mergaitė, su kuria jis nemokšiškai flirtavo kelis mėnesius, staiga lyg įsižeisdavo, kai jis prabildavo apie Anę. Viskas jam priminė jos netektį, ir tai buvo nepakeliama. Jis nepakentė neslopstančio skausmo, tarytum būtų nutrūkusi galūnė, ir to, kad visi žvelgia į jį su gailesčiu. O gal jie laikė jį keistuoliu, bet tylėjo? Davė jam ramybę, ir jis liko vienas. Kaip ir jo tėvai. Nuščiuvus lankytojų bruzdesiui, jie liovėsi susitikinėję su draugais. Ir beveik nesimatydavo vienas su kitu. Tomis nebevalgydavo drauge su jais. Negalėjo sėdėti prie virtuvės stalo be Anės, prisiversti popiet eiti namo, kur ji nebelaukė jo kartu išgerti pieno ir sukrimsti sausainių. Jis labai kankinosi namie be jos. Todėl stengėsi kuo ilgiau užtrukti treniruotėje, o paskui valgydavo vakarienę, kurią mama jam būdavo palikusi virtuvėje. Dažniausiai tai darydavo stovėdamas prie viryklės, tada pusę maisto šveisdavo į šiukšliadėžę. Kartais nusinešdavo saują sausainių ir stiklinę pieno į savo kambarį, apskritai išsisukdamas nuo vakarienės. Jo mama, rodės, visai nebevalgė, o tėtis pareidavo iš darbo kaskart vis vėliau ir taip pat nebūdavo alkanas. Tikra vakarienė jiems visiems tapo tarsi praeitimi, tai buvo drauge leidžiamas laikas, kurio jie bijojo ir vengė. Lyg būtų žinoję, kad jei susės trise, be ketvirto šeimos nario, jiems bus pernelyg skaudu. Taigi kiekvienas skyrium slėpėsi pats nuo savęs ir nuo vienas kito.

Viskas jiems priminė Anę, viskas kėlė skausmą, tarytum tvinkčiotų nervas, ir ta gėla tik retkarčiais labai trumpam atlėgdavo, o šiaip būdavo veik nepakeliama.

Tomio treneris suprato, kaip jaučiasi vaikinas, apie tai prieš pat pavasario atostogas užsiminė ir viena mokytoja. Pirmąsyk per visus mokykloje praleistus metus jo pažymiai buvo suprastėję, bet jam, regis, neberūpėjo niekas. Be Anės viskas buvo vis tiek.

— Vitakerių sūnui nekas, — vieną dieną pasakė klasės auklėtoja matematikos mokytojai, su kuria sėdėjo prie stalo mokyklos valgykloje. — Aną savaitę ketinau paskambinti jo mamai, bet pamačiau ją mieste. Atrodo dar blogiau už sūnų. Manau, tai šeimai labai sunku, žiemą mirus jų mažajai mergaitei.

— O kam būtų lengva? — užjaučiamai tarė matematikos mokytoja. Ji pati turėjo vaikų ir neįsivaizdavo, kaip ištvertų tokią netektį. — Ar jam tikrai prastai? Gal susikirto per kokį egzaminą?

— Dar ne, bet gali, — atvirai pripažino auklėtoja. — Jis buvo vienas geriausių mano mokinių. Žinau, jo tėvai labai rimtai žiūri į išsilavinimą. Tėvas net sakė ketinąs leisti sūnų į Gebenės Lygos koledžą, jeigu šis norės. Tomio pažymiai buvo geri, deja, tik buvo.

— Jis vėl susiims. Praėjo tik trys mėnesiai. Leisk vaikui atsigauti. Turėtume duoti ramybę jam ir jo tėvams, o mokslo metų pabaigoje pamatysime, kaip jam sekasi. Juk galime bet kada jiems paskambinti, jeigu jis iš tikrųjų nebesusidoros su mokslais ar neišlaikys egzamino.

— Bet man labai sunku matyti, kaip tas vaikis ritasi žemyn.

— Gal jam nėra iš ko rinktis? Gal jam dabar reikia kovoti, kad išgyventų tragediją. Gal šitai svarbiau? Kartais man nelengva pripažinti, kad yra svarbesnių dalykų už visuomenės mokslus ir trigonometriją. Duokime vaikiui progą atitokti ir atgauti pusiausvyrą.

— Praėjo trys mėnesiai, — priminė auklėtoja.

Buvo kovo pabaiga. Jau du mėnesius Baltuosiuose rūmuose šeimininkavo Eizenhaueris, Saikas sėkmingai išbandė vakciną nuo poliomielito, o Liusilė Bol galop susilaukė labiausiai išreklamuoto kūdikio. Pasaulis sparčiai žengė į priekį, bet ne Tomiui Vitakeriui. Jo gyvenimas sustojo sulig Anės mirtimi.

— Žinai, jeigu ji būtų buvusi mano duktė, gedėčiau jos visą gyvenimą, — tyliai pasakė jautresnė mokytoja.

— Tikiu.

Abi moterys nutilo galvodamos apie savo šeimą ir, baigiantis pietų metui, sutarė dar kurį laiką žiūrėti pro pirštus į Tomio ritimąsi žemyn. Bet visi jau buvo pastebėję, kad Tomio niekas nebedomina. Tą pavasarį jis nusprendė nebežaisti krepšinio ir beisbolo, nors treneris mėgino jį įkalbėti. Namie jo kambaryje viešpatavo baisi netvarka, jis nebeatlikdavo namų ruošos darbų ir pradėjo pyktis su tėvais, o to anksčiau nebūdavo.

Bet ir jo tėvai taip pat nesutarė. Vis vaidydavosi, ir vienas garsiai kaltindavo dėl ko nors kitą. Nepripilta į automobilį benzino, neišneštos šiukšlės, neišleistas laukan šuo, neapmokėtos sąskaitos, neišsiųsti čekiai, nenupirkta kavos, neatsakyta į laišką. Visa tai buvo nesvarbūs dalykai, bet jie vis tiek nuolat vaidydavosi. Tėvo nuolat nebūdavo namuose. Mama nesišypsojo. Ir nė vienas nepratardavo kitam jokio malonaus žodžio. Jie, rodės, net nebeliūdėjo, tik virė pykčiu. Tylomis niršo ant vienas kito, pasaulio, gyvenimo, likimo, kad buvo toks žiaurus ir atėmė iš jų Anę. Tik garsiai rėkdavo ir skųsdavosi dėl kitų dalykų, pavyzdžiui, dėl didelės sąskaitos už elektrą.

Tomiui buvo lengviau likti nuošaly. Dažniausiai jis bastydavosi po sodą, susimąstęs sėdėdavo ant užpakalinių laiptų, ėmė rūkyti. Kelissyk net išmaukė porą bokalų alaus. O kartais tūnodavo lauke po užpakaliniais laiptais, be atvangos pliaupiant lietui, kuris nesiliovė visą mėnesį, gurkšnodavo alų ir traukdavo cigaretę. Tada jausdavosi esąs visai suaugęs, o sykį net nusišypsojo pagalvojęs, kad jei Anė jį tokį išvystų, tikrai pasipiktintų. Deja, ji nematė jo, o tėvams nerūpėjo, ką jis veikia. Be to, jam buvo šešiolika. Jau suaugęs.

— Man nusispjaut, kad tau šešiolika, Maribeta Robertson, — tarė jos tėvas vieną kovo vakarą Onavoje, Ajovos valstijoje, už kokių dviejų šimtų penkiasdešimties mylių nuo tos vietos, kur sėdėjo Tomis, lėtai girtėdamas nuo alaus po užpakaliniais tėvų namo laiptais ir žiūrėdamas į audros išguldytas mamos gėles. — Tu niekur neisi su ta lengvute, plona suknele, ant veido susitepusi visą parduotuvės kosmetiką. Drožk nusiprausti veido ir nusivilk suknelę.

— Tėti, tai pavasario šokiai. Ta proga visos dažosi ir puošiasi vakarinėmis suknelėmis.

Maribetos bendraamžė, kurią vyresnysis jos brolis pakvietė į šokius prieš dvejus metus, atrodė kur kas nepadoriau, bet tada tėvas neprieštaravo. Mat ji buvo Rajano mergina, o tai visai kas kita. Rajanas galėjo daryti, ką panorėjęs. Jis vaikinas, o Maribeta — ne.

— Jei nori eiti, apsivilk tinkamą suknelę, antraip liksi namie ir klausysies radijo su motina.

Pagunda likti namie buvo didžiulė, bet tada nuplauktų šokių vakaras, kurio daugiau nebus. Ji net ketino visai į jį neiti, ypač jei turės vilkėti suknele, su kuria bus panaši į vienuolę, bet, tiesą sakant, sėdėti namie taip pat nenorėjo. Suknelę pasiskolino iš draugės vyresniosios sesers, ji buvo truputį didoka, bet, jos manymu, labai graži, pasiūta iš blizgančios mėlynos taftos. Prie jos derėjo tokios pat spalvos bateliai, jie siaubingai spaudė, nes buvo visu dydžiu per maži, bet verti tokių kančių. Suknelė buvo be petnešėlių, bet ant jos galėjai užsivilkti trumputį švarkelį. Giliai iškirptas jos korsažas neslėpė įspūdingo tarpkrūčio. Maribeta buvo apdovanota iškilia krūtine, todėl suprato, dėl ko tėvas šiaušiasi.

— Tėti, prižadu nenusivilkti švarkelio.

— Su švarkeliu ar be jo, gali su šia suknele staipytis namie prieš mamą. Jeigu eini šokti, geriau susirask kitą drabužį, priešingu atveju šokius pamiršk. Atvirai šnekant, man patiktų, jei visai niekur neitum. Su tomis atviromis suknelėmis visos merginos panašios į šliundras. Tau nereikia rodyti savo kūno, kad patrauktum vaikino akį, Maribeta. Verčiau tai įsikalk į galvą dabar, nes parsivesi į namus blogiausią vaikiną. Neužmiršk to, — griežtai nukirto jis.

Jaunesnioji jos sesutė Noelė pavartė akis. Vos trylikos, ji kur kas didesnė maištautoja, nei Maribeta kada nors svajojo būti. Maribeta buvo gera mergaitė, Noelė — taip pat, bet labiau nei sesuo troško spalvingesnio gyvenimo. Trylikmetės akys kaskart sužibėdavo, kai jai švilptelėdavo koks vaikinas. Šešiolikmetė Maribeta labiau drovėjosi ir kur kas atsargiau rodė nepaklusnumą tėvui.

Galiausiai ji nuslinko į savo kambarį ir verkdama atsigulė ant lovos, kol atėjo mama ir padėjo jai išsirinkti kitą suknelę. Suknelių turėjo nedaug, o viena atrodė visai graži. Tamsiai mėlyna su balta apykaklaite ir ilgomis rankovėmis, ji, Margaretos Robertson manymu, turėtų jos vyrui įtikti. Deja, vos ją išvydus Maribetos akys paplūdo ašaromis. Suknelė buvo atgrasi.

— Mama, atrodysiu kaip vienuolė. Salėje visi juoksis iš manęs. — Matydama, kokią suknelę jai siūlo vilktis mama, ji labai susikrimto. Suknelė buvo nepakenčiama.

— Ne visos vilkės tokiomis suknelėmis kaip ana, Maribeta, — tarė mama, rodydama į skolintą mėlynąją.

Margareta turėjo pripažinti, kad suknelė labai daili, bet ir ją šiek tiek baugina. Tokią vilkėdama duktė atrodytų kaip suaugusi moteris. Būdama šešiolikos, laimė ar nelaimė, buvo gamtos apdovanota pilnomis krūtimis, siaurais klubais, liaunu liemeniu ir ilgomis, grakščiomis kojomis. Net paprasti drabužiai vargiai galėjo paslėpti jos grožį. Ji buvo aukštesnė už daugelį savo draugių ir labai anksti subrendusi.

Mama kokią valandą ją įtikinėjo vilktis tą suknelę. O tėvas tuo metu sėdėjo svetainėje, be jokių subtilybių ir gailesčio tardydamas vaikiną, su kuriuo duktė turėjo eiti į šokius. Maribeta jį menkai pažinojo. Vaikinas ypač susinervino, kai ponas Robertsonas pradėjo jį kvosti apie darbą, kurio norėtų imtis baigęs mokyklą, bet jis prisipažino dar nenusprendęs. Tada Bertas Robertsonas paaiškino, kad šiek tiek sunkaus darbo yra tik į naudą, o ir tarnavimas kariuomenėje nepakenktų. Deividas O’Konoras karštai jam pritarė, bet jį ėmė slėgti vis didesnė neviltis. Galų gale Maribeta nenoromis įžengė į kambarį su nekenčiama suknele ir mamos perlų vėriniu, kuris turėjo bent kiek nudžiuginti. Ji avėjo tamsiai mėlynais žemakulniais bateliais, o ne blizgiais mėlynais atlasiniais aukštakulniais, kuriuos tikėjosi apsiauti, bet vis tiek buvo aukštesnė už Deividą, todėl mėgino save raminti, kad tai iš tikrųjų nesvarbu. Žinojo, jog atrodo lyg pamėklė. Tamsi suknelė buvo niūrus kontrastas jos ryškiai degantiems rusviems plaukams, dėl kurių ji dar labiau drovėjosi. Pasisveikino su Deividu jausdamasi negraži kaip niekad.

— Puikiai atrodai, — neįtikinamai pasakė Deividas. Vilkėjo tamsiu vyresnėlio brolio kostiumu, gerokai jam per dideliu. Kai jis pabandė prisegti jai prie krūtinės puokštelę, jam taip virpėjo rankos, kad mama puolė į pagalbą.

— Pasilinksminkite, — švelniai palinkėjo ji, o kai jaunuoliai išėjo, jai truputį pagailo dukters. Gal reikėjo leisti jai apsivilkti tą ryškią mėlyną suknelę? Ji labai tiko, su ja Maribeta panėšėjo į visai suaugusią. Bet ginčytis su Bertu, jei jau jis ką nusprendė, beprasmiška. Margareta žinojo, kad jis labai nerimauja dėl dukterų. Prieš daugelį metų dvi jo seserys ištekėjo „iš reikalo“, ir jis nuolat kartojo žmonai dėsiąs visas pastangas, kad to nenutiktų jo dukterims. Jos — geros mergaitės ir ištekės už padorių vaikinų. Jo namuose nebus kekšių, jokio nesantuokinio sekso ir nežabotų linksmybių, šiuo klausimu jo neįmanoma perkalbėti. Tik Rajanui leido daryti, ką nori. Juk jis — vaikinas. Jam buvo aštuoniolika, jis dirbo pas tėvą. Berto Robertsono automobilių servisas buvo labiausiai klestintis Onavoje, jis uždirbdavo tris dolerius per valandą ir labai didžiavosi sėkmingu verslu.

Rajanui patiko dirbti su tėvu, jis manėsi esąs toks pat geras mechanikas kaip jo tėvas. Juodu puikiai sutarė ir kartais savaitgaliais traukdavo kartu medžioti, žvejoti, o Margareta likdavo namie su mergaitėmis. Jos eidavo į kiną arba Margarėta pristatydavo dukteris siūti. Jai niekada neteko dirbti, ir Bertas tuo taip pat didžiavosi. Jis anaiptol nebuvo turtuolis, bet po miestą galėjo vaikščioti aukštai iškėlęs galvą, ir nė viena jo duktė to nepakeis skolindamasi suknelę ir eidama į pavasario šokius, išsipusčiusi it kokia seksuali paukštytė. Maribeta — daili mergina, kaip tik todėl jis turėjo nuolat ją sergėti ir neleisti jai siautėti, kaip darė jo seserys.

Jis vedė paprastą, kuklią merginą Margaretą O’Brajen, kuri, prieš susipažindama su juo, norėjo tapti vienuole. Jau kone dvidešimt metų ji buvo puiki žmona. Nebūtų jos vedęs, jeigu ji būtų madingai puošusis ir atrodžiusi, kaip ką tik mėgino apsirengti Maribeta, arba būtų nuolat kivirčijusis, kaip dažnai darydavo Noelė. Su sūnumi daug lengviau nei su dukra, pasakė jis prieš daugelį metų, nors Maribeta tikrai nekėlė jam rūpesčių. Bet jos galvoje sukosi keistos mintys apie moteris, apie tai, ką jos gali ir ko negali daryti, apie mokymąsi mokykloje ir net koledže. Jos mokytojos įmušė jai į galvą, kad ji labai protinga. Berto nuomone, tai iš dalies nekenkė merginai, siekiančiai išsilavinimo, kol ji žino, kada sustoti ir kaip tą savo protą panaudoti. Bertas dažnai kartodavo, kad visai nereikia baigti koledžo, norint išmokti keisti vystyklus. Tačiau šioks toks išsilavinimas jai praverstų, mat galėtų darbuotis su juo, ir jis neprieštarautų, jeigu ji studijuotų sąskaitybą ir padėtų jam ilgainiui sutvarkyti sąskaitų knygas. Bet kai kurios paikos jos idėjos buvo niekam tikusios. Moterys gydytojos, inžinierės, teisininkės, net slaugės Bertui buvo lyg akibrokštas. Po galais, ką ji kliedi? Kartais jis iš tiesų ja stebėdavosi. Juk merginos turėtų elgtis taip, kad nesugriautų sau ar kitiems gyvenimo, turėtų ištekėti, susilaukti tiek vaikų, kiek įstengia išlaikyti ar nori sutuoktinis. Be to, joms dera rūpintis savo vyrais, vaikais, namais ir neįsivelti į jokias kebeknes. Jis tik perspėjo Rajaną, kad šis nevestų patrakusios, pasileidusios merginos ar neužtaisytų vaiko tai, kurios neketina vesti. Bet apie merginas visai kita šneka. Joms nederėtų eiti pusnuogėms į šokius ar varyti šeimos iš proto savo kvailais paistalais apie moteris. Kartais jis pasvarstydavo, ar filmai, į kuriuos jas vesdavosi Margareta, ir nepakišo tų nesąmonių? Ne, Margareta čia niekuo dėta. Buvo tyli, rami moteris, su ja jis niekad neturėjo vargo. Bet Maribeta kitokia. Nebloga mergina, tačiau Bertui atrodė, kad šiuolaikiškos jos mintys tik pridarys jai daugybę nemalonumų.

Maribeta ir Deividas nusigavo į šokių vakarą pavėlavę daugiau kaip valandą, tačiau visi, regis, puikiai leido laiką ir be jų. Nors per šokius draudžiama gerti, kai kurie jos klasės vaikinai jau atrodė įkaušę, keletas merginų taip pat. Kai jie atvažiavo, aikštelėje ji matė kelias poreles, sulindusias į automobilius, bet dėjosi to nepastebinti. Ją trikdė, kad visa tai turi regėti, kai šalia Deividas, kurį vos pažinojo. Tiesą sakant, juodu net nebuvo draugai, deja, niekas jos nepakvietė į šokius, o ji norėjo eiti, nors pasižiūrėti, pabūti salėje ir susidaryti įspūdį, kaip tie šokiai vyksta. Jai jau buvo įgrisę būti nuo visko nuošalyje. Maribeta jautėsi nepritapėlė, skyrėsi nuo kitų merginų. Daug metų buvo geriausia mokinė klasėje, todėl kai kurie bendraklasiai jos nekentė, o kiti ją tiesiog ignoravo.

Ji visada sutrikdavo, kai tėvai pasirodydavo mokykloje. Jos mama buvo baikšti tylenė, o tėvas — triukšmadarys, visiems, ypač mamai, nurodinėjantis, ką reikia daryti. Mama niekada nedrįsdavo pasipriešinti, nes jo bijojo, ir pritardavo tėvui dėl visko, ką šis sakydavo, net jeigu jis ir būdavo tikrai neteisus. Tėvas atvirai reikšdavo savo nuomonę įvairiausiomis temomis, labiausiai apie moteris, jų vaidmenį gyvenime, vyrų svarbą ir išsilavinimo nereikalingumą. Ir visada pateikdavo save pavyzdžiu. Jis buvo našlaitis iš Bafalo, bet neblogai prakutęs, nors baigė tik šešias klases. Pasak jo, rimtesnių mokslų ir nereikia, todėl nieko stebėtina, kad jos brolis nesiteikė baigti vidurinės mokyklos. Buvo labai prastas mokinys ir nuolat gaudavo pastabų dėl elgesio, bet jis buvo Rajanas, ne mergaitės, todėl tėvą tai linksmino. Rajanas tikriausiai būtų paimtas į karinę tarnybą laivyne ir išsiųstas į Korėją, jei nebūtų atleistas nuo tarnybos kariuomenėje dėl pilnapadystės ir suknežinto kelio žaidžiant futbolą. Maribeta beveik neturėjo apie ką šnekėtis su broliu. Jai buvo sunku patikėti, kad juodu — vienos šeimos atžalos, gimę toje pačioje planetoje.

Jis buvo išvaizdus, pasipūtęs, kvailokas, taigi buvo nelengva įsivaizduoti, kad jie — brolis ir sesuo.

— Kas tave domina? — kartą paklausė ji brolio, stengdamasi perprasti, kas jis toks ir kas yra ji, palyginti su juo. Jis pažvelgė į ją nustebęs, kodėl ji to klausia.

— Automobiliai, merginos, alus... Mėgstu linksmintis... Tėtis neužsičiaupdamas kalba apie darbą. Gal ir neblogai, kol krapštausi prie automobilių ir nereikia vargti banke ar draudimo bendrovėje. Matyt, man pasisekė, kad dirbu pas tėtį.

— Tikriausiai, — tyliai tarė ji, linksėdama galva ir žvelgdama didžiulėmis smalsiomis žaliomis akimis, stengdamasi jį gerbti. — Ar niekada nesvajojai pasiekti ko nors daugiau?

— Pavyzdžiui, ko? — Tas klausimas jį, regis, sutrikdė.

— Na, ko nors daugiau, nei tik dirbti pas tėtį. Ar nenorėtum išvažiuoti į Čikagą, Niujorką, susirasti geresnį darbą? Arba mokytis koledže?

O ji apie tai ir svajojo. Norėjo kur kas daugiau, deja, pasidalyti tomis svajonėmis nebuvo su kuo. Net su klasės merginomis, kurios buvo į ją nepanašios. Nė viena nebūtų įstengusi suprasti, kodėl jai rūpi pažymiai ir mokslai. Juk tai visai nesvarbu. Ir kam tai įdomu? Tik jai. Todėl ji neturėjo draugų ir jai teko eiti į šokius su tokiu vaikinu kaip Deividas.

Tačiau ji vis tiek neužgniaužė savo svajonių. Niekas nebūtų galėjęs jų atimti iš jos. Netgi tėvas. Maribeta troško įgyti profesiją, gyventi įdomesnėje vietoje, siekė įdomaus darbo, išsilavinimo, jeigu jai bus leista mokytis, ir galiausiai mylimo ir gerbiamo sutuoktinio. Negalėjo įsivaizduoti gyvenimo su žmogumi, kuriuo nesižavėtų. Negalėjo įsivaizduoti tokio gyvenimo kaip savo mamos, ištekėjusios už vyro, kuris nekreipė į ją jokio dėmesio, nesiklausė, ką ji kalba, ir kuriam nė motais, ką ji mano. Maribeta troško kur kas daugiau. Ji turėjo daugybę svajonių ir idėjų, visų laikomų beprotiškomis, žinoma, mokytojos taip nemanė, jos suprato, kad ji ypatinga, ir stengėsi išvaduoti ją iš veržiančių pančių. Jos žinojo, kad jai labai svarbu kada nors gauti išsilavinimą. Tačiau ji šiek tiek atsivėrė vienintelį kartą, kai rašė referatą, ir buvo pagirta už savo mintis... Bet tai buvo tik valandėlė. Šiaip ji neatskleidė savo planų nė vienam žmogui.

— Ar nori punšo? — paklausė Deividas.

— Ką?.. — Jos mintys buvo nuklydusios už daugybės mylių. — Atsiprašau, užsigalvojau... Atleisk, kad šįvakar mano tėvas išūžė tau ausis. Mudu susiginčijome dėl suknelės, ir aš turėjau persirengti. — Tai pasakiusi ji pasijuto labai nesmagiai.

— Ji labai graži, — nervingai tarė jis, bet akivaizdžiai melavo. Tamsiai mėlyna suknelė buvo tokia senamadiška ir nedaili, kad reikėjo turėti drąsos ją apsivilkti. Bet Maribeta buvo pratusi išsiskirti ir būti pajuokta. Arba turėjo būti pratusi. Ji nuolat nepritapdavo. Todėl Deividas O’Konoras visai drąsiai kvietė ją į šokius. Mat žinojo, kad niekas kitas to nepadarys. Visų nuomone, ji buvo graži, bet keista. Per aukšta, šviesiais rusvais plaukais, puikios figūros, bet jai terūpėjo mokykla, ji niekada neidavo į pasimatymus. Niekas jos nekviesdavo. Jis nusprendė, kad ji sutiks su juo eiti, ir neapsiriko. Jis nesportavo, buvo žemo ūgio ir apkūnus — dėl to jam kildavo daugybė keblumų. Ką dar jis būtų galėjęs pasikviesti, jei ne Maribetą Robertson? Na, gal dar kelias tikrai negražias merginas, su kuriomis jis nieku gyvu nenorėtų būti užkluptas, tad pasirinko ją. Tiesą sakant, Maribeta jam patiko. Deja, jos tėvas vaikino visai nesužavėjo. Kol laukė jos, senis privertė jį paprakaituoti. Jau buvo sunerimęs, ar neįstrigs čia visam vakarui, bet galų gale ji pasirodė apsivilkusi tamsiai mėlyna suknele su balta apykaklaite. Maribeta atrodė gražiai. Ta bjauri suknelė vis tiek nepaslėpė nuostabios jos figūros. Šiaip ar taip, argi tai svarbu? Jis buvo susijaudinęs, kad šoks su ja ir jus prigludusį jos kūną. Vos pagalvojus apie tai, jo vyriškumas pabusdavo.

— Ar nori punšo? — pakartojo jis.

Ji linktelėjo. Nors punšo nenorėjo, nesumojo, ką dar galėtų jam pasakyti. Gailėjosi čia atėjusi. Jis buvo toks nuoboda, bet daugiau niekas nepakvies jos šokti, be to, su ta tamsiai mėlyna suknele atrodė kvailai. Reikėjo likti namie ir klausytis radijo su mama, kaip buvo jai pagrasinęs tėtis.

— Tuojau grįšiu, — tarė Deividas ir dingo.

Ji ėmė žvalgytis į šokančias poras. Daugelis merginų buvo gražiai pasipuošusios ryškiaspalvėmis suknelėmis pūstais sijonais, užsimetusios mažyčius švarkelius, jų suknelės buvo panašios į tą, su kuria jai buvo uždrausta eiti iš namų.

Praėjo, regis, visa amžinybė, kol vėl pasirodė išsišiepęs Deividas. Atrodė taip, tarsi būtų slėpęs jaudinančią paslaptį. Vos paragavusi punšo, ji suprato, kodėl jis toks laimingas. Gėrimas atrodė keisto skonio, ir ji sumetė, kad buvo pastiprintas.

— Kas jame? — paklausė ji, giliai įkvėpdama punšo ir siurbtelėdama mažą gurkšnelį, mat jai parūpo, ar jos įtarimai pagrįsti. Ji buvo ragavusi alkoholio tik kelis kartus, bet nė kiek neabejojo, kad į punšą jo pripilta ganėtinai.

— Tik truputis tauraus gėrimo, — nusiviepė jis, ūmai tarsi dar labiau sumažėjęs ir kur kas labiau subjaurėjęs nei tada, kai pakvietė ją į šokius. Buvo tikras pašlemėkas, ir tai, kaip geidulingai skersakiavo į ją, kėlė šleikštulį.

— Nenoriu apgirsti, — atsainiai pasakė ji, dar labiau gailėdamasi, kad atėjo į šokius ir ypač su juo. Kaip ir dažniausiai, ji čia jautėsi nesmagiai.

— Nagi, Maribeta, būk draugė. Tu nenusigersi. Tik keletą gurkšnelių. Pralinksmėsi.

Ji įdėmiau pažvelgė į jį ir suprato, kad jis, nuėjęs atnešti punšo, spėjo nusitašyti.

— Kiek prisisiurbei?

— Jaunikliai už sporto salės turi keletą butelių romo, o Kaningemas — puslitrį degtinės.

— Puiku. Tiesiog nuostabu.

— Tikrai! — Jis linksmai nusišypsojo patenkintas, kad ji jam nepriekaištavo, visiškai abejingas jos balso tonui. Ji pasidygėjusi spoksojo į jį, bet jis, regis, to nepastebėjo.

— Trumpam dingsiu, — šaltai tarė Maribeta. Ji atrodė daug vyresnė už jį. Jos ūgis ir elgesys ją sendino, o šalia jo buvo lyg milžinė, nors tik penkių pėdų aštuonių colių ūgio. Deividas buvo už ją žemesnis kokiais keturiais penkiais coliais.

— Kur eini? — sunerimo jis. Jie dar nesušoko nė vieno šokio.

— Į tualetą, — atkirto ji.

— Girdėjau, kad ir tenai yra buteliukas.

— Atnešiu ir tau, — pasakė ir įsimaišė į minią.

Orkestras grojo „Vakaro vėsumoje, vėsumoje, vėsumoje“, porelės šoko susiglaudusios, ir ji nuliūdo, skindamasi kelią per sporto salę pro būrelį vaikinų, aiškiai besistengiančių paslėpti butelį. Deja, jie negalėjo užmaskuoti jo poveikio, ir už kelių žingsnių du jau vėmė pasieny. Bet brolis buvo pripratinęs ją prie tokio reginio. Ji nusiyrė kuo toliau ir atsisėdo ant suolo kitoje salės pusėje, tik norėdama susikaupti ir šiek tiek ramiai pabūti prieš grįždama pas Deividą. Jis, žinoma, jau girtas, ir jai buvo visai nelinksma. Tikriausiai reikėtų traukti namo ir viską užmiršti. Ji abejojo, ar po kelių taurių Deividas apskritai jos pasiges.

Maribeta ilgai sėdėjo ant suolo, žvarbdama nakties ore, bet to nepaisė. Jai buvo gera čia būti, toli nuo visų: Deivido, bendraklasių ir nepažįstamųjų, kurie lakė ir lupo ožius. Buvo gera ir atitrūkti nuo tėvų. Jai dingtelėjo, kad šitaip galėtų čia sėdėti amžinai. Ji atrėmė galvą į suolo atlošą, užsimerkė, priešais save ištiesė kojas, tarytum būtų plūduriavusi šaltame ore, ir susimąstė.

— Apsvaigai? — pasigirdo šalia jos tylus balsas.

Maribeta pašoko. Pakėlusi akis, išvydo pažįstamą veidą.

Jis buvo abiturientas, futbolo žvaigždė, ir nė nenutuokė, kas ji. Maribeta nežinojo, ką jis čia veikia ir kodėl ją užkalbino. Gal palaikė kita? Ji atsisėdo ir papurtė galvą, vildamasi, kad jis nueis ir duos jai ramybę.

— Ne. Tik pernelyg daug žmonių. Man regis, visko per daug.

— Ir man, — pasakė jis ir neprašytas klestelėjo greta jos. Net mėnulio šviesoje buvo neįmanoma nepastebėti, kad vaikinas labai patrauklus. — Nepakenčiu minios.

— Sunkoka tuo patikėti, — prajuko ji. Keista, bet šalia jo pasijuto jaukiai, nors jis ir buvo mokyklos pažiba. Tačiau viskas atrodė nuostabu sėdint lauke, tamsoje, ant suolo prie sporto salės. — Tu nuolat apsuptas žmonių.

— O tu? Iš kur tu žinai, kas aš? — susidomėjo jis. Buvo labai išvaizdus. — Kas tu esi?

— Pelenė. Mano biuikas ką tik virto moliūgu, kavalierius — girtuokliu, o aš išėjau ieškoti krištolinės kurpaitės. Gal ją matei?

— Galbūt. Papasakok, kaip ji atrodo. Iš kur man žinoti, kad iš tikrųjų esi Pelenė? — Jos žodžiai jį pralinksmino, ir jis nustebo, kodėl anksčiau jos nepastebėjo. Ji vilkėjo bjauria suknele, bet buvo dailaus veido, puikios figūros, be to, turėjo gerą humoro jausmą. — Ar tu abiturientė? — Ūmai susidomėjo ja, nors visi mokykloje žinojo, kad jis jau kelerius metus susitikinėja su Debe Flauers. Net sklido gandai, kad baigę mokyklą jie ketina tuoktis.

— Aš mokausi žemesnėje klasėje, — kreivai šyptelėjo ji, stebėtinai nuoširdi net Žaviojo Princo akivaizdoje.

— Gal todėl tavęs ir nepastebėjau, — atvirai prisipažino jis. — Bet atrodai vyresnė.

— Ačiū. — Ji nusišypsojo svarstydama, ar grįžti pas Deividą, ar keliauti namo. Juk nesėdės čia viena su abiturientu. Tačiau su juo jautėsi saugi.

— Aš — Polas Braunas. O koks tavo vardas, Pelene?

— Maribeta Robertson. — Ji šyptelėjo ir atsistojo.

— Kur eini? — Aukštas tamsiaplaukis žaviai šypsojosi, bet atrodė nusivylęs.

— Namo.

— Viena? — Ji linktelėjo. — Nori, kad pavėžėčiau?

— Ačiū, ne. — Neįtikėtina, kad atsisako važiuoti su Polu Braunu, abiturientų įžymybe. Kas tuo patikėtų? Tai bent laimėjimas, šyptelėjo sau.

— Nagi, bent jau leisk tave palydėti į sporto salę. Ar pasakysi savo palydovui, kad išeini?

— Gal ir turėčiau. — Tarsi seni draugai jie ramiai nužingsniavo prie pagrindinių salės durų. Vos jiems įžengus vidun, ji pamatė beviltiškai nusitašiusį Deividą — svyruodamas jis gėrė iš butelio kartu su pustuziniu vaikinų. Čia buvo vyresnių mokinių, kurie viską prižiūrėjo, bet visi, regis, darė, ką norėjo. — Nemanau, kad jį reikėtų perspėti, — taktiškai tarė Maribeta ir stabtelėjo dar gerokai nepriėjusi prie Deivido ir žvelgdama į Polą su šypsena. Jis buvo daug aukštesnis už ją. — Ačiū už draugiją. Dabar metas į namus. — Vakaras visiškai nepavyko. Ji jaustųsi bjauriai praleidusi laiką, jei ne tas pokalbis su Polu Braunu.

— Negaliu išleisti tavęs vienos. Leisk pavėžėti. O gal tu bijai, kad mano ševrolė taip pat virs moliūgu?

— Ne. Argi tu ne Žavusis Princas? — paerzino ji, bet paskui sumišo. Jis iš tikrųjų toks, ir ji sumojo, kad nederėjo taip sakyti.

— Nejaugi? — šyptelėjo jis. Buvo nepaprastai patrauklus ir elgėsi rafinuotai, padėjo jai įlipti į automobilį, nepriekaištingai prižiūrimą 1951 metų Bel Air su nauja chromo apdaila, visas jo vidus buvo išmuštas raudona oda.

— Man patinka tavo moliūgas, Polai, — patraukė jį per dantį Maribeta, ir jis nusijuokė.

Kai ji pasakė savo adresą, Polas pasiūlė kur nors užsukti mėsainių ir išgerti po pieno kokteilį.

— Tau buvo ne itin smagu. Tavo kavalierius — tikras bukagalvis. Atleisk, gal man nederėtų taip šnekėti, bet šįvakar iš jo nesulaukei dėmesio. Kertu lažybų, kad net nepašokai. Gal pakeliui į namus tau reikėtų truputį pasilinksminti? Kaip manai? Dar anksti. — Taip, vėlu nebuvo, o namo jai reikėjo grįžti iki vidurnakčio.

— Gerai, — atsargiai tarė ji. Norėjo pabūti su juo ir buvo juo susižavėjusi labiau, nei drįso prisipažinti. Jam atsispirti neįmanoma. — Ar šį vakarą atėjai vienas? — paklausė ji svarstydama, kas nutiko Debei.

— Taip. Aš vėl laisvas paukštis. — Maribetos klausimas bylojo, kad ji žino apie Debę. Visi mokykloje žinojo. Bet prieš dvi dienas jųdviejų romanas baigėsi, nes Debė išsiaiškino, jog per Kalėdų atostogas jis susitikinėjo su kita. Tačiau apie tai Maribetai neprasitarė. — Regis, man pasisekė, ar ne, Maribeta?

Jo šypsena ją nuginklavo. Pakeliui į Vilio užkandinę, kurioje nuo ryto iki vakaro kiurksojo auksinis jaunimas, jis domėjosi, kaip gyvena Maribeta. Kai jie tenai nusigavo, užkandinė buvo sausakimša, plyšavo automatinis patefonas. Čia buvo susibūrę bene daugiau žmonių nei šokiuose, ir Maribeta ūmai labiau nei iki šiol sunerimo dėl atkarios savo suknelės, kurią privertė apsivilkti tėvai, ir dėl to, kas yra Polas. Staiga labai aiškiai pasijuto esanti tik šešiolikmetė. O Polui beveik aštuoniolika. Lyg nujausdamas, kad ji drovisi, jis puolė pažindinti ją su savo draugais. Kai kurie smalsiai kilstelėjo antakius, tarsi klausdami, kas ji, bet nė vienas, regis, neprieštaravo jos draugijai. Keista, bet buvo jai, Polo viešniai, malonūs, ir ji puikiai praleido laiką juokdamasi ir šnekėdamasi. Pasidalino su Polu sūrainį, išgėrė pieno kokteilį, paskui juodu sušoko pustuzinį šokių pagal dainų, tarp jų ir lėtų, muziką, sklindančią iš automatinio patefono. Polas buvo ją taip prisiglaudęs, kad juto įsirėmusias jos krūtis, jai net gniaužė kvapą. Maribeta tučtuojau suprato, kaip veikia Polą, ir suglumo, bet jis neleido jai atsitraukti ir šoko stipriai ją apkabinęs. Vėliau pažvelgė į ją ir švelniai nusišypsojo.

— Kur buvai paskutinius ketverius metus, mergyte? — paklausė kimiu balsu, ir ji šyptelėjo.

— Man rodos, buvai pernelyg užsiėmęs, todėl manęs ir nepastebėjai, — be užuolankų atsakė ji, ir jam tas patiko.

— Tu teisi, buvau kvailys. Šįvakar man tikriausiai pasisekė.

Jis vėl prisitraukė ją arčiau ir ėmė lūpomis braukyti jai per plaukus. Kažkuo ji jaudino jį. Ne tik kūnas ar įspūdingos krūtys, kurias juto jiems šokant, bet ir tai, kaip ji žvelgė, reagavo į jį. Ji spinduliavo gyvybingumu, išskirtinumu ir drąsa, tarytum nieko nebijotų. Žinojo, kad ji dar vaikas, kad ją, jauniklę, turėtų šiek tiek gąsdinti abiturientas, bet taip nebuvo. Ji nesibaimino jo, nebijojo sakyti, ką mano, ir tai jį traukė. Išsiskyrimas su Debe užgavo jo savimeilę, o Maribeta ramino kaip koks balzamas.

Jiems atėjus prie automobilio, jis atsigręžė į ją. Dar nenorėjo vežti jos namo. Jam patiko būti su ja. Viskas joje patiko. O Maribeta svaigo vien būdama su juo.

— Gal nori šiek tiek pasivažinėti? Dar tik vienuolikta. — Jie išėjo iš šokių labai anksti, todėl turėjo daugybę laiko pasikalbėti ir pašokti Vilio užkandinėje.

— Tikriausiai reikėtų grįžti namo, — neryžtingai tarstelėjo ji, jam pradėjus važiuoti, bet jis pasuko parko, o ne jos namų link.

Tai nesukėlė jai įtarimo, bet ji nenorėjo pernelyg ilgai užsibūti, nors su juo ir jautėsi saugi. Jis visą vakarą buvo tikras džentelmenas, Deividas nė iš tolo jam neprilygo.

— Truputį pasivažinėsime, tada prižadu pargabenti tave namo. Tik nenoriu, kad vakaras baigtųsi. Jis man ypatingas, — reikšmingai tarė jis, ir Maribetai iš susijaudinimo ėmė suktis galva. Polas Braunas? O jei tai iš tikrųjų vyksta? O jeigu jis pradės susitikinėti su ja vietoj Debės Flauers? Negali būti. — Puikiai praleidau laiką, Maribeta.

— Ir aš. Buvo kur kas geriau nei šokiuose, — nusijuokė ji. Jie keletą minučių nerūpestingai plepėjo, paskui jis privažiavo nuošalią vietą netoli ežero, sustabdė automobilį ir atsigręžė į ją.

— Tu — nepaprasta mergina, — pasakė, ir Maribeta nė kiek neabejojo, kad jis tikrai tą turi galvoje. Polas atidarė daiktadėžę, iš jos ištraukė butelį džino ir pasiūlė jai: — Gal nori gurkštelėti?

— Ne, ačiū. Negeriu.

— Kodėl? — nustebo jis.

— Tiesą sakant, nemėgstu.

Keista, pagalvojo jis, bet vis tiek atkakliai piršo gėrimą. Ji toliau atsisakinėjo, bet primygtinai prašoma, nenorėdama jo įžeisti siurbtelėjo. Skaidrus skystis nutvilkė jai gerklę ir akis, o burna degte degė. Maribeta nuraudo, kai jis pasilenkė, apglėbė ją ir pabučiavo.

— Ar tai patinka tau labiau už džiną? — jausmingai paklausė, pabučiavęs ją dar sykį, o ji nusišypsojo ir linktelėjo tirpdama iš malonumo ir susijaudinimo, bet kartu jai atrodė, jog elgiasi šiek tiek nuodėmingai. Jis buvo neįtikėtinai patrauklus ir labai išvaizdus. — Ir man, — tarė jis, vėl ją pabučiavo ir ėmė sagstyti jos suknelę. Ji mėgino priešintis, bet jo pirštai buvo miklesni ir labiau įgudę, ir netrukus jis jau lietė jos krūtis, glamonėjo, sykiu bučiuodamas ją taip, kad jai net užėmė kvapą. Mergina nė nenumanė, kaip jį sustabdyti.

— Polai, liaukis... prašau... — tyliai pasakė, ir nors stengėsi kalbėti rimtai, jai nesisekė. Žinojo, ką turi daryti, bet jai buvo itin sunku nepasiduoti jo vilionėms. Tada jis pasilenkė, ją pabučiavo, ir ūmai jos liemenėlė jau atsegta, o suknelės viršus nusmauktas. Jo lūpos keliavo jai per krūtis, per lūpas, paskui jis pirštais pradėjo dirginti spenelius. Netikėtai ji sudejavo, kai jo ranka nuslydo jai po sijonu ir prityrusiu judesiu greitai rado, ko ieškojusi, nors ji ir stengėsi neišskėsti kojų. Bet vis turėjo sau priminti, kad nenori to, ką jis daro. Turėjo išsigąsti, bet niekas jos nebaugino. Jis jaudino visas jautriąsias jos vietas, buvo švelnus, bet ji žinojo, kad reikia liautis. Galų gale, sunkiai gaudydama kvapą, ji atsiplėšė nuo jo ir papurtė galvą. Jis suprato.

— Aš negaliu. Atleisk, Polai. — Ji buvo apstulbinta to, ką pajuto jo glamonėjama. Jai svaigo galva.

— Nieko tokio, — švelniai tarė jis. — Suprantu... Man nereikėjo... Tikrai labai atsiprašau... — Tai pasakęs, jis ją pabučiavo, ir juodu vėl viską pradėjo iš naujo, tik šįkart sustoti buvo sunkiau. Kai ji atsiplėšė nuo jo, abu atrodė gerokai susitaršę, o pamačiusi atsegtą jo kelnių praskiepą labai sutriko. Jis trūktelėjo į save jos ranką, o ji, nors ir nenorom, buvo užvaldyta to, kas dėjosi. Apie tai jau buvo perspėta, jai buvo uždrausta tai daryti, bet ji neįstengė atsispirti, negalėjo sulaikyti nei savęs, nei jo. Jis griebė ją į glėbį, prispaudė jos ranką prie kelnių užtrauktuko. Ji susizgribo Polą glostanti, glamonėjanti, o jis ją pabučiavo, parvertė ant sėdynės ir užgulė ją, pulsuodamas iš aistros ir jaudulio. — Ak... Maribeta, labai tavęs geidžiu, ak, mieloji, myliu tave... — Tarsi vienu judesiu jis timptelėjo jos sijoną į viršų, o savo kelnes — žemyn, ir ji pajuto, kaip jis spaudžiasi ieškodamas jos, beprotiškai jos trokšdamas. Dabar jo įsigeidė ir ji, o užliejus malonumo ir skausmo bangai, jis įėjo į ją. Lėtai judant joje, jį nukrėtė didžiulis nevalingas virpulys, ir po akimirksnio jis patyrė orgazmą. — O Dieve... O Dieve... ak, Maribeta... — Paskui pamažu atitokęs, pažvelgė į ją, o ji žiūrėjo apstulbusi, negalėdama patikėti tuo, ką jie padarė. Jis švelniai pirštais palietė jos veidą. — O Dieve, Maribeta, atsiprašau, tu buvai nekalta... Neįstengiau susitvardyti, tu tokia graži, labai tavęs geidžiau... atleisk, mieloji...

— Nieko tokio, — išgirdo ji save tikinant, kai jis vis dar gulėjo būdamas joje. Tada Polas neskubėdamas atsitraukė. Nors jam vėl sukilo geiduliai, pakartoti nebedrįso. Lyg burtininkas iš po sėdynės ištraukė rankšluostį ir mėgino jai padėti susitvarkyti, o ji labai stengėsi užgniaužti drovumą. Jis siurbtelėjo didžiulį gurkšnį džino, tada pasiūlė ir jai. Šįkart ji išgėrė svarstydama, ar pirmas gurkšnis buvo kaltas, kad ji pasidavė jo vilionėms, ar buvo Polą įsimylėjusi, gal ir jis ją, ar tai reiškia, kad ji dabar jo mergina?

— Tu nuostabi, — pasakė jis bučiuodamas ir prisiglausdamas ant sėdynės. — Atsiprašau, kad šitai atsitiko čia, šį vakarą. Kitą sykį bus geriau, tikrai. Po dviejų savaičių mano tėvai išvažiuoja, galėsi ateiti pas mane. — Jam nė nedingtelėjo, kad ji gali nebenorėti su juo mylėtis. Spėjo, kad ji trokšta daugiau, ir beveik neklydo, bet Maribeta nelabai suprato, ką jaučia. Jos pasaulis akimoju susijaukė.

— Ar tu ir Debė... — Dar neišsprūdus tiems žodžiams, ji suprato, jog tai kvailas klausimas, o jis jai nusišypsojo, buvo panašus į kur kas išmintingesnį vyresnį brolį.

— Tu dar visai jaunutė, ar ne? Kiek tau metų?

— Prieš dvi savaites sukako šešiolika.

— Na, dabar tu jau didelė mergaitė.

Pamatęs, kad ji virpa, jis nusivilko švarką ir apgaubė jai pečius. Ji buvo sukrėsta to, kas atsitiko. Paskui sumojo vis dėlto turinti jam užduoti vieną klausimą.

— Ar aš galiu pastoti? — Ją labai baugino ta mintis, bet jis gal mokės ją nuraminti. Ji nežinojo, ar mylėdamasi labai rizikavo.

— Nemanau. Vargu ar vienas kartas būtų lemtingas. Na, tu galėtum... bet nepastosi, Maribeta. Kitą kartą būsiu atsargesnis.

Ji nelabai suprato, kodėl jis turi saugotis, bet žinojo, kad jei kada nors, galbūt jeigu jie nuolat susitikinės, tą darys dar sykį, jeigu tą patyrė Debė Flauers ir jeigu tai buvo, ko jis iš jos tikėjosi, tada ir ji bus atsargi. Nenorėjo vienintelio dalyko — kūdikio. Sudrebėdavo vien pagalvojusi apie menkiausią to galimybę. Be to, nesiveržė ištekėti spiriama bėdos kaip abi jos tetos. Ūmai ji prisiminė visus tėvo pasakojimus.

— Kaip aš suprasiu, kad esu nėščia? — be užuolankų paklausė ji Polo, kai jis užvedė variklį.

Jis pažvelgė į ją nustebęs, kad ji tokia naivi. Iki šiol atrodė visai suaugusi ir subrendusi.

— Tu nežinai? — suglumo jis, o ji papurtė galvą, nuoširdi kaip visada. — Dings mėnesinės.

Tai išgirdusi, ji sutriko ir supratingai linktelėjo. Tačiau jai vis tiek buvo neaišku. Drovėjosi toliau jį kamantinėti, nes jis galėtų pagalvoti, kad ji — visiška kvaiša.

Veždamas ją namo, jis beveik nekalbėjo. Sustojęs priešais jos namą, apsidairė, atsigręžė į ją ir pabučiavo.

— Ačiū, Maribeta. Vakaras buvo puikus.

Kažkodėl ji vylėsi, kad nekaltybės praradimas reiškė daugiau nei tik „puikų vakarą“, bet suprato, kad neturi jokios teisės tikėtis iš jo daugiau. Ji suklydo mylėdamasi su juo patį pirmą jųdviejų pažinties vakarą ir manė, kad jai pasiseks, jeigu toliau susiklostys rimtesni santykiai. Jis juk prisipažino mylįs ją.

— Ir aš praleidau puikų vakarą, — atsargiai ir mandagiai pasakė ji. — Pasimatysime mokykloje, — viltingai ištarė.

Maribeta atidavė Polui švarką, greitai išlipo iš automobilio ir nuskubėjo prie paradinių laiptų. Durys buvo neužrakintos ir ji įsmuko vidun. Buvo dvi minutės po vidurnakčio. Maribeta apsidžiaugė, kad visi jau atsigulę. Jai nereikėjo aiškintis ir atsakinėti į klausimus. Ji kuo skrupulingiausiai nusiprausė laiminga, kad niekas nieko nepastebėjo, tada pamerkė suknelės apačią į vandenį ir pakabino džiūti tvardydama ašaras. Juk galėtų pasiteisinti, kad kas nors apipylė ją punšu ar apvėmė.

