Стил Даниэла

Namas

Iš anglų kalbos vertė

Rūta Meškauskaitė

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

4 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

Išnašos

Skiriu savo mylimiems vaikams

Beatie, Trevorui, Toddui, Nickui, Samui, Victorijai, Vanessai, Maxxui ir Žarai.

Kad jūsų gyvenimas ir namai būtų palaiminti, kad jūs brangintumėte savąją istoriją, o žmonės, kuriuos sutinkate gyvenimo kelyje, jus mylėtų, gerbtų, būtų jums geri ir švelnūs Būkite mylimi ir laimingi.

Aš jus myliu.

Mama

PIRMAS SKYRIUS

Sara Anderson tą birželio antradienį pusę dešimtos ryto išėjo iš savo kabineto ketindama dešimtą valandą susitikti su Stenliu Perlmanu. Ji išskubėjo iš „One Market Plaza“ pastato, žengtelėjo nuo šaligatvio ir susistabdė taksi. Kaip ir kiekvieną kartą, kai eidavo su juo pasimatyti, dingtelėjo mintis, kad šis sykis tikrai bus paskutinis. Senolis pats visada taip sakydavo. Nepaisydama visų jo prieštaravimų ir akivaizdžiai einančio laiko, Sara jau ėmė tikėti, kad jis gyvens amžinai. Teisinė kompanija, kurioje ji dirbo, senuko reikalus tvarkė jau daugiau kaip pusę šimtmečio, o pati Sara pastaruosius trejus metus dirbo jo patarėja nekilnojamojo turto ir mokesčių klausimais. Trisdešimt aštuonerių Sara jau antrus metus buvo firmos partnerė, o Stenlį „paveldėjo“ kaip klientą, kai jo buvęs įgaliotinis mirė.

Stenlis pergyveno juos visus. Jam jau buvo devyniasdešimt aštuoneri. Kartais būdavo net sunku tuo patikėti. Vyro protas išliko aštrus kaip visada, jis daug ir nepaliaujamai skaitė, todėl puikiai išmanė mokesčių įstatymus ir žinojo apie menkiausią jų pakeitimą. Tai buvo įdomus klientas, tikra retenybė. Stenlis Perlmanas visą gyvenimą išliko verslo genijus. Per daugybę metų pasikeitė vienintelis dalykas — tas išdavikas kūnas, bet protas niekada jo nenuvylė. Stenlis buvo prirakintas prie lovos jau beveik septintus metus. Senuko prižiūrėti buvo pasamdytos penkios slaugės: trys dirbti po aštuonias valandas per dieną, o dar dvi ateidavo padėti. Didžiąją laiko dalį Stenlis jautėsi neblogai, bet jau metų metus nebuvo išėjęs iš namų. Sara šį žmogų mėgo ir gerbė, nors dauguma laikė jį labai ūmiu ir valdingu. Bet ji manė, kad šis vyras nepaprastas.

Įsėdusi į taksi, moteris vairuotojui pasakė Stenlio adresą Skoto gatvėje. Automobilis iš San Francisko finansų rajono centro pasuko į vakarus, gyvenamųjų kvartalų link — į Pasifik Heitsą, kur Stenlis gyveno pastaruosius septyniasdešimt šešerius metus.

Kalifornijos gatve važiuojant įkalnėn, ryškiai švietė saulė, bet Sara žinojo, kad išvažiavus iš centro oras gali visiškai pasikeisti. Gyvenamosiose miesto dalyse dažnai tvyrodavo tirštas rūkas, net tada, kai centre būdavo šilta ir saulėta. Linksmi turistai kaišiojo galvas pro funikulieriaus langus ir šypsodamiesi dairėsi aplink.