Virpėdama nuo galvos iki kojų įsinėrė į naktinius ir skubiai šmurkštelėjo į lovą. Kamuojama šleikštulio gulėjo tamsoje, kambaryje, kuriame gyveno su Noele, ir galvojo apie viską, kas įvyko. Mėgino save įtikinti, kad gal tai svarbių santykių pradžia. Bet nežinojo, ką tai reiškia ir ar Polo Brauno ketinimai jos atžvilgiu rimti. Ji rimtai svarstė, ar viskas, ką jis sakė, yra tiesa. Vylėsi, kad nemelavo, bet buvo prisiklausiusi istorijų apie merginas, kurios mylėjosi, o paskui buvo paliktos vaikinų, vertusių jas taip daryti. Bet Polas jos nevertė. Todėl ir buvo baisu. Ji pati to norėjo. Tai labiausiai ją ir glumino. Ji geidė mylėtis su juo. Vos tik paliesta ji išsyk užsiplieskė. Ir to nė kiek nesigailėjo. Tik bijojo pasekmių. Maribeta išsigandusi gulėjo lovoje, valandų valandas nesumerkdama akių ir melsdamasi, kad tik nepastotų.

Kitą rytą per pusryčius mama paklausė, ar ji gerai pasilinksmino, o ji atsakė, kad taip. Keista, bet, regis, niekas nieko nė neįtarė, nors Maribeta tikėjosi, kad jos savijauta turėtų išduoti apie netikėtus kūno pokyčius. Po to, ką patyrė, ji suaugo, tapo moterimi ir mylėjo šauniausią mokyklos abiturientą. Net neįtikėtina, kad nė vienas to nepastebėjo.

Rajanas buvo be ūpo, Noelė susikibo su mama dėl kažko, ką iškrėtė aną vakarą. Tėvas buvo išvažiavęs į darbą, net ir šeštadienį, o mama pasiskundė, kad jai skauda galvą. Kiekvienam rūpėjo savi reikalai, ir niekam nekrito į akis, kad Maribeta iš vikšro virto plaštake. Ir buvo Pelenė Žaviajam Princui.

Visą savaitgalį ji skrajojo padebesiais, bet pirmadienį teko skaudžiai žnektelėti ant žemės, kai išvydo Polą, kuris įžengė į mokyklą apkabinęs Debę Flauers. Vidurdienį visa mokykla žinojo, kas nutiko. Jis buvo susikivirčijęs su Debe, bet paskui susitaikė, mat kažkas paleido liežuvį, kad jis savaitgalį buvo susitikęs su kita mergina, ir Debė negalėjo jam to atleisti. Niekas nežinojo, kas ta mergina, o Debė niršo, bet sekmadienį nesusipratimas buvo užglaistytas, ir jie vėl tapo pora. Maribetos širdis sudužo į šipulius, ir ji su Polu nesimatė akis į akį iki trečiadienio, kai jis mandagiai stabtelėjo norėdamas kažką pasakyti, o ji mėgino nuo jo nusigręžti dėdama daiktus į spintelę. Vylėsi, kad jis nueis, bet Polas, pasirodo, jos ieškojo ne vieną dieną ir džiaugėsi ją radęs.

— Gal eikime kur nors pasikalbėti? — paklausė Polas tyliu balsu, labai gundančiu ir bylojančiu apie jo jausmus.

— Aš negaliu, atleisk... Vėluoju į kūno kultūros pamoką. Gal vėliau?

— Nepaistyk niekų. — Jis švelniai suėmė jos ranką. — Klausyk, atsiprašau, kad taip nutiko. Aš to norėjau... Tikrai... Nebūčiau taip elgęsis, nebent būčiau manęs... Atsiprašau... Ji pamišėlė, bet mudu ilgai draugavome. Nenorėjau tavęs įskaudinti.

Supratusi, kad jis kalba rimtai, ji vos neapsiverkė. Kodėl jis turėjo būti jai malonus? Tačiau būtų buvę dar blogiau, jei toks nebūtų buvęs.

— Nesijaudink. Jaučiuosi gerai.

— Ne, tu meluoji, — liūdnai paprieštaravo jis, jausdamasis kaip niekad kaltas.

— Nemeluoju, — atšovė ji, bet staiga nuo ašarų jai ėmė peršėti akys. Norėjo, kad viskas būtų kitaip. — Nesirūpink.

— Tik neužmiršk, kad aš netoliese, jei manęs prireiks.

Ji nusistebėjo, kodėl jis taip pasakė, ir visą mėnesį stengėsi jį pamiršti. Susidurdavo su juo visur: koridoriuose, prie mokyklos. Tarsi būtų neįmanoma jo išvengti. Gegužės pradžioje, praėjus šešioms savaitėms po to, kai Maribeta su Polu mylėjosi, Polas su Debe pranešė susižadėję ir ketiną tuoktis birželį, kai tik baigs mokyklą. Tą pačią dieną Maribeta suprato esanti nėščia.

Mėnesinės jai vėlavo tik dvi savaites, bet ji nuolat blogavo, o kūnas buvo pasikeitęs. Krūtys staiga paburko, tapo labai jautrios, skausmingos, liemuo pastorėjo, regis, per naktį, ir dienomis ją visą laiką smarkiai pykino. Jai buvo sunku patikėti, kad kūnas gali taip greitai keistis. Tačiau kas rytą gulėdama ant vonios grindų, ištąsyta vėmulio ir melsdamasi, kad niekas jos neišgirstų, galvojo, kad greitai to nebegalės nuslėpti.

Ji neišmanė, ką daryti, kam pasipasakoti, kur kreiptis, bet Polui pasakyti nenorėjo. Galiausiai gegužės pabaigoje nuėjo pas mamos gydytoją ir jo maldaute maldavo nepranešti tėvams. Ji taip raudojo, kad jis nenoromis jai nusileido ir patvirtino, jog ji nėščia. Du mėnesius, kaip ji ir manė. Polas klydo, nors, be abejonės, žinojo, kad ji gali pastoti ir po vieno karto. Maribeta svarstė, ar jis tyčia jai melavo, ar tik šiaip sau pasakė, kad kažin ar taip atsitiks. Gal ir viena, ir kita. O ji, pradinuke, išsyk įkliuvo ir dabar sėdėjo ant apžiūros stalo, gniaužydama paklodę. Kai daktaras paklausė, ką ji ketina daryti, jos skruostais ėmė tekėti ašaros.

— Ar žinai, kas kūdikio tėvas? — pasiteiravo jis.

Išgirdusi tokį klausimą, Maribeta buvo sukrėsta ir net įsižeidė.

— Žinoma, — susikrimtusi ir pažeminta atsakė. Išspręsti šią dilemą buvo nelengva.

— Ar jis tave ves?

Ji papurtė galvą, o rusvi jos plaukai liepsnote liepsnojo; akys buvo tarsi žalia jūra. Ji dar iki galo nesuvokė, kas nutiko, bet mintis, kad Polas būtų priverstas tai padaryti, labai viliojo.

— Jis susižadėjęs su kita, — kimiai atsakė ji, ir gydytojas linktelėjo.

— Atsižvelgiant į aplinkybes, gal jo planai pasikeistų. Vyrai taip elgiasi. — Daktaras liūdnai nusišypsojo. Jam buvo jos gaila. Tokia miela mergina, ir ši padėtis neišvengiamai pakeis jos gyvenimą visiems laikams.

— Jis nieko nekeis, — tyliai tarė Maribeta.

Polui ji buvo vienos nakties nuotykis, mergina, kurios jis net gerai nepažįsta, nors ir sakė, kad prireikus bus netoliese. Na, dabar jai jo reikėjo. Bet tai dar nereiškė, kad ją ves, nes ji nuo jo pastojo.

— Ką pasakysi tėvams, Maribeta? — rimtai paklausė daktaras, o ji iš siaubo užsimerkė galvodama tik apie tai, kaip prisipažins tėvui esanti nėščia.

— Dar nežinau.

— Gal nori, kad aš su jais pasišnekėčiau? — Tai buvo geras pasiūlymas, bet ji nė neįsivaizdavo, kaip būtų, jei viską jiems išklotų jis, o ne ji. Suprato, kad anksčiau ar vėliau vis tiek turės tai padaryti.

— O ką, jeigu... jeigu jo atsikratyčiau? — narsiai pasiteiravo ji.

Nelabai nutuokė, kaip tai daroma, tik žinojo, kad kai kurios moterys atsikrato kūdikių. Sykį girdėjo apie tai kalbantis mamą su teta. Jos šnabždėjo žodį „abortas“. Mama sakė, kad ta moteris vos nemirė, bet Maribeta suprato, jog tai būtų geriau, nei apie bėdą prisipažinti savo tėvui.

Gydytojas susiraukęs tučtuojau sužiuro į ją.

— Tai brangu, pavojinga ir neteisėta. Kad daugiau negirdėčiau nė žodelio apie tai, panele. Esi labai jauna, todėl geriausia išeitis — pagimdyti kūdikį ir atiduoti jį įvaikinti. Taip elgiasi daugelis tavo bendraamžių. Kūdikis turėtų ateiti į pasaulį gruodžio mėnesį. Kai nėštumas pradės matytis, galėtum apsigyventi vienuolyne ir tenai pagimdyti vaikelį.

— Ir tada jo atsižadėti?

Daktaras kalbėjo taip paprastai, jog ji kažkodėl pamanė, kad jis kai ką nutylėjo, o viskas yra kur kas sudėtingiau.

— Taip, — tarė jos gailėdamas. Ji buvo labai jauna ir naivi. Bet jos kūnas kaip visiškai subrendusios moters, ir per jį mergina pakliuvo į bėdą. — Tau reikės slapstytis dar ne dabar. Tikriausiai niekas nepastebės, kad laukiesi, iki liepos ar rugpjūčio, o gal pilvas pasirodys ir vėliau. Bet tėvams turi pasakyti.

Maribeta nustėrusi linktelėjo galvą. Tačiau kaip jiems pasiaiškins? Kad mylėjosi su vos pažįstamu vaikinu ant priekinės jo automobilio sėdynės tą šokių vakarą ir kad jis jos tikrai neves? Gal jos mama net norės pasilikti kūdikį. Visai sutrikusi ji apsirengė ir išėjo iš gydytojo kabineto — neišmanė, ką pasakys tėvams. Gydytojas pažadėjo jos neišduoti, kol ji pati prisipažins, ir Maribeta juo pasikliovė.

Tą popietę mokykloje ji susirado Polą. Iki mokslo metų pabaigos buvo likusios dvi savaitės, ir Maribeta suprato, jog būtų negražu jį spausti. Ji buvo tiek pat kalta, kiek ir jis, bent jai taip atrodė, tačiau ji nepamiršo, ką jis jai sakė.

Ji leidosi jo pamažu vedama aplink mokyklą, paskui juodu pasuko prie suolo už sporto salės, kur pirmąkart susitiko tą šokių vakarą. Tada Maribeta jam ir pasakė.

— Velniai griebtų. Negali būti, kad tu nėščia. — Jis giliai atsiduso ir atrodė labai nelaimingas.

— Gali. Atleisk, Polai. Net nesuprantu, kodėl tau prasitariau. Tik pamaniau, kad turėtum žinoti.

Jis linktelėjo, tą valandėlę negalėdamas daugiau nieko pridurti.

— Po šešių savaičių vedu. Jei Debė suuos, mane užmuš. Įtikinau, kad viskas, ką ji girdėjo apie tave, tik melas ir paskalos.

— O ką ji girdėjo? — sukluso Maribeta, sudominta to, kad Debės ausis pasiekė gandai apie ją.

— Kad tą vakarą buvau su tavimi. Jai pasakė tie, su kuriais matėmės Vilio užkandinėje. Mūsų santykiai buvo nutrūkę.

Tai savaime suprantama. Nuraminau ją, kad tai nerimta ir nieko nereiškia.

Bet Maribetai buvo skaudu girdėti. Jam buvo svarbi tik Debė. O ji — ne.

— Ar tai ką nors reiškė? — kandžiai paklausė Maribeta. Jai knietėjo žinoti. Dabar turėjo teisę. Laukėsi jo kūdikio.

Jis susimąstęs ilgokai žvelgė į ją, paskui linktelėjo.

— Kažką reiškė. Gal ne tiek daug, kiek turėtų, bet buvo svarbu. Tu buvai puiki. Debė persekiojo mane visą savaitgalį ir liejo ašaras. Anot jos, bjauriai elgiausi su ja, apgaudinėjau ir po trejų metų draugystės esu jai skolingas, todėl ir prižadėjau ją vesti vos baigsime mokyklą.

— Ar tikrai to nori? — pasiteiravo Maribeta, įbedusi į jį žvilgsnį, svarstydama, kas jis ir ko iš tikrųjų nori. Tiesą sakant, jai neatrodė, jog Debė jam tinka, ir buvo įdomu, ar pats tai suvokia.

— Nežinau, ko noriu. Tik žinau, kad kūdikio nenoriu.

— Ir aš.

Tuo ji neabejojo. Gal kada ir norės, bet tik ne dabar ir ne Polo vaiko. Nesvarbu, kad ir koks jis patrauklus. Maribetai, jiems sėdint, pasidarė aišku, kad jos nemyli. Ji nesiveržė už jo ištekėti per prievartą, net jei ir būtų sutikęs ją vesti, bet buvo įsitikinusi, kad jis atsisakys. Tačiau ji nenorėjo ir vyro, kuris meluotų arba apsimestų niekada su ja nesusitikinėjęs ir teigtų, jog buvo jai abejingas. Troško vyro, kuris didžiuotųsi meile jai ir jos kūdikiu. Ne tokio, kuris būtų spiriamas skubiai ją vesti.

— Gal jo atsikratytum? — tyliai paklausė jis, ir Maribeta liūdnai sužiuro į jį.

— Turi galvoje, jį atiduočiau? — Tą ji ir ketino padaryti, klausydama gydytojo patarimo.

— Ne. Kalbu apie abortą. Pažįstu vieną abiturientę, kuri tam ryžosi. Galiu paklausinėti. Gal sukrapštyčiau šiek tiek pinigų. Tai tikrai brangi procedūra.

— Ne, aš to nedarysiu, Polai.

Daktaras atkalbėjo ją nuo tokios galimybės. Nesvarbu, kad ji mažai apie tai nutuokė, bet jai buvo nemalonu ir nejauku, nes atrodė, kad, šitaip atsikratydama kūdikio, įvykdytų žmogžudystę.

— Pasiliksi jį? — pasidomėjo jis, o balse buvo girdėti panika. Ką pasakys Debė? Užmuš jį.

— Ne. Ketinu jo atsižadėti, — atsakė Maribeta. Ji daug apie tai galvojo. Regis, tai vienintelė išeitis. — Pasak daktaro, vos pradės matytis pilvas, galėsiu pagyventi pas vienuoles, o pagimdžiusi atiduoti joms kūdikį, jos ir pasirūpins įvaikinimu. — Tada ji atsigręžė ir uždavė jam keistą klausimą: — Ar norėsi jį pamatyti?

Bet jis papurtė galvą ir nusisuko. Jam labai nepatiko, kad dėl Maribetos jis pasijuto nevisavertis, piktas ir bailys. Suprato turėjęs ja pasirūpinti labiau, bet neišdrįso prisiimti šios naštos kartu su ja. Ir nenorėjo prarasti Debės.

— Atleisk, Maribeta. Jaučiuosi it koks niekšas.

Ji norėjo jam pasakyti, kad toks ir yra, bet negalėjo. Norėjo pasakyti, kad viską supranta, tačiau neįstengė, mat nesuprato. Ji nieko nesuprato. Kas jiems nutiko, kodėl jie taip pasielgė, kodėl ji pastojo ir kodėl jis ves Debę, užuot vedęs ją, o ji turi slapstytis pas vienuoles ir gimdyti jo vaiką? Tai buvo visiška nesąmonė.

Jie dar pasėdėjo tylėdami, paskui jis nuėjo, o ji suprato, kad niekada su juo nebesišnekės. Paskui matė jį tik sykį, dieną prieš mokyklos baigimo iškilmes, bet jis nieko jai nepasakė. Tik pažvelgė į ją ir nusigręžė. Ji viena nudūlino per mokyklos teritoriją ašarotu veidu. Maribeta nenorėjo jo kūdikio. Tai buvo labai neteisinga, ir sulig kiekviena diena ji jautėsi vis prasčiau.

Praėjus savaitei po mokslo metų pabaigos, ji klūpojo prie unitazo ir smarkiai vėmė, bet buvo užmiršusi užrakinti duris, todėl ją užklupo staiga įėjęs brolis.

— Atsiprašau, sesute... O Dieve, ar tu sergi? — Rajanui tučtuojau jos pagailo, o tada, spoksodamas į vemiančią seserį, ūmai viską suprato. — Po šimts, tu nėščia.

Tai buvo ne klausimas, o teiginys.

Ji ilgai gulėjo, pasidėjusi galvą ant unitazo, tada galų gale atsistojo. Jis vis dar žiūrėjo į ją, bet jo veide nebuvo jokios užuojautos, tik kaltinimas.

— Tėtis tave užmuš.

— Kodėl tu manai, kad aš laukiuosi? — Ji stengėsi kalbėti nerūpestingai, bet jis pažinojo ją kaip nuluptą.

— Kas tas vaikinas?

— Ne tavo reikalas, — atšovė ji, jausdama, kaip ją vėl užlieja šleikštulio banga, bet labiau iš nervų ir siaubo.

— Verčiau jam liepk išsitraukti geriausią kostiumą arba bėk iš namų. Jei tas tipas pasielgs su tavimi nederamai, tėtis nudirs jam kailį.

— Ačiū už patarimą, — pasakė ji ir išsvirduliavo iš vonios kambario. Jai buvo aišku, kad jos dienos suskaičiuotos. Ir ji neklydo.

Tą popietę Rajanas viską išpliurpė tėčiui. Šis įtūžęs grįžo namo ir vos neišlaužė dukterų miegamojo durų. Ji gulėjo ant lovos, o Noelė klausėsi muzikos ir tvarkėsi nagus. Tėvas nusitempė Maribetą į svetainę ir pašaukė mamą. Maribeta vis mėgindavo sugalvoti, kaip jiems viską išklos, bet dabar to nebereikėjo. Už ją tai padarė Rajanas.

Mama išėjo iš savo kambario verkdama, o Rajanas buvo paniuręs, lyg Maribeta būtų įskaudinusi ir jį. Tėvas liepė Noelei likti savo kambaryje. Tarsi įniršęs bulius jis siautėjo svetainėje ir rėkavo, kad Maribeta tokia pati kaip jos tetos ir pasielgė lyg kekšė, jiems visiems nuplėšdama garbę. Paskui paklausė, nuo ko ji pastojo. Bet mergina buvo tam pasirengusi. Jai buvo vis tiek, ką jie jai padarys. Nė neketino išduoti jo vardo.

Anksčiau manė, kad Polas žavus, įdomus, kad labai miela būti jį įsimylėjusiai, būti jo geidžiamai. Deja, jis jos nemylėjo ir ketino vesti kitą. Šešiolikmetė Maribeta nenorėjo, kad jos gyvenimas, vos prasidėjęs, būtų visiškai sugriautas. Verčiau gimdys kūdikį ir jį atiduos įvaikinti. Bet jie neišgaus, kas jo tėvas.

— Kas jis? — šaukė tėvas. — Kol nepasakysi, neišleisiu iš šio kambario.

— Tada ilgai iš čia neišeisime, — tyliai tarė ji.

Nuo tada, kai paaiškėjo, kad laukiasi, ji labai daug galvojo, todėl net tėvas nebegalėjo jos įbauginti. Be to, blogiausia jau atsitiko. Ji nėščia. Jie tai žino. Ką dar galėjo jai padaryti?

— Kodėl slepi, kas jis? Mokytojas? Mokinys? Vedęs vyriškis? Kunigas? Vienas tavo brolio draugų? Kas?

— Tai nesvarbu. Jis nesiruošia manęs vesti, — ramiai atsakė ji, nustebinta savo pačios tvirtybės, atsidūrus uragano, kurį sukėlė jos tėvas, centre.

— Kodėl? — tūžo jis.

— Nes jis nemyli manęs, o aš nemyliu jo. Tai visai paprasta.

— Man tai neatrodo paprasta, — dar pikčiau subliuvo tėvas, o mama vis verkė ir grąžė rankas. Žiūrėdama į ją, Maribeta pasijuto siaubingai. Jai plyšo širdis, kad šitaip skaudina mamą. — Sugulei su kažkokiu vaikinu net jo nemylėdama. Tai labai niekinga ir žema. Netgi tavo tetos mylėjo vyriškius, su kuriais miegojo. Ir jie jas vedė. Dabar padoriai gyvena ir turi santuokinių vaikų. O ką darysi su kūdikiu?

— Nežinau, tėti. Pamaniau, atiduosiu jį įvaikinti, nebent...

— Nebent kas? Manai galinti jį čia auginti ir daryti gėdą sau ir mums? Tik per mano ir tavo motinos lavoną.

Jos mama metė į ją maldaujamą žvilgsnį, prašantį kaip nors susitvarkyti su ta bėda, bet Maribeta jokiu būdu negalėjo to padaryti.

— Nenoriu auginti kūdikio, tėti, — liūdnai pasakė ji, kai jos akys galiausiai paplūdo ašaromis. — Man šešiolika, negaliu jam nieko duoti ir noriu gyventi. Neatsisakysiu gyvenimo, nes kitaip negaliu. Mudu abu turime teisę gauti daugiau.

— Kaip kilnu, — tarė jis, širsdamas dėl tokių jos žodžių. — Būtų buvę gražu, kad prieš nusimaudama kelnaites būtum elgusis bent kiek kilniau ir padoriau. Pažvelk į savo brolį. Jis flirtuoja su daugybe merginų, bet nė viena nuo jo nepastojo. O tavo, šešiolikmetės, gyvenimas eina šuniui ant uodegos.

— Taip nėra, tėti. Gyvendama pas vienuoles, galėčiau mokytis, o gruodžio mėnesį, pagimdžiusi kūdikį, grįžti į mokyklą. Pasirodyčiau po kalėdinių atostogų. Pasakytume, kad sirgau.

— Tikrai? Ir kas, tavo manymu, tuo patikės? Manai, žmonės neplaks liežuviais? Visi sužinos. Užtrauksi gėdą sau ir mums. Visai mūsų šeimai.

— Tai ko nori iš manęs, tėti? — liūdnai paklausė ji, o ašaros jau riedėjo skruostais. Tai buvo sunkiau, nei ji manė, ir buvo nelengva nuspręsti. — Ko nori iš manęs, tėti? Kad mirčiau? Negaliu atitaisyti to, ką prisidirbau. Nežinau, ko griebtis. Geriau nebus. — Ji raudojo, bet tėvas buvo nepalenkiamas. Šaltas kaip ledas.

— Turėsi pagimdyti kūdikį ir atiduoti jį įvaikinti.

— Nori, kad apsigyvenčiau pas vienuoles? — paklausė ji, vildamasi, kad jis leis jai pasilikti namie. Gyvenimas vienuolyne toli nuo šeimos ją labai baugino. Bet jeigu jis lieps jai išeiti, kur ji pasidės?

— Čia likti negali, — ryžtingai nukirto tėvas, — ir negali auginti kūdikio. Keliauk pas gailestingąsias seseris, susilauk kūdikio ir grįžk namo. — Tada jis kirto jai paskutinį smūgį. — Iki tol nenoriu tavęs nė akyse regėti. Ir draudžiu tau matytis su mama ir seserimi. — Valandėlę pasidingojo, kad jo žodžiai ją pribaigs. — Tavo poelgis mus įžeidė. Pažeminai savo ir mūsų orumą. Sugriovei mūsų pasitikėjimą. Užtraukei mums ir sau negarbę, Maribeta. Niekada to nepamiršk.

— Kodėl tai, ką padariau, yra šitaip baisu? Niekada jums nemelavau. Niekada jūsų neskaudinau. Niekada neišdaviau. Pasielgiau labai kvailai. Tik sykį. Ir už tai gavau atpildą. Argi to negana? Negaliu nuo to pabėgti. Turėsiu su tuo gyventi. Privalėsiu atsižadėti savo kūdikio. Ar tau to maža? Kiek dar būsiu baudžiama? — Ji sielvartingai raudojo, bet jis buvo nepermaldaujamas.

— Tai jųdviejų su Dievu reikalas. Aš nebaudžiu. Jis baudžia.

— Tu — mano tėvas. Išsiunti mane toli nuo namų. Sakai, kad nesimatysime, kol susilauksiu vaikelio ir jo atsisakysiu... Neleidi matytis su seseria ir mama.

Ji žinojo, kad mama jam paklus, kad ji neįstengia nieko spręsti pati, yra silpna ir užguita tėvo. Visi užtrenkė duris jai prieš nosį, o Polas tą padarė anksčiau. Dabar ji visiškai viena.

— Tavo motinai niekas netrukdo daryti tai, ko širdis geidžia, — neįtikinamai tarė jis.

— Ji daro tik tai, kas įtinka tau, — įžūliai atrėžė Maribeta, dar labiau jį supykindama, — ir tu tą žinai.

— Žinau tik tiek, kad suteršei mūsų visų garbę. Nesitikėk, kad leisiu ant manęs rėkti ir elgtis pagal savo įgeidžius, užtraukti mums gėdą ir šiuose namuose susilaukti savo išperos. Iš manęs nesitikėk nieko, Maribeta, kol sumokėsi už savo nuodėmes ir sutvarkysi tą nemalonų reikalą. Jei neištekėsi už to vaikino, o jis neves tavęs, niekuo negaliu padėti.

Jis apsisuko ir išėjo iš kambario, o po penkių minučių grįžo. Maribeta net nepajėgė nuslinkti iki savo kambario. Jis paskambino į dvi vietas: gydytojui ir į vienuolyną. Kambarys, valgis ir jos išlaidos pusmečiui, taip pat gimdymas vienuolyne atsieis aštuonis šimtus dolerių. Vienuolės patikino poną Robertsoną, kad jo duktė bus gerose rankose, ji gimdys jų ligoninėje, prižiūrima gydytojos ir akušerės. Kūdikis bus atiduotas mylinčiai šeimai, o jo duktė bus jam grąžinta praėjus savaitei po kūdikio gimimo, jei nebus komplikacijų.

Tėvas jau buvo sutaręs ją nusiųsti vienuolėms, o šiugždantys banknotai buvo sudėti į baltą voką ir paduoti akmeniniu veidu. Mama, apsipylusi ašaromis, užsidarė savo miegamajame.

— Labai nuliūdinai savo motiną, — kaltinančiu balsu tarė jis, tuo neigdamas prisidėjęs prie žmonos širdgėlos. — Draudžiu prasitarti Noelei. Tu išvažiuoji. Tai viskas, ką jai reikia žinoti. Grįši po pusmečio. Ryt rytą pats tave nuvešiu į vienuolyną. Susidėk daiktus, Maribeta.

Jo balso tonas bylojo, kad jis kalba rimtai, ir Maribeta pajuto, kaip kraujas stingsta gyslose. Nors ji prisivirė košės, čia buvo jos namai, šeima, tėvai, bet dabar ji bus ištremta toli nuo jų. Šalia jos nebus nieko, kas jai galėtų padėti visa tai iškęsti. Ūmai ji ėmė svarstyti, o gal turėjo labiau spustelėti Polą, gal tada jis būtų jai ištiesęs pagalbos ranką... galbūt net vedęs ją, ne Debę? Deja, jau per vėlu. Tėvas liepė jai išvažiuoti. Išgabens ją kitą rytą.

— Ką pasakysiu Noelei? — sunkiai išspaudė žodžius Maribeta. Jai gniaužė kvapą iš sielvarto, kad turės palikti jaunesnę sesutę.

— Kad išvažiuoji į kitą mokyklą. Ką nors, tik ne tiesą. Jai per anksti žinoti tokius dalykus.

Maribeta linktelėjo sukrėsta ir apimta tokio sielvarto, kad net neįstengė atsakyti.

Paskui ji nuslinko į miegamąjį išvengdama Noelės žvilgsnio, išsiėmė vienintelį savo krepšį. Įsimetė mažai daiktų, kelias palaidinukes, kelerias kelnes, porą suknelių, kurios netrukus bus per ankštos. Ji vylėsi, kad kokį nors drabužį jai duos vienuolės. Į savuosius netrukus nebeįlįs.

— Ką darai? — sunerimusi paklausė Noelė. Ji mėgino slapta pasiklausyti jų barnio, bet jai nepasisekė nugirsti, apie ką jie šnekėjosi. Tačiau kai Maribeta virpėdama atsigręžė į seserį, atrodė taip, lyg kažkas būtų miręs.

— Kuriam laikui išvažiuoju, — liūdnai pasakė.

Norėjo įtikinamai jai pameluoti, bet visko buvo per daug, per sunku, pernelyg netikėta. Mintis, kad reikės atsisveikinti, regėjos nepakeliama, ir ji vos įstengė atremti gausybę Noelės klausimų. Galiausiai pasakė iškeliaujanti į specialią mokyklą, nes jos pažymiai buvo ne tokie geri kaip paprastai, bet Noelė prisiglaudė prie jos ir pravirko, išsigandusi, kad neteks vienintelės savo sesers.

— Būk gera, neišvažiuok... Nesiduok jų išsiunčiama... Kad ir ką padarei, tai negali būti taip baisu... kad ir kas tai būtų, Maribeta, atleidžiu tau... myliu tave... neišvažiuok...

Noelė galėdavo pasikalbėti tik su Maribeta. Mama buvo perdėm neryžtinga, silpnavalė, tėvas per daug užsispyręs, todėl net nemokėjo išklausyti, brolis — didžiulis savanaudis ir kvailys. Vienintelė sesuo klausydavosi jos bėdų, o dabar ji visai neturės kam pasiguosti. Vargšė mažoji Noelė buvo labai nelaiminga. Abi seserys praverkė visą naktį ir susiglaudusios užmigo siauroje lovoje. Rytas išaušo per greitai. Devintą valandą tėvas nunešė jos krepšį į automobilį, o ji stovėjo įdėmiai žvelgdama į mamą, trokšdama, kad ši išdrįstų jam pasakyti, kad jis negali taip elgtis. Bet mama niekada jam neprieštaraudavo, ir Maribeta tai žinojo. Ji ilgai stovėjo apkabinusi mamą, norėdama pasilikti ir gailėdamasi, kad buvo tokia kvaila ir kad jai labai nepasisekė.

— Myliu tave, mama, — dusliu balsu tarė ji, kai mama ją stipriai apkabino.

— Atvažiuosiu tavęs aplankyti, Maribeta, pažadu.

Maribeta teįstengė linktelėti, pro ašaras negalėjo kalbėti, tik stovėjo apglėbusi Noelę, o ši nesislėpdama raudojo ir labai prašė nepalikti jų.

— Šššš... liaukis... — ramino Maribeta, taip pat verkdama ir stengdamasi nepasiduoti. — Ilgai neužtruksiu. Grįšiu Kalėdoms.

— Myliu tave, Maribeta, — sušuko Noelė, jiems tolstant keliu. Tuo metu laukan išėjo ir Rajanas. Bet jis tylėjo. Tik pamojo tėvui važiuojant per miestelį iki netolimo jų tikslo.

Kai jie nusigavo iki vienuolyno, šis Maribetai pasirodė grėsmingas. Tėvas stovėjo šalia jos ant laiptų, ji laikė rankoje nedidelį krepšį.

— Rūpinkis savimi, Maribeta.

Ji neketino jam padėkoti už tai, kaip su ja pasielgė. Viską buvo galima padaryti švelniau, ramiau, jis bent galėjo pasistengti ją suprasti. Prisiminti, kaip viskas atrodo, kai esi jaunas, ir kaip jautiesi smarkiai suklydęs, deja, jis neįstengė savęs pergalėti, mat buvo labai ribotų gebėjimų.

— Parašysiu tau, tėti, — pasakė. Jis ilgai nepratarė nė žodžio, paskui linktelėjo.

— Tegu mama žino, kaip tau sekasi. Ji nerimaus.

Jai knietėjo paklausti, ar ir jam ji rūpės, bet nebedrįso užduoti daugiau klausimų.

— Myliu tave, — tyliai sušnabždėjo ji, kai tėvas nuskubėjo laiptais žemyn, tačiau jis neatsigręžė. Tik nuvažiuodamas kilstelėjo ranką, bet nė sykio neatsisuko, ir Maribeta paspaudė vienuolyno skambutį.

Ji taip ilgai laukė, kad jau norėjo lėkti laiptais namo, bet nebeturėjo namų, į kuriuos galėtų parbėgti. Suvokė, kad jie priims ją, kai viskas bus baigta. Pagaliau pasirodė jauna vienuolė ir įleido ją vidun. Maribeta pasisakė, kas esanti, vienuolė linktelėjusi paėmė jos krepšį ir jai už nugaros garsiai užvėrė sunkias geležines duris.

TREČIAS SKYRIUS

Gailestingųjų seserų vienuolynas, tamsus ir niūrus, panėšėjo į urvą. Maribeta netrukus išsiaiškino, kad jame gyveno dar dvi merginos, atsidūrusios čia dėl tos pačios priežasties. Abi buvo iš gretimų miestelių, ir jai atlėgo širdis, kad jų nepažįsta. Abiem jau buvo beveik metas gimdyti, ir viena jų, nervinga septyniolikmetė, susilaukė kūdikio kitą dieną po Maribetos atvykimo į vienuolyną. Gimusi mergytė buvo skubiai išgabenta jos laukiantiems įtėviams. Mergina net nepamatė savo dukrelės. Visa tai Maribetai atrodė žiauru ir barbariška, tarsi jų paslaptis būtų nešvari ir ją reikėtų slėpti.

Antrai merginai buvo penkiolika, ir jos kūdikis galėjo gimti kiekvieną akimirką. Merginos valgydavo su vienuolėmis, eidavo kartu su jomis į koplyčią melstis ir dalyvaudavo vakarinėse pamaldose, bet šnekėtis joms buvo leidžiama tik tam tikromis valandomis. Maribeta buvo sukrėsta, kai trečią vakarą sužinojo, kad tos merginos kūdikio tėvas — jos dėdė. Ji buvo labai nelaiminga ir nepaprastai bijojo gimdymo.

Penktą naktį vienuolyne Maribeta išgirdo merginos riksmus. Jie netilo dvi dienas, o vienuolės nuolat visur lakstė. Galiausiai nelaimėlė buvo nugabenta į ligoninę, kur jai atliktas cezario pjūvis. Kai Maribeta paklausė, kaip jaučiasi toji merginamai buvo atsakyta, kad ji čia nebegrįš, o kūdikis atėjo į pasaulį sėkmingai. Tik visai atsitiktinai Maribeta nugirdo, kad gimė berniukas. Išvykus merginoms, Maribeta pasijuto dar vienišesnė ir bendraudavo tik su vienuolėmis. Ji vylėsi, kad netrukus pasirodys kitos nusidėjėlės, nes kitaip nebus su kuo pasikalbėti.

Kada tik galėdama, ji skaitydavo vietinį laikraštį, o praleidusi vienuolyne dvi savaites laikraštyje išvydo skelbimą apie Polo ir Debės tuoktuves. Šitai pamačiusi ir žinodama, kad dabar jie džiaugiasi medaus mėnesiu, Maribeta pasijuto dar vienišesnė ir labiau prislėgta. Ji uždaryta čia, kalėjime, ir moka už vieną naktį, praleistą ant priekinės jo ševrolė sėdynės. Atrodė labai neteisinga, kad ji viena turi prisiimti stipriausią likimo smūgį, ir kuo daugiau apie tai galvojo, tuo jai labiau aiškėjo, kad vienuolyne jai ne vieta.

Ji neturėjo kur eiti, nebuvo nė vieno žmogaus, pas kurį būtų galėjusi prisiglausti. Bet slegiantis vienuolyno šventumas jai tapo nebepakeliamas. Vienuolės elgėsi su ja maloniai, ji jau sumokėjo joms šimtą dolerių. Dar buvo likę septyni šimtai ir pusmetis, kad ir kur keliautų. Maribeta nė nenutuokė, kur dėtis, bet suprato nebegalinti būti užrakinta su vienuolėmis ir laukti, kol atvyks kitos kalinės, ištiktos tos pačios dalios, kol praslinks tie mėnesiai, kol gims kūdikis, kuris bus iš jos atimtas. Tik tada galės grįžti namo pas tėvus. Tūnoti vienuolyne buvo pernelyg didžiulė bausmė. Ji norėjo kur nors išvažiuoti, gyventi kaip normali būtybė, dirbti, turėti draugų. Jai reikėjo gaivaus oro, balsų, triukšmo ir žmonių. Vienuolyno atmosfera gniuždė, ją buvo apėmęs jausmas, kad ji — nusidėjėlė, kurios nuodėmių neįmanoma išpirkti. Ir net jeigu tokia buvo, laukdamasi vaikelio ji troško bent šiek tiek saulės ir gyvenimo džiaugsmo. Nežinojo, kodėl jai taip nutiko, bet turbūt tai buvo pamoka, gėris, kuriuo reikėjo pasidalinti, akimirka, kurios nevalia praleisti. Tai neturėjo būti taip baisu, kaip piešė vienuolės, ir kitą popietę ji vyresniajai motinėlei pranešė važiuojanti aplankyti savo tetos, vildamasi, kad vienuolė ja patikės. Jeigu ir bus pagauta meluojant, suprato, kad niekas neįstengs jos sulaikyti, ir ji žūtbūt iš čia ištrūks.

Kitą rytą auštant ji iškeliavo iš vienuolyno su pinigais ir nedideliu krepšiu, apimta begalinio laisvės pojūčio. Jai uždrausta rodytis namie, bet likęs pasaulis yra jos, galima jį atrasti ir tyrinėti. Ji dar niekad nesijautė tokia laisva ir stipri. Jau buvo iškentusi didžiulį skausmą, kai išvažiavo iš namų, o dabar vienintelis jos rūpestis — rasti būstą, kol gims kūdikis. Ji sumojo, kad tą padaryti bus lengviau, jeigu išvyks iš miesto, todėl nužingsniavo į autobusų stotį ir nusipirko neriboto laiko bilietą iki Čikagos. Turėjo važiuoti per Omahą, bet Čikaga buvo tolimiausia vieta, kokia šovė jai į galvą, be to, pakeliui ji bet kada galėjo grąžinti nepanaudotą bilieto dalį. Tetroško išvažiuoti ir pasiieškoti, kur gyventi pusmetį iki gimdymo. Ji palaukė autobusų stotyje, kol pradėta leisti į pirmą autobusą, važiuojantį į Čikagą. Jam pajudėjus, žiūrėjo, kaip tolsta gimtasis jos miestelis, ir nejuto jokio gailesčio. Tik ūmai ją apėmė jaudulys dėl ateities. Praeitis menkai ją siejo su šia vietove, tai buvo tik jos gimtinė. Čia ji neturėjo draugų. Be mamos ir sesers, čia nėra nė vieno žmogaus, kurio ji pasiilgs. Prieš išvažiuodama, autobusų stotyje abiem parašė po atviruką ir pažadėjo pranešti savo adresą, kai tik įsikurs.

— Keliaujate į Čikagą, panele? — paklausė vairuotojas, kai ji atsėdo, staiga pasijutusi suaugusi ir labai nepriklausoma.

— Galbūt, — nusišypsojo ji.

Galėjo važiuoti, kur nori, ir daryti, ką nori. Buvo laisva. Jai nereikėjo nieko klausyti, nebent savęs, ją varžė tik joje augantis kūdikis. Buvo nėščia pusketvirtą mėnesį, nors dar nieko nesimatė, juto, kaip plečiasi jos kūnas. Maribeta susimąstė, ką sakys žmonėms, nesvarbu, kur nukeliautų. Turės paaiškinti, kaip ir kodėl tenai atsidūrė, o kai jie sužinos, kad ji laukiasi, kodėl yra viena. Jai reikės darbo. Deja, ne ką mokėjo dirbti.

Bet galėjo tvarkyti namus, dirbti bibliotekoje, aukle, gal net padavėja. Buvo pasiryžusi daryti kone viską, kad tik leistų sveikata. O kol ras darbą, dar turėjo pinigų, kuriuos tėvas buvo davęs vienuolynui.

Tą popietę autobusas stabtelėjo Omahoje. Tvyrojo karštis, bet pūtė silpnas vėjelis. Nuo ilgo važiavimo autobusu ją truputį pykino, bet suvalgiusi sumuštinį ji pasijuto geriau. Žmonės įlipdavo ir išlipdavo, ir daugelis jų važiuodavo tik iš vieno miestelio į kitą, ji buvo toliausiai išsiruošusi keleivė. Vakare jie sustojo gražiame mažame miestelyje. Tai buvo švarus ir jaukus koledžo miestelis, o restoranėlyje, į kurį jie užsuko pavakarieniauti, šurmuliavo daug jaunų žmonių. Maribetai jis šiek tiek priminė pigią užkandinę, bet čia buvo geriau, o ją aptarnavusi juodaplaukė moteris su pažo šukuosena plačiai nusišypsojo, priešais Maribetą padėjusi sūrainį ir pieno kokteilį. Sūrainis buvo gardus ir nebrangus, o prie kelių kitų staliukų aidėjo daug juoko ir buvo labai smagu. Rodės, tai buvo laimingiausia vieta, ir Maribeta nenorėjo išeiti ir grįžti į autobusą, riedantį į Čikagą. Išslinkus į lauką, jai į akis krito nedidelis skelbimas lange, siūlantis darbą padavėjoms ir patarnautojams, nurenkantiems nuo stalų nešvarius indus. Valandėlę spoksojo į jį, tada iš lėto nupėdino atgal svarstydama, ar jiems nepasirodys esanti pamišėlė ir ar jie patikės jos pramanyta istorija.

Ta pati padavėja, kuri ją aptarnavo, pažvelgė šypsodama, tarsi klausdama, ar ji ką paliko. Maribeta stovėjo ir lūkuriavo tarsi dvejodama.

— Norėjau paklausti... Aš pamačiau skelbimą... Mane sudomino tas darbas... Turiu galvoje...

— Norite to darbo, — šyptelėjo moteris. — Nėra ko gėdytis. Du doleriai per valandą. Šešios dienos per savaitę, dešimties valandų darbo diena. Nuolat kaitaliojame tvarkaraštį, kad liktų šiek tiek laiko pabūti namie su vaikais. Ar jūs ištekėjusi?

— Ne, aš... Taip, na, buvau. Esu našlė. Mano vyras žuvo... Korėjoje.

— Užjaučiu. — Moteris žiūrėjo Maribetai į akis, regis, tikrai nuoširdžiai. Matė, kad mergina nori to darbo, be to, ji jai patiko. Atrodė labai jauna, bet jokia bėda, juk čia lankosi daug jos bendraamžių.

— Ačiū... Į ką turėčiau kreiptis dėl darbo?

— Į mane. Ar esate kada dirbusi?

Maribeta atsakė neišsyk, nes galvoje sukosi melagingos mintys, bet paskui papurtė galvą nežinodama, ar turėtų jai pasakyti apie kūdikį.

— Man iš tikrųjų labai reikia darbo. — Jos rankos, laikančios rankinę, virpėjo. Vylėsi, kad nebus išvaryta. Ūmai panoro čia likti. Jai atrodė, kad tai tinkama vieta, linksmas miestelis, kuris jai buvo mielas.

— Kur gyveni?

— Kol kas niekur. — Ji nusišypsojo. Buvo labai jaunutė, ir tai sugildė moteriai širdį. — Ką tik atvažiavau autobusu. Jeigu pasamdysite mane, pasiimsiu iš autobuso krepšį ir susirasiu kambarį. Galiu pradėti dirbti nors rytoj.

Moteris šyptelėjo. Jos vardas buvo Džulė, ir jai patiko Maribeta. Mergina atrodė stipri ir rami, lyg būtų buvusi principinga ir drąsi. Keista buvo spėlioti, bet vis tiek ji Džulei darė gerą įspūdį.

— Atsinešk savo daiktus, — tarė Džulė, ir jos veide vėl nušvito šilta šypsena. — Gali pernakvoti pas mane. Sūnus svečiuojasi pas mano mamą Delute. Galėsi įsikurti jo kambaryje, jei pakęsi netvarką. Keturiolikmetis ir nepataisomas tinginys. Duktė dvylikos. Esu išsiskyrusi. Kiek tau metų? — apibėrė ją klausimais kone vienu įkvėpimu.

Maribeta mestelėjo per petį, kad jai aštuoniolika, ir nuskubėjo pasiimti iš autobuso krepšio. Po kelių minučių uždususi ir šypsodama parbėgo atgal.

— Ar tikrai jūsų neapsunkinsiu, jei nakvosiu pas jus? — Ji buvo susijaudinusi ir laiminga.

— Visai ne. — Džulė išsišiepė ir pametėjo jai prijuostę. — Štai, imkis darbo. Aptarnauk autobusų stalelius su manimi, kol vidurnaktį baigsis mano pamaina.

Iki pusiaunakčio buvo likę pusantros valandos, tačiau buvo labai sunku tampyti didžiulius padėklus ir sunkius ąsočius. Neįtikėtina, bet kai jos uždarė restoraną, Maribeta visai nesilaikė ant kojų. Čia dirbo dar keturios moterys ir keli jaunuoliai, daugiausia mokiniai, nurinkinėję nešvarius indus. Beveik visi vaikinai buvo Maribetos bendraamžiai, o moterys vyresnės, įžengusios į ketvirtą ir penktą dešimtį. Jos papasakojo, kad restoranėlio savininkas patyrė širdies priepuolį ir dabar ateina tik rytais, o kartais popiet. Bet jis griežtai vadovavo personalui, o jo sūnus buvo pagrindinis virėjas. Džulė prisipažino truputį su juo susitikinėjusi. Jis buvo geras žmogus, bet nieko iš to neišėjo. Gyvenime ją slėgė per didelė atsakomybė, todėl buvo neįdomu veltis į romanus, o ir laiko trūko. Ji augino du vaikus, o jos buvęs vyras jau penkerius metus nemokėjo alimentų vaikams išlaikyti. Džulė taupė kiekvieną centą, kad jos vaikai nebūtų basi, kad įstengtų sumokėti jų gydytojui, kad jiems neišbyrėtų dantys, ką jau kalbėti apie kitus dalykus, kurių jie norėjo ar jiems reikėjo.

— Vienai rūpintis vaikais — ne juokas, — rimtai kalbėjo ji, veždamasi Maribetą į namus. — Tai reikia gerai įsisąmoninti dar prieš skyrybas. Manau, vaikus turi auginti abu tėvai. Jiems nė motais, kad tau skauda galvą, sergi, esi pavargusi, nes jie gali pasikliauti tik tavimi. Viskas gula ant tavo pečių. Čia neturiu šeimos... Merginos restorane mielai man padeda. Jos pabūna auklėmis, išsiveža vaikus, jei man svarbus pasimatymas. Vienas žmogus, Martos vyras, pasiima mano sūnų pažvejoti, kai tik gali. Tai labai svarbu. Viena to padaryti nepajėgčiau. Dievaži, aš stengiuosi. Kartais man atrodo, jog visa tai mane pribaigs.

Maribeta atidžiai klausėsi dėmėdamasi išmintingus Džulės žodžius. Ji darsyk vos neišsitarė Džulei apie kūdikį, bet laiku susitvardė.

— Labai blogai, kad judu su vyru nesusilaukėte vaikų, — švelniai tarė Džulė, tarsi būtų perskaičiusi Maribetos mintis. — Bet tu jauna. Vėl ištekėsi. Beje, kiek tau buvo metų, kai tuokeisi?

— Septyniolika. Ištekėjau vos baigusi mokyklą. Mudu buvom vedę tik metus.

— Kaip tau nepasisekė, mieloji. — Ji paplekšnojo merginai per ranką ir pastatė automobilį ant keliuko prie namo. Gyveno mažame butuke užpakalinėje namo dalyje. Kai jiedvi įėjo, mažoji Džulės dukrelė kietai miegojo. — Man labai neramu palikti ją vieną, bet dažnai su ja būna brolis. Yra kaimynai, bet ji labai savarankiška. Kartais, kai mane užgriūva daug darbų, veduosi į restoraną. Bet savininkai to nemėgsta. — Džulė įkūnijo moterį, kuriai tenka vienai rūpintis vaikais. Tai buvo tikrai nelengva. Ji gyveno be vyro dešimt metų, išsiskyrė, kai vaikams buvo dveji ir ketveri. Kraustėsi tai šen, tai ten, bet čia jai buvo gera, taigi gal ir Maribetai patiks. — Tai gražus miestelis, jame daugybė gerų vaikų ir šaunių žmonių, dirbančių koledže. Daugelis jų lankosi „Džimyje D“. Tu jiems patiksi.

Džulė parodė Maribetai, kur yra vonia ir sūnaus kambarys. Jo vardas Džefris, jis išvažiavęs dviem savaitėms. Džulė pasakė, kad Maribeta galinti pas juos pagyventi, kol susiras kambarį. Prispyrus reikalui, jei grįžtų Džefris, dukrelė miegos su ja, o Maribeta įsitaisys Džesikos kambaryje. Bet miestelyje buvo tuščių studentams nuomojamų kambarių, todėl Maribeta neabejojo greitai ką nors rasianti.

Ir ji neklydo. Iki kitos dienos vidurdienio išsinuomojo puikų kambarėlį viename name. Jis buvo išmuštas gėlėtu rausvu kartūnu, ankštas, bet jaukus ir saulėtas, be to, ir kaina priimtina. Būstas buvo tik už šešių kvartalų nuo „Džimio D“, kuriame ji darbuosis. Visi reikalai lyg ir pamažu tvarkėsi. Ji atkeliavo į miestelį vos prieš keliolika valandų, bet jau pasijuto gerai. Tarsi jai būtų lemta čia būti.

Pakeliui į darbą išsiuntė tėvams atviruką su adresu, o paskui vėl prisiminė Polą, bet suprato, kad galvoti apie jį beprasmiška. Ėmė svarstyti, ar dar ilgai neįstengs jo užmiršti, jai buvo įdomu, ką jis veikia ir kas bus jųdviejų vaikeliui.

Tą dieną „Džimyje D“ viena darbuotoja davė jai rausvą uniformą su mažais baltais rankogaliais ir švarią baltą prijuostę. Popiet Maribeta ėmėsi priiminėti užsakymus. Daugelis vaikinų sekiojo ją akimis, ji matė, kad ir virėjas vis varsto ją žvilgsniu, bet nė vienas nepasakė nieko nederamo. Visi buvo draugiški ir mandagūs. Moterys šnabždėjosi, kad ji — našlė. Jos taip pat ja patikėjo. Niekam nė netoptelėjo, kad ji meluoja.

— Kaip sekasi, mieloji? — paklausė Džulė vėlyvą popietę, mat Maribetos triūsas padarė jai įspūdį. Ji uoliai darbavosi, su visais maloniai elgėsi, ir buvo nesunku pastebėti, kad patiko lankytojams. Keli net pasiteiravo jos vardo, o jaunesni lankytojai iš tikrųjų ją pamėgo. Džimis taip pat. Tądien jis buvo atėjęs ir atrodė patenkintas tuo, ką mato. Ji buvo šauni, tvarkinga, be to, sąžininga. Ir daili, todėl jis džiaugėsi, kad tokia mergina sukiojasi restorane. Niekam nebūtų malonu žiūrėti į surukusią bobą, kuri teškia kavą priešais lankytojus, dygėdamasi savo darbu. Džimis norėjo, kad jo padavėjos, jaunos ar pagyvenusios, šypsotųsi ir būtų linksmos. Kad šalia jų žmonės jaustųsi gerai. Tokios buvo Džulė ir kitos. O dabar ir Maribeta. Ji tikrai stengėsi, ir jai buvo smagu čia dirbti.