Sara vežė Stenliui keletą popierių, kuriuos reikėjo pasirašyti, — nieko ypatinga. Jis dažnai šiek tiek pildydavo ar taisydavo savo testamentą. Mirti senukas buvo pasiruošęs visus tuos metus, kiek moteris jį pažinojo, ir dar gerokai anksčiau. Nepaisant to, kai atrodydavo, kad reikalai prastėja, ar užklupdavo kokia liga, jis visada atgaudavo jėgas ir, dideliam savo nusivylimui, pasveikdavo. Ir tą rytą, kai Sarai paskambino pasitikslinti dėl susitikimo, jis pranešė, kad jau keletą savaičių prastai jaučiasi ir dabar jau tikrai nebedaug liko.

— Liaukis man grasinęs, Stenli, — tarė ji, baigdama krauti į portfelį reikalingus popierius. — Tu gyvensi ilgiau už mus visus.

Kartais jai pasidarydavo gaila senuko, nors, tiesą sakant, dėl jo nebuvo ko liūdėti ir jis pats retai savęs gailėdavo. Jis vis dar nurodinėjo slaugėms, ką daryti, kasdien skaitė „The New York Times“, „The Wall Street Journal“ ir įvairius vietos laikraščius, dievino rūkytos jautienos sumuštinius bei mėsainius ir stulbinamai tiksliai, neužmiršdamas detalių pasakodavo apie savo jaunystę Žemutiniame Niujorke. Į San Franciską jis atvažiavo būdamas šešiolikos, 1924 metais. Jis labai sumaniai susirasdavo darbo, sudarydavo sandorius, dirbdavo tinkamiems žmonėms, pasinaudodavo kiekviena proga ir taupė pinigus. Už santaupas pirkdavo nekilnojamąjį turtą — visada neįprastomis sąlygomis ir, kaip pats pripažino, dažnai pasinaudodamas kitų nesėkmėmis. Jam pavyko uždirbti net per Didžiąją depresiją, kai kiti prarado pinigus. Stenlis buvo geriausias savo jėgomis iškilusio žmogaus pavyzdys.

Jis mėgo sakyti, kad namą, kuriame gyvena, 1930 metais nusipirko už grašius. Kiek vėliau jis tapo vienu pirmųjų žmonių, stačiusių prekybos centrus Pietų Kalifornijoje. Pirmiausia Stenlis gerai uždirbo prekiaudamas nekilnojamuoju turtu: keisdamas pastatus, kartais pirkdamas žemę, kurios nenorėjo niekas kitas, ir laukdamas geros progos ją vėl parduoti ar pradėti biurų ar prekybos centrų statybą. Nuojauta jo neapgavo ir vėliau, investuojant į naftos gręžinius. Tačiau per gyvenimą jo sukauptas turtas dabar kėlė daug abejonių. Stenlis genialiai tvarkė verslo reikalus, bet gyvenime mažai ką nuveikė. Neturėjo vaikų, taip niekada ir nevedė, apskritai su niekuo nebendravo, išskyrus savo teisininkus ir slauges. Stenlis Perlmanas nerūpėjo nė vienam žmogui, išskyrus jo jaunąją teisininkę Sarą Anderson; mirusio jo niekas nebūtų pasigedęs, išskyrus tas nusamdytas slauges. Visi devyniolika paveldėtojų, išvardytų testamente, kurį Sara nebe pirmą kartą taisė (šįkart įrašė dar keletą naftos gręžinių, kuriuos Stenlis nusipirko pardavęs keletą kitų, kaip įprastai, tinkamu laiku), buvo kažkelintos eilės dukterėčios ir sūnėnai, kurių jis nei matė, nei girdėjo, ir du garbaus amžiaus pusbroliai, beveik tokie pat seni kaip ir jis pats, neregėti nuo to laiko, kai jam buvo per keturiasdešimt, tačiau turintys su juo neaiškų ryšį. Nors, tiesą sakant, Stenlis nebuvo prisirišęs prie nieko ir dėl to nė kiek nesijaudino. Gyvenime jis turėjo vieną vienintelį tikslą — uždirbti. Ir pasiekė jį. Stenlis sakė, kad kadaise buvo įsimylėjęs dvi moteris, tačiau nė vienai taip ir nepasiūlė tekėti, ir galų gale nustojo su jomis bendrauti, kai šios, pavargusios laukti, ištekėjo už kitų vyrų.