Bet Maribeta vos pavilko kojas, kai tą vakarą pėdino į naują savo būstą patenkinta, kad jai labai pasisekė rasti darbą ir kambarį. Dabar ji galėjo gyventi toliau. Net pasiimti knygų iš bibliotekos ir vėl mokytis. Ji neleis, kad šitai sugriautų jos gyvenimą. Ji jau tvirtai nusprendė. Šie mėnesiai tebuvo lankstas. Ji buvo pasiryžusi neišklysti iš kelio ir siekti užsibrėžto tikslo.

Kitą vakarą ji aptarnavo stalus, kai įėjo rimtas jaunuolis ir užsisakė maltos mėsos kepsnį. Pasak Džulės, jis dažnai čia užsuka pavakarieniauti.

— Nežinau, kodėl, — supratingai pasakė ji, — bet man atrodo, kad jis nenori eiti namo. Tylenis, net nesišypso, bet visada mandagus. Malonus vaikis. Man vis knieti jo paklausti, ką jis čia veikia, užuot vakarieniavęs namie. Gal neturi mamos? Kažkas jam nutikę. Tokių liūdnų kaip jo akių nesu regėjusi.

Ji švelniai stumtelėjo Maribetą jo link, prie jo stalelio galo. Prieš pasirinkdamas, ką valgys, jis tik trumpam dirstelėjo į valgiaraštį. Jau buvo paragavęs beveik visko, ką jie siūlė, ir turėjo savo mėgstamus patiekalus, juos ir užsisakinėdavo.

— Labas. Ko pageidautumėte? — droviai paklausė Maribeta, o jis metė į ją kupiną susižavėjimo žvilgsnį.

— Antrą numerį, ačiū. Maltos mėsos kepsnį su bulvių koše. — Jis nuraudo. Jam patiko rusvi jos plaukai, bet jis stengėsi nespoksoti į jos figūrą.

— Salotų, kukurūzų, špinatų? — ramiai pasiūlė ji.

— Kukurūzų, ačiū, — pasakė jis, rydamas ją akimis.

Anksčiau jos čia nematė, nors užeidavo dažnai. Vakarieniaudavo tris ar keturis sykius per savaitę, kartais net savaitgaliais. Porcijos buvo didžiulės, be to, maistas gardus ir nebrangus. Kai jo mama liovėsi gaminusi, tik čia galėdavo skaniai pavalgyti.

— Kavos?

— Ne, pieno. Ir obuolių pyrago su ledais desertui, — tarė jis, tarsi būgštaudamas, kad pyrago gali nebelikti, ir Maribeta nusišypsojo.

— Iš kur žinote, kad jam dar bus vietos? Mūsų porcijos gana didelės.

— Žinau, — šyptelėjo jis. — Nuolatos čia valgau. Jūs naujokė, ar ne?

Ji linktelėjo, susidrovėjusi pirmą kartą nuo tada, kai čia pradėjo dirbti. Jis buvo mielas, maždaug jos bendraamžis. Kažkodėl susidarė įspūdis, jog jis tai žinojo.

— Taip, naujokė. Ką tik atsikrausčiau.

— Kuo jūs vardu?

Jis buvo tiesmukas ir labai nuoširdus. Bet Džulė sakė teisybę: jo akys buvo kažkokios sukrečiančios. Tarsi vertė bijoti į jas pažvelgti, nebent būtinai reikėjo. Vaikinas traukė Maribetą, jai knietėjo sužinoti, kas jis ir dar daugiau.

— Maribeta.

— Aš — Tomas. Malonu susipažinti.

— Ačiū.

Ji nuėjo užsakyti jam vakarienės, paskui grįžo su stikline pieno. Džulė spėjo ją paerzinti ir pasakė, kad restorane jis niekada su niekuo nesišneka.

— Iš kur jūs? — paklausė jis, jai vėl priėjus, ir ji atsakė. — Kodėl čia persikėlėte, jei galiu to klausti.

— Dėl daugelio dalykų. Man čia patinka. Žmonės tikrai geri. Restoranas puikus. Netoliese radau labai gražų kambarėlį. Viskas išsisprendė.

Ji nusišypsojo. Buvo nustebusi, kad su juo šnekėtis labai lengva. Kai atnešė jam kepsnį, jį, regis, labiau domino ne maistas, o pokalbis su ja.

Jis ilgokai knebinėjo pyragą, paskui užsisakė dar vieną gabalą ir kitą stiklinę pieno — iki šiol taip nesielgdavo, tada ėmė jai pasakoti apie žvejybą su musele ir pasiteiravo, ar ji yra kada taip meškeriojusi.

Prieš daug metų ji žvejodavo su tėčiu ir broliu, bet jai nelabai sekėsi. Jiems žvejojant, ji mieliau sėdėdavo ant kranto, skaitydavo arba šiaip apie ką galvodavo.

— Kada nors galėtumėte išsiruošti į žūklę su manimi, — pasakė ir išraudo, stebėdamasis, kodėl tiek daug su ja kalbasi. Įžengęs į restoraną ir ją išvydęs, nebeįstengė atplėšti nuo jos akių.

Jis paliko jai daug arbatpinigių, paskui nerangiai kiek pamindžikavo savo pusėje prie prekystalio.

— Ačiū už viską. Iki kito karto.

Ir išėjo. Ji pastebėjo, kad jis aukštas, ilgakojis ir labai liesas. Buvo išvaizdus, bet, regis, to nesuprato. Ir dar jauniklis. Labiau panėšėjo į jos brolį, nei į vaikiną, kuris galėtų ją sudominti, tačiau, kad ir kas jis buvo ar paaiškės esąs, jai buvo malonu su juo šnektelėti, nors gal daugiau jo ir nebepamatys.

Kitą dieną jis vėl užsuko, paskui dar kitą ir labai nusivylė sužinojęs, kad jai laisvadienis. Ir dar kartą užėjo po savaitgalio.

— Anądien pasigedau jūsų, — pratarė užsisakęs keptos vištienos.

Apetitu jis nesiskundė ir nuolat užsisakydavo gausią vakarienę. Panašu, kad maistui išleisdavo visus kišenpinigius. Valgė daug, ir Maribetai parūpo, ar jis gyvena su tėvais. Galiausiai ji neištvėrė.

— Gyvenate vienas? — atsargiai pasiteiravo, padėjusi jam valgį ir vėl pripylusi į stiklinę pieno. Jo neįrašė į sąskaitą. Juk restorane galima išgerti dar vieną kavos puodelį už dyka, todėl Džimis nenuskurs pavaišinęs stikline pieno nuolatinį lankytoją Tomį.

— Tiesą sakant, ne. Gyvenu su tėvais. Bet jie... hm... kiekvienas užsiėmęs savo darbais. Be to, mama nebemėgsta gaminti valgio. Šį rudenį vėl pradeda dirbti. Ji — mokytoja. Ilgai buvo pavaduojanti mokytoja, bet nuo šiol ketina dirbti mokykloje visu etatu.

— Ko ji moko?

— Anglų kalbos, visuomenės mokslų, literatūros. Puiki mokytoja. Visada mane apkrauna papildomu darbu, — atsakė jis vartydamas akis — neatrodė, kad būtų tam prieštaravęs.

— Jums pasisekė. Buvau priversta trumpam mesti mokyklą, ir dabar, tiesą sakant, jau pradedu jos ilgėtis.

— Koledžo ar vidurinės mokyklos? — susidomėjo jis, vis dar spėliodamas, kiek jai metų. Ji atrodė vyresnė, bet kai kurie dalykai bylojo, kad mergina yra maždaug jo bendraamžė. Prieš atsakydama ji delsė tik valandėlę.

— Vidurinės. — Jis pamanė, jog ji tikriausiai abiturientė. — Truputį pasimokysiu savarankiškai, kol grįšiu į mokyklą po Kalėdų. — Tai ji pasakė teisindamasi, o jis pasvarstė, kodėl mergina metė mokyklą, bet nusprendė jos nekamantinėti.

— Jei norite, galiu paskolinti knygų. Net galiu kai ką gauti iš mamos, ji mielai duos. Jos manymu, visas pasaulis turėtų mokytis savarankiškai. Ar jums patinka mokykloje?

Kai ji linktelėjo, iš jos akių suprato, kad mergina nuoširdi. Ji veržėsi mokytis, ir to troškimo buvo neįmanoma numalšinti. Laisvą dieną ji nukeliavo į biblioteką pasiimti reikiamų knygų, kad neatsiliktų nuo bendramokslių.

— Kokį dalyką labiausiai mėgstate? — paklausė ji, nuimdama jo lėkštes.

Deserto buvo užsisakęs mėlynių pyrago su ledais. Tai buvo gardžiausias restorano pyragas, jis labai jį mėgo.

— Anglų kalbą, — atsakė jis, kai ji atnešė pyrago ir pajuto diegiant nugarą. Bet jai buvo gera stovėti ir šnekėtis su juo. Juodu visada turėjo apie ką pasikalbėti. — Anglų literatūrą, anglų rašinius. Kartais galvoju, kad tikriausiai man patiktų rašyti. Mamą tai pradžiugintų. O tėtis tikisi, kad įsitrauksiu į jo verslą.

— O ką jis veikia? — susidomėjo ji.

Jis buvo šaunus, išvaizdus vaikinas, bet, atrodo, labai vienišas. Niekada neužsukdavo su draugais ir nenorėdavo eiti namo. Jis domino ją, ir jai pasidarė smalsu, kodėl jis toks vienišas.

— Mano tėvas — produktų tiekėjas, — paaiškino vaikinas. — Tą verslą pradėjo mano senelis. Jis buvo ūkininkas. Bet vėliau jie ėmė pardavinėti savo produktus aplinkiniams. Tai nelabai nuobodus darbas, tačiau man labiau patinka rašyti. Gal dar patiktų mokyti, kaip daro mama. — Jis gūžtelėjo pečiais, vėl pasirodydamas jaunas. Jam buvo smagu su ja kalbėtis, jis mielai atsakinėjo į jos klausimus. Jam ir pačiam knietėjo kai ko jos paklausti, bet nusprendė neskubėti. Tą vakarą prieš išeidamas jis pasiteiravo, kada jai bus laisvadienis.

— Penktadienį.

Jis linktelėjo svarstydamas, ar ji nesupyktų pakviesta pasivaikščioti arba pasimaudyti tvenkiny už miestelio.

— Gal norėtumėte ką nors nuveikti penktadienio popietę? Rytą turėsiu padėti tėvui. Bet galėčiau jus apie antrą paimti. Jis man paskolins automobilį. Galėtume nuvažiuoti prie tvenkinio ar prie ežero. Galėtume ir pažvejoti. — Jis viltingai laukė jos atsakymo.

— Mielai. Man tiks viskas, ką tik sugalvosite.

Tada ji ėmė kalbėti tyliau, kad kiti negirdėtų. Nė nesvarstydama pasakė savo adresą. Jis panėšėjo į žmogų, kuriuo galima pasikliauti ir jaustis nevaržomai. Šnekėdamasi su juo, instinktyviai pajuto, kad Tomis Vitakeris — draugas, kuris jos nenuskriaus.

— Gal ką tik paskyrei jam pasimatymą? — jam išėjus, smalsiai šypsodama paklausė Džulė.

Mat viena mergina nugirdo jį kviečiant Maribetą žvejoti, taigi visos krizeno, juokavo ir spėliojo, kaip buvo iš tikrųjų. Maribeta buvo dar visai jaunutė, bet joms patiko. Kaip ir jis. Buvo joms mįslinga būtybė nuo tada, kai pradėjo čia lankytis žiemą. Su niekuo nekalbėjo, tik atėjęs užsisakydavo vakarienę. Bet, pasirodžius Maribetai, jis iš tikrųjų atgijo ir nesiliovė šnekėjęs.

— Aišku, kad ne, — atsakė Maribeta. — Su lankytojais nesusitikinėju, — pabrėžė, bet Džulė ja nepatikėjo.

— Juk žinai, kad gali daryti, ką nori. Džimis neprieštaraus. Jis — patrauklus vaikinas, ir tu jam patinki.

— Jis — tik draugas, ir viskas. Sako, kad jo mama nemėgsta gaminti valgio, todėl jis ateina čia pavakarieniauti.

— Na, jis, be abejonės, išklojo tau savo gyvenimo istoriją, ar ne?

— Dėl Dievo meilės, — šyptelėjo Maribeta ir nužingsniavo į virtuvę atnešti padėklo mėsainių būreliui studentų. Bet grįždama atgal su sunkiu padėklu ir galvodama apie penktadienį šypsojosi.

KETVIRTAS SKYRIUS

Penktadienį tėvas išleido Tomį iš darbo vienuoliktą valandą, ir vaikinas atvažiavo pas Maribetą pusę dvyliktos. Ji jo laukė. Mūvėjo nutrintais džinsais, buvo apsiavusi pusbačius ir vilkėjo duksliais marškiniais, tikriausiai savo tėčio. Džinsai buvo paraitoti kone iki kelių, ryškiai rusvi plaukai supinti į dvi kasas. Maribeta panėšėjo į keturiolikametę, o platūs marškiniai slėpė augantį pilvą. Jau kelias savaites nebegalėjo užsisegti džinsų.

— Sveika, baigiau anksčiau, nei ketinau. Tėčiui pasakiau traukiąs į žvejybą. Sumanymas jam pasirodė puikus, todėl jis mane ir paleido.

Jis padėjo jai įsėsti į automobilį, ir pakeliui jie stabtelėjo prie nedidelės maisto parduotuvės nusipirkti sumuštinių pietums. Tomis paprašė su kepta jautiena, o ji — su tunu. Sumuštiniai buvo didžiuliai, kaip naminiai, juodu dar nusipirko šešias skardines kokakolos ir dėžutę sausainių.

— Dar ko nors? — paklausė Tomis.

Jį jaudino tiesiog buvimas su ja. Ji atrodė labai graži, gyvybinga ir labai suaugusi. Gyvendama toli nuo namų ir dirbdama tarsi subrendo ir atrodė gerokai vyresnė.

Maribeta pasiėmė kelis obuolius ir Hershey batonėlį, o Tomis užsispyrė už viską sumokėti. Ji mėgino taip pat prisidėti, bet jis neleido. Aukštas ir liesas, nužingsniavo įkandin jos prie automobilio, nešinas pirkiniais ir negalėdamas atplėšti akių nuo jos figūros.

— Kodėl tu, tokia jauna, palikai namus? — pasidomėjo jis, kai jie pasuko prie ežero.

Jo dar nebuvo pasiekusios kalbos, kad ji — našlė. Jis spėliojo, kad gal mirė jos tėvai arba jos gyvenimą sukrėtė koks nors dramatiškas įvykis. Daugelis jų bendraamžių šiaip sau nemeta mokyklos ir neišvažiuoja iš namų. Jis nujautė, kad čia slypi kažkas daugiau.

— Aš... na... nežinau. — Maribeta ilgai spoksojo pro langą, paskui pažvelgė į jį. — Tai ilga istorija.

Ji gūžtelėjo pečiais prisimindama, kaip jautėsi išvažiavusi iš namų į vienuolyną. Tokioje slogioje vietoje jai dar nebuvo tekę būti, ir ji kasdien džiaugėsi ištrūkusi į laisvę. Čia bent jautėsi atgijusi, turėjo darbą, galėjo rūpintis savimi, o dabar sutiko ir jį. Galbūt jie susidraugaus. Jai jau buvo pradėję rodytis, kad šis miestelis — jos gyvenimas. Keliskart skambino į namus, bet mama tik verkė, o su Noele jai nebuvo leista pasišnekėti. Kai paskutinį kartą kalbėjosi su mama, ši paprašė verčiau rašyti, o ne skambinti. Jiems pakako žinoti, kad ji jaučiasi gerai, sėkmingai darbuojasi, bet tėvas vis dar labai niršo ant jos ir atsisakė su ja šnekėtis, kol „išsispręs toji problema“. Kūdikį mama vis vadino Maribetos problema.

Galvodama apie visa tai, Maribeta atsiduso ir sužiuro į Tomį. Jis atrodė švarus, tvarkingas, geras žmogus, su kuriuo galima pasikalbėti.

— Mes labai susikivirčijom, ir mano tėvas liepė man išsikraustyti. Norėjo, kad likčiau gimtajame miestelyje, bet po kelių savaičių nusprendžiau, kad taip gyventi negaliu. Todėl atvažiavau čia ir susiradau darbą. — Jos lūpose tai skambėjo labai paprastai, nebuvo justi jokios kančios, kurią sukėlė tokia permaina, jokios baimės, jokios širdperšos.

— Tačiau tu ketini grįžti į namus? — Jis buvo suglumęs, nes ji buvo prasitarusi po Kalėdų vėl lankysianti mokyklą.

— Taip. Juk turiu mokytis, — lyg niekur nieko tarė ji.

Kelias tingiai vingiavo ežero link. Tomio meškerė gulėjo automobilyje už jų.

— Kodėl nesimokai čia?

— Negaliu, — atsakė ji, neketindama leistis į smulkmenas. Norėjo pakeisti temą, todėl pažvelgė į jį, svarstydama, kokia jo šeima ir kodėl jis lyg ir nesiveržia būti su šeimos nariais.

— Ar turi brolių, seserų? — nerūpestingai paklausė ji, kai jie atvažiavo prie ežero, ir jai toptelėjo, kad apie jį ne ką žino.

Jis išjungė variklį ir pasižiūrėjo į ją. Stojo ilga tyla.

— Turėjau, — tyliai pasakė jis. — Anę. Ji buvo penkerių. Mirė tuojau po Kalėdų.

Daugiau netaręs nė žodžio, jis išlipo iš automobilio ir nuėjo pasiimti meškerės, o Maribeta spoksojo į jį ir svarstė, ar dėl to jo akys ir yra kupinos skausmo, kurį nesunkiai pastebi visi, ar dėl to jis nenori grįžti namo pas tėvus.

Ji išsiropštė laukan ir nužingsniavo paskui Tomį prie ežero. Smėlėto paplūdimio gale jie rado ramią vietelę, ir jis nusimovė džinsus. Po jais mūvėjo maudymosi kelnaites. Jai žiūrint, atsisagstė marškinius. Ji tuojau prisiminė Polą, bet juodu buvo nepanašūs. Nė kiek. Polas gudrus, mokantis meilikauti, mokyklos pažiba. Be to, dabar vedęs ir tapęs kito gyvenimo dalimi. O Tomis — sveikos išvaizdos, tyras, tikras grynuolis. Regis, labai naivus ir nepaprastai mielas. Maribeta sumišo, nes jis labai jai patiko.

Ji atsisėdo šalia jo ant smėlio, jis movė masalą ant kabliuko.

— Kokia ji buvo? — paklausė labai švelniu balsu, bet jis nepakeldamas akių triūsė toliau.

— Anė?

Jis žvilgtelėjo į saulę, trumpam užsimerkė, tada vėl sužiuro į Maribetą. Nors nenorėjo apie tai kalbėti, jam atrodė, kad su ja galėtų šnekėtis apie sesutę. Suprato, kad jie taps draugais, o gal ir kai kuo daugiau. Jos kojos buvo grakščios, akys gražios, daili figūra, nuo jos šypsenos jis tirpte tirpdavo. Jis norėjo būti jos bičiuliu, padaryti ką nors jos labui, būti šalia, kai jai reikės draugo, nujautė, kad dabar to jai ir reikia, nors nežinojo kodėl. Bet ji buvo, regis, labai pažeidžiama.

— Ji — mieliausia būtybė, kuri kada nors gyveno, didžiulėmis mėlynomis akimis, labai šviesiais plaukais. Panėšėjo į angelus Kalėdų eglutės viršūnėje, o kartais virsdavo ir mažu velniūkščiu. Dažnai mane erzindavo ir visur sekiodavo iš paskos. Prieš pat jos mirtį mudu nulipdėme didelį senį besmegenį... — Jo akys priplūdo ašarų, ir jis papurtė galvą. Pirmąsyk pasakojo apie ją kitam žmogui, ir jam buvo sunku. Maribeta tai matė. — Labai jos ilgiuosi, — prisipažino jis gergždžiančiu balsu. Maribeta švelniai palietė pirštais jo ranką.

— Nieko tokio, verk... Suprantu, kad tau nepaprastai jos trūksta. Ar sesutė ilgai sirgo?

— Dvi dienas. Manėme, kad tai gripas, peršalimas ar šiaip kas nors. Deja, pakirto meningitas. Daktarai nieko nebegalėjo padaryti. Ji mirė. Vėliau mane nuolat kamavo mintis, kad vietoj jos turėjau mirti aš. Kodėl ji? Kodėl ta mažylė? Jai buvo tik penkeri, ji niekada nebuvo nieko nuskriaudusi, visada mus tik džiugino. Ji gimė, kai man buvo dešimt, buvo tokia linksma, švelnutė, šilta ir meili it lėlytė. — Prisiminęs ją, jis nusišypsojo ir per šiltą smėlį pasislinko arčiau Maribetos, pasidėjęs meškerę šalia. Keista, bet jam buvo gera kalbėti apie sesę, tarsi ji būtų trumpam sugrįžusi. Nė su vienu žmogumi jis nebuvo šnekėjęsis apie Anę. Niekas nė neužsimindavo apie ją, be to, Tomis suprato negalįs apie ją prasitarti ir savo tėvams.

— Tavo tėvai tikriausiai labai sielojosi, — tarė Maribeta, išmintinga ne pagal metus, tarsi būtų juos pažinojusi.

— Taip. Kai ji išėjo, viskas, rodos, sustojo. Tėvai liovėsi šnekėjęsi tarpusavy ir su manimi. Tyli, niekur neina. Nesišypso. Niekada apie ją nekalba ir apskritai tyli. Mama daugiau beveik negamina valgio, o tėtis parsiranda iš darbo ne anksčiau kaip dešimtą. Lyg mums visiems būtų kančia būti namie be jos. Rudenį mama ketina grįžti į darbą visu etatu.

Kai Anė išėjo, visi tarytum palūžo, neteko vilties. Mirė ne tik ji, bet ir mes. Dabar sunkiai ištveriu namuose. Jie labai tamsūs, slegia. Man plyšta širdis, kai einu pro jos kambarį, visur nepakeliamai tuščia.

Maribeta klausėsi įspraudusi ranką jam į delną, abu žvelgė į ežerą.

— Ar galvodamas apie ją jauti, kad ji yra kartu su tavimi? — paklausė ji, drauge su juo kęsdama jo skausmą. Jai beveik dingojosi, lyg ji pažįsta Anę. Kone regėjo gražią mažą mergaitę, kurią jis labai mylėjo, ir suprato, kaip Tomis sielvartavo jos netekęs.

— Kartais. Kartais šnekuosi su ja vėlų vakarą. Turbūt tai kvaila, bet kartais man vaidenasi, kad ji girdi mane.

Maribeta linktelėjo, mat ir ji, pasikalbėjusi su mirusia senele, pasijusdavo geriau.

— Ji tikrai tave girdi, Tomi. Ir nuolat tave stebi. Gal dabar ji laiminga... gal kai kuriems žmonėms nelemta būti mūsų gyvenime amžinai. Gal jie tik praeiviai... gal viską padarė greičiau už mus, ir jiems nereikėjo šimto metų geriems darbams. Jie juos nuveikė labai greitai... lyg... — Jai buvo sunku rasti tinkamus žodžius, bet apie tokius dalykus ji daug mąstė, ypač pastaruoju metu. — Žmonės pasirodo mūsų gyvenime, tarytum norėdami atnešti dovaną, teikti palaimą, duoti pamoką, kurią turime išmokti. Toks jų tikslas. Ir Anė jus išmokė kai kurių dalykų... Na, mylėti, aukotis, rūpintis kitu... Tai ir buvo jos dovana jums. Ji viso to pamokė ir išėjo. Gal jai nebereikėjo ilgiau užsibūti. Ji įteikė jums dovaną, ir jai niekas nebetrukdė išeiti... Ji buvo ypatinga būtybė... Tą dovaną turėsite visada.

Jis linktelėjo, mėgindamas suvokti, ką ji pasakė. Tai buvo prasmingi žodžiai, bet jam vis dar velniškai skaudėjo. Tačiau šnekėdamasis su Maribeta jautėsi geriau. Lyg ji iš tiesų suprastų, ką jis patyrė ir iškentė.

— O, kad ji būtų galėjusi likti ilgiau, — atsiduso jis. — O, kad tu būtum galėjusi su ja susipažinti. — Tomis nusišypsojo. — Ji būtų daug prikalbėjusi, pasakiusi, ar tu man patinki, už kurią merginą esi gražesnė ir ar aš patinku tau. Ji nuolat piršdavo savo nuomonę. Vesdavo mane iš proto savo plepumu.

Maribeta, tai įsivaizduodama, nusijuokė. Būtų buvę miela pažinti Anę. Bet tada gal juodu nebūtų susitikę. Jis nesilankytų restorane tris ar keturis kartus per savaitę, nes vakarieniautų namie su šeima.

— Ir ką ji pasakytų apie mudu? — paerzino Maribeta.

Jai patiko tas žaidimas, patiko jis, patiko jaukiai sėdėti ant smėlio šalia jo. Per pastaruosius kelis mėnesius ji buvo priversta smarkiai padirbėti, kol išmoko atskirti, kuo galima pasikliauti, o kuo — ne, ir ji prisiekė niekada niekuo nepasitikėti, bet širdies gilumoje žinojo, kad Tomis Vitakeris kitoks.

— Kad man patinki. — Jis susidrovėjęs šyptelėjo, ir pirmąkart ji pastebėjo ant jo viršunosės strazdanas. Jos buvo smulkutės ir kone auksinės ryškioje saulėje. — Ir ji būtų teisi. Šiaip dažniausiai ji klysdavo. — Bet Anė būtų tučtuojau pajutusi, kad Maribeta jį labai traukia. Ji buvo labiau subrendusi už jo bendraamžes mokykloje ir gražiausia iš visų, kokias teko regėti. — Manau, būtum ir jai labai patikusi. — Jis švelniai nusišypsojo ir atsigulė ant smėlio, žvelgdamas į Maribetą su neslepiamu susižavėjimu. — O kaip tu? Ar namie turi vaikiną? — Jis nusprendė to paklausti dabar, kad žinotų padėtį.

Maribeta valandėlę delsė atsakyti. Norėjo papasakoti pramanytą istoriją apie savo jauną vyrą, žuvusį Korėjos kare, bet neįstengė. Paaiškins jam vėliau, jei bus būtina.

— Ne. Tiesą sakant, ne visai.

— Bet?

Šįkart ji ryžtingai papurtė galvą.

— Susitikinėjau su vienu vaikinu, kuris man lyg ir patiko, bet aš klydau. Kad ir kaip būtų, jis ką tik vedė.

Tomis susidomėjo. Vyresnis vyriškis.

— Ar tau jis rūpi? Turiu galvoje, kad jis vedęs?

— Nelabai.

Jai buvo svarbu tik tiek, kad jis paliko ją su kūdikiu. Kūdikiu, kurio ji negalėjo auginti ir kurio iš tikrųjų nenorėjo. Dėl to ji labai jaudinosi, bet Tomiui neprasitarė.

— Beje, kiek tau metų?

— Šešiolika.

Jie išsiaiškino, kad jųdviejų gimtadienius skiria vos kelios savaitės. Buvo bendraamžiai, bet abiejų padėtis labai skyrėsi. Nors šiuo metu jam tai nerūpėjo, jis vis dar buvo šeimos dalis, gyveno tėvų namuose, rudenį eis į mokyklą. Ji neteko šių dalykų, o mažiau nei po penkių mėnesių pagimdys vaikelį vyro, kuris jos nemylėjo. Tai ją nepaprastai baugino.

Netrukus jis įbrido į ežerą, su juo ir ji. Jam žvejojant juodu stovėjo drauge. Kai galų gale jam pabodo, jis išlipo į krantą, padėjo meškerę ir nėrė atgal į vandenį, bet Maribeta nepalaikė jam kompanijos. Laukė ant smėlio, o jis, išniręs iš ežero, paklausė, kodėl ji nesimaudo. Buvo karšta saulėta diena, ir šaltas vanduo atgaivino kūną. Ji būtų mielai niurktelėjusi kartu su juo, bet nenorėjo, kad jis pamatytų atsikišusį jos pilvą. Jį slėpė tėvo marškiniai, tik džinsai buvo paraitoti, kai jie braidė vandenyje.

— Ar moki plaukti? — paklausė jis.

Ji nusikvatojo, bet jautėsi kvailai.

— Taip, tik šiandien man nesinori. Maudytis ežeruose šiek tiek prisibijau, juk nežinia, kas plaukioja vandenyje su tavimi.

— Niekai. Gal vis dėlto susigundytum? Vandenyje nė žuvelės, juk nieko nepagavau.

— Kitą sykį, — tarė ji, pirštais piešdama ant smėlio.

Jie užkando įsitaisę didžiulio medžio pavėsyje ir pasišnekėjo apie šeimas, vaikystę. Ji papasakojo apie Rajaną ir Noelę, apie tai, kad, jos tėvo manymu, sūnūs turi gauti viską, o merginoms tereikia ištekėti ir gimdyti vaikus. Ji prisipažino norinti kada nors tapti mokytoja, teisininke ar rašytoja ir visai nesiveržianti tik ištekėti ir susilaukti vaikų, vos baigusi mokyklą.

— Kalbi kaip mano mama, — nusišypsojo jis. — Baigusi mokyklą, ji privertė tėtį šešerius metus laukti, mat mokėsi koledže, o jį baigusi dar dvejus metus mokytojavo. Tik tada juodu susituokė. Aš gimiau po septynerių metų, o dar po dešimties — Anė. Jiems, regis, buvo labai sunku susilaukti vaikų. Bet mano mamai išsilavinimas iš tikrųjų svarbus. Pasak jos, vieninteliai vertingi dalykai, kuriuos turi, yra protas ir išsimokslinimas.

— Būtų gerai, kad taip galvotų ir mano mama. Ji elgiasi, kaip liepia tėtis, ir jai atrodo, kad merginoms nėra reikalo mokytis koledže. Tėvai nenori, kad aš studijuočiau. Tikriausiai būtų į mokslus išleidę Rajaną, jei tas būtų įsigeidęs, bet jis tenorėjo dirbti tėvo dirbtuvėje. Būtų buvęs išsiųstas į Korėją, bet netiko karinei tarnybai. Tėtis džiaugiasi, kad jis — puikus mechanikas. Žinai, — ji mėgino jam iškloti, ko niekam nebuvo pasakojusi, — man visada atrodė, kad aš kitokia nei jie. Visada svajodavau apie tai, kas mano šeimai visai nerūpėjo. Norėjau lankyti mokyklą, daug ko išmokti, būti sumani ir protinga. Visai netrokštu pasigauti kokį vaikiną ir pagimdyti krūvą vaikų. Noriu ko nors pasiekti. Suprantu, kad visi laiko mane pamišėle. — Bet ne Tomis, ir ji tai jautė, mat jis buvo kilęs iš šeimos, kurios požiūris panašus į jos. Tarsi vos gimusi ji būtų nublokšta į netinkamą vietą ir pasmerkta nesusipratimams, kurie ją persekios visą gyvenimą. — Man atrodo, kad galų gale ir mano sesuo pasielgs taip, kaip jie norės. Ji nuolat skundžiasi ir zyzia, bet šiaip nėra bloga. Jai trylika, bet jau dairosi į berniukus. — Kita vertus, Noelė nepastojo nuo Polo Brauno ant priekinės jo automobilio sėdynės, todėl Maribetai lyg ir nederėjo jos šmeižti.

— Kada nors turėsi pasikalbėti su mano mama, Maribeta. Ji tau patiks.

— Nė neabejoju. — Paskui ji smalsiai sužiuro į jį. — O ar aš jai patiksiu? Mamos dažniausiai gan įtariai žvelgia į merginas, kurios patinka jų sūnums.

Ypač į tokias, kurių nėštumas išryškės po kelių mėnesių. Ne, ji jokiu būdu negali susitikti su ponia Vitaker. Jau kitą mėnesį nebeįstengs nuslėpti savo padėties ir vengs Tomio. Nė nenutuokė, ką jam pasakys, o galiausiai vis tiek bus priversta jam prisipažinti, jeigu jis užsuks į restoraną. Turės papasakoti jam istoriją apie jauną sutuoktinį, žuvusį Korėjoje, nors dabar tai skambėjo kvailai. Ji mielai būtų jam išklojusi teisybę, bet negalėjo. Tai buvo labai baisus, labai neatsakingas ir pernelyg sukrečiantis dalykas. Maribeta neabejojo, kad jis nebenorės jos matyti. Tik reikia liautis susitikinėti po kelių savaičių ir jam pameluoti, kad turi kitą vaikiną. Paskui jis grįš į mokyklą, bus užsiėmęs ir galbūt įsimylės kokią jaunesnę mokinę, gal komandos kapitonę. Kokią nors tobulą merginą, kurią pažįsta jo tėvai...

— Ei, apie ką galvoji? — nutraukė jos mintis Tomis. Ji buvo atsidūrusi už daugybės mylių mąstydama apie visas komandos kapitones, kurias jis galėtų įsimylėti. — Tu atrodei tokia liūdna, Maribeta. Ar kas nors negerai?

Jis suprato, kad ją kamuoja kažkokios mintys, deja, nenumanė kokios, nes juodu buvo ką tik susipažinę. Tačiau būtų mielai jai pagelbėjęs.

Tik padedant Maribetai pirmąsyk po daugybės mėnesių jam truputį atlėgo širdis dėl Anės, ir jis būtų labai norėjęs atsidėkoti jai tuo pačiu.

— Apie nieką... Tik svajoju, nieko ypatinga... — Tik apie manyje augantį kūdikį, ir tiek, nieko svarbaus.

— Nori pasivaikščioti?

Juodu apėjo pusę ežero, kartais balansuodami ant akmenų, kartais brisdami vandeniu, kartais kirsdami smėlėtus paplūdimius. Tai buvo gražus nedidelis ežerėlis, ir grįžtant Tomis pasiūlė jai palenktyniauti, nes jie buvo nuklydę toli pakrante. Deja, net turėdama ilgas, grakščias kojas, ji neįstengė jo pavyti. Galų gale jie griuvo ant smėlio šalia vienas kito ir tysojo, žvelgdami į dangų, stengdamiesi atgauti kvapą ir šypsodami.

— Tu tikra greituolė, — pagyrė jis, ir ji nusijuokė. Kartais pasijusdavo taip, lyg Tomis būtų jos brolis.

— Beveik tave pasivijau, bet suklupau ant akmens.

— Na jau ne, buvai gerokai atsilikusi...

— Taip, bet tu pradėjai bėgti anksčiau už mane ir buvai aštuoniomis pėdomis pranašesnis. Tiesą sakant, sukčiavai...

Ji kvatojo, o jų veidus skyrė mažytis tarpelis. Tomis ryte rijo ją akimis ir grožėjosi kiekvienu jos bruožu.

— Nieko panašaus! — gynėsi jis, nepaprastai geisdamas ją pabučiuoti.

— Sukčiavai! Kitą kartą tave aplenksiu.

— Taip, žinoma... Lažinuosi, kad net nemoki plaukti...

Jam labai patiko ją erzinti gulint šalia, būti su ja. Jis dažnai galvodavo, koks apima jausmas, kai myliesi su moterimi. Norėtų tai žinoti, patirti su ja... Bet ji atrodė tokia moteriška ir kartu tokia nekalta, kad jis net bijojo ją paliesti. Todėl apsivertė ir išsitiesė ant pilvo, kad ji nematytų, jog jam labai patinka. O ji gulėjo šalia jo ant nugaros ir staiga pajuto kažką keista. Joje kažkas sudilgčiojo, ir ji pasijuto labai keistai, lyg viduje plazdėtų drugelio sparnai. Jausmas buvo dar nepatirtas, bet ji akimoju suprato, jog tai — pirmieji gyvybės ženklai... Tai jos kūdikis...

— Ar viskas gerai? — Jis susirūpinęs žvelgė į ją, nes valandėlę jos mina buvo keista, tarsi Maribeta būtų išsigandusi, o paskui suglumusi.

— Gerai, — tyliai atsakė ji, ūmai sukrėsta to, kas įvyko.

Bėda vėl ją prislėgė, ji suvokė, koks tikras tas kūdikis, koks jis gyvas, kaip sparčiai bėga laikas, nepaisydamas jokių jos norų. Jai buvo šovusi mintis apsilankyti pas gydytoją ir įsitikinti, kad viskas klostosi sklandžiai, bet čia nieko nepažinojo, be to, tikrai nebūtų išgalėjusi jam sumokėti.

— Kartais lyg labai nutolsti, — tarė jis svarstydamas, apie ką ji galvoja, kai šitaip atrodo. Jam knietėjo žinoti apie ją viską.

— Na, galvoju apie kai ką, pavyzdžiui, apie savo namiškius, seserį...

— Ar pasišneki su jais? — susidomėjo jis, mat ji buvo kupina daugybės nedidelių paslapčių. Viskas jam buvo nauja ir labai jaudino.

— Parašau. Taip geriau. Kai skambinu, tėtis vis dar labai niršta.

— Matyt, kaip reikiant jį supykdei.

— Ilga istorija. Kada nors papasakosiu. Gal kitą kartą. — Jei tas kartas bus.

— Kada tau kitas laisvadienis?

Jis nekantravo vėl su ja pasimatyti. Jam patiko būti su ja, patiko jos plaukų kvapas, žvilgsnis, oda, kai jis laikydavo ją už rankos ar netyčia paliesdavo, jos šneka, mintys, kuriomis abu dalydavosi. Ji traukė viskuo.

— Turėsiu kelias valandas sekmadienį popiet. Bet paskui dirbsiu iki trečiadienio.

— Ar norėtum sekmadienį vakare nueiti į kiną? — viltingai paklausė jis, ir ji šyptelėjo.

Niekas nėra jos kur nors kvietęs. Vaikinai mokykloje ja nesidomėjo, išskyrus tokius pataikūnus ir netikšas kaip Deividas O’Konoras. Ji su niekuo nesusitikinėjo, net su Polu... Visa tai buvo jai nauja ir glostė širdį.

— Mielai.

— Pasiimsiu tave iš restorano, jei tau patogu. Be to, trečiadienį galėtume ir čia atkeliauti arba sugalvoti ką nors kita, jei tu nenori būti prie ežero.

— Man čia smagu, — pasakė ji, apsidairė ir paskui pažvelgė į jį. Ji kalbėjo rimtai.

Juodu susiruošė namo jau po šeštos, kai pamažu ėmė leistis saulė, ir neskubėdami važiavo į miestelį. Jis būtų mielai nusivedęs ją vakarienės, bet buvo prižadėjęs padėti mamai sumontuoti naują knygų spintą. O ji ketino pagaminti vakarienę. Dabar tai atsitikdavo retai. Tomis žadėjo grįžti septintą.

Likus dvidešimčiai minučių iki septintos, jie privažiavo nedidelį namą, kuriame gyveno Maribeta. Ji nenoromis išlipo iš automobilio.

— Ačiū už puikiai praleistą dieną. — Tai buvo smagiausia popietė per daugybę metų, o jis — geriausias draugas, tokio ji niekada neturėjo. Tarsi buvo lemta, kad jis įžengs į jos gyvenimą. — Man buvo labai gera.

— Ir man, — nusišypsojo jis, stovėdamas šalia jos ir žvelgdamas į spindinčias žalias jos akis. Ji tarsi švytėjo, ir tai Tomį užbūrė. Jis nepaprastai geidė ją pabučiuoti. — Rytoj vakare ateisiu į restoraną pavakarieniauti. Kada baigi darbą?

— Dirbsiu iki vidurnakčio, — nusiminė Maribeta.

O, kad ji būtų laisva ir galėtų visur rodytis su juo bent jau iki vasaros pabaigos. Paskui viskas pasikeis. Bet dabar vis dar galėjo apsimesti, jog taip nebus. Nors šią popietę pajutusi krutant kūdikį suprato, kad tokių dienų liko nedaug.

— Rytoj parvešiu tave iš darbo.

Jo tėvai neprieštaraus, kad jis kažkur susiruošė, juk gali pasakyti, kad į vėlyvą seansą.

— Būtų smagu, — šyptelėjo ji ir, stovėdama ant paradinių laiptų, pamojo jam nuvažiuojant, o jo veide švietė plati šypsena.

Jis buvo laimingiausias vaikinas, kai parsirado namo ir vis dar šypsodamas be penkių septintą įžengė pro paradines duris.

— Kas tau? Ar šiandien ežere pagavai banginį? — šyptelėjo jam mama, baigdama dengti stalą. Ji iškepė jautienos kepsnį, jo tėčio mėgstamiausią, ir Tomį apniko keista nuojauta, kad mama itin stengiasi įtikti tėčiui.

— Ne, žuvis nekibo... Tik truputį pasikaitinau saulėje, pasivarčiau smėlyje, pasimaudžiau. — Namai gardžiai kvepėjo. Ji buvo prikepusi ir orinių pyragaičių, sugrūdusi bulvių košės, patiekusi saldžių kukurūzų, kuriuos mėgo visi, net Anė. Bet skausmo antplūdis, prisiminus ją, šįvakar lyg nebebuvo toks stiprus. Padėjo pokalbis su Maribeta. O, kad jis būtų galėjęs taip pasišnekėti su mama! — Kur tėtis?

— Žadėjo grįžti šeštą. Matyt, užtruko darbe. Turėtų tučtuojau parsirasti. Sakiau, kad vakarienė septintą.

Bet jis nepasirodė ir po valandos, o kai mama paskambino jam į darbą, tenai niekas nekėlė ragelio. Kepsnys jau buvo visiškai iškepęs, o plonai sučiauptos mamos lūpos bylojo, kad ji niršta.

Penkiolika po aštuntos ji su Tomiu pavalgė. Devintą pro duris įžengė tėvas, gerokai įkaušęs, bet puikiai nusiteikęs.

— Nagi, nagi, kokia permaina: žmonelė patiekė vakarienę! — linksmai sušuko jis, siekdamas ją pabučiuoti, bet per kelis colius prasilenkė su jos skruostu. — Kokia proga?

— Sakei pareisiąs namo šeštą, — niūriai tarė ji. — Juk užsiminiau, kad vakarienė bus septintą. Pamaniau, kad mūsų šeima vėl turėtų pradėti vakarieniauti kartu.

Išgirdęs tokius jos žodžius, Tomis sunerimo, bet paskui pagalvojo, kad kažin, ar greitai taip nutiks, todėl nusprendė nesijaudinti iš anksto.

— Turbūt pamiršau. Taip seniai gaminai valgį, kad net neprisimenu.

Jis, regis, nesijautė kaltas, o atsisėdęs prie stalo kaip įmanydamas stengėsi vaizduoti blaivesnį, nei buvo. Retai kada grįždavo išgėręs, bet paskutinius septynis mėnesius jo gyvenimas buvo ganėtinai liūdnas, ir praskaidrinti jį vienu ar dviem stiklais viskio atrodė lyg ir visai neblogai, ypač kai išgerti pasiūlė du jo darbuotojai.

Liza tylėdama atnešė ir padėjo jam lėkštę. Jis nustebęs pažvelgė į patiekalą.

— Mėsa perkepusi, ar ne, brangioji? Juk žinai, kad mėgstu pusiau iškepusią.

Nusivylusia mina ji stvėrė iš jo lėkštę, visą jos turinį suvertė į šiukšliadėžę ir tuščią trenkė į plautuvę.

— Tada pasistenk pareiti prieš devintą. Pusiau iškepusi buvo prieš dvi valandas, Džonai, — prakošė ji pro sukąstus dantis, o jis atsilošė kėdėje. Atrodė kaip perlietas vandeniu.

— Atleisk, Liza.

Stovėdama prie plautuvės, ji atsigręžė ir pažvelgė į vyrą, pamiršusi, kad čia yra ir Tomis. Jie, regis, visada jį pamiršdavo. Tarsi jų mintyse jis būtų išėjęs kartu su Ane. Lyg jo reikmės jiems neberūpėjo. Jie buvo taip sutrikdyti nelaimės, kad visai nepadėjo sūnui.

— Manau, kad daugiau tai neturi reikšmės, ar ne, Džonai? Niekas. Nė viena tų smulkmenų, kurios atrodydavo labai svarbios. Mes visi pasidavėme.

— Mums nevalia pasiduoti, — tyliai įsiterpė Tomis. Šią popietę Maribeta suteikė jam vilties, kurios jis norėjo suteikti ir jiems, kaip niekam kitam. — Mes vis dar gyvename. O Anė labai susikrimstų mus tokius regėdama. Gal mėginkime praleisti daugiau laiko kartu? Nebūtinai kas vakarą, bet nors retsykiais.

— Pasakyk tai savo tėvui, — šaltai atšovė Liza, atsuko jiems nugarą ir pradėjo plauti indus.

— Per vėlu, sūnau. — Tėvas paplekšnojo jam per petį ir užsidarė miegamajame.

Liza baigė tvarkytis ir, kietai sučiaupusi lūpas, kibo su Tomiu montuoti naujos knygų spintos. Į ją rudenį susidės vadovėlius. Bet su sūnumi mažai kalbėjo, tik pasakojo apie projektą, į kurį buvo įsitraukusi. Paskui padėkojo jam už pagalbą ir nuslinko į miegamąjį. Per paskutinius septynis mėnesius ji pasikeitė, jos švelnumas ir šiluma, kuria apgaubdavo sūnų, virto akmeniu, ir jos akyse Tomis tematė neviltį, skausmą ir sielvartą. Buvo aišku, kad Anės mirtis pribaigs juos visus.

Kai Liza įsėlino į kambarį, Džonas miegojo ant lovos su drabužiais. Ji ilgai žiūrėjo į vyrą, tada nusisuko ir uždarė duris. Gal nebesvarbu tai, kas buvo tarp jųdviejų. Prieš keletą mėnesių ji lankėsi pas gydytoją, ir šis pasakė, kad ji nebeturės vaikų. Beprasmiška net mėginti. Anės gimimas pernelyg nualino organizmą. Dabar jai keturiasdešimt septyneri, be to, net ir jaunesnei būdavo sunku pastoti. Šįsyk daktaras pripažino, kad nėra jokios vilties.

Ji nebesimylėdavo su vyru. Jis nelietė jos nuo tos nakties prieš Anės mirtį, kai juodu buvo tikri, kad ji tik peršalo. Jie vis dar kaltino vienas kitą ir save, ir nuo minties, kad ji galėtų mylėtis su juo dabar, ją nupurtydavo. Ji nebenorėjo su niekuo mylėtis, su kuo nors vėl suartėti, nebenorėjo niekuo rūpintis ar ką nors labai pamilti ir sielvartauti jo netekusi. Ne išimtis buvo ir Džonas su Tomiu. Ji šalinosi jų, tapo visiškai abejinga, nors tuo šaltumu tik slėpė skausmą. Džono širdgėla buvo kur kas akivaizdesnė. Jis baisiai kentėjo. Nepaprastai ilgėjosi ne tik mylimos dukrelės, bet ir žmonos, sūnaus, neišmanė, kur dėtis su savo jausmais. Jis niekam negalėjo pasipasakoti, niekas jo neguodė. Galėjo būti jai neištikimas, bet jo netraukė seksas su kita, troško to, kas juodu siejo anksčiau. Norėjo to, kas neįmanoma, norėjo, kad grįžtų anas gyvenimas.

Jai vaikštinėjant po kambarį ir nusirengiant, jis sukrutėjo. Liza nuėjo į vonios kambarį, apsivilko naktinius ir, prieš užgesindama šviesą, jį pažadino.

— Vilkis pižamą, — tarė ji, tarsi būtų šnekėjusi su vaiku, o gal ir nepažįstamuoju. Ji kalbėjo kaip slaugė, kuri rūpinasi juo, bet ne kaip moteris, kuri kitados jį mylėjo.

Jis valandėlę pasėdėjo ant lovos krašto, laukdamas, kol prablaivės galva, ir pažvelgė į ją.

— Atsiprašau dėl šio vakaro, Liza. Tiesiog pamiršau. Galbūt nervinausi, kad grįšiu namo ir viskas vėl prasidės iš naujo. Nežinau. Neketinau visko sugadinti.

Bet jis tai padarė. Gyvenimas jiems viską sumovė. Jos nebėra, ji niekada negrįš pas juos. Jie nebepamatys savo mažosios Anės.

— Nesvarbu, — pasakė ji, bet neįtikino nei jo, nei savęs. — Kada nors vėl pavakarieniausime.

Deja, buvo nepanašu, kad ji kalba rimtai.

— Tikrai? Labai norėčiau. Pasiilgau mūsų vakarienių.

Tais metais jie visi sublogo. Septyni mėnesiai jiems buvo labai sunkūs, ir tai buvo matyti. Džonas suseno, Liza atrodė nusikamavusi ir nelaiminga, ypač dabar, kai paaiškėjo, kad ji tikrai nebegali turėti vaikų.

Jis nupėdino į vonios kambarį ir apsivilko pižamą. Kai atsigulė šalia jos, kvepėjo švara ir atrodė tvarkingai. Bet ji buvo atsukusi jam nugarą, sustingusi ir labai liūdna.

— Liza? — prabilo jis tamsiame kambaryje. — Kaip manai, ar kada nors man atleisi?

— Nėra ko atleisti. Tu nieko nepadarei. — Jos balsas buvo apmiręs, taip jautėsi ir jis. Abu buvo tarsi mirę.

— Gal jei būtume pakvietę gydytoją tą naktį... Jei nebūčiau tikinęs, kad tai tik peršalimas...

— Daktaras Stounas sako, kad niekas nebūtų dėl to pasikeitę. — Bet ji pati, regis, tuo netikėjo.

— Atleisk, — pasakė jis, springdamas ašaromis, ir uždėjo ranką jai ant peties. Tačiau ji nė nekrustelėjo, tik jam prisilietus, regis, dar labiau sustingo ir nutolo. — Atleisk, Liza...

— Ir tu man atleisk, — tyliai sušnabždėjo, bet neatsigręžė.

Ji niekada nežiūrėdavo į jį. Niekada nematydavo, kaip jis, gulėdamas lovoje, tyliai verkia, šviečiant mėnuliui, o jis nė sykio neregėjo jos ašarų, pamažu byrančių ant pagalvės. Tarsi du žmonės, tyliai skęstantys skirtinguose vandenynuose.