Jis gailėjosi tik dėl vieno — kad taip ir nesusilaukė vaikų. Taigi Sarą Stenlis laikė tarsi anūke, kurios niekada neturėjo, bet gal būtų turėjęs, jei tik būtų skyręs nors truputį laiko vedyboms. Sara buvo tokia anūkė, apie kokią jis svajojo. Protinga, sąmojinga, įdomi, greita, graži ir labai gera. Kartais, kai ji atnešdavo kokius dokumentus, jam patikdavo tiesiog sėdėti šalia, žiūrėti ir valandų valandas kalbėtis. Keletą kartų net buvo paėmęs palaikyti jos ranką — nė viena iš slaugių to niekada nenusipelnė. Šios jį nuolat nervindavo, nes elgėsi per daug globėjiškai ir per dažnai dėl jo nerimaudavo. Sara to niekada nedarė. Ji tiesiog sėdėdavo ten, tokia jauna ir graži, ir kalbėdavo apie jam įdomius dalykus. Ši moteris visada žinojo mokesčių įstatymų naujienas, kartkartėmis net pasiūlydavo, kaip sutaupyti. Jam tai patiko. Iš pradžių Stenlis į Sarą žiūrėjo kiek nepatikliai, gal dėl jaunystės, tačiau vėliau, kai ji vis nesiliovė lankytis tame mažame pelėsiais atsiduodančiame kambarėlyje palėpėje, po truputį ėmė ja pasitikėti. Ji užlipdavo laiptais nešdamasi portfelį, tyliai įeidavo į jo kambarį, prisėsdavo ant kėdės šalia lovos ir kalbėdavosi su juo, kol pastebėdavo, kad senukas jau pavargo. Kiekvieną kartą ateidama Sara bijodavo, kad šis sykis bus paskutinis. O po kurio laiko jis vėl paskambindavo išdėstyti kokios naujos idėjos ar galvon šovusio plano, pasikalbėti apie tai, ką norėtų parduoti, pirkti, įsigyti, ko atsikratyti. Kad ir ko jis imdavosi, jo turtai dar padidėdavo. Net sulaukęs devyniasdešimt aštuonerių Stenlis Perlmanas turėjo nepaprastą dovaną naudotis pinigais. O geriausia, kad per tuos metus, kol Sara dirbo Stenliui, nepaisant nemažo jų amžiaus skirtumo, juodu tapo gerais draugais.

Ant Nobo kalvos važiuojant pro Malonės katedrą, Sara žvilgtelėjo pro taksi langą, paskui vėl atsilošė, galvodama apie Stenlį. Susimąstė, kad galbūt dabar jis tikrai serga ir šis kartas bus paskutinis. Pavasarį jis dusyk sirgo plaučių uždegimu ir abu kartus stebuklingai pasveiko. O dabar gal ir nebepasveiks. Slaugės rūpestingai jį prižiūrėjo, bet sulaukus tokio amžiaus žmogų anksčiau ar vėliau kas nors tikrai pribaigs. Tai buvo neišvengiama, ir Sara to baisiai bijojo. Ji žinojo, kad šio žmogaus be galo pasiilgs.