Tąnakt ir Tomis tysojo savo lovoje, galvodamas apie juos, manydamas, jog nebėra vilties juodu vėl sujungti. Jam buvo aišku, kad jiems pernelyg daug visko atsitiko, skausmas buvo toks didžiulis, o širdgėla tokia nepakeliama, kad nebeįmanoma atsigauti. Jis neteko ne tik sesutės, bet ir savo namų, abiejų tėvų. Vienintelis jį džiuginęs dalykas, šitaip gulint ir mąstant apie juos, buvo jo laukiantis pasimatymas su Maribeta... Jis prisiminė ilgas jos kojas, ryškiai rusvus plaukus, juokingus senus marškinius, kuriais ji vilkėjo, ir jų lenktynes ežero pakrantėje. Galvodamas apie tūkstantį dalykų pamažu nugrimzdo į miegą ir susapnavo Maribetą — ji lėtai ėjo paplūdimiu prie ežero susikibusi už rankų su Ane.

PENKTAS SKYRIUS

Sekmadienį po darbo Tomis nusivedė ją į filmą „Nuo čia iki amžinybės“ su Bertu Lankasteriu ir Debora Ker. Filmas jiems patiko. Jis sėdėjo prisiglaudęs prie jos ir ją apkabinęs. Juodu triauškė spragintus kukurūzus ir ledinukus, ir Maribeta verkė visose liūdnose vietose. Vėliau abu nutarė, kad filmas puikus.

Kai jis vežė ją namo, jie planavo, ką veiks trečiadienio popietę, o Maribeta nerūpestingai pasiteiravo, kaip pasisekė vakarienė su tėvais. Nors jie ir buvo susitikę po to vakaro, ji to nepaklausė.

— Tiesą sakant, nelabai, — susimąstęs tarė jis, — netgi visai nemaloni. Tėtis neparėjo laiku namo. Tikriausiai kur nors užsisėdėjo su savo bendradarbiais. Jautiena perkepė, mama labai įsiuto, o tėtis parsirado išgėręs. Taigi vakaras anaiptol nebuvo tobulas. — Jis šyptelėjo, jam buvo bjauru, kad turi žvelgti į tai filosofiškai. — Juodu pykstasi kone nuolatos. Regis, siunta dėl dalykų, kurių negali pakeisti, bet ir neįstengia padėti vienas kitam.

Maribeta užjaučiamai linktelėjo, ir jie trumpam susėdo ant paradinių laiptų. Sena ponia, kuri išnuomojo jai kambarį, džiaugėsi, kad Maribetai smagu, ši mergina jai iš tikrųjų patiko. Senutė nuolat kartojo, kad ji per liesa, bet Maribeta žinojo, jog nebeilgai. Tiesą sakant, jau papilnėjusi. Bet vis dar mokėjo tai paslėpti, nors pilvas po prijuoste, kurią ryšėjo darbe, jau pūpsojo labiau nei iš pradžių.

— Taigi, ką veiksime trečiadienį? — linksmai paklausė Tomis. — Vėl trauksime prie ežero?

— Žinoma. Gal šįsyk leistum man pasirūpinti priešpiečiais? Net galiu ką nors pagaminti.

— Gerai.

— Ko norėtum?

— Valgysiu viską.

Jis tetroško būti su ja. Jiems sėdint greta vienas kito ant laiptų, gundantis jos kūnas buvo visai čia pat, bet vis tiek jis kažkodėl negalėjo pasilenkti ir jos pabučiuoti. Maribeta jį traukė visu kuo, ir net buvimas arti jos kėlė jam fizines kančias, bet glausti ją glėbyje ir bučiuoti jis pernelyg drovėjosi. Sėdėdama šalia Tomio, ji pajuto, kad jis įsitempęs, bet neteisingai suprato tos įtampos priežastį, manė, jog tai susiję su jo tėvais.

— Gal reikėtų šiek tiek palaukti, — tarė ji. — Praėjo tik septyni mėnesiai. Tegu jie atitoksta. Gal kai tavo mama pradės dirbti, reikalai pasitaisys.

— Arba pablogės, — susirūpinęs pasakė jis. — Tada jos nuolat nebus namie. Kai Anė buvo gyva, ji dirbdavo ne visą dieną. Turbūt ji mano, kad dėl manęs jai nereikia ištisai būti namuose, ir ji teisi. Prasidėjus mokslo metams, parsirasiu namo tik šeštą.

— Ar jie ryžtųsi dar vienam kūdikiui? — susidomėjo ji, nelabai įsivaizduodama, kiek jiems metų.

Tomis papurtė galvą. Tokia mintis ir jam buvo šovusi, bet nepanašu, kad dabar tėvai būtų tam pasirengę.

— Man regis, mamai jau per vėlu. Jai keturiasdešimt septyneri, be to, ji labai sunkiai susilaukė Anės. Net nežinau, ar jie norėtų kūdikio. Niekada apie tai nekalbėjo.

— Tėvai nesišneka apie tokius dalykus girdint vaikams, — šyptelėjo ji, ir jis kiek sutriko.

— Taip. Turbūt.

Jie sutarė dėl trečiadienio popietės, ir jis pažadėjo ateiti vakarienės į restoraną pirmadienį arba antradienį. Džulė jau buvo suuodusi, kad Maribeta matosi su juo, ir, vos jam pasirodžius restorane, visos imdavo ją erzinti, bet geraširdiškai, nepiktai, nes džiaugėsi, kad ji susidraugavo su tokiu mielu vaikinu.

Mindžikuodamas nuo vienos kojos ant kitos, jis palinkėjo jai labos nakties, šalia jausdamasis nerangus, nors taip būdavo retai. Nenorėjo nei pernelyg skubėti, nei labai delsti, nei pasirodyti jai per įžūlus, nei sudaryti įspūdį, kad ji jam nepatinka. Tai buvo kankinanti valandėlė. Maribeta tyliai uždarė duris ir susimąsčiusi užlipo laiptais į savo kambarį, svarstydama, kaip galų gale turės iškloti jam teisybę.

Jis užsuko pas ją į restoraną rytojaus popietę, o kitas dvi dienas užėjo po darbo ir parvežė ją namo. Prieš pasiimdamas Maribetą trečiadienį, ankstyvą rytą kapinėse aplankė Anę.

Jis kartkartėmis nueidavo aptvarkyti jos kapelio, nubraukti sausų lapų. Buvo pasodinęs gėlių ir kruopščiai jas prižiūrėdavo. Tai darydavo ir dėl sesutės, ir dėl mamos, mat žinojo, kad mamai rūpi kapas, bet jai per skaudu čia ateiti.

Triūsdamas jis kartais šnekėdavosi su ja, o šįsyk užsiminė apie Maribetą ir apie tai, kad ji labai jam patinka. Tarsi Anė būtų sėdėjusi medyje ir žiūrėjusi į jį, o jis jai pasakojo, ką nuveikęs paskutiniu metu.

— Ji — puiki mergina... Jokių spuogų, ilgos kojos... Nemoka plaukti, bet nuostabiai bėgioja. Tau ji patiktų.

Jis šyptelėjo, galvodamas apie Maribetą ir mažąją sesutę. Kai kuriais atžvilgiais Maribeta jam priminė merginą, kokia būtų Anė, sulaukusi šešiolikos. Jiedvi buvo labai sąžiningos, doros ir tiesmukos. Ir abi turėjo tokio pat šelmiškumo ir humoro.

Tomis baigė tvarkyti kapą ir prisiminė Maribetos žodžius apie žmones, kurie šmėkšteli gyvenime tik norėdami ką nors padovanoti ar suteikti ypatingą palaimą. „Ne visiems lemta likti visam laikui“, pasakė ji, ir tai buvo pirmas kartas, kai jis suvokė, kodėl Anė išėjo. Gal ji tik ėjo pro šalį... O, kad būtų galėjusi pagyventi ilgėliau.

Jam nueinant, jos kapelis pavėsyje atrodė tvarkingas ir švarus, ir Tomiui, kaip ir visada, suspaudė širdį, kad turi ją palikti ir regėti jos vardą, parašytą ant nedidelio antkapio: Anė Elizabeta Vitaker. Jame taip pat buvo iškaltas mažas avinėlis. Kaskart, pažvelgus į jį, Tomio akys paplūsdavo ašaromis.

— Iki, mažyle, — sušnabždėjo jis. — Netrukus vėl ateisiu... Myliu tave...

Jis vis dar nepaprastai jos ilgėjosi, ypač būdamas kapinėse. Kai užsuko paimti Maribetos prie jos namo, buvo labai tylus, ir ji iškart tai pastebėjo.

— Kas nors negerai? — Dirstelėjusi į jį suprato, kad jis nusiminęs, ir labai sunerimo. — Gal kas nors atsitiko?

— Ne. — Jos dėmesys jį sujaudino. Tomis vėl prabilo tik po valandėlės: — Buvau nuėjęs patvarkyti... na, žinai... Anės kapo šiandien... retkarčiais tenai užsuku... Mamai patinka, kad tenai nueinu, ir pats mielai ją lankau... Suprantu, kad mama labai nenori to daryti. — Jis nusišypsojo ir sužiuro į draugę. Ji vilkėjo tuos pačius dukslius marškinius, bet šį kartą mūvėjo šortus ir buvo apsiavusi sandalais. — Papasakojau Anei apie tave. Manau, kad ji ir taip žino, — tarė, šalia jos pasijutęs geriau.

Jam patiko dalytis su ja paslaptimis. Jokių dvejonių, jokios gėdos. Ji buvo tarsi jo tęsinys arba būtybė, su kuria užaugo.

— Naktį sapnavau ją, — tarė Maribeta, ir Tomis apstulbo.

— Ir aš. Sapnavau judvi, vaikštinėjančias prie ežero. Mane užliejo ramybė.

Maribeta linktelėjo.

— Sapnavau, kad ji liepia pasirūpinti tavimi, ir aš jai prižadėjau. Tai lyg žmonių grandinė... ji išėjo, bet pasirodžiau aš... Anė paprašė tave prižiūrėti... Galbūt po manęs tai darys kuri nors kita ir... Tai tarsi nepaliaujamas žmonių, pasirodančių mūsų gyvenime, srautas. Tą ir mėginau tau pasakyti anądien. Nieko nėra amžina, bet plaukia nenutrūkstama tėkmė žmonių, kurie eina per mūsų gyvenimą ir toliau būna su mumis... Niekas nesustoja ir nepasilieka, o srūva kaip upė. Ar tai skamba kvailai? — Ji atsigręžė į Tomį, svarstydama, ar filosofiniai jos postringavimai jam neatrodo paiki, bet jam neatrodė. Juodu buvo subrendę ne pagal metus, ir visai pagrįstai.

— Ne. Tik ta žmonių tėkmė, kai jie tai šmėkšteli, tai vėl dingsta, man ne prie širdies. Labiau patiktų, kad žmonės liktų. O, kad Anė vis dar būtų gyva. Visai nenoriu „tos kitos“ po tavęs, Maribeta. Kas trukdo tau pasilikti?

— Ne visada galime taip elgtis, — pasakė ji. — Kartais turime keliauti toliau. Kaip Anė. Ne visada galime rinktis. — Nors galėjo rinktis, ji su kūdikiu buvo susaistyta, ir vis dėlto galiausiai Maribeta turės pasitraukti, o kūdikis gyvens savo pasaulyje su kitais tėvais. Dabar atrodė, lyg visų jų gyvenime nebuvo nieko amžino.

— Aš taip nenoriu, Maribeta. Tam tikru metu žmonės turi likti.

— Vieni lieka, kiti ne. Kai kurie tiesiog negali. Mes tik turime juos mylėti, kol galime, ir iš jų mokytis to, kas mums skirta.

— O kaip mudu? — paklausė jis, staiga keistai surimtėjęs, nepanašus į šešiolikmetį. Bet ji buvo rimta jauna moteris. — Ar mums lemta ko nors pasimokyti vienam iš kito?

— Galbūt. Gal mudviem dabar reikia vienam kito, — išmintingai atsakė ji.

— Tu jau man atskleidei daug dalykų dėl Anės: kad turiu ją paleisti, mylėti, kad ir kur ji dabar yra, nešiotis ją su savimi.

— Ir tu man padėjai, — šiltai pasakė ji, bet nepaaiškino kuo, ir jis nustebo.

Jiems važiuojant prie ežero, joje vėl sukrutėjo kūdikis. Nuo tol, kai jį pajuto pirmąkart, jis judėjo daug sykių, ir tas jausmas darėsi jai pažįstamas ir mielas. Dar to nebuvo patyrusi, ir jai tai teikė malonumo.

Kai jie nukako prie ežero, Tomis patiesė ant smėlio užklotą, ir Maribeta sudėjo ant jo maistą. Buvo padariusi sumuštinių su kiaušinių salotomis. Tomis tikino, kad tokius sumuštinius labiausiai mėgsta. Dar buvo paėmusi šokoladinio pyrago, maišelį vaisių, butelį pieno, kurio dabar gerdavo daug, ir sodos vandens. Juodu buvo išalkę, todėl nusprendė tučtuojau užkąsti, o paskui atsigulė ant patiesalo ir ilgai šnekėjosi apie mokyklą, jo draugus, jųdviejų tėvus ir planus. Tomis pasakojo kartą buvęs su tėčiu Kalifornijoje ir Floridoje apžiūrėti produktų. Ji nesilankė niekur ir prisipažino labai norinti nuvažiuoti į Niujorką ir Čikagą. Abu svajojo nukeliauti į Europą, bet jai toptelėjo, kad vargu ar kada nors pavyks tenai nusigauti. Jai nepasitaikė progos kur nors išvažiuoti, išskyrus šį miestelį, nors ir ši kelionė jai buvo didžiulis nuotykis.

Jie sušneko apie Korėjos karą ir jame žuvusius jų pažįstamus. Jiems atrodė tikra beprotybė, kad jų šalis, vos pasibaigus vienam karui, įsivėlė į kitą. Abu prisiminė: kai jiems buvo ketveri, buvo užpultas Perl Harboras. Tomio tėvas jau buvo per senas karo tarnybai, o Maribetos tėtis kariavo prie Ivo Džimos. Kol jo nebuvo, jos mama nerimavo, bet galiausiai jis grįžo namo gyvas ir sveikas.

— Ką darytum, jei tave išsiųstų į karą? — paklausė ji.

Tai išgirdęs jis sutriko.

— Turi galvoje, dabar? Ar kai man sukaks aštuoniolika?

Tai buvo įmanoma, mat iki šaukimo buvo likę dveji metai, o Korėjos karas vis dar tęsėsi.

— Nesvarbu. Ar eitum?

— Žinoma. Privalėčiau.

— O aš ne, jei būčiau vyras. Nesu karo šalininkė, — kirto ji.

Tomis nusišypsojo. Jos galvoje kirbėjo labai aiškios mintys, o kelios jų buvo gana beprotiškos.

— Nes tu mergina. Vyrams toks klausimas nekyla.

— Bet gal turėtų. O gal kada nors vyrai galės rinktis. Juk kvakeriai nekariauja. Manau, jie išmintingesni už kitus.

— Gal jie tik bijo, — tarė jis, mat taikėsi su jam žinomais papročiais, o Maribeta nenorėjo jų pripažinti. Ji nepritarė daugeliui dalykų, nebent jais iš tikrųjų tikėjo.

— Abejoju, kad jie — bailiai. Tiesiog ištikimi sau ir tam, kuo tiki. Jei būčiau vyras, atsisakyčiau eiti į karą, — atkakliai tvirtino Maribeta. — Karas — kvailystė.

— Ne, neatsisakytum, — išsišiepė Tomis. — Kautumeis kaip visi. Būtum priversta.

— Galbūt kada nors vyrai nebesielgs, kaip yra priversti. Gal tuo suabejos ir nedarys, kas jiems liepiama.

— Kažin. O jeigu taip ir būtų, kiltų sumaištis. Kodėl vieni vyrai turėtų kariauti, o kiti ne? Kaip jie elgtųsi? Pabėgtų? Kur nors pasislėptų? Tai neįmanoma, Maribeta. Palik karą vaikinams. Jie žino, ką daro.

— Čia ir yra bėda. Nemanau, kad žino. Mes įsitraukiame į naujus karus kaskart, kai kažkam pasidaro nuobodu. Kad ir šis karas. Vos išsikapstėme iš vieno, jau esame įklimpę į kitą, — nepritariamai pasakė ji.

Tomis nusijuokė.

— Gal tau reikėtų tapti prezidente, — paerzino jis, bet gerbė jos idėjas ir ryžtą drąsiai mąstyti. Ji buvo tikrai narsi.

Paskui jie nusprendė pasivaikščioti aplink ežerą, o grįžtant Tomis paklausė, ar ji nenorėtų pasimaudyti. Bet ji ir vėl atsisakė, ir jam parūpo, kodėl ji nenori kartu paplaukioti. Toli ežere plūduriavo sielis, ir jam knietėjo nuplaukti iki ten su ja, bet Maribeta nepanoro.

— Nagi, rėžk teisybę, — galų gale tarė jis. — Bijai vandens? Nėra ko gėdytis, jei bijai. Tik pasakyk.

— Visai ne. Tik netraukia maudytis. — Ji mokėjo gerai plaukti, bet nė nemanė nusivilkti tėčio marškinių.

— Tada nors sumirkyk kojas. — Buvo karšta, ir jai būtų buvę gera panerti į vėsų vandenį, deja, ji negalėjo. Buvo jau puspenktą mėnesį nėščia. — Tik įbrisk su manimi. Jis gaivus.

Ji nusileido, bet tik tiek. Ežeras buvo tolokai seklus, taigi jie buvo nubridę gana nemažai, kai jis staiga ėmė gilėti. Ji sustojo ant seklumos, o jis pro ją nuplaukė iki sielio, yrėsi plačiais, lygiais mojais. Jo rankos ir kojos buvo ilgos, stiprios, taigi jis puikiai plaukė. Netrukus jau stovėjo šalia jos.

— Šauniai plauki, — pagyrė Maribeta.

— Pernai buvau mokyklos komandoje, bet jos kapitonas tikras bukagalvis. Šiais metais su komanda neplauksiu. — Jis smalsiai varstė ją šelmiškomis akimis, kai jie leidosi eiti atgal kranto link, ir aptaškė ją. — Iš tikrųjų tu bailė. Tikriausiai plauki ne blogiau už mane.

— Ne, — atsakė ji, mėgindama išsisukti nuo vandens purslų.

Bet jis toliau valiūkiškai žaidė su ja, ir ji, neįstengdama atsispirti, taip pat jį aptaškė. Netrukus jie lyg vaikai gausiai liejo vienas ant kito vandenį. Ji permirko, o mėgindama išvengti į ją tyškančio vandens prarado pusiausvyrą ir žnektelėjo į vandenį. Iš pradžių nustebo, bet paskui susivokė kiaurai peršlapusi, todėl išlipus iš vandens jis tikrai pastebės išsišovusį jos pilvą. Buvo per vėlu išgelbėti padėtį, taigi ji pakišo Tomiui koją ir šis pliumptelėjo šalia jos. Tada ji kuo greičiausiai nuplaukė nuo jo, tačiau jis nesunkiai ją pasivijo, ir abu ėmė springti vandeniu ir juoktis.

Maribeta neplaukė su juo iki sielio, bet abu šiek tiek paplaukė kartu. Ji vis suko galvą, kaip grakščiai išlipti iš vandens, kad jis nepastebėtų jos pilvo, deja, nė neįsivaizdavo kaip. Galų gale apsimetė sustirusi ir paprašė Tomio atnešti rankšluostį. Jis šiek tiek nustebo: juk vanduo šiltas, o popietės saulė kaitinte kaitino, bet išbridęs ant kranto paėmė rankšluostį ir ištiesė jai, tad ji vis dėlto bus priversta išnirti iš ežero ir nupėdinti iki jo. Norėjo jam liepti nusisukti, bet nedrįso, tik sunerimusi gulėjo vandenyje.

— Kas nors ne taip? — Ji nežinojo, ką jam atsakyti, ir galiausiai nenoromis linktelėjo. Neketino jam prisipažinti ir visai nenumanė, kaip atskleis tiesą. Dabar ji tarsi įviliota į spąstus. — Gal galėčiau padėti? — suglumo jis.

— Kažin.

— Klausyk, tiesiog lįsk lauk, Maribeta. Kad ir kas būtų, mes susitvarkysime. Nagi, padėsiu.

Jis ištiesė jai ranką, ir išvydus tokį jo gestą jos akys priplūdo ašarų. Tada jis nustypčiojo iki jos ir ėmė atsargiai ją kelti. Galų gale Maribeta atsistojo priešais jį. Ji leidosi ištraukiama iš vandens ir nesipriešino, jai iš akių pasipylė ašaros, bet jis visai nesuprato, kodėl ji verkia. Jis švelniai apgaubė ją rankšluosčiu, o kai jo žvilgsnis nukrypo žemyn, išvydo aiškiai pūpsantį pilvuką, dar nedidelį, bet labai kietą ir labai apvalų. Žinoma, tai kūdikis. Jis prisiminė, kaip atrodė jo mama, laukdamasi Anės, o Maribeta buvo per liesa, kad dėl to kiltų abejonė. Jis apstulbęs sužiuro į ją.

— Nenorėjau, kad sužinotum, — liūdnai tarė ji. — Nenorėjau tau sakyti.

Jie stovėjo iki kelių ežere, bet nė vienas nežengė arčiau kranto. Tomis atrodė lyg žaibo trenktas, o Maribeta — lyg ką nors palaidojusi.

— Na, — tyliai pasakė jis, prisitraukdamas ją ir ranka apglėbdamas per pečius, — eime atsisėsti.

Juodu tylėdami nužingsniavo į paplūdimį, ten, kur buvo pasikloję užklotą. Ji nusismaukė rankšluostį ir atsisagstė tėčio marškinius. Po jais vilkėjo maudymosi kostiumėlį ir mūvėjo šortus, o dangstytis marškiniais dabar buvo beprasmiška. Jos paslaptis išaiškėjo.

— Kaip tai nutiko? — galų gale paklausė jis, stengdamasis nespoksoti į iškilimą, kuris, jai sėdint, aiškiai pūpsojo. Tomis vis dar buvo priblokštas.

Išgirdusi jo klausimą, jį nelinksmai šyptelėjo.

— Man regis, visai paprastai, nors apie tai nedaug ką nutuokiu.

— Turėjai vaikiną? Turi vaikiną? — paklausė jis. Jam suspaudė širdį.

Ji papurtė galvą, nusuko nuo jo žvilgsnį, paskui vėl į jį pažvelgė.

— Nei turėjau, nei turiu. Iškrėčiau tikrų tikriausią kvailystę. — Ji nusprendė nuoširdžiai jam tai prisipažinti. Nenorėjo nieko nuo jo slėpti. — Tai buvo vienintelis kartas. Su beveik nepažįstamu vaikinu. Tąsyk tai net nebuvo pasimatymas. Jis vežė mane namo po šokių, kuriuose mano palydovas nusitašė. Jis — abiturientų pažiba. Turbūt pasijutau pamaloninta, kad jis užkalbino mane ir elgėsi su manimi kur kas maloniau, nei tikėjausi. Šokinėjo aplink mane, nusivežė suvalgyti mėsainio su savo draugais. Man pasirodė, jog tai šaunu. Vėliau pakeliui į namus jis sustojo parke. To negeidžiau, bet ir nenorėjau visko išpūsti. Jis davė man siurbtelėti džino, o paskui... — Ji dirstelėjo į atsikišusį pilvą... — Kas buvo paskui, gali įsivaizduoti. Jis mane tikino, kad aš nepastosiu. Tą savaitgalį jis išsiskyrė su drauge, arba bent taip sakė, bet pirmadienį su ja susitaikė, taigi aš visiškai apsikvailinau. Tikriau, sugrioviau savo gyvenimą dėl menkai pažįstamo vaikino, kuriam niekada nerūpėjau. Kai supratau, kas atsitiko, jis jau buvo susižadėjęs. Jųdviejų vestuvės įvyko tuojau po mokyklos baigimo.

— Ar pasakei jam?

— Taip. Bet jis norėjo vesti ją, o ji, jei būtų sužinojusi, būtų pašėlusi. Nenorėjau sužlugdyti jam gyvenimo... ir sau pačiai. Tėvams neprasitariau, kas jis, nes visai nenorėjau, kad mano tėvas priverstų jį vesti mane. Nenorėjau tekėti už to, kuris manęs nemyli. Mano, šešiolikmetės, gyvenimas būtų žlugęs. O kita vertus, — nusiminusi atsiduso ji, — mano gyvenimas ir taip žlugęs, kad ir kas nutiktų. Tiesiog padariau klaidą.

— O ką sakė tavo tėvai? — Jis buvo sukrėstas jos pasakojimo, to vaikino abejingumo ir jos drąsos nedaryti to, ko nenorėjo, net pakliuvus į bėdą.

— Tėvas išvarė iš namų. Nuvežė į gailestingųjų seserų vienuolyną, kuriame turėjau gyventi, kol į pasaulį ateis kūdikis. Bet aš tenai neištvėriau. Pagyvenus kelias savaites, aplinka ėmė slėgti, todėl pamaniau — verčiau mirsiu badu, taigi ištrūkau iš vienuolyno, sėdau į autobusą ir atvažiavau čia. Buvau nusipirkusi bilietą į Čikagą, vyliausi ten rasti darbą, bet, autobusui sustojus šiame miestelyje pavakarieniauti, Džimio restorano lange išvydau skelbimą. Gavusi darbą, išlipau iš autobuso, ir štai aš čia. — Ji atrodė pažeidžiama, nepaprastai jaunutė ir labai graži, kai jis žvelgė į ją, apimtas švelnumo ir susižavėjimo. — Tėtis leido grįžti namo po Kalėdų, po to, kai pagimdysiu kūdikį. Tada vėl pradėsiu lankyti mokyklą, — tyliai tarė ji stengdamasi kalbėti lyg niekur nieko, bet net ir jai tai nuskambėjo niūriai.

— O ką ketini daryti su vaikeliu? — paklausė jis, vis dar stebėdamasis tuo, kas jai nutiko.

— Atiduosiu įvaikinti. Noriu rasti gerus žmones, kurie jį paimtų. Negaliu juo rūpintis. Man tik šešiolika. Negaliu juo pasirūpinti. Neturiu ką jam duoti... Nežinau, kaip su juo elgtis. Noriu vėl mokytis, paskui studijuoti koledže... Jei tą kūdikį pasiliksiu, įklimpsiu visiems laikams, be to, neturiu ničnieko, ką galėčiau jam duoti. Trokštu rasti šeimą, kuri tikrai jo norėtų. Vienuolės žadėjo man padėti, bet tai buvo tenai, namie... Čia aš bejėgė. — Kalbėdama ji nervinosi, o jis buvo suglumęs.

— Ar tikrai ketini atsižadėti kūdikio? — Sunku įsivaizduoti, kad apskritai galima atiduoti vaikelį. Net jam tai atrodė siaubinga.

— Nežinau. — Tai ištarus, joje sukrutėjo kūdikis, tarsi būtų išsigandęs silpno, neryžtingo jos balso. — Man galvoje netelpa, kaip išgalėčiau juo pasirūpinti. Tėvai man nepadėtų. Negaliu uždirbti ganėtinai pinigų jam išlaikyti. Tai būtų neteisinga vaiko atžvilgiu. Dabar to vaiko nenoriu. Ar tai iš tikrųjų baisu?

Jos akys paplūdo ašaromis, ir ji, apimta nevilties, pažvelgė į jį. Buvo žiauru prisipažinti, kad kratosi kūdikio, bet ji nemelavo. Nemylėjo Polo, todėl nenorėjo jo vaiko ir visos atsakomybės už kitos būtybės gyvenimą. Jai sunkiai sekėsi susitvarkyti su savo gyvenimu, ką jau kalbėti apie kito. Jai tik šešiolika.

— Oho, Maribeta. Turi ką veikti. — Jis prisislinko prie jos, vėl ją apkabino ir priglaudė. — Kodėl tylėjai? Juk galėjai man pasakyti.

— Ak, taip, žinoma... Labas, mano vardas Maribeta, vaikinas užtaisė man vaiką ir vedė kitą, o tėvai išmetė mane iš namų... Gal pakviestum vakarienės?

Jos žodžiai jį prajuokino, Maribeta nusišypsojo pro ašaras ir ūmai puolė jam į glėbį raudodama iš siaubo, gėdos ir palengvėjimo, kad jam pasipasakojo. Draskanti rauda išsunkė iš jos visas jėgas, ir jis laikė ją apkabinęs, kol ji liovėsi verkusi. Jam buvo labai gaila jos ir kūdikio.

— Kada jis turi gimti? — paklausė, kai ji nurimo.

— Gruodžio pabaigoje.

Buvo likę tik keturi mėnesiai, ir abu žinojo, kad jie žaibiškai prabėgs.

— Ar čia lankeisi pas gydytoją?

Ji papurtė galvą.

— Nė vieno nepažįstu. Nuo merginų restorane nuslėpiau nėštumą, nes būgštavau, kad Džimis mane atleis. Pasakiau joms, kad buvau ištekėjusi už vyruko, kuris žuvo Korėjoje, todėl jos nelabai nustebs galų gale pastebėjusios, jog laukiuosi.

— Visai gera mintis, — nudžiugo jis, bet paskui smalsiai sužiuro į ją. — Ar mylėjai jį, Maribeta? Na, kūdikio tėvą.

Tomiui buvo labai svarbu žinoti, ar ji mylėjo tą vaikiną. Kai ji papurtė galvą, jam atlėgo širdis.

— Man buvo malonu, kad jis nori pabūti su manimi. Ir viskas. Buvau neįtikėtinai kvaila. Tiesą sakant, jis pašlemėkas. Tik norėjo, kad nešdinčiausi ir neprasitarčiau Debei. Pasakė, kad galiu kūdikio atsikratyti. Nelabai žinau, kaip tas daroma, bet manau, kad jis tiesiog išpjaunamas lauk. Niekas man nieko dorai nepaaiškino, tik kartojo, kad tai tikrai pavojinga ir brangu.

Jai šnekant, Tomis rimtai žiūrėjo į ją. Jis taip pat buvo girdėjęs apie abortus, bet apie tą procedūrą išmanė ne ką daugiau už ją.

— Džiaugiuosi, kad to nepadarei.

— Kodėl? — Jo pastaba ją nustebino. Argi jam tai svarbu? Jiems viskas klostytųsi kur kas paprasčiau, jeigu ji nebūtų nėščia.

— Nes man atrodo, kad to nereikia. Galbūt tai vienas tų dalykų kaip Anė, gal taip atsitiko ne be priežasties.

— Nežinau. Daug apie tai galvojau. Stengiausi suvokti, kodėl tai įvyko. Deja. Man tik labai nepasisekė. Patį pirmą kartą. Regis, tai viskas, ką suprantu.

Jis nedrąsiai palinksėjo. Jo žinios apie seksą buvo tokios pat paviršutiniškos kaip ir jos, gal dar miglotesnės. Be to, kitaip nei Maribeta, jis nė sykio to nedarė.

Paskui jis labai keistai pažvelgė į ją, ir ji suprato, jog jam labai knieti užduoti jai dar vieną klausimą.

— Ką? Nagi... Kad ir ko nori paklausti, sakyk...

Dabar jie buvo draugai iki gyvenimo galo, juos siejo bičiulystė, kuri niekada nenutrūks. Jis buvo jos paslapties patikėtinis, jos bendrininkas. Ir nuo šios akimirkos visada bus.

— Ką jutai? — paklausė jis išraudęs ir klaikiai sumišęs, bet klausimas jos nepašiurpino. Dabar niekas nebūtų galėjęs jos sukrėsti. Tomis buvo lyg brolis, geriausias draugas ar kažkas daugiau. — Ar tai malonu?

— Ne. Tik ne man. Gal jam. Bet manau, kad galėtų būti. Tai turėtų jaudinti ir svaiginti. Tuo metu apie nieką kita negalvoji, neieškai kokios nors prasmės, ir tau nė motais, ar elgiesi deramai. Tai panašu į lekiantį greitąjį traukinį, o gal buvo kaltas džinas... Tačiau man atrodo, kad su tinkamu žmogumi gali būti nuostabu. Nežinau. Tiesą sakant, manęs netraukia vėl pamėginti. Dar ilgai to nenorėsiu, nebent rasčiau tinkamą žmogų. Nesiveržiu to daryti ir vėl labai apsikvailinti. — Jis linktelėjo, sudomintas jos žodžių. Tai išgirsti ir tikėjosi. Jį sužavėjo jos ryžtas. Bet Tomis nusiminė, kad ji tai patyrė, o jis ne. — Liūdna, kad tai nieko nereiškė, o turėjo būti svarbu. Dabar laukiuosi kūdikio, kurio niekam nereikia, nei jo tėvui, nei man, — niekam.

— Gal persigalvosi, kai jį pamatysi, — mąsliai tarė jis. Nes jam sutirpo širdis tą valandėlę, kai išvydo Anę.

— Kažin. Dvi merginos, kurios pagimdė kūdikius man būnant vienuolyne, jų nė nematė. Vienuolės juos išnešė vos gimusius, ir viskas. Regis, keista jį nešioti, o paskui atiduoti, bet keista ir pasilikti. Juk ne vienai dienai, o visam laikui. Ar galėčiau tai padaryti? Ar gebėčiau būti motina? Nemanau. Tikriausiai aš nenormali. Kodėl nenoriu, kad kūdikis liktų su manimi? O jeigu, jį išvydusi, jo nebeatiduosiu, ką tada darysiu? Kaip jį išlaikysiu, užauginsiu? Tomi, nežinau, ko griebtis...

Jos akys vėl pritvinko ašarų, ir jis ją prisitraukė arčiau, bet šįsyk nė nedvejodamas pasilenkė ir pabučiavo. Tai buvo bučinys, kupinas susižavėjimo, švelnumo, užuojautos ir meilės, kurią jai jautė. Tai buvo vyro bučinys moteriai, pirmas, iki šiol nepažintas, pirmas ir labai svarbus visam jų gyvenimui. Bučinys, kuris būtų galėjęs paskatinti kitiems dalykams, bet čia ir dabar nė vienas nebūtų to leidęs.

— Myliu tave, — sušnabždėjo jis jai į plaukus. Norėjo, kad tas kūdikis, kurį ji nešioja, būtų jo, ne to vaikino, niekada jai nerūpėjusio. — Labai tave myliu. Aš nepabėgsiu... Būsiu šalia ir tau padėsiu.

Šešiolikmečiam vaikinui tai buvo drąsūs pažadai. Bet pastaraisiais metais jis suvyriškėjo.

— Ir aš tave myliu, — atsargiai tarė ji rankšluosčiu braukdama ašaras ir nenorėdama užkrauti jam visų savo bėdų.

— Turi nueiti pas gydytoją, — pasakė jis tėvišku tonu.

— Kodėl? — Kartais ji vis dar atrodydavo labai jaunutė, nors jai šitiek teko iškęsti.

— Reikia įsitikinti, kad kūdikis sveikas. Mano mama, laukdamasi Anės, nuolat lankydavosi pas daktarą.

— Taip, bet ji buvo vyresnė.

— Kad ir kaip būtų, manau, turi pasirodyti gydytojui. — Staiga jam toptelėjo viena mintis. — Sužinosiu savo mamos daktaro pavardę, gal sugalvosime, kaip jis galėtų tave apžiūrėti. — Jis atrodė patenkintas tokiu sumanymu, ir ji sukikeno.

— Tu beprotis. Jis pamanys, kad kūdikis tavo, ir pasakys mamai. Negaliu eiti pas daktarą, Tomi.

— Ką nors sugalvosime, — mėgino ją įtikinti. — Gal mamos daktaras galėtų padėti rasti įtėvius tavo vaikeliui. Man regis, daktarai tuo rūpinasi. Juk tikriausiai pažįsta žmonių, kurie trokšta kūdikio, bet negali jo turėti. Mama su tėčiu, prieš susilaukdami Anės, taip pat galvojo apie įsivaikinimą, bet jiems to neprireikė. Sužinosiu jo pavardę, ir galėsime su juo susitarti.

Jis įsivėlė į tai ir užsikrovė naštą kartu su ja, o niekas kitas jos gyvenime to nepadarė. Jis vėl ėmė ją bučiuoti, ilgai ir aistringai, paskui labai švelniai uždėjo ranką jai ant pilvo. Tai buvo jaudinantis gestas, ir ji paklausė jo, ar jis jaučia kūdikį. Tomis trumpam susikaupė, o paskui išsišiepęs linktelėjo. Tai buvo menkučiai judesiai, tarsi jos pilvas būtų gyvenęs savo gyvenimą, kaip kad iš tiesų gyveno tą valandėlę.

Vėlyvą popietę juodu dar kartą išsimaudė, ir šįsyk ji nuplaukė kartu su juo prie sielio. Grįžusi pajuto nuovargį. Jie ilgai gulėjo ant užkloto ir tyliai šnekučiavo apie jos ateitį. Dabar ji atrodė ne tokia grėsminga, jei dalysis su Tomiu, nors jos rimtumas vis tiek Maribetą gąsdino. Jeigu ji neatsižadės kūdikio, turės jį auginti visą gyvenimą. O jeigu atsisakys, gali to gailėtis. Buvo sunku nuspręsti, kaip derėtų elgtis, tik kirbėjo nuojauta, kad vaikui ir net jai būtų kur kas geriau, jei jį įsivaikintų kiti. Kada nors ji susilauks kito, nors nuolat gailės ir šio. Bet dabar tam buvo netinkamas laikas, vieta ir aplinkybės, su jomis mergina neįstengė susitvarkyti.

Jis laikė ją savo glėbyje, jie bučiavosi ir glamonėjosi, bet toliau nežengė. Užėję į jos kambarį, kad ji galėtų persirengti vakarienei ir kinui, abu buvo keistai ramūs. Tą popietę jųdviejų santykiai pasikeitė. Tarsi dabar jie būtų priklausę vienas kitam. Ji atskleidė jam savo paslaptį, ir jis jos neatstūmė. Maribeta žinojo, kad jis neapvils. Jiems reikėjo vienas kito, ypač jai reikėjo Tomio. Atrodė, lyg tarp jų užsimezgė tylus ryšys, ryšys, kuris niekada nenutrūks.

— Iki rytojaus, — atsisveikino jis, užvežęs ją į namus vienuoliktą valandą. Suprato, kad nebegalėtų likti nuošalyje. Turėjo žinoti, kad jai viskas gerai. Ketino kasdien ją vežioti iš darbo, nors buvo pažadėjęs mamai grįžti vakarieniauti namo. — Rūpinkis savimi, Maribeta, — nusišypsojo jis, o ji nusišypsojo jam ir mostelėjo, tada tyliai uždarė duris. Atsigulusi į lovą, pagalvojo, kokia ji laiminga, kad sutiko jį. Jis buvo tarsi draugas, kokio niekada neturėjo, brolis, kokiu nebuvo Rajanas, mylimasis, kokiu niekada nebūtų tapęs Polas. Šiuo metu jis buvo jai viskas. Ir tą naktį ji dar kartą susapnavo Anę.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Kitą savaitę Tomis užsukdavo į restoraną kiekvieną popietę, o vakare parveždavo Maribetą namo. Sekmadienį nusivedė ją vakarieniauti, o paskui — į kiną. Bet kitą jos laisvadienį, užuot pasiūlęs traukti prie ežero, Tomis surezgė kur kas svarbesnį planą. Jis slapčia pasiskolino mamos užrašų knygelę ir tiksliai nusirašė jos gydytojo pavardę ir adresą. Mirus senajam daktarui Tompsonui, jau daugelį metų Lizos ginekologas buvo Averis Maklinas, priėmęs abu jos vaikus. Šio garbaus amžiaus žilaplaukio pono mintys ir gydymo būdai buvo daug šiuolaikiškesni už jo manieras. Mandagus ir kartais oficialus, daktaras iki šiol uoliai taikė modernius metodus, ir Tomis žinojo, kad mamai jis labai patinka. Vaikinas neabejojo, kad Maribeta turi pasirodyti gydytojui.

Jis užrašė pas jį ponią Robertson. Telefonu stengėsi kalbėti kaip jo tėvas: žemesniu ir tvirtu balsu, nors jo pirštai ir virpėjo. Paklaustas, kas skambina, pasakė esąs ponas Robertsonas, po vedybų ką tik persikėlęs į Grinelį, ir jo žmonai reikią pasitikrinti. Seselė, regis, juo patikėjo.

— Bet ką jam pasakysiu? — sunerimusi pažvelgė į jį Maribeta, kai jis viską jai išklojo.

— Nejaugi tave apžiūrėjęs jis nesupras? Argi dar reikia ką nors pridurti? — Tomis bandė dėtis labiau pasitikintis savimi ir daugiau nusimanantis nei iš tikrųjų.

Vis dar ne ką nutuokė apie daugelį jos bėdos detalių. Apie nėštumą žinojo tik tiek, kad prieš šešerius metus mama vilkėjo plačiais drabužiais, ir prisiminė, kaip atrodė pernai per televiziją rodyto filmo „Aš myliu Liusę“ herojė, pranešusi, kad laukiasi.

— Turiu galvoje, ką jam pasakysiu apie kūdikio tėvą... — Ji buvo labai susirūpinusi, bet ir suprato, jog jis teisus. Apie savo būklę daug ko nežinojo, todėl jai reikėjo pasišnekėti su gydytoju.

— Tiesiog pasakyk tą patį, ką ir darbe: jis žuvo Korėjoje.

Restorane niekas dar nežinojo, kad ji nėščia, bet jau buvo nuveikusi parengiamąjį darbą, sukurpusi istoriją, neva yra našlė.

Tada ji pažvelgė į jį ašarų pilnomis akimis ir apstulbino jį paklausdama:

— Ar eisi su manimi?

— Aš? O jei mane atpažins? — Vien nuo tos minties jis nuraudo iki ausų. O jeigu gydytojas ją apžiūrinės jam matant, tikėdamasis, kad jam įdomu sužinoti tai, ko dar nežino? Jis nė nenutuokė, kokios paslaptys išaiškėja moterų gydytojų kabinetuose. Dar blogiau, jei daktaras pasakys jo tėvams. — Aš negaliu, Maribeta... Negaliu...

Ji tylėdama linktelėjo, o jos skruostu lėtai nuriedėjo ašara. Jam vos neiššoko iš krūtinės širdis.

— Gerai, gerai... Tik neverk. Ką nors sugalvosiu... Gal pameluosiu, kad esi mano pusseserė... bet jis tikrai prasitars mamai... Nežinau, Maribeta, gal pameluokime, kad mudu draugai, kad aš pažinojau tavo vyrą ir todėl atvežiau tave?

— Kaip manai, ar jis nieko neįtars? Kad aš neištekėjusi?

Jie buvo kaip du vaikai, kurie mėgina sugalvoti, kaip išnarplioti mazgą, kurį netyčia patys ir sumezgė. Deja, painiava buvo tikrai didelė, ir jos išpainioti neįmanoma.

— Jeigu tylėsi, jis nesupras, — ryžtingai tarė Tomis, stengdamasis atrodyti ramus, nors taip nebuvo.

Vaikinas labai bijojo eiti su ja pas daktarą, bet nenorėjo jos nuvilti. Jeigu jau pažadėjo, privalo eiti.

Tą popietę važiuojant pas daktarą, jųdviejų nervai buvo visai pakrikę. Jie beveik nesišnekėjo. Tomis gailėjo Maribetos, o padėdamas jai išlipti iš automobilio stengėsi ją nuraminti ir nukėblino įkandin jos į gydytojo kabinetą, melsdamasis, kad tik neraustų.

— Viskas bus gerai, Maribeta... Tikrai, — sušnabždėjo, jiems einant pro duris.

Maribeta tik linktelėjo. Tą daktarą Tomis buvo matęs tik vieną sykį prie ligoninės, kur mojo su tėčiu, kai gimė Anė. Jis buvo per mažas, todėl nelipo į viršų, taigi jo mama stovėjo prie palatos lango, mojuodama jam ir išdidžiai laikydama ant rankų mažąją Anę. Vos tai prisiminus, jo akys pritvinko ašarų, ir jis suspaudė Maribetai ranką, norėdamas ir ją padrąsinti, ir pats nusiraminti, kai per akinių viršų juos nužvelgė vyresnioji medicinos sesuo.

— Klausau jūsų. — Ji nė neįsivaizdavo, ką juodu čia veikia, gal atėjo susitikti su mama? Jie lyg ir buvo vaikiško amžiaus. — Kuo galiu padėti?

— Aš — Maribeta Robertson... — sušnabždėjo Maribeta, vos girdimai ištardama pavardę, negalėdama patikėti, kad Tomis iš tikrųjų prikalbino ją čia ateiti. — Man paskirtas vizitas pas daktarą.

Seselė susiraukė, pasižiūrėjo į paskyrimų sąsiuvinį ir linktelėjo.

— Ponia Robertson? — nustebo ji.

Gal ta mergina kiek vyresnė, nei atrodo. Be to, itin nervinosi.

— Taip, — iš jos lūpų ištrūko atodūsis.

Seselė paprašė jų atsisėsti laukiamajame ir šyptelėjo prisiminusi vaikino skambutį. Akivaizdu, kad jie — jaunavedžiai, beveik vaikai. Jai pasidarė smalsu, ar juodu tuokėsi iš reikalo.

Jaunuoliai sėdėjo laukiamajame kuždėdamiesi ir stengdamiesi nedirsčioti į juos supančias nėščias moteris su didžiuliais pilvais. Tiek daug jų viename kambaryje Tomis nebuvo regėjęs ir jautėsi labai nesmagiai, o jos tauškė apie savo vyrus, vaikus, kartkartėmis paplekšnodavo per pilvą, mezgė. Jis lengviau atsikvėpė, daktarui Maklinui pakvietus juodu užeiti į kabinetą. Jis kreipėsi į juos kaip į poną ir ponią Robertsonus. Tomis nepataisė daktaro, mat buvo lyg paralyžiuotas. Bet daktaras nė neįtarė, kad jis nėra Maribetos vyras. Jis paklausė, kur jie gyvena, iš kur atvažiavo, ir galiausiai pasiteiravo, kiek laiko juodu vedę. Maribeta ilgokai žiūrėjo į daktarą, paskui papurtė galvą.

— Mes ne... aš... Tomis yra tik draugas, mano vyras žuvo Korėjoje. — Tai tarusi, tučtuojau pasigailėjo sumelavusi. Tada, pažvelgusi į jį ašarotomis akimis, sąžiningai prisipažino: — Aš netekėjusi, daktare. Esu penkis mėnesius nėščia... O Tomis privertė apsilankyti pas jus.

Daktarui labai patiko, kad ji gina vaikiną, ir jam toptelėjo, kad toks jos elgesys — neįprastai kilnus.

— Suprantu.

Jis labai rimtai išklausė jos pasakojimo ir ilgokai spoksojo į Tomį, kuris jam pasirodė lyg ir pažįstamas. Ar vaikinas tik nėra kokios nors jo pacientės sūnus? Tikrai buvo jį kažkur jau matęs. Tiesą sakant, buvo susitikę Anės laidotuvėse, bet šią valandėlę neįstengė prisiminti, kur jį matęs.

— Ketinate netrukus tuoktis? — Jis su gailesčiu sužiuro į juodu.

Jam visada būdavo gaila vaikų, pakliuvusių į tokią bėdą. Bet abu papurtė galvas, tarsi nusivylę, lyg būtų bijoję, kad jis tuojau išvarys juos iš kabineto. Ūmai Tomis pasigailėjo pasiūlęs jai čia ateiti.

— Mes — tik draugai, — nukirto Maribeta. — Tomis čia niekuo dėtas. Tai mano kaltė. — Ji pravirko, o Tomis palietė jai ranką. Daktaras varstė juos žvilgsniais.

— Man regis, dabar tai nesvarbu, — maloniai tarė jis. — Gal truputį pasišnekėkime vienu du, paskui tave apžiūrėsiu, o tavo... draugas, — taręs tą žodį, daktaras šyptelėjo, mat jį pralinksmino, kad jaunuoliai mano, jog jis nesupranta, kas atsitiko, — tavo draugas vėliau galės užeiti ir pasikalbėti su mumis. Ar sutinkate?

Jis norėjo ją apžiūrėti ir išsiaiškinti, kas atsitiko, kaip jos tėvai reagavo į nėštumą, ką ji planuoja daryti ir ar ketina pasilikti kūdikį. Jam atrodė, kad juodu labai įsimylėję ir galų gale susituoks, ypač kai jau tiek daug įveikė drauge. Bet jų šeimos tikriausiai tam priešinasi, ir daktaras norėjo jiems padėti kuo tik galėdamas. Galbūt jiems tereikia postūmio?

Daktaras atsistojo ir išlydėjo Tomį iš kabineto. Šįkart vienam sėdėti laukiamajame, pilname nėščiųjų, jam buvo dar baisiau. Jis tik meldėsi, kad neateitų kokia nors mamos pažįstama ir jo nepamatytų.

Praslinko, regis, visa amžinybė, kol seselė jį pakvietė ir nulydėjo į daktaro kabinetą.

— Pamaniau, kad gal norėtum užeiti ir su drauge aptarti reikalus, — šiltai tarė daktaras.

Maribeta šypsojosi Tomiui ir atrodė susidrovėjusi, bet aprimusi. Gydytojas pasiklausė kūdikio širdelės ir patikino, kad jis turėtų gimti didelis ir sveikas. Maribeta prisipažino ketinanti atiduoti jį įvaikinti, taigi jeigu jis pažįstąs gerą šeimą, tegu jai praneša. Jis žadėjo pagalvoti, bet daugiau nieko nesakė. Rodės, jam labiau rūpėjo paaiškinti Tomiui tai, ką buvo sakęs jai: koks kūdikio dydis, sveikatos būklė, kas Maribetos laukia kelis kitus mėnesius, kokius vitaminus ji turėtų gerti, dieną numigti, jei tik leidžia jos darbas. Jis viską išklojo vaikinui, tarsi šis būtų kūdikio tėvas, ir tik tada Tomis sumojo, kur šuo pakastas. Daktaras Maklinas mano, jog jie slepia, kad Tomis — tėvas. Ir nesvarbu, kad ir kaip Maribeta atkakliai stengėsi jį įtikinti, jog jie — tik draugai, buvo aišku, kad manė juos meluojant. Daktaras nė neabejojo, kad kūdikio tėvas — Tomis, nes labai ja rūpinosi ir labai mylėjo.

Kai jis žvelgė į juos ir aiškino, kiek kainuoja jo paslaugos, jo atmintyje kažkas krustelėjo, ir ūmai suprato, kas tas vaikinukas. Ir liko labai patenkintas, kad būtent jis atvedė pas jį Maribetą.

— Juk tu — Tomis Vitakeris, ar ne, vaikine? — atsargiai paklausė jis.

Nenorėjo jo išgąsdinti, tik troško dalytis su jais paslaptimi, kol ji nė vieno neskaudins ir kol jis neturės įtikinamos priežasties jos išduoti Tomio tėvams.

— Taip, — sąžiningai atsakė Tomis.

— Ar tavo tėvai žino?

Tomis, labai nuraudęs, papurtė galvą. Negalėjo daktarui prisipažinti, kad iš mamos nušvilpė adresų knygelę, ieškodamas jo pavardės.

— Maribetos jie nėra matę.

Jis būtų mielai ją supažindinęs su jais, bet buvo nepalankios aplinkybės, be to, dabar tėvams apskritai nelengva.

— Gal metas jiems susipažinti? — išmintingai patarė daktaras Maklinas. — Ilgai delsti negalėsite. Kalėdos netruks ateiti. — Iki gimdymo jai buvo likę keturi mėnesiai. — Pagalvok apie tai, tavo tėvai gana supratingi. Neseniai juos ištiko baisus likimo smūgis, neabejoju, kad tokia žinia juos taip pat sukrės, tačiau jie bent galės padėti. — Maribeta jam papasakojo, kad šeima ją atstūmė ir vienintelis draugas pasaulyje yra Tomis. — Tokiems jauniems pečiams ši našta pernelyg sunki ir didžiulė.

— Mes susitvarkysime, — narsiai tarė Tomis, taip viską apsunkindamas ir dar kartą įtikindamas daktarą, jog kūdikis jo, kad ir kaip Maribeta tai neigė. Gražu, kad ji gina, o ne kaltina jį, tai padarė daktarui įspūdį. Jie abu jam labai patiko, ir jis džiaugėsi, kad kreipėsi į jį. Jis paskyrė vizitą Maribetai kitą mėnesį ir davė jiems labai nesudėtingai parašytą knygelę, kurioje buvo aiškinama, kas jų laukia kitus keturis mėnesius ir per gimdymą. Joje nebuvo nuotraukų, tik keletas paprastų piešinių. Tokios knygelės jie nebuvo regėję. Čia buvo pateikta informacija, kurios nė vienas neturėjo, o daugelis terminų buvo visiškai negirdėti. Bet knygelėje Maribeta ras, kaip prisižiūrėti, ką daryti ir ko nedaryti, sužinos apie pavojaus signalus, kurie įspės, kad reikia kviesti gydytoją. Knygelė jiems pasirodė labai pravarti.

Daktaras Maklinas pasakė, kad už priežiūrą ir gimdymą reikės sumokėti du šimtus penkiasdešimt dolerių, o ligoninei teks pakloti dar tris šimtus. Laimė, tiek pinigų Maribeta buvo atsidėjusi iš tų, kuriuos tėvas davė vienuolynui. Taigi lėšų nepristigs. Bet abu gerokai susirūpino, kad kūdikio tėvu gydytojas laikė Tomį.

— O jeigu jis pasakys mamai? — baiminosi Maribeta.

Ji nenorėjo jam pridaryti bėdos. Nerimavo ir Tomis, bet jam kažkodėl atrodė, kad daktaras jų neišduos. Jis buvo padorus žmogus, ir Tomis abejojo, ar daktaras Maklinas prasitars jo tėvams. Nors įvyko nesusipratimas dėl kūdikio tėvystės, daktaras džiaugėsi, kad Tomis atvedė pas jį Maribetą.

— Kažin, — ramino ją Tomis. — Tikrai manau, kad jis nori mums padėti. — Tomis juo pasikliovė ir buvo įsitikinęs, kad neklysta.

— Jis malonus, — tarė ji, kai juodu patraukė išgerti pieno kokteilių. Jie kuždėjosi apie knygelę, kurią jiems davė daktaras, apie jos nėštumo laikotarpį ir apie keletą su gimdymu susijusių dalykų, kuriuos jiems minėjo daktaras. — Tai truputį baugina, — nervinosi Maribeta. — Jis siūlė man vaistų, kad geriau miegočiau. Aš tam neprieštaraučiau.

Ją kankino abejonės dėl visko. Būdama šešiolikos, ji turėjo daug ką patirti dėl kūdikio, kurį atiduos ir kurio niekada nepamatys. Daugybė klausimų, o juos sukėlė vos pusvalandis su Polu Braunu ant priekinės jo ševrolė sėdynės. Kartais vis dar buvo sunku patikėti, kad tai vyksta. Bet, pasirodžius daktarui, tikrovė tapo dar akivaizdesnė. Kaip ir Tomio nerimas bei tai, kad kūdikis, regis, ėmė augti sulig kiekviena diena.

Tomis kone kasdien aplankydavo ją restorane arba po darbo pasirodydavo prie jos namo ir nusivesdavo išgerti gaiviųjų gėrimų, pasivaikščioti ar į kiną. Bet rugsėjo pirmąją jis grįžo į mokyklą, ir susitikinėti pasidarė sunkiau. Pamokos baigdavosi trečią popiet, tada laukdavo treniruotė ir namų darbai. Kol jis pavakare galų gale ištrūkdavo pas ją, būdavo labai išvargęs. Bet visada ja rūpindavosi, o kai tik juodu likdavo vieni, glausdavo ją glėbyje ir bučiuodavo. Kartais, kai šnekėdavosi apie praleistą dieną, jos darbą ir jųdviejų problemas, jam atrodydavo, lyg jie jau būtų vedę. Jųdviejų aistra vienas kitam panėšėjo į sutuoktinių, bet nė vienas nežengė toliau, nei derėjo. Tik bučiuodavosi, glamonėdavosi ir glostydavo vienas kitą.

— Nenoriu pastoti, — vieną vakarą kimiai tarė ji, kai jo rankos keliavo virš pamažu brinkstančių jos krūtų, ir abu nusijuokė.

Ji nesiveržė su juo mylėtis, ne dabar, kai joje augo Polo kūdikis... O paskui ji norėtų, kad viskas būtų kitaip. Nenorėjo, kad šitai vėl įvyktų, kol ji to nenori, nebent po daugelio metų, kai baigs mokyklą, koledžą ir ištekės už mylimo vyriškio, su kuriuo trokš susilaukti vaikų. Neketino pernelyg skubėti ir viską sugadinti, ir Tomis tą suprato, nors kartais tai varė jį iš proto, nes labai jos geidė.

Retsykiais jis ruošdavo namų darbus pas ją arba įsikūręs tolimiausiame restorano kampe, o ji jam nešdavo pieno kokteilius, mėsainius ir net kartais padėdavo. Kai šeimininkės nebūdavo namie, ji užsirakindavo duris, ir juodu išsitiesdavo ant jos lovos. Jis jai skaitydavo, arba ji darydavo už jį chemijos, algebros ar trigonometrijos namų darbus. Jie buvo lygiaverčiai mokiniai, ir tik praėjus dviem savaitėms po mokslo metų pradžios jam ūmai toptelėjo, kad jie gali mokytis kartu. Jis ketino nukopijuoti jai mokymo programą, paskolinti knygų, kad ji neatsiliktų nuo mokslų ir galėtų mokytis toliau.

— Galėtum paprašyti, kad tau leistų laikyti egzaminą, taigi neatsiliktum.

Tačiau nemalonią mintį, kad ji turės grįžti į Ajovą pas tėvus, Tomis vijo šalin. Norėjo, kad ji liktų su juo, bet nė vienas vis dar gerai nežinojo, kas bus, kai ji susilauks kūdikio.

Kol kas viskas vyko pagal jo planą. Juodu susitikdavo kas vakarą po pamokų ir mokydavosi, kada tik ji galėdavo, abu darydavo namų darbus. Ji rašė referatus ir atlikdavo tas pačias užduotis. Tiesą sakant, Maribeta toliau mokėsi ir tuo pat metu dirbo pas Džimį, o Tomis stebėjosi, kad jai puikiai sekasi. Netrukus jis suprato, jog, nors jo pažymiai puikūs, iš tikrųjų ji net geresnė mokinė už jį.

— Tu šauni, — pagyrė ją Tomis, taisydamas jos algebros užduotis lape, kurį parnešė iš mokyklos.

Maribeta buvo puikiai įvertinta už abu patikrinimus raštu, kuriuos jis jai perdavė šią savaitę, o istorijos rašinys apie Pilietinį karą, jo manymu, buvo geriausias iš visų skaitytųjų. O, kad jį būtų išvydusi jo istorijos mokytoja!

Vienintelis keblumas buvo tas, kad jis kiekvieną vakarą parsirasdavo į namus vidurnaktį, ir pirmo mokslo metų mėnesio gale jo mamai kilo įtarimas. Jis jai paaiškino kasdien sportuojąs ir mokąs draugą, kuris vargsta su matematika, bet jo mama dirbo mokykloje, todėl buvo nelengva ją įtikinti, kad jis grįžta namo vidurnaktį dėl pateisinamos priežasties.

Tomiui labai patiko būti su Maribeta. Kartais, baigę visus darbus, jie valandų valandas šnekėdavosi apie savo svajones, idealus, jiems tekusius sunkumus, dvasines vertybes, tikslus, moralę ir neišvengiamai apie kūdikį, jos puoselėjamas su juo susijusias viltis, gyvenimą, kurio ji linkėtų vaikeliui. Norėjo, kad vaikelis gautų daugiau, nei teko jai. Kad gautų geriausią, koks įmanomas, išsilavinimą, ir tėvus, kurie stengtųsi padėti jam žengti per gyvenimą ir nesilaikytų įsikibę požiūrio, klaidingai susidaryto dėl ankstesnių kartų baimių ir neišprusimo. Maribeta suprato, kokia kova jos laukia, jei mėgintų kada nors stoti į koledžą. Jos tėvų manymu, tai buvo tuščias ir nereikalingas dalykas, ir jie niekada kitaip negalvos. Bet ji nenorėjo ir įstrigti tokiame darbe, kokį dabar turėjo. Galėtų gyvenime nuveikti kur kas daugiau, jei tik įstengtų gauti išsilavinimą.

Mokytojai nuolat bandė paprotinti jos tėvus, kad ji gali daug pasiekti, bet jie to nesuprato. O dabar jos tėvas atrėžtų, jog ji niekuo nesiskiria nuo savo tetų, mat buvo prigauta ir neištekėjusi. Maribeta žinojo, kad to niekada neatitaisys net atsižadėjusi kūdikio, tėvai nuolat jai primins apie jos paklydimą.

— Taigi kodėl nenori jo pasilikti? — ne kartą klausė jos Tomis, bet ji tik papurtydavo galvą. Žinoma, tai nebuvo tinkamas sprendimas. Kad ir kaip ji gyventų, kad ir kokį švelnumą ir meilę jaustų kūdikiui, negalės juo pasirūpinti, o viena jos dalis suvokė, kad to vaikelio ir nenorėtų.

Spalio pradžioje ji turėjo pasisakyti merginoms restorane, kad laukiasi. Šios jau pačios buvo tai supratusios ir labai dėl jos džiaugėsi, manydamos, jog kūdikis — paskutinė žuvusio vyro dovana, puikus jo atminimo įsikūnijimas. Jos nė nenutuokė, kad tas vaikelis buvo Polo Brauno atminimas, to, kurio aštuoniolikametė žmona tikriausiai jau nėščia ir visai nenutuokia apie šį kūdikį.

Maribeta negalėjo joms prisipažinti, kad ketina vaikelio atsisakyti, ir jos atnešė jai į darbą mažų dovanėlių, o jas gavusi ji pasijuto labai kalta. Sudėjo jas į stalčių savo kambaryje ir stengėsi negalvoti apie kūdikį, kuris niekada jomis nepasinaudos.

Ji vėl apsilankė pas daktarą Makliną, šis elgėsi su ja labai maloniai ir pasiteiravo apie Tomį.

— Koks geras vaikinas, — nusišypsojo jis šnekėdamasis su ja ir neabejodamas, kad jųdviejų klaida bus sėkmingai ištaisyta.

Abu jaunuoliai buvo puikūs. Ji — miela mergina, ir jis buvo tikras, kad Vitakeriai, sužinoję apie kūdikį, susitaikys su ta mintimi ir ją pripažins. Spalio viduryje visai atsitiktinai Liza Vitaker iš mokyklos užbėgo pasitikrinti. Prieš jai išeinant, daktaras neužmiršo pagirti, koks šaunus jos sūnus.

— Tomis? — Ji nustebo, kad jis prisiminė jos sūnų. Paskutinį kartą jis matė berniuką gimus Anei, prieš šešerius metus. Tomis stovėjo prie ligoninės ir mojo jai, stovinčiai prie lango. — Jis geras, — pritarė ji, bet buvo suglumusi.

— Turėtum juo didžiuotis, — supratingai tarė jis. Jam knietėjo daugiau pasakyti apie du jį sužavėjusius jaunus žmones, bet negalėjo. Buvo abiem pažadėjęs neprasitarti.

— Didžiuojuosi juo, — pasakė ji išsiblaškiusi, mat skubėjo atgal į mokyklą, bet vėliau, jau važiuodama į namus, prisiminė jo pagyras ir pasvarstė, ar tik jis nebuvo susidūręs su Tomiu. Gal vedė pamoką mokykloje ar gydo ką nors iš Tomio klasės? Paskui tai išgaravo jai iš galvos.

Tačiau kitą savaitę viena jos kolegių pasakė mačiusi Tomį su labai gražia mergaite ir lyg tarp kitko užsiminė, kad ji gerokai nėščia.

Tai išgirdusi, Liza apstulbo, ir ją užplūdo baimė, prisiminus netikėtas daktaro Maldino liaupses Tomiui. Visą popietę galvojo apie tai ir nusprendė vakare viską išsiaiškinti su Tomiu. O šis parsirado tik po vidurnakčio.

— Kur buvai? — griežtu balsu paklausė ji, kai jis įėjo pro duris. Motina laukė jo virtuvėje.

— Mokiausi su keliais draugais, — nervingai atsakė jis.

— Kokiais draugais? — Ji pažinojo beveik visus jo draugus, ypač dabar, nes dirbo mokykloje. — Kas jie? Noriu išgirsti jų vardus.

— Kam?

Ūmai Tomis sukluso, o kai į virtuvę įžengė tėvas, pastebėjo, kad tėvai keistai susižvalgė. Mamai grįžus į darbą, tarp jų tvyrojęs priešiškumas truputį sumažėjo, bet juodu vienas nuo kito laikėsi, regis, dar atokiau. Liza neužsiminė Džonui apie merginą, su kuria buvo pastebėtas Tomis, bet jis išgirdo juos šnekantis ir susidomėjo, kas dedasi. Paskui jis sužinojo dar ir tai, kad Tomio nuolat nebūna namie, ir jis pareina tik labai vėlų vakarą.

— Kas yra? — ne itin susirūpinęs paklausė jis Lizos. Tomis — geras vaikinas, dar nė sykį neįkliuvo į jokią bėdą. Gal įsitaisė merginą?

— Apie Tomį išgirdau keletą keistų dalykų, — atsakė sunerimusi Liza. — Tegu dabar jis viską mums iškloja.

Pažvelgęs į mamą, Tomis suprato, kad ji jau kai ką žino.

— Kokių keistų dalykų? — pasiteiravo Džonas. Tai buvo nepanašu į Tomį.

— Kas ta mergina, su kuria susitikinėji? — ėmė be užuolankų kamantinėti mama, o tėtis atsisėdo ir įbedė į juos žvilgsnį.

— Ji — tik draugė. Tik tiek.

Deja, jis melavo, ir mama tai nujautė. Maribeta jam buvo daugiau nei draugė. Jis buvo ją įsimylėjęs iki ausų, stengėsi padėti jai mokytis ir labai rūpinosi jos kūdikiu.

Bet mama kirto iš peties.

— Ji nėščia? — Liza tylomis varstė Tomį žvilgsniu, šis atrodė taip, lyg būtų gavęs nuo jos niuksą į diafragmą, o tėtis — tarsi tuojau nukris nuo kėdės. — Ar taip?

— Aš... ne... Aš... na, mama... Nežinau... aš ne... o Dieve... — vebleno jis, braukdamas ranka sau per plaukus ir apimtas panikos. — Tuoj paaiškinsiu. Nėra taip, kaip manai.

— Gal ji tiesiog stambi? — viltingai paklausė tėvas.

Tomis nusiminė.

— Ne visai.

— O Dieve, — sušnabždėjo mama.

— Verčiau sėskis, — tarė jam Džonas, ir Tomis susmuko ant kėdės, o Liza liko stovėti ir pasibaisėjusi žiūrėjo į jį.

— Negaliu patikėti, — sielvartingai pasakė ji. — Ji nėščia... Tomi, ką tu iškrėtei?

— Nieko. Mudu tik draugai. Aš... na, gerai... Mes daugiau nei... bet... ak, mama... tau ji patiks.

— O Dieve, — vėl pratarė mama ir šįsyk atsisėdo. — Kas ji? Ir kaip tai nutiko?

— Manau, kad paprastai, — niūriai atsakė Tomis. — Jos vardas Maribeta. Susipažinau su ja šią vasarą.

— Kodėl mums nepasakei?

O kaip jis būtų galėjęs jiems pasakyti? Juk jie nesišnekėjo nei su juo, nei tarpusavy. Jų šeimos gyvenimas baigėsi su Anės mirtimi, dabar jie tik plaukė pasroviui lyg kokios sudužusio laivo liekanos.

— Kiek mėnesių ji laukiasi? — pasidomėjo mama, tarsi tai ką nors keistų.

— Šešis su puse, — ramiai tarė jis.

Gal ir geriau, kad jie sužinojo. Jis jau seniai norėjo mamos prašyti pagalbos ir neabejojo, kad Maribeta jai patiks. Tačiau dabar Liza buvo dar labiau sukrėsta.

— Šešis su puse? Kada tai prasidėjo? — Ji beviltiškai mėgino suskaičiuoti atgaline data, bet jai nesisekė, nes buvo pernelyg prislėgta ir sutrikusi.

— Kada tai prasidėjo? — Tomis buvo suglumęs. — Jau sakiau, kad susipažinau su ja šią vasarą. Ji čia persikraustė birželį. Dirba restorane, kuriame lankausi.

— Kada tu eini į restoraną? — Jo tėvas, regis, dar labiau sumišo nei mama.

— Labai dažnai. Mama nebegamina valgio. Jau daug mėnesių. Už vakarienę susimoku iš savo santaupų.

— Puikumėlis, — kandžiai pasakė tėvas, mesdamas į žmoną priekaištingą žvilgsnį. Paskui sutrikęs vėl pažvelgė į sūnų. — Kiek metų tai merginai?

— Šešiolika.

— Nieko nesuprantu, — įsiterpė mama. — Čia ji persikėlė birželį ir yra pusseptintą mėnesį nėščia... taigi pastojo nuo tavęs apie kovą, o paskui atvažiavo čia? Kur tu buvai?

Jie gerai žinojo, kad jis nebuvo niekur išvažiavęs. Bet jie taip pat nenumanė, kad jis dažnai vakarieniaudavo restorane, ką jau kalbėti apie tai, kad turi nėščią merginą. Pusseptinto mėnesio kūdikis buvo neišvengiama tikrovė. Apie tai pagalvojusi Liza sudrebėjo. Ką jie sau manė ir kodėl jis jiems nepasakė? Bet pagalvojusi ji suprato. Mirus Anei, jie labai nutolo, ypač juodu su Džonu, tad nieko stebėtina, jog Tomis įklimpo į bėdą. Niekas nekreipė į jį dėmesio.

Tačiau Tomis galų gale suvokė jų klausimų esmę.

— Ji pastojo ne nuo manęs, mama. Pasijuto nėščia namuose, Onavoje, ir jos tėvas liepė jai nešdintis iš namų iki gims kūdikis. Ji apsigyveno vienuolyne, bet tenai neištvėrė, todėl birželį atvažiavo čia. Tada ir susipažinau su ja.

— Ir visą tą laiką niekur su ja nesirodei? Kodėl tylėjai?

— Nežinau, — atsiduso jis. — Ketinau, nes tikrai maniau, kad ji jums patiks, bet ir bijojau, jog tam nepritarsite. Ji šauni ir labai vieniša. Neturi nieko, kas jai galėtų padėti.

— Išskyrus tave. — Jo mama atrodė įskaudinta, bet tėvas atsikvėpė lengviau. — Beje, kai ką prisiminiau, — pratarė Liza, pradėjus aiškėti tai painiai istorijai. — Ar nuvedei ją pas daktarą Makliną?

Tai išgirdęs, Tomis apstulbo.

— Kodėl klausi? Ar jis ką nors sakė?

Gydytojas neturėjo to sakyti, juk pažadėjo, bet mama, žiūrėdama į jį, papurtė galvą.

— Tiesą sakant, ne, tik tiek, kad tu — labai geras vaikinas, bet aš nesupratau, kodėl jis tave prisiminė. Praėjo šešeri metai... o dar aną savaitę viena mokytoja matė tave su mergina. Anot jos, ji smarkiai nėščia. — Ji pažvelgė į šešiolikmetį sūnų, svarstydama, ar jis ketina vesti tą merginą, nors gal jai nieko nejaučia, gal tik skatinamas galantiškumo? — Ką ji ruošiasi daryti su kūdikiu?

— Ji nežino. Mano negalėsianti juo pasirūpinti. Nori atiduoti įvaikinti. Pasak jos, taip bus geriau kūdikiui. Jos manymu, — jis norėjo viską tuojau paaiškinti mamai, kad tėvai pamiltų ją taip, kaip myli jis, — kai kurie žmonės šmėkšteli kitų žmonių gyvenime tik trumpam, kaip Anė, norėdami suteikti laimės ar atnešti dovaną... Taip ji galvoja ir apie šį kūdikį, lyg ji būtų čia, kad paleistų jį į pasaulį, bet toliau jo gyvenime nebebūtų. Ji tvirtai apsisprendusi.

— Jaunai merginai tai labai svarbus sprendimas, — tyliai tarė Liza, gailėdama merginos, bet sunerimusi dėl akivaizdžios aklos Tomo meilės. — Kur jos šeima?

— Jie atstūmė ją ir draudžia grįžti namo, kol ji pagimdys kūdikį. Jos tėvas — tikras kietaširdis, o mama jo įbauginta. Maribeta iš tikrųjų vienui viena.

— Ir turi tik tave, — liūdnai pridūrė Liza. Jaunuoliui tai buvo siaubinga našta, bet Džonas, sužinojęs, jog kūdikis ne Tomio, šiek tiek aprimo.

— Norėčiau, kad su ja susipažintumėte, mama.

Liza ilgai dvejojo, mat nežinojo, ar reikėtų susitikti su ja ir garbingai pripažinti jų santykius, ar tiesiog neleisti jam matytis su ja. Bet tai atrodė neteisinga sūnaus atžvilgiu, ir ji tylomis sužiuro į vyrą. Džonas gūžtelėjo pečiais, parodydamas, kad neprieštarauja.

— Gal ir susipažinsim.

Jai keistai atrodė, kad jie privalo tai padaryti dėl Tomio. Jeigu jis tiek daug galvoja apie šią merginą, gal ir verta su ja susipažinti.

— Ji labai nori lankyti mokyklą. Su ja mokausi kas vakarą, skolinu vadovėlius ir parnešu visas kopijas to, ką darome. Ji jau aplenkė mane, yra parašiusi daugiau referatų ir daugiau perskaičiusi savarankiškai.

— Kodėl ji neina į mokyklą? — nustebo mama.

— Ji dirba. Negali grįžti į mokyklą, kol nepagimdė vaikelio ir negrįžo namo.

— O kas bus tada? — atkakliai kamantinėjo jį mama, bet net Tomis nežinojo, ką atsakyti. — Kaip tu? Ar tai rimta?

Jis delsė, nenorėjo jai visko atskleisti, bet suprato, kad turi.

— Taip, mama, tai rimta. Aš myliu ją.

Tai išgirdęs, jo tėvas staiga labai sunerimo.

— Juk neketini jos vesti? Ir išlaikyti jos kūdikio? Tomi, tau šešiolika, nesuvoki, ką darai. Būtų ganėtinai blogai, jei tas kūdikis tavo, bet taip nėra. Tu neprivalai taip elgtis.

— Žinau, — tarė jis kaip tikras vyras. — Aš myliu ją ir vesčiau, jeigu ji tekėtų už manęs, ir išlaikyčiau kūdikį, bet ji nenori nei to, nei to. Veržiasi atgal į mokyklą, o paskui — ir į koledžą, jei tik galės. Jai atrodo, kad galės gyventi savo namuose, bet aš abejoju. Kažin, ar jos tėvas kada nors leis jai siekti mokslų. Ji manęs nespaudžia, tėti. Jeigu ir vesčiau ją, tai tik prieš jos valią.

— Tada ir nevesk, — pasakė tėvas, atkimšdamas alų ir siurbtelėdamas. Jį nervino jau vien mintis, kad Tomis vestų šešiolikos.

— Nedaryk to, dėl ko vėliau gailėtumeis, — tarė mama, stengdamasi kalbėti ramiau, nei jautėsi. Išklausius visą istoriją, jai virpėjo rankos. — Judu labai jauni. Suklydę sugriausite savo gyvenimą. Ji jau padarė klaidą, taigi visko neapsunkink dar viena.

— Tą patį sako ir Maribeta. Todėl ir nori atsižadėti kūdikio. Anot jos, jei augins vaikelį, tai bus dar viena klaida, už kurią mokės visi. Man regis, ji neteisi ir kada nors gailėsis atidavusi kūdikį, bet ji mano, kad jis vertas geresnio gyvenimo, negu ji galėtų jam pasiūlyti.

— Ji turbūt neklysta, — liūdnai pasakė mama. Neįtikėtina, bet gyvenime nėra nieko baisiau, kaip atsižadėti kūdikio, nebent jo netekti, ypač mylimo vaiko. Atsisakyti kūdikio, kurį nešiojai devynis mėnesius, Lizai atrodė košmaras. — Yra daug puikių žmonių, trokštančių įsivaikinti. Žmonių, kurie neturi savo vaikų ir bus labai geri kūdikiui.

— Žinau. — Ūmai Tomis pajuto baisų nuovargį. Buvo pusė antros nakties, jie sėdėjo virtuvėje jau pusantros valandos, šnekėdamiesi apie Maribetos bėdą. — Tik man tai skamba labai liūdnai. O ką ji turės?

— Ateitį. Gal tai svarbiau, — išmintingai atsakė mama. — Ji sugriaus sau gyvenimą, jei nuo šešiolikos čiūčiuos kūdikį, be šeimos, kuri galėtų jai padėti. Ir tu, jei ją vesi, nepadėsi jai. Dviem vaikams, kurie dar net nebaigę vidurinės mokyklos, toks gyvenimas netinka.

— Tik susipažink su ja, mama. Pasišnekėk. Noriu, kad ją pažintum. Gal tada galėsi jai parnešti užduočių iš mokyklos? Ji jau pralenkė mane, ir aš nebeišmanau, ko ją mokyti toliau.

— Gerai. — Tėvai susirūpinę susižvalgė, bet abu pritariamai linktelėjo. — Parsivesk ją į namus kitą savaitę. Paruošiu vakarienę. — Ji ištarė tuos žodžius taip, lyg tai būtų didžiulė auka. Ji nebepakentė gaminti valgio, bet prispirta gamindavo, o dabar pajuto dar didesnę kaltę, mat sūnus buvo priverstas valgyti restorane it koks našlaitis. Ji mėgino jam kai ką pasakyti, kai užgesinę šviesą jie nuėjo per holą. — Atleisk... atleisk, kad buvau taip tave apleidusi, — tarė ji ašarodama ir pasistiebusi jį pabučiavo. — Myliu tave... Man rodos, šiuos dešimt mėnesių buvau visai nuklydusi į lankas.

— Nieko tokio, mama, — švelniai ramino jis, — man viskas gerai.

Dabar jis taip jautėsi, bet tik Maribetos dėka. Ji padėjo jam daugiau negu jis jai. Jie vienas kitą vis guodė ir ramino.

Tomis nuslinko į savo kambarį, o Liza savajame pažvelgė į Džoną ir sukrėsta sunkiai atsisėdo ant jų lovos.

— Sunku patikėti tuo, ką išgirdome. Žinai, jis vestų tą merginą, jeigu tik jam leistume.

— Jeigu jis taip pasielgs, bus sumautas kvailys, — pyktelėjo Džonas. — Tikriausiai ji — ištvirkėlė, jei pastojo šešiolikos, ir mulkina jį savo svajonėmis siekti išsilavinimo ir studijuoti koledže.

— Nežinau, ką ir manyti, — dirstelėjusi į jį pasakė Liza. — Tik man atrodo, kad šiemet mes visi gerokai išprotėję. Tu pradėjai gerti, aš kvaištelėjau mėgindama užmiršti tai, kas įvyko. Tomis maitinosi restoranuose, užmezgė romaną su nėščia mergina ir nori ją vesti. Neblogas jovalas, ar ne? — paklausė ji priblokšta visko, ką išgirdo, ir jausdamasi labai kalta.

— Gal taip nutinka žmonėms, kuriems pradeda slysti iš po kojų žemė, — tarė jis ir atsisėdo šalia jos ant lovos. Tai buvo didžiausias jų suartėjimas per ilgą laiką, ir Liza pirmąsyk sumojo, kad nebepyksta, tik nerimauja. — Maniau, mirsiu, kai... — tyliai pasakė Džonas ir neįstengė baigti sakinio.

— Ir aš... Regis, buvau tarsi mirusi, — prisipažino ji. — Lyg paskutinius metus būčiau ištikta komos. Net nesumojau, kas atsitiko.

Jis apkabino ją ir ilgai glaudė. Tą naktį, kai jie atsigulė, jis nebepratarė jai nė žodžio, tik spaudė ją glėbyje, ji taip pat tylėjo.

SEPTINTAS SKYRIUS

Tomis atvažiavo pasiimti Maribetos jos laisvadienį. Viešnagės jo namuose ir pažinties su Tomio tėvais proga ji buvo pasipuošusi geriausia savo suknele. Jis truputį pavėlavo, mat užgaišo futbolo treniruotėje, ir smarkiai nervinosi.

— Tu puikiai atrodai, — pagyrė žvelgdamas į ją, tada pasilenkė ir pabučiavo. — Ačiū, Maribeta.

Jis žinojo, kad ji iš tikrųjų labai pasistengė, rengdamasi susitikimui su jo tėvais. Maribeta suprato, jog tai jam labai svarbu, ir nenorėjo jo liūdinti. Tik bėda buvo ta, kad ji laukėsi jau beveik septynis mėnesius. Be Tomio, daugiau niekas pasaulyje nebūtų jos pažindinęs su kuo nors, ką jau kalbėti apie savo tėvus.

Ji vilkėjo tamsiai pilka vilnone suknele su nedidele balta apykakle ir juoda peteliške. Ją nusipirko iš savo atlyginimo, kai nebetilpo į jokį kitą drabužį ir Tomis pradėjo ją vestis vakarieniauti laisvadieniais. Skaisčiai rusvus plaukus buvo kietai suėmusi į uodegą ir susirišusi juodu aksominiu kaspinu. Ji panėšėjo į mažą mergaitę, po sijonu slepiančią didžiulį balioną. Tomis šypsodamasis padėjo jai įlipti į tėčio automobilį. Ji atrodė labai žaviai ir vylėsi, kad susitikimas su jo tėvais praeis sklandžiai. Po ilgo pokalbio prieš savaitę tėvai Tomiui beveik nieko nesakė, tik išreiškė norą susipažinti su Maribeta. Pakeliui į Tomio namus Maribeta tylėjo.

— Tik nesinervink, — padrąsino jis, sustabdęs automobilį priešais namą.

Maribeta pasigrožėjo, koks jis tvarkingas. Buvo ką tik nudažytas, o prie jo sukastos dailios gėlių lysvės. Šiuo metų laiku nežydėjo jokie augalai, bet buvo matyti, kad namas labai prižiūrimas.

— Viskas bus gerai, — ramino Tomis, išlaipinęs ją, ir nupėdino pirma jos į namą.

Paėmęs Maribetą už rankos, atvėrė duris ir išvydo tėvus, laukiančius jų svetainėje. Tomis matė, kaip mama nužiūrinėja Maribetą, šiai skubiai žingsniuojant per kambarį ir paduodant ranką pirma mamai, paskui tėčiui.

Visi elgėsi itin atsargiai ir mandagiai. Liza pakvietė Maribetą atsisėsti ir pasiūlė jai kavos, arbatos. Bet mergina paprašė kokakolos, ir Džonas šiek tiek su ja šnektelėjo, kol Liza nuėjo pasižiūrėti, kaip vakarienė. Ji buvo pagaminusi troškintos jautienos ir iškepusi Tomio mėgstamų bulvinių blynų su špinatų tyre.

Netrukus Maribeta pasisiūlė padėti Tomio mamai ir nuėjo į virtuvę. Abu vyriškiai nulydėjo ją per holą žvilgsniais. Džonas palietė Tomio ranką, sulaikydamas sūnų, kuris būtų šokęs ir nusekęs įkandin jos.

— Leisk jai pasikalbėti su mama, sūnau. Tegu jiedvi susipažįsta. Ji atrodo miela mergina. Ir graži. Apmaudu, kad jai taip nutiko. O kur tas vaikinas? Kodėl jie nesusituokė?

— Jis vedė kitą, be to, Maribeta nenorėjo už jo tekėti. Sako jo nemylėjusi.

— Kažin, tai išmintingas sprendimas ar paikas. Kartais gyventi susituokus gali būti nelengva, ypač jeigu išteki už žmogaus, kuriam esi abejingas. Bet ji narsiai pasielgė. — Jis užsirūkė pypkę ir įsmeigė akis į sūnų. Pastaruoju metu Tomis labai subrendo. — Gal vis dėlto neteisinga, kad šeima atstūmė ją, kol ji pagimdys kūdikį, — tarė Džonas nenuleisdamas nuo sūnaus įdėmaus žvilgsnio ir pasvarstęs suprato, kad toji mergina Tomiui labai svarbi. Jo širdis buvo atvira visiems, o tai nepaprastai sujaudino tėvą.

Kai Liza galų gale pakvietė vakarieniauti, jos su Maribeta jau atrodė susidraugavusios. Mergina padėjo viską sunešti ant stalo. Jie sušneko apie civilinę teisę, kurią Liza dėstė abiturientams. Maribeta pasakė, kad norėtų ko nors panašaus pasimokyti, ir tada Liza mąsliai tarė:

— Manau, galėsiu tau parūpinti medžiagos. Tomis sakė, kad stengiesi neatsilikti nuo mokslų ir darai su juo namų darbus. Ar nori, kad peržvelgčiau tavo referatus?

Maribeta nustebo, o paskui apsidžiaugė.

— Labai, — atsakė įsitaisydama tarp abiejų vyrų.

— Siunti darbus savo mokyklai ar mokaisi savarankiškai?

— Daugiausia savarankiškai, bet viliuosi, kad mokykla leis man laikyti egzaminus, kai grįšiu. Tada paaiškėtų, ar už tai, ką dariau, galima gauti įskaitas.

— Gal leistum užmesti akį, tada galėčiau mūsų mokyklai pasiūlyti nustatyti, pagal kurios klasės kursą tau mokytis. Ar atlikai visas Tomio užduotis?

Maribeta skubiai linktelėjo galva, o Tomis, sėdintis tarp Maribetos ir mamos, užbėgo jai už akių:

— Ji mane gerokai pralenkė, mama. Jau įveikė mano visų metų gamtos mokslų vadovėlį, Europos istoriją ir parašė visus referatus.

Liza nustebo, ir Maribeta pažadėjo jai atnešti savo darbus iki savaitgalio.

— Tiesą sakant, galėčiau tau duoti kelias papildomas užduotis, — tarė Liza, siūlydama Maribetai troškintos jautienos. — Dėstau žemesnėse ir abiturientų klasėse.

Abi susijaudinusios šnekėjosi toliau. Baigiantis vakarienei, Liza ir Maribeta buvo surezgusios puikų planą keletui valandų susitikti šeštadienio popietę, o sekmadienį Liza ketino ją užversti pustuziniu specialių užduočių.

— Radusi laisvą valandėlę, galėtum padirbėti ir man atiduoti, ką padarei, kai tik ištaikysi progą. Tomis pasakojo, kad šešias dienas per savaitę triūsi restorane, taigi suprantu, jog tau nelengva. — Iš tiesų Lizą stebino, kad ji vis dar turi jėgų ir sveikatos ištverti dešimties valandų pamainą nė neprisėsdama ir aptarnaudama stalus. — Kiek dar dirbsi, Maribeta? — Ji nedrįso paklausti apie nėštumą, bet buvo sunku to išvengti, nes jau dabar pūpsojo didžiulis pilvas.

— Matyt, iki pat galo. Atvirai šnekant, kitaip negaliu.

Tėvo duotus pinigus ketino sumokėti už gimdymą ir daktarui Maklinui, todėl jai reikėjo užsidirbti pragyvenimui. Dabar tikrai negalėjo to darbo atsisakyti. Pagimdžius kūdikį, kokias kelias savaites jai bus striuka. Ji gana smarkiai taupė, laimė, kad jos poreikiai nedideli. Nusprendusi atsižadėti vaikelio, ji nieko jam nepirko, nors merginos restorane nuolat kartojo surengsiančios jai dovanų teikimą. Ji mėgino jas atkalbėti, nes tada būtų tik dar skaudžiau, bet jos nė nenutuokė, kad ji ketina atiduoti kūdikį.

— Tau bus nelengva, — užjausdama pasakė Liza, — dirbti iki pat pabaigos. Pati taip dariau iki Tomiui gimstant, ir mažai trūko, kad būčiau jį pagimdžiusi klasėje. Laukdamasi Anės, lioviausi dirbti kur kas anksčiau. — Ūmai prie stalo stojo tyla. Ji pažvelgė į Maribetą, o ši nenusuko nuo Lizos akių. — Tikriausiai Tomis tau pasakojo apie savo sesutę, — tyliai tarė.

Maribeta linktelėjo, jos akys buvo kupinos meilės jam ir užuojautos jo tėvams. Anė jai buvo labai gyva, ji buvo apie ją tiek visko prisiklausiusi ir taip dažnai ją sapnuodavo, kad jai dingojosi, jog ta mergytė jai pažįstama.

— Taip, — atsakė Maribeta, — turbūt ji buvo nepaprastas vaikas.

— Buvo, — sukrėsta pritarė Liza. Tada Džonas ramiai ištiesė jai per stalą ranką. Jis tik palietė jos pirštus, ir Liza nustebusi pakėlė į jį akis. Taip jis pasielgė pirmą sykį. — Visi vaikai tokie, — prabilo ji, — ir tavo tokie bus. Vaikai teikia neapsakomo džiaugsmo.

Maribeta jai neatsakė, ir Tomis dirstelėjo į ją suvokdamas, kokia prieštara drasko ją dėl kūdikio.

Paskui kalba nukrypo į būsimas Tomio futbolo varžybas, o Maribeta pagalvojo, kad labai norėtų eiti kartu su jais.

Jie ilgokai šnekėjosi apie gimtąjį Maribetos miestelį, jos mokslus, jųdviejų su Tomiu prie ežero praleistą laiką. Aptarė daugybę dalykų, tik ne jos santykius su jų sūnumi ir kūdikį. Dešimtą valandą Tomis galop ją parvežė namo. Atsisveikindama ji pabučiavo abu jo tėvus, o vos įsėdusi į automobilį su palengvėjimu atsiduso ir atsilošė sėdynėje, tarsi būtų labai nusikamavusi.

— Kaip man pavyko? Ar jiems labai nepatikau?

Jos klausimai jį sujaudino, ir jis pabučiavo ją švelniai kaip niekada.

— Tu puikiai elgeisi, ir jie pamilo tave. Kaip manai, kodėl mama pasisiūlė tau padėti mokytis?

Tomiui atlėgo širdį. Jo tėvai buvo ne tik mandagūs, bet ir itin draugiški jai. Iš tikrųjų ji padarė jiems didžiulį įspūdį. Jaunuoliams išvažiavus, Džonas, padėdamas Lizai suplauti indus, pagyrė blaivų, šviesų Maribetos protą ir geras manieras.

— Na ir mergina, kaip tu manai, Liza? Tik apmaudu, kad šitaip sau padarė. — Papurtė galvą ir ėmė šluostyti indus. Pirmąkart per daugybę mėnesių jis vakarieniavo namie ir džiaugėsi, kad Liza labai pasistengė.

— Ji ne pati taip padarė, — šyptelėjo Liza.

Bet turėjo pripažinti, kad jis teisus. Ji buvo miela mergina, ir Liza tai pasakė Tomiui, kai šis grįžo po pusvalandžio. Jis palydėjo Maribetą iki jos kambario ir pabučiavo. Matė, kad ji iš tikrųjų pavargusi, kad jai maudžia nugarą. Diena buvo ilga, o pastaruoju metu ji pradėjo jaustis stora ir nerangi.

— Man patiko tavo draugė, — Tomiui parėjus tyliai tarė Liza, padėjusi į šalį paskutinį indą. Džonas, ką tik užsidegęs pypkę, pritariamai palingavo galvą.

— Ir jūs jai patikote. Ji labai vieniša, ilgisi savo tėvų ir jaunėlės sesers. Jos šeima man atrodo nemaloni, bet ji prisirišusi prie jos. Tėvas panašus į tikrą tironą, 9 mama, pasak Maribetos, niekada jam nesipriešina, bet jai vis tiek labai sunku gyventi nuo jų skyrium. Mama jai keliskart parašė, deja, tėvas dukters laiškų nė neskaitė. Be to, jie draudžia seseriai bendrauti su ja. Juk tai kvaila, — nusivylęs pasakė jis, ir mama pažiūrėjo jam į akis. Jose nesunkiai įžvelgė, kad jis labai myli Maribetą ir pasiruošęs ją ginti.

— Kartais šeimų sprendimai būna kvaili, — tarė mama, gailėdama jos. — Manau, tai juos visus įskaudins ilgam, gal net visiems laikams.

— Ji sako norinti grįžti ir baigti mokyklą, tada išvažiuoti į Čikagą. Tenai svajoja studijuoti koledže.

— Kodėl ne čia? — įsiterpė tėtis, ir Liza nustebo, kaip lengvai jam išsprūdo tie žodžiai.

Jų miestelyje buvo koledžas. Puiki mokymo įstaiga, jeigu tik Maribeta galėtų gauti stipendiją. Jei sumanytų čia mokytis, Liza padėtų jai parašyti prašymą.

— Nė nepagalvojau apie tai, kažin, ar ir jai buvo toptelėjusi tokia mintis, — patenkintas tarė Tomis. — Pasišnekėsiu su ja, bet dabar jai labiausiai rūpi kūdikis. Ji gerokai išsigandusi. Nežino, ko tikėtis. Gal, — jis neryžtingai dirstelėjo į Lizą, džiaugdamasis, kad moterys susipažino, — gal tu galėtum su ja pasikalbėti, mama. Be manęs ir kitų padavėjų restorane, ji neturi su kuo persimesti nė žodeliu. Man regis, bendradarbės savo plepalais dažniausiai tik gąsdina ją.

Tomis nelabai įsivaizdavo, kas laukia Maribetos, bet ir jam tai kėlė baimę. Būsimas gimdymas atrodė iš tikrųjų baisus.

— Gerai, — švelniai tarė Liza.

Netrukus jie nuėjo į lovą. Gulėdama šalia Džono, Liza susizgribo galvojanti apie Maribetą.

— Ji — maloni mergina, ar ne? Nė neišmanau, kaip viena visa tai iškęsčiau... Bus labai liūdna atiduoti kūdikį...

Nuo tos minties jos akys paplūdo ašaromis, ir ji prisiminė, kaip pirmą sykį paėmė ant rankų Anę ir Tomį... Jie buvo tokie žavūs, šiltučiai ir mieli. Atsižadėti ką tik gimusio kūdikio atrodė tolygu mirti. Bet ji laukė jų labai ilgai ir gimdė kur kas vyresnė. Gal šešiolikametei toks išmėginimas per sunkus, ir Maribetai pakako proto suvokti, kad su tuo neįstengs susidoroti.

— Kaip manai, ar Averis ras šeimą tam vaikeliui? — Ūmai mergina parūpo Lizai. Kaip ir Tomiui, jai sugildė širdį, kad Maribeta neturi su kuo pasitarti.

— Neabejoju, kad jis tai daro dažniau, nei mums atrodo. Juk supranti, jog taip nutinka neretai. Tik merginos, atsidūrusios tokioje padėtyje, kur nors paslepiamos nuo žmonių akių. Jis tikrai ras šeimą, tinkamą jos kūdikiui.

Liza linktelėjo gulėdama tamsoje ir galvodama apie Maribetą ir savo sūnų. Jie buvo labai jauni, įsimylėję ir kupini vilčių. Juodu vis dar manė, kad gyvenimas bus geras, tikėjo likimo galiomis. Liza nebepuoselėjo tokių vilčių, nes, mirus Anei, labai prisikentėjo. Žinojo, kad likimu niekada nebepasikliaus. Jis pernelyg žiaurus, per daug donkichotiškas.

Jie truputį pasišnekėjo apie Maribetą, ir Džonas galiausiai užmigo. Juodu tarsi ir nesuartėjo, bet šiomis dienomis juos skiriantis atstumas, regis, nebebuvo toks grėsmingas, ir retkarčiais ją sušildydavo koks nors jo gestas ar žodis. Ji stengėsi dėl Džono šiek tiek labiau, ir šiandienos vakarienė tikrai įrodė, kad jai reikia vėl gaminti valgį. Vakarais jiems reikėjo būti kartu, vienas kitą liesti, įsiklausyti vienas kito žodžių, šnekėtis ir įžiebti vienas kitam viltį. Jie visi buvo per ilgai pasiklydę, ir Liza ėmė suvokti, kad jie pamažu nyra iš miglos, kurioje iki šiol slėpėsi. Ji kone regėjo Džoną, tiesiantį jai ranką, geidžiantį jos, ir Tomis buvo ten, kur visada būdavo, tik dabar šalia jo stovėjo Maribeta.

Tąnakt pirmą kartą po ilgo laiko ji ramiai užmigo, o rytą mokyklos bibliotekoje ėmė rinkti knygas Maribetai ir užrašinėti užduotis. Kai Maribeta užėjo pas ją šeštadienio popietę, ji buvo visiškai pasiruošusi. Maribetos atnešti darbai ją nustebino. Jie buvo kur kas brandesni nei daugelio abiturientų.

Perskaičiusi keletą referatų, Liza susiraukė ir papurtė galvą. Tai pamačiusi, Maribeta labai susinervino.

— Jie niekam tikę, ar ne, ponia Vitaker? Tiesą sakant, vakarais jiems skyriau nedaug laiko. Galiu daugiau padirbėti, norėčiau parašyti kitą referatą apie knygą „Ponia Bovari“. Šis turbūt atskleidžia ne visą knygos esmę.

— Nejuokauk, — subarė ją Liza ir pažvelgusi netikėtai nusišypsojo. — Jie puikūs, aš sužavėta.

Lyginant su jos rašiniais, Tomio referatai atrodė silpnoki, nors jis ir buvo labai geras mokinys. Ji buvo parašiusi tekstų apie rusų literatūrą, apie Šekspyro komedijas, be to, vedamąjį straipsnį Korėjos karo tema — tai buvo užduotis raštu anglų kalbos egzaminui iš viso kurso. O matematikos uždavinius išsprendė tiksliai ir nepriekaištingai. Liza jau daug metų nebuvo regėjusi darbų, vertų aukščiausio balo. Ji pažvelgė į smarkiai nėščią merginą ir suspaudė jai ranką.

— Paplušėjai iš peties, Maribeta. Už savo darbus turėtum gauti visų metų įskaitą, o gal ir daugiau. Iš tiesų abiturientų kursą.

— Tikrai? Manote, galėčiau juos pateikti savo mokyklai?

— Man šovė geresnė mintis, — atsakė Liza, dėdama aplankus į tvarkingą krūvą. — Noriu juos parodyti mūsų direktoriui, gal įskaitą gausi mūsų mokykloje. Gal tau net bus leista laikyti išlyginamuosius egzaminus, o kai grįši namo, galėsi eiti tiesiai į paskutinę klasę.

— Ar man iš tikrųjų pasiseks tai padaryti?

Maribeta buvo apstulbusi ir sukrėsta Lizos pasiūlymo. Tai reiškė, kad ji peršoktų vienus metus ir gal net baigtų mokyklą birželį, o to ji iš tikrųjų ir norėjo. Bet suprato, kad net keli mėnesiai namie bus sunkūs ir kankinantys. Ji sau įrodė galinti savimi pasirūpinti, bet norėjo namo, norėjo ten pabūti, pamatyti mamą ir Noelę, baigti mokyklą. Deja, žinojo negalėsianti juose ilgam pasilikti. Ji pernelyg pasikeitė, per daug suaugo, kad, pagimdžiusi kūdikį, galėtų ištverti tėvų namuose dar dvejus metus. Tėvai niekada jai neatleis paslydimo, ypač tėvas. Pusmečio, kol baigs mokyklą birželį, bus per akis. Tada ji galės išsikraustyti, susiras darbą ir kada nors, jei pasiseks, gaus stipendiją koledžui. Buvo pasiryžusi dirbti ir naktimis, imtis bet ko, kad tik gautų išsilavinimą, bet suvokė, jog šeima to niekada nesupras.

Liza davė jai daugybę papildomų užduočių ir pažadėjo mokykloje išsiaiškinti, ką galima dėl Maribetos padaryti, ir duoti jai žinią, kai ką nors sužinos.

Paskui jos truputį pasikalbėjo apie kitus dalykus, daugiausia apie Tomį ir jo planus. Liza, akivaizdu, vis dar nerimavo, jog jis ves Maribetą tik todėl, kad ji neatsižadėtų vaikelio, bet merginai nieko nesakė. Tik pasakojo apie koledžus, kuriuose, kaip ji vylėsi, studijuos Tomis, ir jam atsiversiančias galimybes, o Maribeta puikiai ją suprato. Jau buvo aišku, ką nori pasakyti Liza, ir galiausiai mergina neištvėrė. Pažvelgusi jai tiesiai į akis, labai tyliai tarė:

— Nesiruošiu tekėti už jo, ponia Vitaker. Tik ne dabar. Negalėčiau taip su juo pasielgti. Jis man labai geras. Vienintelis draugas nuo tada, kai šitai atsitiko. Bet mudu labai jauni, ir vedybos viską tik sugadintų. Abejoju, ar jis iš tikrųjų tai suvokia, — nuliūdo ji, — bet aš viską suprantu. Mes nepasirengę kūdikiui. Bent jau aš. Vaikeliui labai daug turi duoti, turi gyventi dėl savo vaikų, turi būti tuo, kuo aš dar... Reikia būti suaugusiai, — ašarų pilnomis akimis kalbėjo Maribeta, ir Lizai jos pagailo.

Maribeta pati buvo dar visai vaikas, o jos įsčiose augo gyvybė.

— Man atrodai labai suaugusi, Maribeta. Gal ne tokia suaugusi, kad galėtum visa tai prisiimti, tačiau vaikeliui turi ką duoti. Elgiesi, kaip geriau tau... ir kūdikiui. Tik nenoriu, kad Tomis būtų įskaudintas arba iškrėstų kokią kvailystę.

— Jis to nepadarys, — nusišypsojo Maribeta šluostydamasi ašaras. — Neleisiu jam. Žinoma, kartais pagalvoju, kad norėčiau auginti kūdikį. Bet kas tada? Ką darysiu kitą mėnesį, kitus metus... O jei negausiu darbo ir nebus kas man padeda? Ir kaip Tomis baigtų mokyklą, jei šalia knerktų kūdikis? Jis negali, aš taip pat. Suprantu, tai mano kūdikis, ir man nederėtų taip kalbėti, bet trokštu, kad ir vaikui būtų gerai. Jis turi teisę į daug daugiau, nei galiu suteikti. Turi teisę į tėvus, kurie beprotiškai jį mylėtų ir nebijotų, kaip aš, juo rūpintis. Noriu dėl jo gyventi, bet tiesiog negaliu... ir tai mane gąsdina.

Nuo tos minties jai kartais plyšdavo širdis, ypač dabar, kai vaikelis jau buvo didelis, apčiuopiamas ir nuolat krutėjo. Buvo nelengva jo nepaisyti, o dar sunkiau — jo atsisakyti. Vis dėlto Maribetai atrodė, kad meilė kūdikiui reiškia geresnį gyvenimą ir vaikelis turėtų gyventi ten, kur jam lemta, nesvarbu, kad ir kur tai būtų.

— Ar daktaras Maklinas tau ką nors sakė? — paklausė Liza. — Gal jau yra numatęs įtėvius? — Jai buvo smalsu. Liza pažinojo nemažai jaunų bevaikių porų, kurios džiaugtųsi įsivaikinusios kūdikį.

— Nieko, — atsakė susirūpinusi Maribeta. — Viliuosi, jis suprato, kad tikrai to noriu. Gal mano, kad mudu su Tomiu... — Ji nutilo, ir Liza nusijuokė.

— Tikriausiai taip. Neseniai man užsiminė, koks puikus jaunuolis yra Tomis. Turbūt neabejoja, kad kūdikis jo. Ir aš taip maniau, kai tik išgirdau apie jus. Prisipažįstu, mirtinai išsigandau, bet... na, nežinau. Juk žmones ištinka ir blogesnė dalia. Tomis lyg ir neblogai tvarkosi, net jeigu vaikas ir ne jo, o tai turbūt dar labiau viską apsunkina.

— Jis man nepaprastai geras, — tarė Maribeta.

Ji jautė Tomio mamai didesnį artumą nei savo mamai per daugelį metų. Liza gebėjo mylėti, buvo šilta, nuovoki ir, regis, galiausiai atsigavusi po anų košmariškų metų. Ji pernelyg ilgai gedėjo ir tai suprato.

— Ką darysi kitus du mėnesius? — pasidomėjo Liza, įpylusi jai stiklinę pieno ir pasiūliusi sausainių.

— Dirbsiu. Toliau mokysiuos. Lauksiu gimstant vaikelio. Maždaug apie Kalėdas.

— Tai netruks ateiti. — Liza šiltai pažvelgė į ją. — Jei prireiks mano pagalbos, tik pasakyk.

Ji norėjo padėti ir Maribetai, ir Tomiui. Kai vėlyvą popietę Maribeta susiruošė eiti, Liza dar sykį prižadėjo padarysianti, ką gali, jos mokslų labui. Toks dėmesys Maribetą sujaudino, ir ji viską papasakojo Tomiui vakare, kai jis atvažiavo jos vežtis į kiną.

Jie nuėjo pasižiūrėti trimačio filmo „Bvana velnias“3 ir turėjo užsibalnoti spalvotus akinius, kad patirtų erdvinio kino įspūdį. Tai buvo pirmas toks filmas, ir jiems labai patiko. Po filmo ji ir papasakojo, kaip praleido laiką su jo mama. Maribeta labai ją gerbė, o Liza kiekvieną dieną jautė jai vis didesnę simpatiją ir pakvietė Maribetą vakarienės kitą savaitgalį. Sužinojęs apie tai, Tomis prisipažino, kad, jai viešint jų šeimoje, kartais jaučiasi, lyg būtų vedęs. Ištaręs šiuos žodžius, jis išraudo, bet buvo aišku, kad ta mintis jam patiko. Paskutiniu metu jis daug apie tai galvojo, mat netrukus jai gims kūdikis.

— Juk būtų visai neblogai? — lyg niekur nieko paklausė jis, parvežęs ją namo. — Turiu galvoje, būti vedusiam?

Jis atrodė labai jaunas ir nekaltas. Bet Maribeta jau buvo pažadėjusi sau ir jo mamai, kad to nebus.

— Tik tol, kol pasidaryčiau tau bjauri ir įgrisčiau iki gyvo kaulo. Pavyzdžiui, po vienų ar dvejų metų arba kai pasensiu ir būsiu na, kad ir dvidešimt trejų, — erzino Maribeta. — Pagalvok, dar septyneri metai. Iki tol galėtume susilaukti aštuonių vaikų, jeigu ir toliau taip skubėsiu.

Ji visada mokėjo pasišaipyti iš savęs ir iš jo, bet šįsyk suprato, kad Tomis kalba rimtai.

— Juokus į šalį, Maribeta.

— Aš ir nejuokauju. Štai kur bėda. Mudu per jauni, ir tai žinome.

Bet jis buvo pasiryžęs netylėti. Nesileis jos atstumiamas. Ji dar turėjo kelis mėnesius, tačiau prieš tai, kai viskas baigsis, jis norėjo jai deramai pasipiršti.

Kai kitą savaitę jie išsiruošė pačiuožinėti, ji vis dar išsisukinėjo. Buvo ką tik iškritęs pirmasis sniegas, ežeras tviskėjo. Jis neįstengė atsispirti pagundai čia ateiti, tai jam priminė Anę ir tuos kartus, kai jis su ja čiuožinėdavo.

— Savaitgaliais čia dažnai ateidavau su ja. Buvome drauge ir likus savaitei iki jos mirties. — Jis išspaudė tuos žodžius, kad ir kaip jie skaudino. Juk metas susitaikyti su tuo, kad jos nebėra, bet vis dar sunku. — Man stinga išdykėliško jos šaipymosi. Visada dėl merginų... O čiauškėdama apie tave, būtų išvariusi mane iš proto. — Prisiminęs mažąją sesutę, nusišypsojo.

Viešėdama jų namuose, Maribeta apžiūrėjo jos kambarį. Užklydo į jį netyčia, ieškodama vonios. Jame buvo daugybė jos daiktelių: lovytė, lėlės, lopšys, kuriame ji jas sūpuodavo, knygų lentyna su knygelėmis, pagalvė ir rausva antklodėlė. Maribetai suspaudė širdį, bet ji niekam neprasitarė regėjusi tą kambarį. Tarsi būtų apsilankiusi šventovėje, kuri bylojo, kad jie visi labai jos ilgisi.

Dabar Maribeta juokėsi klausydamasi jo pasakojimo apie merginas, kurias Anė atbaidė, labiausiai dėl to, kad, jos nuomone, šios buvo kvailos ar negražios.

— Turbūt ir aš jai atrodyčiau ne ką geriau, — tarė Maribeta, slysdama per ledą su Tomiu ir svarstydama, kodėl turėtų būti kitaip. — Ypač šiuo metu. Jai tikriausiai būčiau panaši į dramblį. Aš taip ir jaučiuosi, — atviravo ji, bet su pačiūžomis, kurias pasiskolino iš Džulės, čiuožė vis dar grakščiai.

— Ar tau gerai čiuožinėti? — suabejojo jis, mat jam dingtelėjo, kad toks sportas gali jai pakenkti.

— Man nieko nenutiks, — ramiai atsakė ji, — jei nepargriūsiu. — Ir keletą sykių grakščiai apsisuko, norėdama jam parodyti, kad ne visada panėšėjo į mažą dirižablį.

Tomis buvo sužavėtas, kad ji taip lengvai ir laisvai čiuožia, o Maribeta be jokio vargo raitė aštuoniukes, kol ūmai kulnas užkliuvo ir ji smarkiai žnektelėjo ant ledo. Tomis ir dar keli žmonės nustėrę puolė prie jos. Ji susitrenkė galvą, ėmė dusti.

Kai ją trise pakėlė, Maribeta vos neapalpo. Tomis beveik nešte nunešė ją nuo ledo. Visi atrodė labai sunerimę.

— Verčiau nuvežk ją į ligoninę, — pusbalsiu patarė viena moteriškė, čiuožinėjusi su savo vaikais. — Gali prasidėti gimdymas.

Tomis padėjo jai įlipti į automobilį ir netrukus kuo skubiausiai gabeno ją pas daktarą Makliną, bardamas ir ją, ir save, kad taip kvailai elgėsi.

— Kaip galėjai būti tokia neatsargi? — pyko Tomis. — Ir kodėl aš tau leidau čiuožinėti? Kaip jautiesi? Ar ką nors skauda?

Pakeliui pas daktarą Tomis labai nervinosi. Gimdymo skausmai Maribetos nekamavo, bet galva plyšo.

— Jaučiuosi neblogai, — atsakė ji suglumusi ir susigėdusi. — Žinau, kad pasielgiau kvailai, bet jau labai nusibodo būti storai, nerangiai ir didžiulei.

— Tokia ir nesi. Tik nėščia. Kai laukiesi, kitokia ir negali būti. Ir tik todėl, kad nenori to kūdikio, nebūtina jo užmušti.

Tai išgirdusi Maribeta pravirko, o kai jie nusigavo pas daktarą Makliną, buvo nusiminę abu, Maribeta vis verkė. Tomis jos tai atsiprašinėjo, tai vėl užrikdavo, kam čiuožinėjo.

— Kas atsitiko? Kas atsitiko? Po galais, kas? — Jiems kivirčijantis, daktarui buvo sunku ką nors suprasti.

Jam buvo aišku tik tiek, kad Maribeta susimušė galvą ir mėgino nužudyti kūdikį. Tada ji vėl apsiverkė ir galiausiai prisipažino pargriuvusi, kai juodu buvo čiuožykloje.

— Jūs čiuožinėjote? — nustebo daktaras.

To dar nebuvo iškrėtusi nė viena jo pacientė. Bet joms buvo toli gražu ne šešiolika, o daktarui išdrožus trumpą pamokslą Tomis su Maribeta surimtėjo ir nurimo. Jis uždraudė Maribetai jodinėti, čiuožinėti ir važiuoti dviračiu, nes ji gali pargriūti, ypač ant slidaus kelio, ir, žinoma, nevalia slidinėti.

— Taip pat nežaiskite futbolo, — pridūrė jis šyptelėdamas, ir Tomis sukikeno. — Turi saugotis. — Tada jis paminėjo dar vieną sportą, kuriuo užsiimti jiems taip pat nepatartina. — Ir nesimylėkite iki gims kūdikis.

Abu nutylėjo, kad to nė sykio nedarė ir kad Tomis apskritai dar nėra to mėginęs.

— Ar galiu tikėtis, kad jūs nebečiuožinėsite? — Daktaras reikšmingai pažvelgė į Maribetą, o ši susigėdo.

— Pažadu.

Kai Tomis išėjo atvaryti automobilio, Maribeta daktarui priminė neketinanti auginti kūdikio ir norinti, kad jis rastų šeimą, kuri norėtų jį įsivaikinti.

— Šneki rimtai? — Daktaras atrodė nustebęs. Vitakerių sūnus akivaizdžiai ją labai myli ir nieko nelaukdamas vestų. — Tu tikrai to nori, Maribeta?

— Aš... taip... — tarė ji, stengdamasi kalbėti kaip suaugusi. — Juk negalėsiu pasirūpinti kūdikiu.

— Ar jo šeima nepadės? — Jis žinojo, kad Liza Vitaker troško susilaukti vaikelio. Bet gal jie nepritarė sūnui, kad jis toks jaunas augins nesantuokinį kūdikį? Laikydamasis pažado, duoto šiems vaikams, jis to niekada jų neklausė.

Bet Maribeta buvo tvirtai apsisprendusi.

— Nenorėčiau, kad jie man padėtų. Tai būtų neteisinga. Šis kūdikis turi teisę turėti tikrus tėvus, o ne tokius vaikus kaip mes. Kaip aš jį prižiūrėsiu ir tuo pat metu mokysiuos? Kaip jį išmaitinsiu? Mano tėvai neleis su juo grįžti namo.

Ji kalbėjo apie savo padėtį ašarų pilnom akim. Tada atėjo Tomis, ir daktaras, gailėdamas jos, paplekšnojo per ranką. Tempti tokią naštą ji buvo per jauna.

— Pažiūrėsiu, ką įmanoma padaryti, — tyliai tarė ir liepė Tomiui prižiūrėti, kad ji dvi dienas gulėtų lovoje. Jokio darbo, jokių linksmybių, sekso ar čiuožinėjimo.

— Taip, pone, — pasakė Tomis.

Stipriai prilaikydamas, kad Maribeta nepaslystų, jis įsodino ją į automobilį. Paskui paklausė, apie ką šnekėjosi su daktaru, nes, jam atėjus jos pasiimti, abu atrodė labai rimti.

— Jis man pažadėjo rasti šeimą kūdikiui. — Daugiau nieko nepasakė, o kai sumojo, kad jis veža ją į savo namus, suglumo. — Kur mes važiuojame? — liūdnai pasiteiravo. Išsižadėti kūdikio buvo nelinksma, nors ir žinojo, kad elgiasi teisingai. Ji suprato, jog tai padaryti bus labai skausminga.

— Paskambinau mamai, — paaiškino jis. — Pasak daktaro, gali keltis iš lovos tik pavalgyti. O šiaip visą laiką turi gulėti. Taigi atsiklausiau mamos, ar negalėtum praleisti savaitgalio pas mus.

— O ne! Kam taip padarei? Aš negaliu... Kur aš... — Ji sutriko, nenorėjo užsikarti jiems ant sprando, bet viskas jau buvo sutarta. Tomio mama nesudvejojo nė valandėlės. Nors pasibaisėjo paiku jų sumanymu pačiuožinėti.

— Nėra ko jaudintis, Maribeta, — ramino Tomis. — Ji pasakė, kad gali įsikurti Anės kambaryje.

Tariant šiuos žodžius, jo balsas nežymiai užsikirto. Vienuolika mėnesių į tą kambarį niekas nebuvo įžengęs, bet jo mama vis dėlto pasiūlė čia apsigyventi. Kai jie atvažiavo, lova jau buvo paklota, paklodės dvelkė švara, o mama buvo paruošusi garuojantį puodelį karšto šokolado.

— Kaip jautiesi? — labai susirūpinusi paklausė ji. Patyrusi keletą persileidimų, to visai nelinkėjo Maribetai, ypač dabar. — Kaip galėjote taip rizikuoti? Tau pasisekė, kad ji neprarado kūdikio, — priekaištavo Tomiui.

Tačiau abu buvo jauni ir barami atrodė kaip vaikai.

Gulėdama siauroje lovoje Anės kambaryje su rausvais naktiniais marškiniais, kuriuos paskolino Liza, Maribeta dar labiau panėšėjo į mažą mergaitę. Rusvi jos plaukai buvo supinti į kasas, į ją spoksojo Anės lėlės, jų buvo pilna aplinkui. Tą popietę ji ilgai miegojo. Galų gale Liza įtykino pažiūrėti, ar ji nekarščiuoja. Ji paskambino daktarui Maklinui, o šis ją nuramino, kad Maribeta nepakenkė kūdikiui.

— Jie tokie jaunučiai, — nusišypsojo daktaras, šnekėdamasis su ja, paskui apgailėjo, kad ji ketina atsižadėti kūdikio, bet daugiau nesileido į kalbas. Nenorėjo, kad Liza manytų, jog jis kišasi ne į savo reikalus. — Ji — miela mergina, — mąsliai tarė jis.

Liza pritarė. Maribeta buvo ką tik pabudusi ir pasakė, kad galvos skausmas apmalšo. Vis dar jautėsi kalta, kad guli tame kambaryje, nes labiausiai už viską nenorėjo jų liūdinti.

Bet Liza, savo nuostabai, Anės kambaryje pasijuto gerai, vėl sėdėdama ant lovos ir žvelgdama į dideles žalias Maribetos akis. Ši atrodė ne ką vyresnė už Anę.

— Kaip tu? — sušnabždėjo Liza.

Maribeta miegojo beveik tris valandas, o Tomis, palikęs ją su mama, išėjo į ledo ritulio treniruotę.

— Truputį maudžia galvą, jaučiuosi kiek sustingusi, bet šiaip man geriau. Pargriuvusi labai išsigandau. Tikrai maniau pražudžiusi savo kūdikį... Jis kurį laiką nejudėjo... O Tomis šaukė ant manęs. Buvo baisu.

— Jis tik nusigando, — švelniai nusišypsojo Liza ir dar kartą ją apkamšė, — kaip ir tu. Jau nebeilgai liko laukti. Pasak daktaro Maklino, dar septynias savaites, o gal šešias. — Jai teko didžiulė atsakomybė rūpintis mergina, kurios įsčiose kūdikis. — Prieš gimstant vaikams, labai jaudinausi, buvau viską paruošusi. — Ūmai Liza nusiminė dėl Maribetos, nes jai bus visai kitaip. — Atleisk, — ašarotomis akimis pasakė ji, bet Maribeta šyptelėjo ir palietė jai ranką.

— Nieko tokio... Ačiū, kad leidote čia pagyventi. Man labai patinka šis kambarys. Keista taip sakyti, bet aš Anę tikrai myliu, nors mudvi ir nebuvom susitikusios. Kartais ją sapnuoju, Tomis pripasakojo apie ją tiek daug dalykų. Lyg ji vis dar būtų čia, mūsų širdyse ir mintyse... — Maribeta vylėsi, kad taip kalbėdama nelabai nuliūdins Lizą.

Tai išgirdus, moters veide nušvito šypsena, ir ji linktelėjo.

— Ir aš taip jaučiuosi. Ji visada netoli manęs. — Po ilgo laiko ji apsiramino, taip pat ir Džonas. Galbūt jie pradeda atsigauti? Gal jie susitaikys su dukrelės netektimi? — Tomis sako, kad, tavo manymu, kai kurie ypatingi žmonės šmėkšteli mūsų gyvenime atnešdami tyro džiaugsmo. Man patinka ta mintis. Čia ji buvo labai trumpai... penkeri metai dabar atrodo tik trumputis laiko tarpsnis, bet tai tokia palaima... Džiaugiuosi, kad ją pažinau. Ji daug ko mane išmokė — juoktis, mylėti ir dovanoti.

— Apie tai ir galvojau, — tyliai pratarė Maribeta. Abi moterys buvo stipriai susikibusios rankomis. — Ji išmokė jus... net mane per Tomį, nors jos nepažinojau... O mano kūdikis taip pat mane kai ko išmokys, deja, jį matysiu tik kelias dienas, o gal tik kelias valandas. — Po šių žodžių jos akys paplūdo ašaromis. — Ir aš trokštu jam įteikti geriausią dovaną iš visų... Žmones, kurie jį mylės. — Ji užsimerkė, skruostais pabiro ašaros. Liza pabučiavo jai į kaktą.

— Įteiksi. Dabar pasistenk dar bent kiek nusnūsti. To reikia tau ir vaikeliui.

Maribeta linktelėjo, neįstengdama daugiau pratarti nė žodžio, ir Liza tyliai išslinko iš kambario. Žinojo, kad Maribetos laukia sunkus, bet puikių dovanų ir palaimos kupinas metas.

Tomis grįžo tik vėlyvą popietę ir vos įžengęs pasiteiravo, kaip ji. Mama tučtuojau jį nuramino:

— Ji jaučiasi gerai. Dabar miega.

Paskui jis nuėjo ir žvilgtelėjo į ją. Maribeta, panaši į angelą, giliai miegojo Anės lovoje, apsikabinusi vieną jos lėlių.

Išslinkęs iš kambario, jis staiga pasijuto esąs suaugęs ir sužiuro į mamą.

— Tu ją labai myli, ar ne, sūnau?

— Kada nors ją vesiu, mama, — tarė neabejodamas, jog taip ir bus.

— Dar nekurk tokių planų. Nė vienas nežinote, kur jus nublokš gyvenimas.

— Aš ją surasiu. Niekada jos nepaleisiu. Myliu ją... ir kūdikį... — ryžtingai pasakė Tomis.

— Jai bus sunku atsižadėti jo, — tarė Liza. Ji nerimavo dėl jųdviejų, nes jiems teko daug ką išgyventi. Maribetai netyčia, o Tomiui — dėl geros širdies.

— Žinau, mama.

Jei būtų jo valia, neleistų jai taip pasielgti.

Kai prisiartinus vakarienei Maribeta pamažu išslinko iš Anės kambario, Tomis sėdėjo prie virtuvės stalo ir ruošė namų darbus.

— Kaip jautiesi? — nusišypsojo jis.

Ji buvo atsigavusi ir pagražėjusi.

— Kaip didžiausia tinginė. — Ji atsiprašančiu žvilgsniu pažvelgė į jo mamą, baigiančią gaminti vakarienę. Šiomis dienomis Liza dažnai sukinėjosi virtuvėje, ir netgi Tomiui tai patiko.

— Sėskis, panele. Tau negalima vaikščioti. Juk girdėjai, ką sakė gydytojas. Lova ar bent kėdė. Tomi, prašau pasodinti savo draugę. Ir, žinoma, tu negali rytoj jos vestis čiuožinėti.

Juodu sukikeno it kokie išdykėliai, o ji davė jiems po vieną ką tik iškeptą šokoladinį sausainį. Jai buvo gera, kad namie vėl yra jaunų žmonių. Džiaugėsi, kad Tomis atsivedė Maribetą. Buvo smagu, kad pas juos gyvena mergina. Lizai dilgtelėjo, jog niekad nematys užaugusios Anės, bet vis tiek jai patiko Maribetos draugija, kaip ir Džonui. Jis buvo laimingas, kai, parsiradęs iš darbo, rado juos visus virtuvėje, mat, nors ir buvo šeštadienis, jam ūmai prireikė padirbėti.

— Kas čia vyksta? Susirinkimas? — pajuokavo jis, pradžiugintas šventiškos nuotaikos. Tokios seniai nebuvo ilgam nutykusioje virtuvėje.

— Mes baramės. Šiandien Tomis mėgino užmušti Maribetą: nusivedė ją pačiuožinėti.

— Po šimts pypkių... Kodėl nežaidėte futbolo?

Jis pažvelgė į Tomį ir dar sykį pagalvojo, kad abu labai jauni. Bet Maribeta, regis, sveika gyva.

— O futbolą gal išbandysime rytoj, tėti. Po ledo ritulio.

— Puikus planas.

Jis šyptelėjo jiems, patenkintas, kad nieko baisaus neatsitiko. Po vakarienės visi žaidė šaradas, paskui — žodžių loto. Maribeta sudėjo du septynių raidžių žodžius, o Liza pasakė, ką mokykla nusprendė dėl jos mokymosi lygio. Ji Maribetą įvertins, ir jeigu norės, mergina metų pabaigoje galės pas Lizą laikyti keturis egzaminus. Mokykla ne tik ketino patvirtinti, kad ji baigė žemesniąją klasę, bet ir pusę abitūros kurso. Jos rašomieji buvo puikūs, ir jeigu ji gerai išlaikys egzaminus, iki mokyklos baigimo jai bus likęs tik vienas semestras.

— Tu susidorojai, mieloji, — pasveikino Liza, didžiuodamasi ja, tarsi ji būtų viena jos mokinių.

— Ne, — nušvito Maribeta, — tai jūsų nuopelnas. — Ji patenkinta tyliai sukikeno, o Tomiui toptelėjo, kad dabar ji — jau abiturientė.

— Tik neapsvaik. Žinai, mano mama vis dar gali tave sukirsti per egzaminą. Ji tai moka, abiturientams būna labai griežta.

Tą vakarą visi buvo pakiliai nusiteikę, net kūdikis. Jo energija grįžo su kaupu, ir jis spardė Maribetą kas penkios minutės.

— Jis pyksta ant tavęs, — vėliau pasakė Tomis, atsisėdęs ant lovos šalia jos ir pajutęs kūdikio spyrius. — Man regis, turėtų. Buvau tikras kvailys... Atleisk...

— Neatsiprašinėk, man patiko, — šyptelėjo Maribeta. Ji vis dar negalėjo atsidžiaugti geromis žiniomis apie savo mokslus.

— Tau labai svarbu, ar ne? Turiu galvoje mokyklą, — tarė jis, pažvelgęs jai į veidą, kai jie sušneko apie mokslus ir apie tai, kad jai nebereikės grįžti į žemesnę klasę.

— Tik noriu vėl lankyti mokyklą, ir kuo greičiau. Net šeši mėnesiai prilygsta visai amžinybei.

— Ar atvažiuosi aplankyti? — liūdnai paklausė jis. Nekentė net minties, kad ji turės išvažiuoti.

— Žinoma, — atsakė, bet neryžtingai. — Pasistengsiu. Tu irgi gali pas mane atvažiuoti.

Bet abu manė, kad jos tėvas nepriimtų jo taip maloniai ir šiltai, kaip ją priėmė jo tėvai. Šie jau buvo ją pamilę. Jiems buvo aišku, kodėl Tomis ją myli.

— Gal ir galėčiau apsilankyti kitą vasarą, prieš važiuodama į Čikagą.

— Kodėl į Čikagą? — sudejavo jis, neapsidžiaugęs dėl vasaros. — Kodėl nenori studijuoti mūsų koledže?

— Parašysiu prašymą, — nusileido ji, — pažiūrėsim, ar būsiu priimta.

— Išvydę tavo pažymius, jie maldaus, kad pas juos studijuotum.

— Ne visai taip, — šyptelėjo ji, ir jis ją pabučiavo. Abu pamiršo pažymius, mokyklą, koledžą ir net kūdikį, nors šis smarkiai smūgiavo Tomį, apkabinusį Maribetą.

— Myliu tave, Maribeta. Jus abu myliu. Niekada to nepamiršk.

Ji linktelėjo, o jis ilgai glaudė ją prie savęs, jie sėdėjo šalia vienas kito ant jo sesers lovos ir tyliai šnekėjosi apie jiems svarbius dalykus. Jo tėvai jau gulėjo lovoje. Žinojo, kad jis pas ją, bet juo pasikliovė. Galiausiai, kai Maribeta ėmė žiovauti, Tomis jai nusišypsojo ir nuslinko į savo kambarį svarstydamas apie laukiančią ateitį.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Vieną vėlyvą popietę, padėdama Maribetai rašyti istorijos referatą, Liza pakvietė ją Padėkos dienos vakarienės. Tą užduotį sugalvojo Liza. Už ją mergina turėjo gauti abitūros įskaitą. Maribeta, baigusi darbą, kiekvieną vakarą triūsdavo valandų valandas ir kartais užsisėdėdavo iki antros ar trečios valandos ryto. Suprato, kad reikia skubėti. Mat norėjo gauti visas įskaitas prieš grįždama į savo mokyklą. O darbas, kurį Liza jai davė, bus tarsi laisvės bilietas. Maribeta buvo tvirtai pasiryžusi birželį baigti mokyklą, paskui stoti į koledžą. Žinoma, jos tėvui tai nepatiks, todėl ji ir norėjo važiuoti mokytis į Čikagą.

Tačiau Liza dar sykį pasiūlė Maribetai grįžti į Grinelį ir studijuoti čionykščiame koledže. Kad ir kokią mokslo įstaigą pasirinktų Maribeta, Liza mielai parašys jai rekomendaciją. Jos darbai, kuriuos moteris skaitė, bylojo, kad ją be vargo priimtų kiekviena mokslo įstaiga. Ją glumino tik tai, kad jos šeima, deja, tam visai nepritarė.

— Tėčiui atrodo, kad merginoms mokytis nebūtina, — teisinosi Maribeta, kai jiedvi padėjo į šalį knygas ir ėmė ruošti vakarienę. Jai buvo laisvadienis, ir ji net padėjo Lizai pataisyti kelis nesudėtingus žemesniosios klasės mokinių referatus. — Mama nesimokė koledže. Bet turėjo tai padaryti. Ji labai mėgsta skaityti, daug kuo domisi. Tėtis piktinasi net tada, kai ji skaito laikraštį. Pasak jo, moterims nebūtina nusimanyti apie tokius dalykus, kurie tik kelia jų galvoje sąmyšį. Moterims tereikia prižiūrėti vaikus ir švariai užlaikyti namus. Jis nuolat kartoja, kad vystyklams pakeisti koledžo baigti nereikia.

— Tai iš tikrųjų paprasta ir aišku, — tarė Liza, stengdamasi neparodyti įniršio, kurį jai sukėlė Maribetos pasakojimas.

Lizos manymu, nebuvo nė vienos priežasties, dėl kurios moterys negalėtų daryti ir viena, ir kita: būti protingos, išsilavinusios ir rūpintis šeima. Ji džiaugėsi šiemet vėl pradėjusi dirbti. Jau buvo pamiršusi, kad darbas gali teikti didžiulį pasitenkinimą. Liza taip užsisėdėjo namuose, kad blankiai teprisiminė mokymo malonumus. Tačiau dabar, kai Anės nebebuvo, tą tuštumą, kurios šiaip užpildyti neįstengdavo, užpildė darbas. Išnyko tik laiko tuštuma, nors jai ir patiko matyti tuos linksmus, susijaudinusius veidus. Kartais tas apmalšindavo jos sielvartą, nors giliai įsismelkęs netekties skausmas niekada nenurimdavo.

Juodu su Džonu vis dar nesišnekėdavo apie tai. Šiomis dienomis jie apskritai nedaug kalbėdavosi. Neturėjo ką sakyti, tačiau žodžiai, kuriais persimesdavo, nebebuvo, regis, tokie aštrūs, dygūs, ir jis ne sykį paliesdavo jai ranką arba ko nors paklausdavo švelniu balsu, kuris Lizai primindavo gyvenimą prieš Anės mirtį, kai juodu dar nebuvo nutolę vienas nuo kito. Ta permaina įvyko neseniai. Jis ėmė pareidinėti namo anksčiau nei iki šiol, o Liza vėl stengėsi ruošti vakarienę. Tarsi pažintis su Maribeta būtų juos visus sušvelninusi ir šiek tiek suartinusi. Ji buvo labai pažeidžiama, visai jaunutė, bet juodu su Tomiu labai mylėjo vienas kitą. Kartais Liza nusišypsodavo vos pažvelgusi į juos.

Joms verdant vakarienę, Liza dar sykį pakvietė Maribetą atšvęsti su jais Padėkos dieną.

— Nenorėčiau jums įsipiršti, — rimtai tarė Maribeta.

Ji jau ketino tą dieną pasisiūlyti dirbti restorane, mat keli nelaimėliai buvo užsisakę kalakuto vakarienę. Daugelis moterų turėjo šeimas, vaikų ir norėjo vakarieniauti su jais namie. Maribeta neturėjo kur eiti, todėl jai ir šovė į galvą jas pavaduoti. Dabar pasijuto truputį kalta, kad nori praleisti tą vakarą su Tomiu ir jo tėvais. Dengdama stalą, ji tai ir prisipažino Lizai.

— Ir taip per ilgai ir sunkiai dirbi, — subarė ją Liza, uždėjusi ant viryklės puodą sriubos. — Negerai nuolat būti ant kojų.

Iki gimdymo buvo likęs mėnuo, ir Maribeta buvo labai stora.

— Jūs teisi, — tyliai tarė ji, stengdamasi kuo mažiau galvoti apie kūdikį. Tačiau tai padaryti nebuvo lengva. Jis dažnai ją smūgiuodavo rankytėmis ir kojytėmis, kartais tokie pojūčiai jai net keldavo šypseną.

— Ar dar ilgai ketini dirbti restorane? — paklausė Liza, kai jos trumpam prisėdo.

— Tikriausiai iki pat galo, — gūžtelėjo pečiais Maribeta, nes jai reikėjo pinigų.

— Privalai liautis anksčiau, — švelniai tarė Liza. — Pailsėk bent kelias paskutines savaites. Net ir toks jaunas tavo kūnas patiria daugybę išbandymų. Be to, būtų gerai, kad rastum laiko pasiruošti egzaminams.

Liza buvo numačiusi, kad Maribeta juos laikys gruodžio vidury.

— Pasistengsiu, — pažadėjo mergina.

Moterys, ruošdamos vakarienę, sušneko ir apie kitus dalykus. Liza jau buvo sumažinusi liepsną, kad valgis neatšaltų, kai įžengė Tomis su tėčiu. Jie pasirodė pačiu laiku ir buvo smagiai nusiteikę. Po pamokų Tomis padėjo tėčiui darbe, ir Džonas pirmąkart per daugybę mėnesių paskambino į namus pasiteirauti, kada pareiti vakarienės.

— Sveikos, mergaitės, kaip sekasi? — linksmai paklausė Džonas, atsargiai pabučiavęs žmoną ir pažvelgęs jai į akis, norėdamas pamatyti, kaip ji reaguoja.

Paskutiniu metu juodu, regis, pamažu artėjo vienas prie kito, bet tai abu šiek tiek gąsdino. Jie buvo skyrium labai ilgai, todėl bet koks artumas tarp jų atrodė keistas ir svetimas. Šiltai šypsodamas, jis dirstelėjo į Maribetą, ir jam nepraslydo pro akis, kad Tomis laiko ją už rankos ir tyliai kuždasi su ja prie virtuvės stalo.

Jiems visiems diena buvo gera, ir Liza pavedė Tomiui įkalbėti Maribetą, kad ši ateitų pas juos pavakarieniauti Padėkos dieną. Kai jie svetainėje padarė namų darbus ir paskui Tomis parvežė Maribetą namo, lengvai įtikino ją nesispyrioti. Juodu sėdėjo automobilyje ir šnekėjosi. Šiomis dienomis ją kamavo nostalgija, ji labai jautriai reagavo į daugelį dalykų ir kartais gerokai įsibaimindavo. Ūmai ji panoro pulti jam į glėbį, laikytis jo įsitvėrusi taip, kaip nė neįtarė galinti. Troško būti su juo daugiau nei iki šiol, o jam pasirodžius restorane, jos kambaryje ar jo tėvų virtuvėje, ji visada pajusdavo palengvėjimą ir jos širdį užliedavo laimė.

— Kaip jautiesi? — švelniai pasiteiravo jis, išvydęs ašarotas jos akis, kai ji sutiko ateiti Padėkos dieną.

— Gerai. — Ji sumišusi nusišluostė ašaras. — Tik esu sutrikusi. Nežinau... Dabar mane viskas graudina... Tavo tėvai man labai malonūs ir geri, nors nepažįsta manęs. Mama padėjo man susitvarkyti mokslų ir kitus reikalus... Jie tiek daug dėl manęs padarė, o aš nė neišmanau, kaip jiems atsidėkoti.

— Tekėk už manęs, — rimtai tarė Tomis, ir ji nusijuokė.

— Taip, žinoma. Tai būtų tinkamiausia padėka. Jiems tikrai patiktų.

— Manau, kad patiktų. Tu — geriausia, kas nutiko mūsų šeimai per pastaruosius metus. Tėvai net nesišnekėjo tarpusavy ištisus metus, tik šaukdavo vienas ant kito ar priekaištaudavo, kad į automobilį nepripilta degalų ar pamirštas išleisti laukan šuo. Jie myli tave, Maribeta. Visi mylime.

— Nesijaučiu turinti sugriauti tavo gyvenimą tik todėl, kad sujaukiau savąjį. Jie — labai geri žmonės.

— Ir aš toks esu, — pasakė jis, stipriai ją apkabinęs ir nenorėdamas paleisti, o ji prunkštelėjo. — Ir dar labiau patiksiu, kai mudu susituoksime.

— Tu išprotėjai.

— Taip, — išsišiepė jis. — Išprotėjau dėl tavęs. Taip lengvai manęs neatsikratysi.

— Aš ir nenoriu, — tarė ji, o jos akys vėl patvino ašaromis.

Paskui ji šyptelėjo sau po nosimi. Jos nuotaikos kaitaliojosi žaibiškai, bet daktaras Maklinas sakė, kad tai normalu. Slinko paskutinis nėštumo mėnuo, netrukus ją užklups daug svarbių permainų. Ji labai jauna atsidūrė tokioje padėtyje, tad reikėjo tikėtis daugybės nuotaikos šuolių.

Tomis iš lėto palydėjo ją iki durų, ir juodu ilgai trypčiojo ant laiptų. Buvo giedras, šaltas vakaras, o kai ji, linkėdama labos nakties, pabučiavo Tomį, jis pajuto ją, jos kūdikį ir suprato trokštąs jos amžinai. Vijo nuo savęs mintį, kad ji gali už jo netekėti, nesimylėti su juo ar nesusilaukti nuo jo vaiko. Jis norėjo su ja dalytis viskuo ir žinojo jos niekada nepaleisiąs. Dar kartą ją pabučiavęs galų gale atsiplėšė nuo jos, gražus ir susitaršęs, ir nuskubėjo laiptais.

— Ko toks laimingas? — paklausė mama, kai Tomis įžengė pro duris, nuvežęs Maribetą namo.

— Ji ateis Padėkos dieną, — atsakė jis.

Bet mama matė, kad už tų žodžių slypi daugiau. Jis gyveno svajonėmis, viltimis ir pirmosios meilės jauduliu. Kartais, pabuvęs su Maribeta, jis būdavo labai pakiliai nusiteikęs, apimtas euforijos.

— Ar ji dar ką nors sakė? — Mama įdėmiai žvelgė į jį. Kartkartėmis ji nerimaudavo dėl sūnaus, žinojo, kad jis labai myli Maribetą. Bet suprato ir tai, kad merginą kamuoja didesni rūpesčiai. Atsižadėjus kūdikio, randas jai greičiausiai liks visiems laikams. — Kaip ji su viskuo susidoroja? Juk gimdymas visai čia pat.

Maribeta buvo stiprios sveikatos, taigi baugino ne tai. Ji turės gimdyti be vyro, be šeimos paramos, atiduoti kūdikį, jeigu įstengs šitai padaryti, ir grįžti į namus, kuriuose susiklostę sudėtingi santykiai. Maribeta buvo pasiryžusi palikti tėvus birželį, jei su jais taip ilgai ištvers. Tuo Liza kartais suabejodavo. Mergina iš namų išvažiavo prieš penkis mėnesius ir gyveno visiškai savarankiškai. Dabar jai nebus lengva ten parvažiuoti ir nuolat kęsti bjaurų tėvo plūdimą už savo klaidą.

— Ar ji rimtai ketina atsižadėti kūdikio? — paklausė Liza, baigusi šluostyti indus.

Tomis valgė sausainius. Jam patikdavo šnekėtis su mama, ji nusimanė apie daug ką, apie merginas ir gyvenimą. Pastaraisiais metais juodu retai kalbėdavosi, bet dabar ji jau buvo beveik tokia kaip anksčiau.

— Atrodo, taip. Manau, kvaila taip elgtis. Bet ji tikina neįstengsianti deramai juo pasirūpinti. Turbūt ji širdies gilumoj nenori atsisakyti kūdikio, bet jai atrodo, kad turėtų tai padaryti vaikelio labui.

— Koks pasiaukojimas, — liūdnai tarė Liza, galvodama, kad kiekvienai moteriai toks išmėginimas būtų labai sunkus, ir norėdama pati kada nors susilaukti kito vaikelio.

— Nuolat jai kartoju, kad taip nedarytų, bet ji manęs nesiklauso.

— Gal ji teisi. Savaip. Gal žino, ką dabar gali ir ko negali padaryti. Ji labai jauna ir neturi, kas jai padėtų. Panašu, kad jos šeima neišties pagalbos rankos. Jos pečiams ta našta nepakeliama, ir gal Maribeta vėliau imtų priekaištauti vaikui. Jeigu ji augins kūdikį, gali žlugti jų abiejų gyvenimas.

Ji negalėjo to įsivaizduoti, bet, tiesą sakant, turėjo pripažinti, kad Maribetos padėtis labai kebli.

— Ji taip ir sako. Neabejoja, kad pasielgs teisingai. Ir tikriausiai todėl mažai kalba apie kūdikį, kone nieko jam neperka. Nenori prie jo prisirišti.

Bet Tomis vis tiek troško ją vesti ir auginti kūdikį. Jo manymu, tai būtų teisinga. Jis norėjo prisiimti savo, jos ir to kito vyro atsakomybę. Tėvų puikiai išauklėtas, jis buvo ypač geras ir padorus žmogus.

— Turi įsiklausyti, ko ji nori, Tomi, — įspėjo Liza. — Ji žino, ko nori, kad ir kaip tai atrodo tau. Nemėgink jos versti griebtis dar ko nors... — Ji reikšmingai pažvelgė į sūnų. — Arba neprisiimk to, su kuo negalėsi susidoroti. Judu dar labai jauni, žengti į santuoką ir tėvystę nėra lengva, ypač kai tave skatina tik noras padėti. Jei viskas susiklostys blogai, o kartais taip nutinka, abu turėsite ir visomis išgalėmis padėti vienas kitam nepalūžti. Būdami šešiolikos, vargu ar įstengsite tai atlaikyti...

O gal to nepajėgtų įveikti ir keturiasdešimtmečiai ar penkiasdešimtmečiai... Per šiuos metus juodu su Džonu taip pat labai mažai padėjo vienas kitam. Dabar ji suvokė, kaip nutolę jie buvo, kokie vieniši, negalintys paremti vienas kito. Visiškai sutrikę.

— Aš myliu ją, mama, — nuoširdžiai tarė Tomis, ir jam dilgtelėjo širdį. — Neleisiu jai vienai kentėti.

Jis nieko neslėpė ir ji gerai pažinojo savo sūnų. Suprato, ką trokšta padaryti dėl Maribetos, bet kad ir kokie kilnūs buvo jo ketinimai, kad ir kokia miela buvo Maribeta, ji nenorėjo, jog jie susituoktų. Bent jau ne dabar ir ne dėl klaidingų priežasčių.

— Ji nėra viena. Šalia esi tu.

— Žinau. Bet tai ne tas pat, — liūdnai pasakė jis.

— Jai reikia pačiai tai įveikti. Čia juk jos gyvenimas. Tegu randa teisingą kelią. Jeigu bus lemta, kada nors būsite kartu.

Jis linktelėjo, nors troško juos įtikinti, kad ji turėtų auginti kūdikį, o jis — ją vesti. Deja, tam nepritartų nei pati Maribeta, nei jo tėvai. Visi buvo neįtikėtinai užsispyrę.

Bet per Padėkos dieną, sėdėdami aplink stalą, jie atrodė kaip viena laiminga šeima, Liza buvo patiesusi geriausią nėriniuotą staltiesę, kurią padovanojo Džono senelė per vestuves, ir padėjusi porceliano indus, ištraukiamus tik ypatingomis progomis. Maribeta vilkėjo tamsiai žalia šilko suknele, kurią nusipirko šventėms, o tankūs rusvi plaukai didelėmis bangomis krito jai ant pečių. Didžiulės žalios akys darė ją panašią į mažą mergaitę ir, nors buvo labai stora, ji atrodė nepaprastai graži. Liza buvo pasipuošusi ryškiai mėlyna suknele ir truputį pasidažiusi, to jau seniai niekas nebuvo regėjęs. Vyrai buvo apsivilkę kostiumais. Namuose tvyrojo šilta ir šventiška nuotaika.

Maribeta atnešė Lizai gėlių — didelių aukso spalvos chrizantemų — ir dėžutę saldainių, tuos Tomis iškart puolė šlamšti. Po pietų jie įsitaisė priešais židinį ir buvo šeima kaip niekad iki šiol. Tai buvo pirma svarbi jų šventė be Anės, ir Liza labai jos bijojo. Tą dieną ji keliskart pagalvojo apie ją, bet kai netoliese buvo Maribeta su Tomiu, jai nebebuvo taip liūdna ir graudu. Tą popietę Liza ir Džonas nusprendė išeiti pasivaikščioti, o Tomis paragino Maribetą pasivažinėti. Ji buvo pasisiūliusi dirbti, bet vis tiek gavo laisvą savaitgalį, praleis jį su Tomiu ir jo tėvais.

— Tik nesumanykite čiuožinėti! — jiems nuvažiuojant šūktelėjo Liza, ir abu su Džoniu, pasiėmę šunį, išėjo.

Jie ketino užsukti pas kelis draugus, ir visi keturi sutarė vėl susitikti namie po dviejų valandų ir traukti į kiną.

— Ką norėtum veikti? — paklausė Tomis, kai jie važiavo ežero link, ir išgirdo keistą Maribetos pageidavimą. Jis nustebo, bet pajuto ir palengvėjimą. Jam visą dieną knietėjo tenai nukeliauti, bet manė, jog tai išgirdusi Maribeta pagalvos, kad jis — nevisprotis.

— Ar labai supyktum, jei trumpam stabtelėtume prie kapinių? Na... Man pasirodė, lyg šiandien būčiau užėmusi jos vietą, nors iš tikrųjų taip nėra. Troškau, kad ji būtų su mumis, tada tavo tėvai vėl būtų laimingi. Nežinau... Tik noriu ją aplankyti ir pasisveikinti.

— Taip, — pratarė Tomis. — Ir aš to noriu.

Jis būtent taip ir jautėsi, išskyrus tai, kad jo tėvams po ilgo laiko buvo kur kas geriau, ypač bendrauti tarpusavyje.

Pakeliui jie nupirko gėlių. Mažų geltonų ir rausvų, švelniai dvelkiančių rožyčių, surištų ilgais rausvais kaspinais. Jas padėjo ant jos kapo, prie nedidelio balto marmuro antkapio.

— Sveika, mažyle, — tyliai tarė Tomis, prisimindamas dideles mėlynas žibančias akis. — Šiandien mama iškepė labai skanų kalakutą. Tau būtų labai nepatikęs įdaras, nes jame buvo razinų.

Jie ilgai tylomis sėdėjo susikibę už rankų ir galvodami apie ją. Buvo sunku patikėti, kad jau praėjo beveik metai po jos mirties. Kartais atrodė, kad ji išėjo vos prieš kelias akimirkas, o kartais — kad prieš visą amžinybę.

— Iki, Ane, — jiems pakilus švelniai atsisveikino Maribeta, bet abu žinojo, kad pasiėmė ją kartu.

Ji tarsi buvo su jais visur: Tomio prisiminimuose, jos kambaryje, kur apsigyveno Maribeta, Lizos žvilgsnyje, kai ji galvodavo apie dukrelę.

— Ji buvo nuostabus vaikas, — paėjėjęs pasakė Tomis, ir jo balsas užsikirto. — Vis dar netikiu, kad jos nebėra.

— Ji yra, — tyliai prabilo Maribeta. — Tik jos nematai, Tomi. Bet ji nuolat su tavimi.

— Žinau, — gūžtelėjo jis pečiais, atrodydamas šešiolikos ir nė kiek ne vyresnis, — bet man vis tiek jos trūksta.

Maribeta linktelėjo ir priėjo prie jo arčiau. Šventės jai priminė šeimą, o sušnekus apie Anę ji ėmė ilgėtis Noelės. Nuo tada, kai išvažiavo iš namų, negavo su ja pasišnekėti, o prieš keletą mėnesių mama jai pasakė telefonu, kad tėvas neleis Noelei skaityti Maribetos laiškų. Gerai, kad netrukus ją pamatys. Tačiau jeigu jai kas nors atsitiktų... kaip Anei... Nuo tos minties ją nukrėtė šiurpas.

Kai jie parsirado į namus, Maribeta tylėjo, ir Tomis suprato, kad kažkas ją nuliūdino. Jis pasvarstė, kad gal jam nereikėjo jos vestis prie Anės kapo. Gal šiuo nėštumo laikotarpiu tai pernelyg ją slėgė?

— Kaip jautiesi? Gal nori prigulti?

— Jaučiuosi gerai, — atsakė ji, rydama ašaras.

Tomio tėvai dar nebuvo grįžę. Juodu parsirado anksti. Tada Maribeta jį pribloškė paklaususi:

— Kaip manai, ar tavo tėvai neprieštarautų, jei paskambinčiau namo? Tik pagalvojau, kad gal... gal per šventes... Pamaniau, pasveikinsiu su Padėkos diena.

— Žinoma, skambink.

Jis neabejojo, kad jo tėvai tam neprieštarautų. O jei prieštaraus, jis sumokės už skambutį. Paliko ją vieną, kai ji pradėjo sakyti operatorei numerį, o pasakiusi ji ėmė laukti.

Telefono ragelį pakėlė mama. Ji atsiliepė uždususi ir įsitempusi, o aplink ją kažkas triukšmavo. Maribeta žinojo, kad Padėkos dieną į jų namus kasmet atvažiuoja tetos su šeimomis. Abi turėjo mažų vaikų. Fone girdėti skardus spiegimas, ir mama jos neišgirdo.

— Kas? Liaukitės! Aš nieko negirdžiu! Kas skambina?

— Tai aš, mama, — kiek garsiau tarė Maribeta. — Maribeta. Norėjau pasveikinti su Padėkos diena.

— O Dieve! — sudejavo ji ir tučtuojau puolė į ašaras. — Tavo tėvas mane užmuš.

— Tik norėjau pasisveikinti, mama. — Staiga ji panoro ją paliesti, prisiglausti ir stipriai apkabinti. Nė nesuvokė, kaip jos pasiilgo. — Pasiilgau tavęs, mama. — Jos akys paplūdo ašaromis, o Margareta Robertson klausydamasi kone raudojo.

— Ar tau viskas gerai? — labai tyliai paklausė ji, vildamasi, kad niekas jos neišgirs. — Ar jau jį turi?

— Kitą mėnesį.

Tuo metu kitame laido gale ūmai kilo bruzdesys, įsiplieskė ginčas, telefono ragelis buvo išplėštas mamai iš rankos.

— Kas čia? — užrėkė jis. Žmonos ašaros išdavė, kas skambina.

— Labas, tėti. Tik norėjau pasveikinti tave su Padėkos diena. — Jos ranka labai virpėjo, bet ji stengėsi kalbėti lyg niekur nieko.

— Ar jau viskas baigta? Supranti, ką turiu galvoje? — Jo balsas buvo atšiaurus ir negailestingas, ir Maribeta mėgino užgniaužti ašaras.

— Dar ne... Tik norėjau...

— Juk sakiau neskambinti, kol viskas nesibaigs. Grįžk namo, kai susitvarkysi ir jo atsikratysi. Iki tol neskambinėk. Ar girdi?

— Girdžiu... Tėti, prašau...

Ji girdėjo mamą verkiant ir Noelę, rėkiančią tėvui taip nedaryti, bet šis nepaisė jos. Maribetai pabiro ašaros, o jis padėjo ragelį, ir operatorė, prisijungusi prie linijos, pasiteiravo, ar ji jau baigė pokalbį.

Maribeta taip raudojo, kad net neįstengė jai atsakyti. Tik padėjo ragelį ir sėdėjo raudodama it pamestas vaikas. Kai ją tokią išvydo į kambarį įėjęs Tomis, buvo priblokštas.

— Kas nutiko?

— Jis... neleido... man... pasišnekėti su mama... — kūkčiojo ji, — ir uždraudė skambinti, kol neatsikratysiu kūdikio... Jis... aš...

Ji negalėjo jam pasakyti, kaip jaučiasi, bet ir taip buvo aišku. Po pusvalandžio grįžus jo tėvams, ji vis dar sielojosi. Tomis buvo ją paguldęs, nes būgštavo, kad dėl tokio verksmo ji gali tuojau pagimdyti.

— Kas atsitiko? — susirūpinusi paklausė mama ir sunerimo, kai jis jai viską papasakojo:

— Ji paskambino tėvams, ir jos tėvas trenkė ragelį. Man regis, ji šnekėjo su mama, o jis atėmė ragelį ir prigrasė neskambinti tol, kol nesutvarkys to reikalo. Jie kalbėjo žiauriai, mama. Kaip ji gali pas juos grįžti?

— Nežinau, — susirūpinusi tarė Liza. — Jis tikrai elgiasi ne kaip tėvas. Bet ji, atrodo, labai prisirišusi prie mamos... namie bus tik iki birželio...

Tačiau Liza puikiai įsivaizdavo, kad parvažiavusios namo Maribetos laukia ne pyragai.

Ji tyliai įsėlino į Anės kambarį ir atsisėdo ant lovos šalia vis dar verkiančios Maribetos.

— Nesileisk skaudinama tėvo, nesikrimsk, — ramiai pasakė ji, paėmusi Maribetai už rankos ir švelniai glostydama jos pirštus, kaip glostydavo Anei. — Tai kenkia tau ir kūdikiui.

— Kodėl jis taip niršta? Kodėl neleidžia pasišnekėti bent su Noele ir mama? — Ji nesigraužė nepasikalbėjusi su Rajanu, mat tas buvo panašus į tėvą.

— Jis mano taip jas saugąs nuo tavo klaidų. Jis nesupranta. Tikriausiai yra sutrikdytas to, kas įvyko.

— Aš taip pat. Bet dėl to mano jausmai jiems nesikeičia.

— Turbūt jis to nesuvokia. Esi laiminga mergina, turi šviesią galvą ir gerą širdį. Turi ateitį, Maribeta. O jis ne.

— Kokią ateitį? Visi miestelyje nuolat plaks liežuviais apie tai, kas atsitiko. Jie sužinos. Net jeigu ir buvau išvažiavusi, žmonės kalbės, nes kas nors jiems pasakys. Jie manęs nekęs. Vaikinams atrodys, kad esu lengvai pasiekiama, o merginoms — kad aš kekšė. Tėtis niekada neleis man stoti į koledžą, kai baigsiu mokyklą. Privers mane dirbti jo servise arba būti namie ir padėti mamai. Būsiu įkalinta kaip ji.

— Tu neprivalai, — tyliai tarė Liza, — elgtis kaip tavo mama. Ir žinai, kas esi. Žinai, kad nesi laisvo elgesio ar lengvai pasiekiama. Baigsi mokyklą ir nuspręsi, ko nori... ir tai padarysi.

— Jis neleis man su jomis pasišnekėti. Daugiau nebegalėsiu pasikalbėti su mama.

Ji vėl pravirko lyg mažas vaikas, o Liza sūpavo ją savo glėbyje. Tiek tegalėjo padaryti, tiesiog būti su ja. Jai plyšo širdis pagalvojus, kad šiai puikiai merginai reikės grįžti pas tuos apgailėtinus žmones. Dabar suprato, kodėl Tomis veržėsi ją vesti. Tik taip galėjo jai padėti. Liza norėjo, kad ji čia liktų, kad būtų apsaugota nuo jų. Bet, kita vertus, jie jos tėvai, ir Liza suvokė, kad Maribeta jų pasiilgo. Ji vis kartojo grįšianti namo, kai kūdikis išvys pasaulį. Ji gal net nežinojo, ką turėtų daryti, bet troško juos pamatyti.

— Kai parvažiuosi namo, jis elgsis geriau, — mėgino ją padrąsinti Liza, bet Maribeta tik papurtė galvą ir išsišnypštė nosį į Lizos nosinaitę.

— Ne, jis nepasikeis. Bus dar blogiau. Jis kasdien man tai primins, kaip visada ėsdavo mano tetas. Vis priekaištaudavo, kad jos buvo priverstos ištekėti, visaip jas glumindamas. Bent jau vieną jų, toji kaskart puldavo į ašaras. Kita liepė jam užsičiaupti ir pagrasino, kad jeigu jis dar sykį apie tai prasižios, jos vyras jį primuš. Ir dabar jis iš tikrųjų nieko jai nebesako.

— Gal tai turėtų būti jam pamoka, — galvodama apie tai tarė Liza. — Gal tau reikia aiškiai parodyti, jog nenusileisi.

Bet ji buvo tik šešiolikmetė. Kaip galėtų pasipriešinti savo tėvui? Jai labai pasisekė, kad susipažino su Vitakeriais. Be jų ji būtų vieniša ir viena gimdytų šį kūdikį.

Kiek vėliau Liza padėjo jai atsikelti ir išvirė arbatos, o tuo metu du vyriškiai tyliai šnekučiavo įsitaisę priešais židinį. Galop jie vis dėlto išsiruošė į kiną, o kai grįžo, Maribetos ūpas buvo šiek tiek pasitaisęs. Niekas nebeužsiminė apie jos tėvus, ir visi anksti susiruošė į lovą.

— Man jos gaila, — pasakė Liza Džonui, kai jie atsigulė.

Juodu vėl buvo draugiškesni vienas kitam ir atviriau šnekėdavosi apie reikalus. Jų miegamajame nebetvyrojo spengianti tyla.

— Ir Tomis jos gaili, — tarė Džonas. — Kaip pikta, kad ji pastojo.

Žinoma, bet Lizą slėgė ir Maribetos tėvų elgesys.

— Man labai nepatinka, kad ji grįš pas juos. Keista, bet ji to nori.

— Ji turi tik juos. Ir yra labai jauna. Bet tai ilgai netruks. Ji svajoja stoti į koledžą, ir jos tėvas negali nieko padaryti.

— Jis — tikras tironas. Bet jam lyg nuo žąsies vanduo. Nebent kas nors pasišnekėtų su juo... — liūdnai tarė Liza. — Ji turi ištrūkti, jai reikia kitos galimybės, kad turėtų kur pasidėti, jeigu namie jai nepavyks.

— Nenoriu, kad ji ištekėtų už Tomio, — nukirto jis. — Bent ne dabar. Jie tokie jaunučiai. Ji smarkiai suklydo ir turi pati išsikapanoti, nors jis ir nori ją vesti.

— Žinau, — atšovė Liza.

Kartais jis vis dar ją nuvildavo. Nė vienas nenorėjo, kad Tomis vestų, bet Liza buvo pasiryžusi neatstumti Maribetos. Ši puiki mergina atsirado jų gyvenime ne be priežasties. Liza neatsuks jai nugaros ir neatsisakys ištiesti pagalbos rankos.

— Gal nesikišk. Ji pagimdys kūdikį ir išvažiuos namo pas juos. Jei ją užklups bėda, galės visada mums paskambinti. Neabejoju, kad Tomis palaikys su ja ryšį. Dėl jos visai pametė galvą. Juk jis nepamirš jos vos ji išeis pro mūsų duris.

Nors atstumas tarp jų namų bus tarsi išmėginimas, bet jis skatins ir toliau tęsti jųdviejų draugystę.

— Noriu su jais pasikalbėti, — staiga sužiuro į jį Liza, bet jis papurtė galvą. — Turiu galvoje jos tėvus.

— Nelįsk į jų reikalus.

— Tai ne jų, o jos reikalai. Tie žmonės paliko ją vieną spręsti savo problemų tada, kai iš tikrųjų jai labai reikėjo tėvų. Jie paliko ją likimo valiai ir, mano supratimu, nebeturi teisės diktuoti sąlygų, nes atsisakė jai padėti.

— Gal jie viską supranta kitaip. — Jis nusišypsojo, kartais jam patikdavo, kai ji įsigilina į dalykus ir puola viskuo rūpintis, o kartais jį tai varydavo iš proto. Liza ilgai niekuo nesirūpino, ir jis džiaugėsi, kad Maribeta paskatino vėl ją veikti, ir ne tik ją. Jam taip pat sukildavo tėviški jausmai Maribetai. — Pranešk, ką nuspręsi, — vėl šyptelėjo jis, kai ji užgesino šviesą.

— Jei susiruošiu pas juos, ar važiuosi kartu? — paklausė ji. — Prieš jai grįžtant namo, noriu su jais susipažinti. — Liza keistai pasijuto tarsi Maribetos motina. Gal kada nors mergina taps jos marčia, bet, kad ir kaip būtų, ji neketino jos taip lengvai atiduoti bejausmiams tėvams.

— Tiesą sakant, man tai patiktų. — Jis išsišiepė tamsoje. — Man bus smagu žiūrėti, kaip tu jam įkreti proto. — Jis sukikeno, o ji nusijuokė. — Pasakyk, kai norėsi važiuoti, — tyliai tarė, ir ji linktelėjo.

— Paskambinsiu jiems rytoj, — mąsliai pasakė Liza, paskui pasisuko ant šono ir pažvelgė į savo vyrą. — Ačiū, Džonai.

Jie vėl buvo draugai, ne daugiau. Bet tai jau šį tą reiškė.

DEVINTAS SKYRIUS

Po padėkos dienos, pirmadienį, Maribeta labai apgailestaudama restorane visiems pranešė išeinanti iš darbo. Jiedvi su Liza dar sykį pasišnekėjo, ir Maribeta pripažino, kad jai reikia laiko deramai pasiruošti egzaminams, be to, tuojau po Kalėdų turėjo gimti kūdikis. Ji ketino baigti darbą gruodžio penkioliktą, ir Vitakeriai norėjo, kad nuo tos dienos ji apsigyventų pas juos, iki ateis metas gimdyti. Liza sakė, jog jai nederėtų būti vienai, nes gali kas nors atsitikti. Jie patikino ją tikrai norį, kad ji persikeltų į jų namus.

Maribetą labai džiugino jų gerumas, parodytas jai, ir patiko mintis pagyventi pas juos. Ji jau buvo pradėjusi nervintis dėl gimdymo, o gyvendama pas juos galės daugiau padirbėti su Liza ir gal net gauti daugiau įskaitų. Ką jau kalbėti apie tai, kad ji bus arčiau Tomio. Regis, tai buvo idealus susitarimas, ir Liza įtikino Džoną, kad priglausdami Maribetą, kol ji susilauks vaikelio, jie padarys kai ką ypatinga Tomiui.

— Be to, vėliau jai reikės žmogaus, kuris su ja pabūtų, — paaiškino Liza. — Jai bus nepaprastai sunku, kai atiduos kūdikį.

Liza žinojo, kad Maribetai bus labai skaudu. Pati netekusi vaiko, puikiai suvokė, kiek jai teks ištverti atsižadėjus savo kūdikio. Maribeta labai kentės, ir Liza norėjo jai padėti. Visai nesąmoningai ji pamilo tą mergaitę, o joms drauge dirbant prie knygų tarp jų užsimezgęs ryšys dar labiau sustiprėjo. Maribeta buvo labai protinga ir nuolat stengėsi tobulėti. Ji to nepaprastai troško. Tai buvo vienintelė jos viltis ateičiai.

Visi restorane nusiminė, kad ji išeina. Bet ją suprato. Ji pasakė grįžtanti pas savo šeimą gimdyti, bet neprasitarė, kad niekada nebuvo ištekėjusi ir kad ketina atsisakyti kūdikio. Paskutinę darbo dieną Džulė surengė kuklų dovanų teikimą, ir visi atnešė dovanėlių kūdikiui. Viena mergina numezgė mažyčius batukus ir megztuką, dar ji gavo rausvai mėlyną antklodėlę su antytėmis, meškiuką ir kitų žaislų. Vaikinukas, nurenkantis nešvarius indus, padovanojo dėžę vystyklų, o Džimis — vaikišką kėdutę.

Pažvelgusi į tuos daiktelius, Maribeta labai susigraudino. Nepaprastas jų gerumas draskė jai širdį, o suvokusi, kad niekada neišvys savo vaikelio naudojantis tomis dovanomis pirmąsyk suprato, ką iš tikrųjų reiškia atsižadėti kūdikio. Ūmai mažylis tapo tikras kaip niekada. Turėjo drabužėlių, kojinaičių, kepurėlių, vystyklų, meškiuką ir vaikišką kėdutę. Tik neturėjo tėvelio ir mamytės. Tą popietę parsiradusi į savo kambarį, ji paskambino daktarui Maklinui ir pasidomėjo, kaip jam sekasi ieškoti įtėvių jos kūdikiui.

— Buvau numatęs tris poras, — atsargiai pratarė jis, — bet nesu tikras, ar viena iš jų tinka. — Tos poros vyriškis prisipažino turįs polinkį prie alkoholio, ir Averis Maklinas nenorėjo jiems atiduoti kūdikio. — Antra pora ką tik sužinojo, kad moteris jau laukiasi. O trečia šeima gali ir nenorėti įsivaikinti. Kol kas su jais nesišnekėjau. Bet mes dar turime laiko.

— Dvi savaites, daktare Maldinai, dvi savaites...

Ji nenorėjo parsivežti kūdikio į namus, o paskui jį atiduoti. Tai būtų kankynė. Žinojo negalinti su juo grįžti ir pas Vitakerius. Neketino per daug piktnaudžiauti.

— Ką nors rasime, Maribeta. Pažadu. O jeigu ne, galėsi kūdikį palikti ligoninėje keletui savaičių. Mes rasime tinkamą porą. Juk nenorėtume suklysti, ar ne?

Ji pritarė, bet vaikiška kėdutė, stovinti jos kambario kampe, staiga ėmė bauginti. Visi restorano darbuotojai išgavo iš jos pažadą paskambinti ir pasakyti kūdikio lytį. Ji melavo, todėl buvo dar sunkiau atsisveikinti, ypač su Džule.

— Prisižiūrėk! — patarė jai Džulė. — Man vis tiek atrodo, kad turėtum ištekėti už Tomio.

Gal taip ir padarys, kai pagimdys kūdikį, — kalbėjo visi jai išėjus. Ir daktaras Maklinas, padėjęs ragelį, svarstė tą patį. Jis nepuolė jos skatinti, kad atsisakytų vaikelio. Jo manymu, vėliau ir ji, ir Tomis to gailėsis. Jam buvo šovusi mintis pasikalbėti su Liza ir išsiaiškinti, ar jaunuoliai iš tiesų atiduos kūdikį, bet nežinojo, kaip į jo pokalbį su Tomio tėvais sureaguos jaunoji pora. Padėtis buvo delikati. Bet jis pajuto Maribetos skubą. Ji aiškiai norėjo kokio nors sprendimo, ir jis pažadėjo jai ir sau rimtai paieškosiąs įtėvių.

Kitą rytą po paskutinės jos darbo restorane dienos Tomis padėjo jai pergabenti daiktus į Anės kambarį. Dovanėles kūdikiui ji sudėjo į dėžes ir pastatė jas garaže. Pasakė nusiusianti jas į ligoninę įtėviams. Žvelgiant į daiktus, jai spaudė širdį. Jie priminė, kad viskas labai tikra.

Šeštadienio rytą Liza pasakė turinti išvažiuoti su Džonu vienai dienai. Jam reikią pasižvalgyti rinkų palei valstijų ribą, ir jie grįšią sekmadienį. Liza jautėsi šiek tiek nejaukiai, kad juos palieka vienus, bet juodu su Džonu smulkiai viską aptarė ir žinojo, kad jais galima pasikliauti.

Tomis ir Maribeta apsidžiaugė, kad pabus dviese, ir nusprendė elgtis kaip pridera ir nenuvilti tėvų. Be to, atsižvelgiant į besibaigiantį Maribetos nėštumą, didelės pagundos ir nebuvo.

Šeštadienį popiet jie patraukė kalėdinių dovanų. Tomio mamai ji nupirko sagę su kamėja, brangoką, bet labai gražią, ir nusprendė, kad mama ją segės. O tėčiui — specialią pypkę prastam orui. Jiems vaikštinėjant po parduotuves, ji apžiūrėjo keletą vaikiškų daiktelių, bet prisivertė juos padėti atgal ir nepirkti.

— Kodėl jam nieko nenuperki dovanų? Meškiuko, mažo medaliono ar dar ko nors?

Jis manė, gal taip padariusi ji atsikratytų įkyrių minčių ir tą smulkmenėlę galėtų nusiųsti su kūdikiu į naują jo gyvenimą pas naujus tėvus, bet ji papurtė galvą ir jos akys priplūdo ašarų. Ji nenorėjo vaikui palikti jokio savo ženklo, nes vėliau jai kiltų pagunda jo ieškoti ir įdėmiai nužiūrinėti kiekvieną vaiką, ar šis nenešioja jos medaliono.

— Turiu jį paleisti, Tomi. Visiškai. Negaliu prie jo prisirišti. — Tai pasakiusiai gerklę užgniaužė rauda.

— Kai kurių dalykų neįmanoma atsižadėti, — tarė jis, reikšmingai žvelgdamas į ją, ir ji linktelėjo.

Ji nenorėjo atsisakyti jo ir kūdikio, bet kartais gyvenimas verčia palikti tuos, kuriuos labiausiai myli. Kartais negali eiti į kompromisą ar derėtis. Tomis taip pat tą suprato. Bet jis jau prarado daugiau, nei kada norėjo. Ir neketino atsisakyti Maribetos ar jos kūdikio.

Jie grįžo namo su paketėliais, ir ji jam pagamino vakarienę. Jo tėvai parvažiuos tik rytoj popiet. Atrodė, tarsi juodu būtų vedę: Maribeta tupinėjo apie Tomį, mazgojo indus, o vėliau juodu įsijungė televizorių. Jie pažiūrėjo „Tavo laidų laidą“, paskui „Hitų paradą“. Ir jiems šitaip sėdint susiglaudus it kokiems jaunavedžiams, ji pažvelgė į jį ir sukikeno, o jis pasisodino ją ant kelių ir pabučiavo.

— Jaučiuosi taip, lyg jau būčiau tave vedęs, — patenkintas tarė jis. Jis pajuto kūdikio spyrį, kai laikė ją apkabinęs ir glostė jai pilvą. Jie buvo neįtikėtinai artimi, turint galvoje tai, kad dar nė sykio nesimylėjo. Tačiau kartais beveik pamiršdavo, kad to nedarė. Atsisėdusi jam ant kelių, ji pajuto, kaip pabudo jo daiktas, o kai Tomį pabučiavo, jis dar labiau sustandėjo. Juk Tomiui tik šešiolika, ir beveik viskas, ką ji su juo darė, jį audrino.

— Nemanau, kad tave galėtų jaudinti merginos, sveriančios keturis šimtus svarų4, — paerzino ji, tada atsistojo ir nužingsniavo per kambarį trindama maudžiančią nugarą. Popiet jie daug vaikščiojo, o paskutiniu metu kūdikis, regis, paslinko žemiau. Nebuvo jokių abejonių, kad gims netrukus ir bus labai didelis. Ji buvo aukšta, bet siaurų klubų ir liesa. Pagalvojus, kaip gimdys kūdikį, Maribetą kaskart apimdavo panika.

Tą vakarą ji jam tai pasipasakojo, ir jam jos pagailo. Jis vylėsi, jog tai nebus taip baisu, kaip ji prisipažino bijanti.

— Tikriausiai net nieko nepajusi, — ramino jis, paduodamas jai indą su ledais, iš kurio jie kabino dviem šaukštais.

— Tikiuosi, kad nieko, — pritarė ji, stengdamasi pamiršti savo baimes. — Ką nori veikti rytoj?

— Gal nupirkime eglutę ir papuoškime prieš grįžtant mamai su tėčiu? Jiems tai bus maloni staigmena. — Ta mintis jai patiko, ji stengėsi daryti jiems ką nors naudinga ir būti jų šeimos dalimi. Vakare, kai ji atsigulė į lovą, Tomis ilgai sėdėjo šalia, o paskui prigulė siauroje lovelėje, kuri kitados buvo Anės. — Galėtume miegoti tėvų kambaryje. Būtų ganėtinai vietos, o jie nė nesužinotų.

Bet jie pažadėjo deramai elgtis, ir Maribeta norėjo, kad Tomis laikytųsi duoto žodžio.

— Ne, jie suprastų, — ryžtingai pasakė ji. — Tėvai viską žino.

— Kalbi kaip mano mama, — šyptelėjo jis. — Nagi, Maribeta. Kitos progos nebus. Jie išvažiuoja kokį sykį per penkerius metus.

— Kažin, ar tavo mamai patiktų, kad mes miegame jos lovoje, — rimtai tarė ji.

— Gerai, tada miegokime manojoje. Ji didesnė už šią, — spyriojosi jis, kokį dešimtą kartą nusirisdamas ant grindų.

Maribeta juokėsi. Jiems nebuvo reikalo kartu miegoti, bet knietėjo. Juk taip jauku gulėti drauge.

— Gerai.

Ji nusekė jam iš paskos į jo kambarį, ir juodu prisiglaudė lovoje vienas prie kito: ji su naktiniais marškiniais, jis su pižama, apsivijo vienas kitą rankomis krizendami ir šnekėdamiesi kaip mažiukai. Paskui jis neskubėdamas ją ilgai, aistringai bučiavo, ir abu susijaudino, bet, likus vos dviem savaitėms iki kūdikio gimimo, ne kažin ką galėjo nuveikti. Jis bučiavo jai krūtis, ji dejavo iš malonumo, glamonėjo jį, o jo daiktas buvo toks kietas ir standus, kad, jai nustvėrus už jo, tiesą sakant, jam net suskaudo. Ji nuolat sau primindavo, kad tai, ką jie daro, yra negerai, nors iš tikrųjų abu taip nemanė. Atrodė, kad nieko bloga būti su juo, kad čia — toji vieta, kurioje norėjo būti visada, visą gyvenimą. Kai ji gulėjo su juo, tarp jų pūpsant pilvui, ji pirmąsyk pasvarstė, ar kada nors jie tikrai bus drauge.

— To ir norėjau, — tarė jis, spausdamas ją glėbyje, ir juos pradėjo imti miegas.

Jie jaudino vienas kitą, kiek tik įstengė tverti, ir galų gale nusprendė, kad reikia nusiraminti ir liautis žaidus. Nuo jų kvailiojimo jai net ėmė pulsuoti kūnas.

— Trokštu visą gyvenimą būti su tavimi, — mieguistas pasakė jis, — o kada nors kūdikis tavo įsčiose bus mudviejų, Maribeta... šito noriu...

— Ir aš...

Ji tą pasakė rimtai, bet norėjo ir kitko, to, ką patyrė jo mama prieš ištekėdama už jo tėvo.

— Galiu tavęs palaukti. Mano tėtis laukė mamos. Nors ne per ilgai, — tarė jis, jausdamas, kaip gera, kad Maribeta glamonėja jį. — Kokius metus ar dvejus, — išsišiepė ir pabučiavo ją. — Tada susituoktume ir kartu studijuotume koledže.

— O iš ko gyventume?

— Galėtume gyventi čia. Mokytumės čionykščiame koledže ir gyventume su mano tėvais.

Bet tas sumanymas jai nepatiko, kad ir kaip mylėjo jo tėvus.

— Kai mudu susituoksime, jei apskritai tai įvyks, — nusižiovavusi griežtai pasakė ji, — turėsime būti suaugę, kad galėtume prisiimti atsakomybę, rūpintis savo vaikais, kad ir kiek bus mums metų.

— Taip, pavyzdžiui, šešiasdešimt, — nusižiovavo ir jis, tada nusišypsojo ir pabučiavo ją. — Tik noriu, kad žinotum, jog ketinu kada nors tave vesti, Maribeta Robertson. Pratinkis prie tos minties. Ir viskas.

Ji neprieštaravo, tik nusišypsojo jo glėbyje ir užmigo galvodama apie Anę, Tomį ir savo kūdikį.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Kitą dieną jie anksti atsikėlė ir nuvažiavo eglutės. Tomis nupirko ir dar vieną mažesnę eglutę, paguldė ją šalia didžiosios automobilyje. Kai grįžo namo, jis ištraukė girliandas, ir juodu kone visą popietę kabino jas ant eglutės. Daugelis jų Tomį sugraudino, mat jas padarė jo mama su Ane.

— Gal tų girliandų nekabinkime? — mąsliai paklausė Maribeta.

Jie susiginčijo. Išvydusi jas, mama gali nuliūsti, tačiau ir be jų visiems bus liūdna. Nuspręsti atrodė nelengva. Galiausiai jas pakabino, nes jiems atrodė, kad to nepadarę jie tarsi išsigintų Anės. Ji buvo su jais, gyveno jų prisiminimuose. Geriau girliandų neslėpti, nei stengtis apsimesti, kad jų apskritai nėra. Trečią valandą abu pripažino, kad eglutė labai graži, ir darbas buvo baigtas.

Pietų ji sutepė jam sumuštinių su tunu, o kai jie supakavo likusius papuošimus, Tomis paėmė mažą dėžutę ir keistai sužiuro į Maribetą.

— Kas nors ne taip?

Jis papurtė galvą. Ji suprato, kad jis apie kažką galvoja.

— Ne. Man reikia kai kur nuvažiuoti. Nori kartu ar esi labai pavargusi?

— Visai ne. Kur keliausime?

— Pamatysi.

Jie apsivilko paltus, o kai nuėjo prie automobilio, pradėjo snigti. Tomis nešėsi tą nedidelę dėžutę. Automobilio gale vis dar gulėjo mažytė eglutė, šalia kurios jis ir padėjo dėželę. Iš pradžių ji nesuprato, kam visa tai, bet vos jie atsidūrė kapinėse, viskas tapo aišku. Tenai Tomis norėjo papuošti eglutę Anei.

Jis ištraukė medelį iš automobilio, o Maribeta nešė dėžutę su girliandomis. Jos buvo labai smulkios, Anės mėgstamiausios, su mažyčiais meškučiais, žaisliniais kareivėliais, kurie pūtė į ragą, ir angeliukais. Dar buvo karoliukų girlianda ir sidabrinis blizgutis. Tomis iškilmingai įstatė eglutę į medinį stovelį prie kapo, ir juodu ėmė puošti ją girliandomis. Šis širdį draskantis ritualas truko tik keletą minučių. Paskui jie stovėjo žvelgdami į ją, ir jis prisiminė, kaip Anei patiko Kalėdos. Jai patiko viskas, kas buvo su jomis susiję. Tomis jau buvo tai pasakojęs Maribetai, bet šįsyk neįstengė pratarti nė žodžio. Tik stovėjo, o jo skruostais riedėjo ašaros. Labai mylėjo sesę ir labai sielvartavo jos netekęs.

Paskui per eglutės viršų sužiuro į Maribetą. Didžiulis jos pilvas pūpsojo apgobtas palto, akys buvo labai švelnios, o rusvi plaukai kyšojo iš po vilnonio šaliko, kuriuo ji buvo apsimuturiavusi galvą. Šią valandėlę mylėjo ją taip, kaip dar nebuvo mylėjęs.

— Maribeta, — tyliai pratarė jis, žinodamas, kad Anė pritars jo poelgiui. Čia tinkama vieta tai padaryti. Ji norės būti jo gyvenimo ir jo ateities dalimi. — Tekėk už manęs, prašau... Aš myliu tave...

— Ir aš tave myliu, — pasakė ji, priėjo arčiau, paėmė jo ranką ir pažvelgė į jį, — bet negaliu... Ne dabar, neprašyk to manęs...

— Nenoriu tavęs prarasti... — Jis dirstelėjo į kapelį, kur gulėjo mažoji jo sesutė, tiesiog po jais, prie Kalėdų eglutės, kurią juodu jai atnešė. — Netekau jos, nenoriu prarasti tavęs... Prašau, susituokime.

— Dar ne, — švelniai tarė ji, trokšdama jam duoti viską, bet ir bijodama jį įskaudinti, jei apvils. Buvo išmintinga ne pagal metus, o kai kuriais atžvilgiais išmintingesnė ir už jį.

— Ar pažadi tekėti už manęs vėliau?

— Šiandien iškilmingai prisiekiu tau, Tomai Vitakeri, kad mylėsiu tave amžinai.

Kiekvienas jos žodis buvo gerai apgalvotas. Ji niekada neužmirš, kuo jis tapo jai nuo tos akimirkos, kai juodu susitiko. Bet ką tai reiškė ir kur lemtis juos nuves, šiuo metu niekas nebūtų galėjęs nuspėti. Ji troško amžinai būti jo dalimi, bet kas žino, kur gyvenimas juos nublokš?

— Ar pažadi tekėti už manęs?

— Jei būsiu tam pasirengusi ir abu to norėsime. — Ji visada atsakydavo sąžiningai.

— Visados būsiu tavo, — pakiliai pasakė jis, ir ji žinojo, kad jis kalba rimtai.

— Aš taip pat. Visada liksiu tavo draugė, Tomi... Ir visada tave mylėsiu.

Ir jeigu jiems nusišypsos laimė, kada nors taps jo žmona. Maribeta taip pat to troško dabar, būdama šešiolikos, bet ji buvo ganėtinai protinga ir suvokė, jog vėliau viskas gali pasikeisti. O gal ir ne, gal ilgainiui jų meilė tik sustiprės ir bus dar karštesnė. O gal gyvenimo vėjai juodu, lyg kokius lapus, nugins į atokiausius žemės kampelius ir išskirs amžiams? Bet vylėsi, kad taip nenutiks.

— Vesiu tave, kada tik panorėsi, — patikino jis.

— Ačiū, — padėkojo ji ir pasistiebė jo pabučiuoti. Jis taip pat ją pabučiavo norėdamas, kad ji pažadėtų jam viską, bet kartu patenkintas, jog ji suteikė jam bent tai, ką šią valandėlę galėjo.

Juodu tylomis stovėjo, žiūrėdami į mažytę Kalėdų eglutę, ir galvojo apie Anę.

— Manau, ir ji tave myli, — tyliai prabilo Tomis. — O, kad ji būtų čia, su mumis!

Tada jis paėmė Maribetą už rankos ir nuvedė prie automobilio. Dar smarkiau spustelėjo šaltukas, ir juodu nuščiuvę grįžo į namus. Dabar tarp jų tvyrojo kažkas labai ramaus, labai stipraus, labai tyro ir labai nuoširdaus. Abu suvokė, kad gal kada nors bus kartu, o gal ir ne. Jie pasistengs, gyvens dėl vienas kito, kiek tik įstengs. Kaip šešiolikmečiams, tai buvo stiprūs jausmai, kai kurie žmonės tokių nepatiria per visą gyvenimą. Jų širdyje degė viltis, jie buvo davę pažadą, turėjo svajonių. Tai buvo puiki pradžia. Dovana vienas kitam.

Jie susėdo svetainėje ir, ramiai šnekėdamiesi, vartė senus albumus, juokėsi iš jo ir Anės kūdikystės nuotraukų. Laukdama grįžtant iš kelionės jo tėvų, Maribeta pagamino vakarienę. Jie džiaugėsi parsiradę namo, išvydę Tomą su Maribeta ir susijaudino pamatę Kalėdų eglutę. Liza ilgai ir įdėmiai žvelgė į jos puošmenas, o paskui pasižiūrėjo į sūnų ir nusišypsojo.

— Džiaugiuosi, kad jomis papuošėte. Jei nebūtų tų girliandų, man jų trūktų.

Tai būtų lyg mėginimas pamiršti dukrelę, o Liza to nenorėjo.

— Ačiū, mama.

Tomis buvo patenkintas, kad jie nesuklydo. Visi sugužėjo į virtuvę vakarieniauti. Maribeta pasiteiravo, kaip kelionė, ir Liza atsakė, jog sėkminga. Ji netryško džiaugsmu, bet Džonas pritariamai linktelėjo. Atsižvelgiant į aplinkybes, kelionė susiklostė neblogai. Jie, regis, nebuvo ja nusivylę, ir visą likusį vakarą namie tvyrojo šventiška nuotaika. Nors Liza pastebėjo, kad Tomis su Maribeta pasikeitę. Jie buvo tarsi rimtesni ir tylesni nei anksčiau. Ir žvelgė į vienas kitą, lyg būtų dar stipriau susisaistę negu anksčiau.

— Ar nemanai, kad, mums išvažiavus, juodu kai ką padarė? — paklausė ji Džono vakare jų kambaryje, ir tai jį pralinksmino.

— Jei klausi apie tai, apie ką numanau tave galvojant, net šešiolikmetis vaikinas nebūtų galėjęs įveikti tokios kliūties. Man regis, tavo būgštavimai nepagrįsti.

— Ar tau neatrodo, kad jie susituokė?

— Tam jiems reikia mūsų leidimo. Kodėl klausi?

— Jie pasikeitę. Kažkokie suartėję, labiau sulipę į viena. Tokie būna arba turėtų būti sutuoktiniai.

Jųdviejų išvyka taip pat pavyko. Atsidūrę vieni viešbučio kambaryje, jie tapo artimesni nei per daugybę metų, ir jis nusivedė ją puikios vakarienės. O iki jos nuveikė daugmaž tai, ką ir ketino.

— Manau, kad juodu tik labai įsimylėję. Turime tai pripažinti, — ramiai tarė Džonas.

— Kaip tau atrodo, ar jie kada nors susituoks?

— Tai ne blogiausia, kas gali nutikti. Drauge jie jau daug ką patyrė. Vėliau gali paaiškėti, kad to jiems per daug, arba tai gali būti jųdviejų gyvenimo pradžia. Laikas parodys. Jie — geri vaikai. Viliuosi, kad liks kartu.

— Tačiau ji linkusi palaukti, — pasakė Liza, gerai suprasdama tokį jos norą, o Džonas liūdnai šyptelėjo.

— Pažįstu tokias moteris. — Bet laikas įrodė, kad tokios moterys šaunios. Su jomis ne visada lengva, bet jos puikios. — Jei bus lemta, jie ilgainiui kaip nors susijungs. Jeigu ne, bus patyrę tai, ko daugelis žmonių nepatiria visą gyvenimą. Net savotiškai jiems pavydžiu.

Jį traukė pradžia, naujas gyvenimas, galimybė viską pradėti iš naujo. Jis būtų mielai dar sykį tai išgyvenęs su Liza. Tačiau tikriausiai jiems jau per vėlu.

— Nepavydžiu jai to, ką ji turės iškęsti, — liūdnai tarė Liza.

— Turi galvoje gimdymą? — nustebo jis, mat Liza gimdymais labai nesiskundė.

— Ne, kalbu apie tai, kad ji atiduos kūdikį. Jai bus nelengva.

Jis linktelėjo gailėdamas merginos. Jam buvo gaila abiejų jaunuolių, kurie, kol suaugs, turės iškęsti daug skausmo, bet vis tiek jiems pavydėjo to, kuo jie dalijosi ir ko tikėjosi — atskirai ar kartu.

Tą naktį, jam miegant, Liza pasislinko arčiau jo, o Maribeta su Tomiu sėdėjo svetainėje ir ilgai šnekėjosi.

Juodu tikrai jautėsi taip, kaip pasirodė jo mamai: artimesni ir labiau sulipę į viena, kaip niekada iki šiol. Ir pirmąsyk Maribetai pasirodė, kad jos ateitis nėra žlugusi.

Kitą rytą visus pabudino žadintuvas, ir Maribeta spėjo palįsti po dušu, apsirengti ir padėti Lizai patiekti pusryčius. Tą dieną Liza buvo surengusi Maribetai specialų egzaminą, kurį išlaikiusi ji peršoks per pirmą paskutinės klasės pusmetį. O Tomis turėjo laikyti semestro baigiamuosius. Todėl prie stalo netilo kalbos apie tuos egzaminus. Mokykla leido jai laikyti juos atskirame administracijos pastato kabinete, kur jos nematys nė vienas mokinys. Tą rytą Liza ketino su ja susitikti tenai, kur ji rašys darbus raštu. Mokyklos vadovybė buvo neįtikėtinai atlaidi ir gera, visi padėjo jai kaip įmanydami, nes Liza buvo pasirengusi ją visada užtarti. Prieš jiems išsiskiriant prie mokyklos, Tomis palinkėjo jai sėkmės ir nuskubėjo į pamokas.

Likusi savaitės dalis švilpte prašvilpė, o kitas savaitgalis buvo paskutinis prieš Kalėdas. Liza baigė pirkti kalėdines dovanas, o pakeliui į namus, kiek padvejojusi, apgręžė automobilį ir nuvažiavo aplankyti Anės. Šitai ji atidėliojo daugybę mėnesių, nes buvo pernelyg skaudu, bet šiandien pajuto turinti tą padaryti.

Ji pravažiavo pro kapinių vartus ir rado kapelį, kuriame kadaise paliko ją gulinčią. Sustojusi aiktelėjo, mat išvydo ją — mažą eglutę, pasvirusią į vieną šoną. Jos girliandos skimbčiojo vėjyje. Viskas buvo taip, kaip buvo palikę Tomis su Maribeta. Ji pamažu priėjo prie eglutės, ją ištiesino ir vėl apraizgė blizgučiu, apžiūrinėdama pažįstamas girliandas. Jomis Anė buvo padabinusi eglutę vos prieš metus. Mažutės jos rankytės labai rūpestingai jas išvingiavo ten, kur ji norėjo, ir dabar jos mama prisiminė kiekvieną žodį, kiekvieną garsą, kiekvieną akimirką, kiekvieną tylios anų metų kančios valandėlę, ir ūmai, davus laisvę jausmams, ją užliejo aitriai saldus skausmas. Ji ilgai stovėjo tylomis, verkdama savo mažosios mergytės ir žiūrėdama į eglutę, kurią jai atnešė Maribeta su Tomiu. Paskui Liza palietė spygliuotas jos šakeles it kokias mažas drauges ir sušnabždėjo jos vardą... ir tik jo skambesys palietė jai širdį it kūdikio piršteliai.

— Myliu tave, mažyle... visada mylėsiu... brangioji, mylimoji Ane...

Ji negalėjo su ja atsisveikinti, žinojo, kad niekada to neįstengs, ir nuliūdusi, bet keistai rami parvažiavo namo.

Jie buvo tušti, ir jai palengvėjo. Liza ilgokai sėdėjo svetainėje akis įsmeigusi į eglutę ir jos girliandas. Bus sunku švęsti Kalėdas be jos. Kaip ir kasdien nelengva. Pusryčiauti, pietauti, vakarieniauti, keliauti prie ežero ar kur kitur be savo mažylės. Buvo sunku keltis rytais ir suvokti, kad jos nebėra. Bet Liza žinojo, kad jiems reikia gyventi toliau. Ji aplankė juos trumpam. O, kad jie būtų bent žinoję, jog taip atsitiks. Tačiau ką būtų darę kitaip? Ar būtų ją labiau mylėję? Daugiau jai davę? Praleidę su ja daugiau laiko? Jie padarė viską, ką galėjo, bet Liza, svajodama apie ją, būtų atsisakiusi viso gyvenimo dėl dar vieno bučinio, apsikabinimo, dar vienos valandėlės su savo dukrele.

Ji sėdėjo užsisvajojusi apie ją, kai į namus įgriuvo vaikai, pilni gyvybės, skaisčiai raudonais ir šaltais kaip ledas skruostais, kupini įspūdžių, kur buvo ir ką veikė.

Ji nusišypsojo jiems, o Tomis suprato, kad mama verkė.

— Noriu judviem padėkoti, — užsikirsdama tarė ji, — kad nunešėte eglutę... Ačiū... — tyliai pasakė ir skubiai išėjo.

Maribeta su Tomiu nesumojo, ką jai atsakyti. Vilkdamasi paltą ir dėdamasi daiktus, Maribeta taip pat verkė. Norėjo kartais jiems labiau padėti. Jie vis dar labai sielvartavo netekę Anės.

Netrukus parsirado ir Tomio tėtis, jo rankos sviro nuo daugybės ryšulėlių. Liza jau sukiojosi virtuvėje ir gamino vakarienę. Pakėlusi į jį akis, nusišypsojo. Šiomis dienomis jų santykiai atšilo, ir Tomiui atlėgo, nes jie nesišnekėjo taip atžariai kaip anksčiau. Pamažu tėvai atsigauna, nors per Kalėdas jiems nelengva.

Kūčių vakarą visi patraukė į mišias, ir nuo mažos bažnytėlės šilumos ir smilkalų kvapo Džonas užmigo ir tyliai užknarkė. Liza prisiminė, kaip su jais eidavo Anė ir dažnai, įsitaisiusi tarp jų, užsnūsdavo, ypač mieguista buvo pernai, kai sirgo, o jie to nežinojo. Jiems grįžus namo, Džonas nuėjo tiesiai į lovą, o Liza baigė dėlioti dovanas. Šiemet visiems Kalėdos buvo kitokios. Be laiško Kalėdų Seneliui, morkų jo šiaurės elniams, gardėsių, o Kalėdų rytą jie nebeišgirs džiaugsmingo spiegimo. Bet jie turėjo vienas kitą.

Kai Liza pasisuko eiti iš kambario, išvydo sunkiai įkrypuojant Maribetą pilnu glėbiu dovanų ir suskubo jai į pagalbą. Dabar Maribeta vaikščiojo labai atsargiai ir kur kas lėčiau. Paskutines kelias dienas jautėsi nepatogiai, mat kūdikis buvo labai žemai, bet ji džiaugėsi pasibaigus egzaminams. Liza matė, kad vaikelis visai čia pat.

— Tuojau tau padėsiu, — tarė Liza, perėmė iš Maribetos dovanas ir sudėjo po eglute, mat jai buvo sunku pasilenkti.

— Aš vos krutu, — nepiktai pasiskundė ji, ir Liza nusišypsojo. — Negaliu atsisėsti, negaliu atsistoti, negaliu pasilenkti, nebematau savo pėdų.

— Netrukus viskas baigsis, — ramino Liza.

Maribeta tylomis linktelėjo. Tada sužiuro į Lizą. Jau seniai norėjo su ja pasikalbėti akis į akį.

— Ar galėčiau su jumis truputį šnektelėti? — paklausė Maribeta.

— Dabar? — nustebo Liza. — Žinoma.

Jos atsisėdo svetainėje prie eglutės. Anės girliandos buvo ranka pasiekiamos. Gerai, kad jos čia. Liza nebesinervino, o džiaugėsi, kasdien jas matydama. Tarsi būtų regėjusi dukrelę arba tai, ką ji dar visai neseniai čiupinėjo. Tarsi Anė būtų apsilankiusi.

— Daug apie tai mąsčiau, — susirūpinusi prabilo Anė. — Nežinau, ką jūs pagalvosite ar pasakysite, bet aš... Aš noriu atiduoti savo kūdikį jums. — Tai tarusi, ji sulaikė kvėpavimą.

— Ką? — Liza spoksojo į ją, lyg nesupratusi jos žodžių. To, ką ji pasakė, rimtumas pranoko vaizduotę. — Ką turi galvoje? — Ji toliau varstė ją žvilgsniu. Juk kūdikiai nėra būtybės, kurias dovanoji draugams kaip kalėdines dovanas.

— Noriu, kad judu su Džonu jį įsivaikintumėte, — ryžtingai tarė Maribeta.

— Kodėl?

Liza apstulbo. Ji niekada negalvojo apie įsivaikinimą. Svajojo susilaukti vaikelio, bet ne įsivaikinti. Ji nė neįsivaizdavo, kaip į tai sureaguos Džonas. Prieš daugybę metų, kai Tomis dar nebuvo gimęs, jie šnekėjosi apie tai. Bet Džonas to nenorėjo.

— Noriu jums atiduoti kūdikį, nes myliu jus, be to, esate puikūs tėvai, — švelniai pasakė Maribeta. Tai buvo didžiausia dovana, kokią ji galėjo įteikti jiems ar savo vaikeliui. Ji dar virpėjo, bet jau kalbėjo ramiau. Nė kiek neabejojo tuo, ką darė. — Negaliu pasirūpinti vaikeliu. Žinau, visi mano, kad kvailai darau jo atsižadėdama, bet negaliu jam duoti to, ko jam reikės. O jūs galite. Mylėsite jį, gyvensite dėl jo ir rūpinsitės juo kaip Ane ir Tomiu. Gal kada nors ir aš galėsiu tai padaryti, bet ne dabar. Tai būtų neteisinga mums visiems, kad ir ką sako Tomis. Noriu, kad jį augintumėte. Niekada neprašysiu jo atsiimti iš jūsų, niekada jums netrukdysiu, jeigu to nenorėsite. Tiesiog žinosiu, kad mano vaikelis laimingas su jumis, o jūs geri jam. Štai ko trokštu savo kūdikiui. — Ji verkė, o kartu su ja ir Liza, suėmusi Maribetą už rankų.

— Tai nėra dovana, kurią kam nors dovanoji, Maribeta, ne žaislas ar daiktas. Tai gyvenimas. Ar supranti? — Ji norėjo įsitikinti, ar mergina suvokia, ką sako.

— Žinau. Viską suprantu. Paskutinius devynis mėnesius tik apie tai ir galvojau. Patikėkite, suprantu, ką darau. — Ji, regis, kalbėjo tiesą, bet Liza vis tiek buvo sukrėsta. O jeigu ji persigalvos? O kaip jos sūnus? Kaip jis jausis, jeigu jie įsivaikins Maribetos ar kokį kitą kūdikį? O Džonas? Lizai susisuko galva.

— O tu ir Tomis? Ar tavo ketinimai dėl Tomio rimti? — Iš kur ji žino, kai jai tik šešiolika? Kaip ji gali taip nuspręsti?

— Taip. Bet tokios mudviejų gyvenimo pradžios nenoriu. Šio kūdikio man niekada nereikėjo turėti. Jis, atrodo, net nebuvo man skirtas. Tik likimas lėmė kurį laiką būti čia, kad pagimdyčiau jį tinkamoje vietoje ir atiduočiau tinkamiems žmonėms. Aš nesu tinkama motina. Noriu kada nors ištekėti už Tomio ir susilaukti su juo vaikų, bet auginti šio kūdikio neketinu. Tai būtų neteisinga Tomio atžvilgiu, net jeigu jis to ir nesuvokia. — Liza pritarė Maribetai, o svarbiausia, kad Maribeta tą pasakė garsiai. Ji manė, kad jiems reikia naujos pradžios, bet ar iš to apskritai kas nors išeis, deja, niekas nežino. Šešiolikos pradėti gyvenimą, o dar su kito vyriškio vaiku, būtų pernelyg sunku. — Net jei mudu susituoksime, nemėginsiu iš jūsų atsiimti kūdikio. Vaikeliui net nebūtina žinoti, kad aš — jo motina. — Ji labai prašė Lizos, tiesiog maldavo priglobti jos kūdikį, suteikti jam meilę ir gyvenimą, kokio jis vertas, nes žinojo, kad jie gali jam tai duoti. — Man regis, jam skirta būti jūsų vaikeliu, todėl čia ir atvažiavau, taip turėjo būti dėl to, kas įvyko... — ji užsikirto, ir Lizos akys paplūdo ašaromis, — dėl Anės.

— Nė nežinau, ką ir sakyti, Maribeta, — nuoširdžiai prisipažino Liza, o jai per skruostus sruvo ašaros. — Tai gražiausia dovana, kokią kas nors galėtų man įteikti. Bet kažin, ar tai teisinga. Juk negali lyg niekur nieko paimti kitos moters kūdikio.

— O jeigu ji to nori, jeigu tai viskas, ką ji gali dovanoti? Aš galiu tik užtikrinti šiam vaikeliui ateitį, gyvenimą su žmonėmis, kurie jį paims ir mylės. Neteisinga, kad jūs netekote savo mažylės, neteisinga, kad mano kūdikis neturės gyvenimo, ateities, vilties, namų, pinigų. Ką aš jam duosiu? Mano tėvai neleis jo parsivežti į namus. Neturiu kur dėtis. Jeigu jį auginčiau, tegalėčiau dirbti pas Džimį iki gyvenimo pabaigos, bet iš algos neįstengčiau net sumokėti auklei. — Ji verkė žvelgdama Lizai į akis ir melsdama jos malonės.

— Galėtum čia gyventi, — tyliai tarė Liza. — Jei neturi kur dėtis, gali prisiglausti pas mus. Tau nereikia atsižadėti to kūdikio, Maribeta. Neskatinsiu to daryti. Neprivalai jo atsisakyti tik dėl to, kad jis gerai gyventų. Jei nori, gali gyventi su mumis kaip mūsų duktė, mes tau padėsime.

Ji nenorėjo raginti Maribetos atsižadėti kūdikio tik todėl, kad ši neįstengs jo išlaikyti. Lizai tai atrodė neteisinga, ji sutiktų priimti vaikelį tik todėl, kad Maribeta to nori, o ne todėl, kad pati neišgalės jo auginti.

— Aš noriu jį atiduoti jums, — vėl pakartojo Maribeta. — Trokštu, kad jį augintumėte. Aš negaliu to padaryti, Liza, — tyliai verkė ji, ir Liza stipriai ją apkabino. — Negaliu. Esu silpna, neišmanau, kaip... Negaliu rūpintis šiuo vaikeliu. Prašau, padėkite... Neatsisakykite jo. Niekas nesupranta, kaip jautiesi žinodamas, jog negali, nors linki geriausio savo kūdikiui. Prašau, — ji desperatiškai pažvelgė į Lizą. Abi moterys verkė.

— Visada galėsi čia lankytis. Tau nereikėtų likti nuošaly, jeigu ryžtumės jį įsivaikinti. Niekam nebūtina žinoti, kad kūdikis tavo, ir vaikelis nežinos. Tik mes... Mes mylime tave, Maribeta, ir nenorime tavęs prarasti.

Ji puikiai žinojo, kokia svarbi Maribeta buvo Tomiui. Nenorėjo, kad jos savanaudiškumas ar troškimas turėti dar vieną vaiką pakenktų sūnui. Ji gavo retą progą, neįtikėtiną dovaną, ir jai reikėjo laiko tai įsisąmoninti.

— Leisk man pasišnekėti su Džonu, — tyliai tarė ji.

— Pasakykite, kad aš labai to trokštu, — pasakė Maribeta, stipriai suspausdama Lizai rankas. — Prašau... Nenoriu, kad mano kūdikis atsidurtų pas svetimus. Būtų labai nuostabu, jeigu jis gyventų su jumis, prašau, Liza...

— Pamatysime, — švelniai atsakė ji, sūpuodama Maribetą glėbyje, stengdamasi ją paguosti ir nuraminti. Mergina, maldaudama Lizą įsivaikinti jos kūdikį, buvo pervargusi ir pernelyg susijaudinusi.

Vėliau Liza jai pašildė pieno, ir abi dar truputį pasikalbėjo. Paskui moteris ją apkamšė Anės lovoje, pabučiavo linkėdama labos nakties ir nuėjo į miegamąjį.

Čia ilgai stovėjo nejudėdama, žiūrėjo į Džoną ir svarstė, ką jis pasakys jai ir ar tas sumanymas nėra beprotiškas. Juk reikia pagalvoti ir apie Tomį. O jeigu jis nenorės, kad jie priglobtų tą kūdikį? Ją draskė galybė abejonių. Bet net ir mąstant apie tai Lizos širdis spurdėjo taip, kaip nebuvo daužiusis jau daugelį metų. Tai buvo didžiausia kada nors įteikta dovana... Gyvenimo dovana, kurios ji nebūtų galėjusi suteikti... dar vienas kūdikis.

Kai ji atsigulė į lovą šalia Džono, šis krustelėjo, ir ji labai norėjo, kad jis atsibustų ir ji galėtų jo paklausti, bet vyras nepabudo. Tik apsivijo ją rankomis ir prisitraukė arčiau, kaip darydavo dažnai iki tol, kol juos sugniuždė ir atbukino tragedija. Ji gulėjo jo glėbyje galvodama apie tai, ką jautė, ko norėjo ir kas būtų teisinga jiems visiems. Maribeta pateikė svarų argumentą, bet buvo sunku nuspręsti, ar dera taip elgtis. O gal tai tik labai patrauklus pasiūlymas, nes ji to troško?

Ji ilgai tysojo negalėdama užmigti ir melsdama, kad jis pabustų. Galų gale, tarsi pajutęs jos nerimą ir susirūpinimą, Džonas atsimerkė ir pažvelgė į ją. Pusiau miegodamas sušnabždėjo tamsoje:

— Ar kas nors atsitiko?

— Ką atsakytum, jei paklausčiau, ar norėtum turėti dar vieną kūdikį? — pratarė ji. Buvo budri ir troško, kad jis būtų ne toks mieguistas ir apdujęs.

— Kad išsikraustei iš proto, — nusišypsojo jis, vėl užsimerkė ir akimoju užmigo.

Deja, ne tokio atsakymo ji laukė.

Nesudėdama bluosto, ji pragulėjo šalia jo visą naktį ir nusnūdo tik pusvalandį prieš aušrą. Negalėjo miegoti, nes buvo pernelyg sudirgusi, sunerimusi, susinervinusi, kamuojama daugybės klausimų, baimių, rūpesčių ir troškimų. Galiausiai atsikėlė, su naktiniais nuslinko į virtuvę ir išsivirė puodelį kavos. Tada atsisėdo ir ilgai spoksojo į jį, gurkšnojo kavą, o atėjus aštuntai žinojo, ko nori. Tai žinojo jau seniai, bet abejojo, ar išdrįs to siekti. Vis dėlto jai buvo aišku, kad dabar turi tai padaryti. Ne tik dėl Maribetos ir jos kūdikio, bet ir dėl savęs, Džono ir galbūt net Tomio. Jiems buvo pasiūlyta dovana, ir ji visai neketino jos atsisakyti.

Pasiėmusi puodelį su kava, ji grįžo į miegamąjį ir pažadino Džoną. Šis nustebo išvydęs ją atsikėlusią. Šiemet nereikėjo niekur skubėti, nebuvo dėl ko pulti į svetainę ir tikrinti, ką Kalėdų Senelis paliko po eglute. Jie galėjo keltis, kada tinkami, be to, dar nebuvo pabudę ir Tomis su Maribeta.

— Labas, — nusišypsojo ji. Tai buvo drovus šypsnys, kurio jam seniai neteko regėti ir kuris jam priminė laikus, kai jie buvo gerokai jaunesni.

— Tu panaši į moterį, kuri turi misiją. — Jis šyptelėjo ir rąžydamasis apsivertė ant nugaros.

— Tokia ir esu. Vakar vakare mudvi su Maribeta ilgai šnekėjomės, — tarė ji, priėjusi prie lovos. Ji atsisėdo greta jo melsdamasi, kad jis neatmestų jos pasiūlymo. Ji neturėjo kur trauktis, to atidėti ar vilkinti. Žinojo privalanti jam tai iškloti be užuolankų, bet labai bijojo prabilti. Tai Lizai buvo nepaprastai svarbu. Ji labai to troško ir desperatiškai norėjo, kad ir jis to trokštų, bet būgštavo, jog gali taip nebūti. — Ji prašo, kad mes augintume kūdikį, — tyliai pasakė.

— Mes visi? — apstulbo Džonas. — Ir Tomis? Ji nori už jo tekėti? — Labai sunerimęs, jis atsisėdo lovoje. — Baiminausi, kad taip nutiks.

— Ne, ne visi. Ji nenori už jo tekėti, bent ne dabar. Ji nori, kad tu ir aš, kad mudu įsivaikintume jos kūdikį.

— Mudu? Kodėl? — Jis buvo sukrėstas. Išsigandęs ir sutrikęs.

— Nes mano, kad mes — geri žmonės ir puikūs tėvai.

— O jeigu ji apsigalvos? O ką mes darysime su kūdikiu? — pritrenktas klausinėjo jis, ir Liza nusišypsojo. Iš pat ryto jis patyrė tikrą sukrėtimą.

— Tą patį, ką ir su anais dviem. Dvejus metus nemiegosime naktimis ir ilgėsimės dienų, kai galėjome kiek numigti, o paskui džiaugsimės juo visą likusį savo gyvenimą... ar jo gyvenimą, — liūdnai pasakė ji, prisimindama Anę. — Tai dovana, Džonai. Valandėlei, metams, tokiam laikui, kiek bus lemta jį auginti. Ir aš nenoriu jos atstumti. Nenoriu dar kartą atsižadėti savo svajonių... Nemaniau, kad turėsime dar vieną vaiką, ir daktaras Maklinas sakė, jog nebegaliu... Bet dabar į mūsų gyvenimą įžengė ši mergina ir pasiūlė mums susigrąžinti svajones.

— O jeigu įsigeis jį atsiimti po kelerių metų, kai suaugs, ištekės, net jei susituoks su Tomiu?

— Juk mes galime apsisaugoti teisiškai, be to, ji tikina, kad taip nebus. Nepanašu, kad persigalvotų. Ji mano, kad jei atsižadės kūdikio, jam bus geriau gyventi, ir ji kalba rimtai. Supranta neįstengsianti juo rūpintis. Maldauja, kad jį augintume.

— Luktelėk, kol ji išvys vaikelį, — ciniškai tarė jis. — Nė viena moteris, nešiojusi kūdikį devynis mėnesius, negali jo lengva ranka atiduoti.

— Kai kurios gali, — paprastai pasakė Liza. — Man regis, Maribeta galės, bet ne todėl, kad jis jai nerūpi, o todėl, kad labai rūpi. Didžiausia jos meilės išraiška kūdikiui — sprendimas jo atsižadėti ir padovanoti mums. — Ašaros, kurių buvo pilnos jos akys, nutekėjo skruostais, kai Liza pažvelgė į vyrą. — Džonai, aš jo noriu. Trokštu labiau, nei kada ko nors esu norėjusi... Prašau, neatsisakyk... prašau, padarykime tai.

Jis ilgai ir įdėmiai žiūrėjo į žmoną, o ji stengėsi negalvoti, kad pradės jo nekęsti, jeigu jis uždraus paimti kūdikį. Jai atrodė, jog jis nesuvokia, ką ji turėjo iškęsti ir kaip trokšta to vaikelio. Ne todėl, kad jis pakeistų Anę, kuri jau niekada nesugrįš pas juos, o kad jie galėtų gyventi toliau, vėl džiaugtis, juoktis ir mylėti, kad švieselė spindėtų tarp jų. Tik to troško, nors nesitikėjo, kad jis kada nors supras. Žinojo, kad jeigu jis neleis jai to padaryti, ji mirs.

— Gerai, Liza, — švelniai prabilo jis, imdamas ją už rankų. — Gerai, mieloji... Aš suprantu... — Jos skruostais pasruvo ašaros, kai ji prisiglaudė prie jo suvokusi, kad labai dėl jo klydo. Jis ją suprato. Vis dar buvo tas pats vyras, ir Liza mylėjo jį dar labiau. Juodu labai daug prisikentėjo, bet nepalūžo. — Maribetai pasakysime, kad paimsime jos kūdikį. Bet mums reikėtų pasišnekėti su Tomiu. Jis taip pat turi to norėti, kaip ir mes.

Ji pritarė jam ir vos galėjo sulaukti, kol pabus sūnus. Jis atsikėlė po dviejų valandų, bet anksčiau už Maribetą. Kai mama jam paaiškino, ką jiems pasiūlė Maribeta, jis apstulbo. Tačiau vaikinui jau buvo aišku, kad Maribeta tvirtai pasiryžusi atsižadėti kūdikio manydama, jog taip bus teisingiau ir jai, ir vaikeliui; norėjo taip suteikti jam geresnį gyvenimą. Dabar jam pasirodė, kad, nepaisant visko, jis gal nepraras jos, ir jo panika, kad turi ją priversti už jo tekėti ir neatsisakyti kūdikio, atlėgo. Tiesą sakant, jam dingtelėjo, kad tai tobula išeitis. Jis vylėsi kada nors su Maribeta susilaukti savo vaikų, bet šiam mažyliui tai puiki išeitis. Ir mamos akyse regėjo, kad tas sprendimas jai labai svarbus. Kai jo tėvai šnekėjosi su juo, jau buvo lyg ir artimesni vienas kitam. Jo tėtis, atsisėdęs šalia mamos ir paėmęs ją už rankos, atrodė tvirtas ir ramus. Tai labai jaudino. Jie rengėsi pradėti naują gyvenimą.

Kai Maribeta atsikėlė, visi jos laukė nekantraudami pranešti, ką nutarė. Jie visi sutiko įsivaikinti jos kūdikį. Ji sužiuro į juos ir pravirko, nes jai atlėgo širdį. Paskui jiems padėkojo, juos apkabino ir vėl apsipylė ašaromis. Visi verkė, mat juos užplūdo jausmai. Tai buvo vilties ir meilės metas, dovanojimo ir dalijimosi metas. Pradžia su dovana, kurią jiems įteikė Maribeta.

— Tu tvirtai nusprendei? — paklausė Tomis tą popietę, kai jie išėjo pasivaikščioti, ir ji, nė kiek neabejodama, linktelėjo.

Bet prieš tai jie išvyniojo dovanas ir gausiai papietavo. Pirmąsyk nuo to ryto juodviem tai buvo proga pasišnekėti akis į akį.

— To noriu, — pasakė ji, labai rami ir stipri.

Buvo kupina energijos kaip niekad anksčiau. Juodu nužingsniavo iki čiuožyklos ant tvenkinio ir atgal, įveikdami kelių mylių atstumą. Bet, pasak jos, taip puikiai dar nėra jautusis. Jai atrodė, kad dabar galėtų nuversti kalnus. Tarsi būtų nuveikusi tai, dėl ko čia atvažiavo. Įteikė jiems dovaną, kurią jai buvo lemta padovanoti. Ir vos tai padarė, visų gyvenime bus daugiau palaimos, kuria jie galės apgobti vienas kitą.

Jiems grįžtant, ji mėgino tai jam paaiškinti, ir jis manė ją supratęs. Bet kartais jam būdavo sunku jos klausytis. Ji buvo labai rimta, stipri ir tokia graži, kad jam trukdė susikaupti. Kai jie, parėję namo, stabtelėjo ant paradinių laiptų, jis pabučiavo ją ir pajuto, kad ji įsitempusi. Maribeta čiupo jam už rankos ir susirietė, o jis stengėsi ją laikyti, kad nepargriūtų.

— O Dieve! O Dieve!.. — staiga labai išsigandęs šūktelėjo jis ir atsargiai pasodino ją ant laiptelio, o ji laikėsi už žemai nusmukusio pilvo ir mėgino atsikvėpti, nes ją buvo suėmę smarkūs sąrėmiai. Jis nuskuodė į namą pakviesti mamos, o šiai išbėgus laukan Maribeta sėdėjo išplėstomis akimis, apimta baimės. Jai prasidėjo gimdymas, sunkesnis, nei ji tikėjosi.

— Viskas gerai, viskas gerai, — bandė nuraminti juos abu Liza ir liepė Tomiui pašaukti tėvą. Ji norėjo įvesti Maribetą į vidų ir paskambinti daktarui.

— Vaikai, ką jūs veikėte? Susiruošėte į žygį iki Čikagos?

— Tik iki tvenkinio ir atgal, — pasakė Maribeta ir aiktelėjo. Ją vėl nusmelkė skausmas. Sąrėmiai buvo ilgi ir stiprūs, bet ji to nesuprato. Nė neįsivaizdavo, kad viskas prasidės šitaip, prisipažino ji Lizai, kai šioji su Džonu padėjo jai įeiti į namus. O Tomis trypčiojo susinervinęs.

— Šįryt man skaudėjo pilvą, o paskui liovėsi, — tarė Maribeta, negalėdama patikėti tuo, kas dedasi. Juk nebuvo jokio perspėjimo.

— Ar tau nespazmavo pilvo? — švelniai paklausė Liza. — O gal maudė nugarą?

Kartais ankstyvi gimdymo ženklai būna apgaulingi.

— Aną naktį maudė nugarą, o šįryt spazmavo ir diegė pilvą, bet aš pamaniau, kad kaltas maistas, kurį suvalgiau vakar vakare.

— Gimdymas tikriausiai prasidėjo jau išvakarėse, — ramiai tarė Liza, ir tai reiškė, kad reikia negaišti laiko ir nedelsiant gabenti Maribetą į ligoninę.

Akivaizdu, kad pasivaikščiojimas dar labiau paskatino gimdymą. Jis buvo numatytas rytoj, taigi prasidėjo pačiu laiku, ir kūdikis atkakliai veržėsi į pasaulį. Lyg, Maribetai sužinojus, kad Vitakeriai kūdikį priglobs, šis būtų nusprendęs nedelsti nė valandėlės. Dabar jo nebesulaikysi.

Kai jie įvedė ją vidun, Liza ėmė skaičiuoti minutes tarp sąrėmių, o Džonas nuskubėjo skambinti daktarui. Tomis atsisėdo šalia ir paėmė jai už rankos jos gailėdamas. Nervinosi matydamas, kaip ji kenčia, bet jo tėvai buvo ramūs. Jie užjautė ir ramino Maribetą, o Liza nepaliko jos nė akimirksnį. Sąrėmiai kartojosi kas tris minutes, truko ilgai, buvo smarkūs. Atėjęs Džonas pasakė, kad daktaras Makūnas liepė tučtuojau atvažiuoti. Jis pasitiks juos prie ligoninės po penkių minučių.

— Ar turime važiuoti dabar? — paklausė Maribeta. Atrodė labai jaunutė ir nepaprastai išsigandusi, jos žvilgsnis lakstė nuo Lizos prie Tomio su Džonu. — Ar negalime truputį čia pabūti?

Ji kone verkė, bet Liza ją įtikinėjo, kad ilgiau atidėlioti nebegalima. Buvo pats metas važiuoti. Tomis įmetė į krepšį kelis jos daiktus, ir po penkių minučių jie jau buvo pakeliui į ligoninę. Liza ir Tomis su Maribeta per vidurį įsitaisė ant užpakalinės sėdynės, ir Džonas kuo skubiausiai nulėkė apledėjusiu keliu. Prie ligoninės jų jau laukė daktaras Makūnas su sesele. Jie pasodino ją į vežimėlį ir ėmė vežti. Maribeta karštligiškai griebė Tomiui už rankos.

— Nepalik manęs, — meldė ji, spausdama jam ranką ir verkdama.

Daktaras Makūnas nusišypsojo. Jai nieko nenutiks. Ji jauna, sveika, gimdymas klostosi gerai.

— Netrukus pamatysi Tomį, — ramino ją daktaras, — su savo kūdikiu.

Bet ji tik pravirko, ir Tomis ją švelniai pabučiavo.

— Negaliu eiti su tavimi, Maribeta. Man neleidžiama. Turi būti drąsi. Kitą sykį būsiu su tavimi, — tarė, atsargiai ją paleisdamas, kad jie galėtų ją vežtis.

Bet Maribeta nukreipė išsigandusias akis į Lizą ir paklausė, gal ji galėtų pabūti su ja. Daktaras sutiko. Lizai daužėsi širdis, kai ji nusekė įkandin jų į liftą, o paskui — į gimdymo palatą, kurioje Maribeta buvo nurengta ir apžiūrėta, kiek pažengęs gimdymas. Maribeta buvo kone puolusi į isteriją, todėl seselė jai suleido raminamųjų. Ji mažiau blaškėsi, nors jai labai skaudėjo. Po apžiūros daktaras pasakė, jog tai netruks ilgai. Gimdos kaklelis buvo visai atsivėręs, gimda pasirengusi išstumti kūdikį.

Jie nuvežė ją į gimdyklą, ir Maribeta įsikibo Lizos rankos. Įsmeigė į ją akis, ir buvo matyti, kad ji visiškai ja pasikliauja.

— Pažadėkite, kad nepersigalvosite... Paimsite jį, ar ne, Liza? Pamilsite jį, visada mylėsite mano kūdikį...

— Pažadu, — tarė Liza, sukrėsta jos pasitikėjimo ir meilės, kuria jiedvi dalijosi. — Visada jį mylėsiu... Myliu tave, Maribeta... ačiū tau...

Tada skausmai vėl suėmė merginą, ir kelios kitos valandos jai buvo labai sunkios. Kurį laiką kūdikis buvo neteisingai pasisukęs, ir daktarui prireikė chirurginių žnyplių. Seselė uždėjo Maribetai kaukę ir davė jai dujų. Ji buvo silpna, suglumusi ir labai kentėjo, bet Liza visą laiką nepaleido jos rankos. Kai po vidurnakčio gimdymo palatoje galų gale pasigirdo tylus kūdikio knerkimas, seselė nuėmė nuo Maribetos eterio kaukę, kad ji galėtų pažvelgti į savo dukrytę. Maribeta buvo labai mieguista, bet nusišypsojo išvydusi mažytį rausvą veidelį. Tada sužiuro į Lizą palengvėjimo ir džiaugsmo kupinu žvilgsniu.

— Turit mažą mergytę, — tarė ji Lizai.

Net apdujusi nuo vaistų, ji nepamiršo, kieno dabar yra tas kūdikis.

— Tai tavo mažylė, — pataisė daktaras, šypsodamas Maribetai, ir padavė kūdikį Lizai.

Maribeta buvo per silpna ją laikyti, o kai Liza pažvelgė į mažytį veidelį, išvydo šviesiai rausvus plaukučius, meilės kupinas nekaltas akis ir suvirpėjo.

— Sveika, — sušnabždėjo ji, glausdama mergytę, kuri buvo jos, kone jausdamasi taip, kaip tada, kai buvo ką tik pagimdžiusi savo vaikus. Tos akimirkos ji niekada nepamirš. O, kad Džonas būtų šalia! Jai buvo labai svarbu pamatyti ją gimstant, išvysti, kaip ji staiga pasirodo ir pravirksta, lyg būtų šaukusis jų ir skelbusi, kad atėjo į šį pasaulį. Jie visi labai ilgai jos laukė. Maribetai buvo dar suleista vaistų, ir ji nugrimzdo į miegą, o Liza nunešė kūdikį į vaikų palatą, kur jis buvo pasvertas ir nupraustas. Liza viską stebėjo, rankoje laikydama mažulyčius pirštelius. Po kelių minučių ji pamatė, kaip palatos lange pasirodė Džonas su Tomiu. Abu stovėjo ir spoksojo.

Seselė leido jai vėl paimti kūdikį, ir Liza kilstelėjo mergytę, norėdama ją parodyti Džonui. Vos išvydęs jų dukrelę, jis pravirko.

— Argi ji ne graži? — vien lūpomis tarė ji.

Ir ūmai jis tematė savo žmoną ir prisiminė viską, ką jie iškentėjo. Buvo sunku negalvoti apie ką tik gimusią Anę, bet šis kūdikis buvo visai kas kita, o dabar — dar ir jų.

— Myliu tave, — sušnabždėjo jis anapus stiklo.

Liza linktelėjo ir jam lūpomis ištarė tą patį. Taip pat jį mylėjo ir pašiurpusi, o kartu ir džiaugdamasi suvokė, kad jie vos nepražuvo. Bet to pavyko išvengti dėl Maribetos, įteikusios jiems dovaną, ir meilės, kuria visada dalijosi, bet kurią buvo beveik pamiršę.

Tomis susijaudino išvydęs kūdikį ir aprimo, kai pas juos atėjo Liza. Jis paklausė, kaip jaučiasi Maribeta. Mama jį nuramino, kad ji laikosi neblogai, buvo labai narsi, o dabar miega.

— Ar iš tikrųjų buvo baisu, mama? — kamantinėjo jis, nerimaudamas dėl Maribetos ir paveiktas to, ką ji padarė.

Mergytė svėrė aštuonis svarus ir keturiolika uncijų5, taigi būtų didelis kūdikis kiekvienai moteriai, ką jau kalbėti apie šešiolikmetę merginą, kuri nė nenutuokė, ko tikėtis. Per gimdymą Liza ne sykį jos gailėjo, laimė, daktaras nešykštėjo nuskausminamųjų. Kitą kartą jai bus lengviau. Ir ji sulauks didesnio atpildo.

— Tai sunku, sūnau, — tyliai atsakė Liza, sužavėta visko, kas įvyko. Ypač to, kas daroma kito labui ir kai atsižadama kūdikio.

— Ar ji atsigaus? — Jo akyse atsispindėjo daugybė klausimų, jam dar ne visai suvokiamų.

Tačiau mama jį dar kartą nuramino:

— Ji pasveiks, tikrai.

Po valandos Maribeta, vis dar mieguista ir apsvaigusi, buvo atvežta į palatą, o pamačiusi Tomį tučtuojau stvėrė jam už rankos sakydama, kad labai jį myli ir kad kūdikis labai gražus. Žvelgiant į juodu, Lizą ūmai perliejo iki šiol nepatirto siaubo banga. Gal Maribeta persigalvojo, nusprendė ištekėti už Tomio ir pasilikti vaikelį?

— Ar matei ją? — susijaudinusi paklausė Maribeta Tomio.

Liza dirstelėjo į Džoną, o šis, ją ramindamas, paėmė už rankos.

— Ji žavi, — tarė Tomis, bučiuodamas Maribetą ir sunerimęs, kad ji labai išblyškusi. Paveikta eterio, ji atrodė šiek tiek liguista. — Ji panaši į tave.

Bet mergytės plaukai buvo rausvi, ne ugniniai.

— Man regis, ji panaši į tavo mamą.

Maribeta nusišypsojo Lizai, jausdama, kad jiedvi sieja ryšys, koks niekada neužsimegs su niekuo kitu. Jos abi dalyvavo kūdikio gimdyme. Ir ji žinojo, kad be Lizos nebūtų įstengusi to ištverti.

— Kokį vardą jai duosite? — pasiteiravo Maribeta Lizos, pamažu vėl grimzdama į miegą.

Lizai vėl atlėgo širdį. Gal ji vis dėlto neapsigalvos? Gal iš tikrųjų tai bus jos kūdikis? Net dabar jai buvo sunku tuo patikėti.

— O jeigu ją pavadintume Keite? — pasiūlė Liza, Maribetai užsimerkus.

— Tas vardas man patinka, — sušnabždėjo ji ir ėmė snausti, nepaleisdama Tomio rankos. — Myliu jus, Liza... — užsimerkusi pratarė ji.

— Ir aš tave myliu, Maribeta, — pasakė Liza, bučiuodama jai į skruostą ir mostelėdama kitiems išeiti.

Maribeta praleido sunkią naktį, jai reikėjo pamiegoti. Buvo trečia valanda ryto. Tyliai eidami koridoriumi, jie stabtelėjo prie vaikų palatos lango. Tenai gulėjo ji, rausvutė ir šilta, suvyniota į antklodėlę, ir spoksojo į juos, o labiausiai jos akytės krypo tiesiai į Lizą, tarsi mergytė būtų jos ilgai laukusi. Lyg iš pat pradžių ji būtų skirta jiems. Dovana vaikino, kuris nepažinojo nė vieno jų, ir merginos, kuri nušvietė jų gyvenimą it kokia vaivorykštė. Jiems stovint ir su nuostaba žvelgiant į naujagimę, Tomis dirstelėjo į tėvus ir nusišypsojo. Žinojo, kad Anė būtų ją pamilusi.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Kitos dvi dienos visiems buvo kupinos rūpesčių ir veiklos. Džonas su Tomiu surado seną pintą Anės lopšį ir ji perdažė, o Liza nėjo miegoti iki išnakčių, puošė jį ilgiausiais rausvo gazo ir satino kaspinais. Jie ištraukė senus daiktus ir nupirko naujų. Šių darbų įkarštyje Tomis nukeliavo aplankyti Anės kapo ir ilgai prie jo sėdėjo žiūrėdamas į Kalėdų eglutę, kurią atnešė abu su Maribeta, ir galvodamas apie kūdikį. Mintis, kad Maribeta išvažiuos ir grįš namo, jį skaudino. Viskas įvyko labai greitai. Regis, akimoju nutiko galybė dalykų. Daugelis jų buvo džiugūs, o kai kurie skausmingi.

Tačiau jo mama atrodė laimingesnė nei per anuos metus. Kai jis pamatė Maribetą, ši buvo rimta ir tyli. Gimus kūdikiui, ji ilgai šnekėjosi su Liza ir Džonu. Jie ramino ją, kad jeigu ji apsigalvotų, jie supras. Bet Maribeta atkakliai tvirtino, kad to nebus. Ji liūdėjo atiduodama kūdikį, bet buvo įsitikinusi kaip niekada, kad elgiasi teisingai. Kitą dieną Džonas paskambino savo advokatui ir paprašė sutvarkyti dokumentus, kuriais bus įteisintas Maribetos sprendimas atsisakyti kūdikio.

Parengus įvaikinimo popierius, jie buvo pateikti Maribetai. Advokatas išsamiai viską jai paaiškino, ir ji pasirašė juos, praėjus trims dienoms nuo Keitės gimimo. Ji atsisakė laukimo laikotarpio ir virpančia ranka pasirašė dokumentus, paskui stipriai apkabino Lizą. Jie paprašė seselės tą dieną jai nenešti kūdikio. Maribeta turėjo truputį jo pagedėti.

Vakare Tomis liko su ja. Dėl savo sprendimo ji buvo keistai rami, bet ir liūdnai susimąsčiusi. Abu norėjo, kad viskas būtų susiklostę kitaip. Bet Maribeta manė, jog šįkart ji tikrai neturėjo iš ko rinktis. Ji padarė teisingai, ypač dėl kūdikio.

— Prisiekiu, kitą kartą bus visai kitaip, — švelniai tarė Tomis ir pabučiavo ją. Jie labai daug ką patyrė ir žinojo, kad juos sieja ryšys, kuris niekada nenutrūks. Bet jai būtinai reikėjo laiko atsikvėpti ir atsigauti nuo visko, kas įvyko. Daktaras išrašė ją ir kūdikį iš ligoninės Naujųjų metų dieną, ir Tomis kartu su tėvais atvažiavo jos paimti.

Liza nunešė kūdikį į automobilį, o Džonas padarė nuotraukų. Jie ramiai praleido popietę namuose. Vos mergytė pravirkdavo, Liza prieidavo prie jos. Maribeta stengėsi jos negirdėti. Nebebuvo jos mama. Turėjo prisiversti laikytis atokiai. Maribeta žinojo, kad jos širdyje jai visada bus vietos, bet ji jos neaugins, nesikeis prie jos gūdžią naktį ar sergant, neskaitys jai pasakų. Geriausiu atveju, jei jų gyvenimas susipins, jos tebus draugės, tik tiek. Jau dabar jos motina buvo Liza, o ne Maribeta.

Kai vėlų vakarą Liza gulėjo laikydama glėbyje mergytę ir žiūrėdama, kaip ji miega, Džonas pažvelgė į jas.

— Tu ją jau myli, ar ne? — Ji laiminga linktelėjo, negalėdama patikėti, kad jis leido ją pasiimti. — Štai kur dings dveji metai miego.

— Tuo geriau tau, — nusišypsojo ji.

Džonas perėjo per kambarį jos pabučiuoti. Vaikelis juos labai suartino. Suteikė jiems vilties ir priminė, koks geras gali būti gyvenimas, kai jis prasideda, ir kaip svarbu juo dalytis.

Gimus Keitei, dar labiau suartėjo ir Maribeta su Tomiu. Dabar jai reikėjo jo labiau nei iki šiol, ir ji tegalvojo apie tai, kaip bus sunku, kai jį paliks. Maribeta jautėsi keistai pažeidžiama, tarsi be jo neįstengtų žengti į gyvenimą. Ją labai baugino mintis, kad ji grįš namo be jo, ir vis delsė tėvams pasakyti, kad kūdikis jau gimė. Visą savaitę ketino jiems skambinti, bet neprisivertė. Dar nebuvo pasirengusi važiuoti namo.

— Gal nori, kad aš paskambinčiau? — paklausė Liza po dviejų dienų nuo grįžimo iš ligoninės. — Neskubinu tavęs, bet tavo mama tikriausiai norėtų žinoti, kad tau viskas gerai. Ji turbūt nerimauja.

— Kodėl turėtų? — liūdnai ištarė Maribeta. Paskutinę savaitę ji labai daug galvojo, apie tėvus taip pat. — Ką tai pakeis dabar, jei tėtis neleido su ja pasišnekėti visus metus? Jos nebuvo šalia, kai man to reikėjo. Padėjote jūs, — šiurkštokai pridūrė.

Deja, tai buvo tiesa. Maribeta daugiau nebejautė jiems to, ką jautė kitados, net ir savo mamai. Tik Noelė liko jos širdyje tokia pat.

— Man regis, tavo mama nieko negalėjo padaryti, — atsargiai prabilo Liza, guldydama mergytę į lopšį. Buvo ką tik ją pamaitinusi. — Ji nėra stipri moteris. — Liza netyčia pataikė kaip pirštu į akį. Maribetos motiną despotiškai valdė jos tėvas. — Neabejoju, kad ji net nesuvokia, kaip tave nuvylė, — liūdnai pridūrė ji.

— Ar šnekėjotės su ja? — paklausė sumišusi Maribeta.

Iš kur Liza viską apie ją žino? Moteris ilgokai delsė prieš atsakydama, paskui nusprendė nuoširdžiai prisipažinti, ir Maribetą sukrėtė tai, ką ji papasakojo.

— Po Padėkos dienos mudu su Džonu nuvažiavome pas juos. Mums atrodė, kad turime tai padaryti dėl tavęs. Tada dar nežinojome, kad norėsi mums atiduoti kūdikį, tačiau aš norėjau pamatyti šeimą, į kurią ketini grįžti. Mielai leisime tau pasilikti čia, jei norėsi, kad ir kas būtų. Noriu, kad tai žinotum. Manau, jie myli tave, Maribeta. Deja, tavo tėvas — labai ribotas žmogus. Jis tikrai nesupranta, kodėl veržiesi į mokslus. Apie tai ir norėjau su juo pasikalbėti, įsitikinti, kad jis leis tau mokytis koledže. Iki mokyklos baigimo tau teliko keli mėnesiai, bet parašyti prašymą į koledžą reikia jau dabar. Turėdama tokią galvą, iš tikrųjų privalai gauti išsilavinimą.

— O ką sakė mano tėvas?

Ji vis dar neįstengė atsikvošėti sužinojusi, kad Liza matėsi su jais. Jie sukorė du šimtus penkiasdešimt mylių, kad susitiktų su jos tėvais, paskutinį pusmetį nenorėjusiais nieko apie ją girdėti.

— Sakė, kad tavo mama nesiskundė sėdėdama namie ir rūpindamasi vaikais, todėl ir tu galėtum taip pat elgtis, — atvirai atsakė Liza. Ji nutylėjo, kad jis pridūrė: „Jeigu ji dar galės gauti vyrą“, nors po neprotingo jos poelgio jis tuo abejojo. — Atrodo, jis nesuvokia, kad judvi su mama labai skirtingos ir kad tu esi tikras lobis. — Ji nusišypsojo merginai, kuri tiek daug jiems davė. Taigi ir jie troško atsilyginti jai tuo pačiu. Ji su Džonu jau apie tai šnekėjosi. — Regis, jo manymu, mes prikimšome tau į galvą daugybę paikų minčių apie studijas koledže. Tikiuosi, mums pasisekė tave įtikinti, — šyptelėjo ji, — nes kitaip labai nusivilsiu. Tiesą sakant, — ji trumpam nutilo, nes į kambarį įėjo Džonas, — norėjome su tavimi kai ką aptarti. Kai Anė dar buvo gyva, atidėjome pinigų jos mokslams, o vėliau tą patį padarysime Keitės labui, bet tam dar turime laiko. Labai seniai pradėjome kaupti pinigus Tomio koledžui, todėl norime, kad savo mokymuisi paimtum Anės pinigus. Gali mokytis čia arba kitur.

Maribeta apstulbo, o toliau prabilo Džonas:

— Mudu su tavo tėvu tai aptarėme ir nusprendėme, kad tu grįši namo ir šį pavasarį baigsi mokyklą, o tada gali važiuoti, kur panorėsi. Gali atkeliauti pas mus ir gyventi čia.

Jis sužiuro į Lizą, ir ši linktelėjo. Visi trys jau buvo sutarę, kad Maribeta visada sakys Keitei esanti jų draugė, o ne jos mama. Gal kada nors, kai Keitė užaugs ir jai reikės žinoti, jie pasakys jai tiesą. Tačiau šiuo metu Maribetai nebūtina tą daryti, ji nenorėjo skaudinti nei jų, nei kūdikio.

— Turi studijuoti koledže, Maribeta, — pasakė Džonas. — Visa kita priklauso nuo tavęs. Nemanau, jog bus lengva namie, tavo tėvas nėra pakantus ir sugyvenamas, bet man atrodo, kad ir jam kažkas dunkstelėjo. Suprato, kad paslydai. Kažin, ar tai pamiršo, bet nori, kad grįžtum namo. Gal per kelis mėnesius iki tau išvažiuojant į koledžą susitaikysite.

— Mintis, kad reikės tenai važiuoti, man atgrasi, — prisipažino ji jiems, kai Tomis atsisėdo šalia ir paėmė jai už rankos. Jam taip pat buvo nepakeliama, kad ji išvyks, ir jis jau pažadėjo kuo dažniau ją aplankyti, nors juos skirs nemažas atstumas. Abu suvokė, kad pusmetis — tai ne amžinybė, nors jiems taip ir atrodė. Kai esi šešiolikos, laikas ištįsta iki begalybės.

— Mes neverčiame tavęs išvažiuoti, — nuoširdžiai tarė Liza, — bet tau reikėtų grįžti namo dėl savo mamos ir tam, kad tavo galvoje viskas susigulėtų. — Tada ji pasakė tai, ko Džonui pažadėjo nesakyti. — Bet neturėtum tenai likti. Jeigu jiems leisi, jie palaidos tave gyvą.

Maribeta nusišypsojo išgirdusi labai tikslų apibūdinimą. Gyvenimas su tėvais buvo panašus į skendimą.

— Žinau, kad jie mėgins. Tačiau ne ką gali padaryti. Ačiū jums.

Ji apkabino Lizą ir prisiglaudė, vis dar negalėdama patikėti, kaip daug toji nuveikė jos labui, bet ir ji neliko skolinga. Jiems tyliai šnekantis, mergytė sukrutėjo, pabudo ir pravirko. Maribeta žiūrėjo, kaip Liza paėmė ją ant rankų, o paskui — Tomis. Kartais jie paeiliui ją nešiodavo it kokią lėlytę, mylavo, sūpavo, žaidė su ja. To jai ir reikėjo, to jai ir linkėjo Maribeta. Žvelgdama į juos, Maribeta suprato, kad Keitės laukia puikus gyvenimas, kokio jai ir troško.

Tomis truputį ją palaikė ir ištiesė Maribetai. Ši, ilgokai dvejojusi, apsigalvojo ir ištiesė rankas. Kūdikis nesąmoningai prisiglaudė prie jos ir ėmė ieškoti krūties. Maribetos krūtys buvo pritvinkusios pieno, kurio jos kūdikis dar nebuvo ragavęs. Maribeta užuodė, kad mergytė skaniai kvepia pudra. Bet netrukus nusiminusi atidavė ją Tomiui. Jai vis dar buvo sunku būti šalia jos. Žinojo, kad kada nors, kai jos pačios gyvenimas susitvarkys, bus lengviau. Keitė bus paaugusi ir svetimesnė.

— Paskambinsiu jiems šįvakar, — tarė Maribeta.

Ji suvokė, kad dabar metas keliauti namo. Jai reikėjo susitaikyti su tėvais, paskui ji bus laisva ir galės gyventi savo gyvenimą. Tačiau kai jiems paskambino, niekas nebuvo pasikeitę. Jos tėtis buvo šiurkštus ir atžarus, pasiteiravo, ar „ji atsikratė jo“ ir ar „sutvarkė reikalus“.

— Pagimdžiau kūdikį, tėti, — ramiai pasakė ji. — Mergaitę.

— Man neįdomu. Ar jį atidavei? — griežtai paklausė jis, o Maribeta pajuto, kad viskas, ką jam kada jautė, virto pelenais.

— Ją įsivaikino mano draugai, — atsakė ji virpančiu balsu. Kalbėjo, lyg būtų kur kas suaugesnė moteris, nei buvo iš tikrųjų, ir suspaudė Tomiui ranką. Ji nieko nuo jo neslėpė, ir jai reikėjo jo paramos kaip niekad. — Po kelių dienų parvažiuosiu.

Bet, tai tarusi, vėl suspaudė Tomiui ranką, negalėdama nė pagalvoti, kad turės juos palikti. Tai buvo pernelyg skausminga. Grįžti į savo šeimą ūmai jai pasirodė esąs neteisingas žingsnis. Turėjo sau priminti, kad tai truks neilgai. Tačiau tada ją nustebino jos tėvas.

— Mudu su mama atvažiuosime tavęs pasiimti, — šiurkščiai pasakė jis, ir Maribeta buvo priblokšta. Kam jie varginsis? Ji nežinojo, kad Vitakeriai juos įtikino: ji neturėtų keliauti namo autobusu, ką tik pagimdžiusi kūdikį. Ir jos mama pirmąkart pasipriešino tėvui ir ėmė maldauti jo parvežti dukterį. — Jeigu tinka, atvažiuosime savaitgalį.

— Ar kartu galėtų važiuoti ir Noelė? — viltingai paklausė Maribeta.

— Pamatysim, — išsisukinėjo tėvas.

— Ar galiu pasišnekėti su mama?

Jis daugiau nieko nepasakė, bet padavė ragelį žmonai. Išgirdusi dukters balsą, moteris puolė į ašaras. Jai rūpėjo, ar ji gerai jaučiasi, ar gimdymas buvo komplikuotas, ar kūdikis gražus ir ar panašus į ją.

— Ji gražutė, mama. — Maribetos skruostais riedėjo ašaros, kurias švelniai pirštais braukė Tomis. — Tikrai žavi.

Abi moterys verkė kelias minutes, tada ragelį perėmė Noelė, pasiilgusi sesers balso. Pokalbis buvo šūksnių ir nereikšmingos informacijos nuotrupų kratinys. Noelė pradėjo mokytis vyresnėje klasėje ir nekantravo, kada į namus grįš Maribeta. Itin didžiulį įspūdi jai padarė tai, kad Maribeta bus abiturientė.

— Elkis kaip pridera. Ketinu tave prižiūrėti, — tarė Maribeta pro ašaras, laiminga, kad vėl šnekasi su seseria.

Gal Liza buvo teisi ir jai tikrai reikia grįžti pas tėvus, nors ir kaip sunku bus gyventi jų namuose po to, kas atsitiko. Galiausiai ji padėjo ragelį ir pasakė Tomiui, kad tėvai savaitgalį atvažiuos jos pasiimti.

Kitos kelios dienos pralėkė žaibiškai. Maribeta vėl vaikščiojo ir ruošėsi išvykti. Liza darbe pasiėmė nemokamų atostogų, kad galėtų rūpintis dukrele. Rodės, apie ją reikėjo nuolat tūpčioti, be to, maitinti, maudyti ir skalbti kalnus vystyklų. Maribetą vargino vien žiūrėti į visa tai, ir ji dar labiau suvokė, kad kūdikio priežiūra būtų ją sužlugdžiusi.

— Taip negalėčiau, Liza, — nuoširdžiai prisipažino ji, nustebusi, kiek triūso ir jėgų reikia auginant kūdikį.

— Galėtum, jei būtum priversta, — pasakė Liza. — Kada nors sugebėsi. Susilauksi savo vaikų. Su mylimu vyru ir tinkamu metu tai lengva. Tada tam būsi pasirengusi.

— Tikrai dar nebuvau pasirengusi, — patvirtino Maribeta.

Gal jei kūdikis būtų buvęs Tomio, būtų buvę kitaip. Būtų labai keista priklausyti nuo Polo vaiko ir taip neteisingai pradėti gyvenimą. Ji abejojo, ar kada nors būtų įstengusi su tuo susidoroti. Tačiau dabar turėjo vyti šalin tokias mintis. Jai tik reikėjo gyventi toliau ir išvažiuoti. Tai buvo sunkiausia. Ji kankinosi, kad teks palikti Tomį, o išsiskirti su Džonu ir Liza buvo taip pat skausminga, ką jau kalbėti apie kūdikį.

Ji nuolat ašarodavo, ją pravirkdydavo bet kas, ir Tomis, parėjęs iš mokyklos, kasdien išsivesdavo ją iš namų. Jie ilgai vaikščiodavo, važiuodavo prie ežero ir juokdavosi prisiminę, kaip jis įstūmė ją į vandenį ir pamatė, kad ji nėščia. Jie nukeliavo į kapines nupuošti Anės Kalėdų eglutės. Jie traukdavo visur, tarsi būtų norėję visiems laikams įsiminti kiekvieną valandėlę, kiekvieną vietą, kiekvieną dieną.

— Aš grįšiu, juk žinai, — žadėjo ji.

Jis žiūrėjo į ją. Norėjo pagreitinti laiko tėkmę arba atsukti laiką atgal, būti toliau nuo šios kankinančios dabarties.

— Jei negrįši, seksiu iš paskos. Niekas nesibaigė, Maribeta. Mums taip niekada nenutiks. — Širdies gilumoje abu tuo tikėjo. Jų meilė bus tiltas, sujungsiąs praeitį ir ateitį. Jiems tereikėjo laiko suaugti. — Nenoriu, kad išvažiuotum, — pasakė jis, žvelgdamas jai į akis.

— Ir aš nenoriu išvažiuoti, — sušnabždėjo ji. — Parašysiu prašymą čionykščiam koledžui.

Ir kitiems koledžams. Vis dar nebuvo tikra, kaip jausis būdama labai arti kūdikio. Bet ir Tomio nenorėjo prarasti. Buvo nelengva nuspėti, kokia ateitis jų laukia, bet dabar jie tikrai žinojo, ką patyrė, ir labai brangino prisiminimus.

— Aplankysiu, — prisiekė jis.

— Ir aš, — pasakė ji, kokį tūkstantąjį kartą tvardydama ašaras.

Nelemtoji diena, deja, atėjo labai greitai. Jos tėvai atvažiavo nauju automobiliu. Tokius tėvas taisė savo servise. Noelė taip pat atkeliavo su jais, nepaprastai juokinga keturiolikmetė su naujutėlėmis kabėmis. Ją pamačiusi, Maribeta apsiverkė ir stipriai apkabino. Seserys prilipo viena prie kitos, joms atlėgo širdį, kad vėl susitiko, ir, nepaisant permainų, visa kita, regis, buvo nepasikeitę.

Vitakeriai pakvietė juos likti pietų, bet jos tėvai pasakė turį grįžti. Margareta stovėjo ir žiūrėjo į dukterį liūdnomis akimis, gailėdamasi dėl to, ko negalėjo jai duoti. Neišdrįso to padaryti, o dabar gėdijosi kitų žmonių.

— Kaip jautiesi? — atsargiai paklausė ji, tarsi būtų bijojusi ją paliesti.

— Gerai, mama.

Maribeta atrodė gražiai ir kur kas labiau subrendusi. Labiau aštuoniolikos nei šešiolikos. Ji suaugo. Nebebuvo maža mergaitė, buvo motina.

— O kaip tu? — pasiteiravo Maribeta, ir jos mama apsipylė ašaromis. Tai buvo jaudinanti valandėlė, ji paklausė, ar negalėtų pamatyti kūdikio. Jį išvydusi, vėl apsiverkė. Pasak jos, mergytė labai panaši į Maribetą kūdikystėje.

Jie sukrovė Maribetos daiktus į automobilį, o ji stovėjo, širdyje jausdama sunkumą. Tada nuėjo į Lizos kambarį, paėmė Keitę ir stipriai ją priglaudė prie krūtinės. Mergytė miegojo nenutuokdama, kas dedasi ir kad netrukus iš jos gyvenimo pasitrauks svarbi jai būtybė, kuri niekada nebesugrįš kaip jos mama, jeigu apskritai kada dar pasirodys. Maribeta suvokė, kad gyvenimas neteikia jokių garantijų, yra tik pažadai ir gandai.

— Palieku tave, — sušnabždėjo ji miegančiam angelėliui. — Niekados nepamiršk, kad labai tave myliu. — Kūdikis atsimerkė ir įbedė žvilgsnį į ją, lyg būtų klausęsis jos žodžių. — Kai čia grįšiu, nebebūsiu tavo mamytė. Net dabar nebesu tavo mamytė... Būk gera mergaitė, pasirūpink Tomiu už mane, — tarė bučiuodama ją ir užsimerkdama. Nesvarbu, kad ji sakė neįstengsianti nieko jai duoti, suteikti gyvenimo, kurio mažylė nusipelnė. Maribetos širdyje ji visada bus jos vaikelis, ir ji mylės ją visa siela. — Amžinai tave mylėsiu, — sukuždėjo ji į švelnius plaukelius ir vėl paguldė dukrytę, žvelgdama į ją paskutinį sykį, suvokdama, kad jos tokios nebepamatys ir jų nebesies artumas. Tai buvo jųdviejų, motinos ir dukters, valandėlė. — Myliu tave, — tarė ir nusigręžusi atsitrenkė į Tomį.

Jis stovėjo, žiūrėjo į ją ir tyliai verkė regėdamas, kaip ji sielvartauja.

— Tu neturi jos atsižadėti, — pasakė jis pro ašaras. — Norėjau tave vesti. Ir vis dar noriu.

— Ir aš. Myliu tave. Bet taip geriau, ir tu tai žinai. Jie tokie laimingi... Mums prieš akis visas gyvenimas. — Ji prigludo prie jo, stipriai apkabino virpėdama, o jis spaudė ją glėbyje. — Dieve, kaip aš tave myliu. Myliu ir ją, bet ir jie nusipelnė daugiau laimės. Ir ką aš galiu padaryti dėl Keitės?

— Tu nuostabi. — Tomis iš visų jėgų spaudė ją glėbyje, labai trokšdamas apsaugoti nuo visko, kas įvyko, ir niekada nepaleisti.

— Ir tu.

Juodu pamažu išslinko iš kambario, kuriame ji paliko savo kūdikį. Kone netekusi jėgų Maribeta su Tomiu išėjo iš namo. Liza su Džonu, bučiuodami ją ir atsisveikindami, verkė ir išgavo pažadą, kad ji skambins jiems ir dažnai lankys. Ji to norėtų, bet vis dar nerimavo, jog jiems atrodys, kad ji braunasi į Keitės gyvenimą. Bet jai reikėjo matytis ir su jais, ir su Tomiu. Reikėjo jų labiau, nei jie galėjo įsivaizduoti. Ir ji troško savo ateitį susieti su Tomiu.

— Myliu tave, — karštai ištarė jis lyg kokį iškilmingą pažadą.

Jis matė visas jos baimes, suprato jos nerimą brautis į jų gyvenimą, bet neketino jos paleisti. Ji tai suvokė ir tuo guodėsi. Žinojo, kad jis bus jos, jeigu ji norės. Maribeta vylėsi, kad visada jo geis. Bet visi jie suprato vieną dalyką: ateitis yra neaiški. Visa, ko jie kada troško ar planavo, susiklostė ne taip, kaip tikėjosi. Juk niekada nemanė, kad Anė paliks juos taip staiga ir taip greitai arba kad kone taip pat skubiai atsiras Keitė, arba kad jų gyvenime kaip koks praskrendantis angelas pasirodys Maribeta. Jie žinojo tik tiek, kad vilties labai maža.

— Visus jus labai myliu, — pasakė Maribeta, vėl juos apkabindama ir neįstengdama atsiplėšti nuo jų. Tada pajuto ant rankos stebėtinai švelnią plaštaką. Ji buvo jos tėvo.

— Nagi, Maribeta, važiuojame namo, — tarė jis ašarotomis akimis. — Pasiilgome tavęs.

Tėvas padėjo jai įlipti į automobilį. Gal jis nėra toks pabaisa, kokį Maribeta jį prisiminė, o tik silpnas skurdžios vaizduotės žmogus? Gal jie visi savaip suaugo? Gal jiems tereikėjo laiko?

Tomis su tėvais žiūrėjo, kaip ji tolsta, vildamiesi, kad grįš, suprasdami, kad jei likimas bus palankus, ji atvažiuos į svečius arba liks su jais visam laikui. Buvo dėkingi likimui ją pažinę, vieni kitiems jie įteikė brangias meilės, gyvenimo ir pažinimo dovanas. Ji sugrąžino juos į gyvenimą, o jie dovanojo jai ateitį.

— Myliu jus, — sušnabždėjo Maribeta nuvažiuodama ir žvelgdama į juos pro galinį tėvo automobilio langą. Jie žiūrėjo, kaip ji kuo ilgiausiai moja, stovėjo galvodami apie ją, prisimindami ją, o paskui įėjo vidun. Ten jų laukė jos dovana.

Išnašos

Pagal Farenheitą (apie 38 °C). (Čia ir toliau vert. past.)

41,6 °C pagal Celsijų.

Pirmasis spalvotas trimatis JAV filmas, sukurtas 1952 m. pagal tikrą istoriją. Bvana svahilių kalba — ponas, šeimininkas.

Apie 181 kg.

Apie 3,95 kg.

Content

Стил Даниэла Gyvenimo dovana