Jos ilgi plaukai šiandien buvo tvarkingai sušukuoti ir surišti į kuodą, o akys atrodė didelės ir mėlynos kaip rugiagėlės. Stenlis į jas atkreipė dėmesį jau per pirmą susitikimą, tuomet paklausė, ar Sara nenešioja spalvotų lęšių. Ji tik nusijuokė iš tokio klausimo ir pasakė, kad tikrai nenešioja. Paprastai šviesi jos oda šįkart buvo įrudusi, nes Sara kelis savaitgalius praleido prie Tahou ežero. Jai patiko keliauti pėsčiomis, plaukioti ir važinėtis kalnų dviračiu. O po ilgų darbo valandų savaitgalį kur nors išvažiuoti buvo tikras palengvėjimas. Būdama teisinės įmonės partnerė ji neblogai uždirbdavo. Moteris su pagyrimu baigė Stenfordo teisės mokyklą ir buvo tikra San Francisko gyventoja — čia praleido visą gyvenimą, išskyrus tuos ketverius metus, kai siekė mokslo laipsnio Harvarde. Jos rekomendacijos ir laimėjimai sužavėjo tiek Stenlį, tiek partnerius. Tiesa, per pirmąjį susitikimą Stenlis ją vis tikrino klausinėdamas, net prasitarė, kad Sara atrodo panašesnė į modelį. Ji buvo aukšta, liekna, atletiško sudėjimo ir turėjo ilgas kojas, kuriomis Stenlis slapta žavėjosi. Šį kartą, kaip ir visada, kai eidavo pas jį, Sara vilkėjo vieną iš tamsiai mėlynų kostiumėlių. Vieninteliai jos papuošalai buvo deimantiniai auskariukai, kuriuos per Kalėdas jai padovanojo Stenlis. Pats specialiai jai užsakė telefonu iš „Neiman Marcus“1. Jis nedažnai būdavo toks dosnus, savo slaugėms prieš šventes mieliau duodavo pinigų, tačiau Sarai jautė kitokius jausmus. Ji pati jam padovanojo kelis šiltus kašmyro apklotus. Tas jo namas visada atrodydavo šaltas ir drėgnas. O jei slaugės įjungdavo šildymą, Stenlis nuolat bardavosi. Jam labiau patikdavo užsikloti antklode negu, kaip pats sakydavo, neatsakingai švaistyti pinigus.

Sara dažnai susimąstydavo, kodėl Stenlis laiko nenaudojamą didžiąją dalį namo, gyvena tik senuose tarnų kambariuose palėpėje. Jis pasakojo, kad šį pastatą įsigijo kaip investiciją ir nuo pat pradžių planavo jį parduoti, bet to taip ir nepadarė. Ko gero, taip nutiko dėl paprasčiausio tingumo, o ne dėl ypatingų jausmų šiai vietai. Namas, pastatytas trečiajame dešimtmetyje, buvo didžiulis, gražus, kadaise ir be galo prabangus. Stenlis Sarai pasakojo, kad jį pastačiusiai šeimai po 1929 metų krizės atėjo nelengvi laikai, todėl 1930 metais namą pardavė jam. Nusipirkęs pastatą, Stenlis persikraustė į senąjį tarnaičių kambarį — su žalvarine lova, savininkų palikta komoda ir sena kėde, kurios spyruoklės jau seniai buvo iškritusios, tad dabar sėdėti ant jos buvo tolygu sėdėti ant betoninės plokštės. Po dešimtmečio žalvarinę lovą pakeitė paprasta, panaši į ligoninės. Kambaryje ant sienos dar kabėjo nuotrauka, — gaisras po žemės drebėjimo, — ir nė vienos, kurioje būtų įamžinti žmonės. Stenlio gyvenime žmonių nebuvo, tik investuotojai ir teisininkai. Ir išvis name nebuvo nieko asmeniško. Visus baldus buvę savininkai pardavė aukcione, irgi beveik už skatikus. O pats Stenlis niekada nesivargino apstatyti namą iš naujo. Jis dažnai sakydavo, kad perkamas namas buvo išrengtas nuogai. Kadaise puošnūs ir elegantiški kambariai buvo išties didžiuliai, kai kuriuos langus dengė nušiurusių užuolaidų skiautės. Kiti langai buvo užkalti, kad smalsūs praeiviai nežvilgčiotų vidun. Sara žinojo, kad name yra net pokylių salė, nors pati jos niekada nematė. Jai neteko pasivaikščioti po namą, nes kaskart atėjusi ji pasukdavo pro užpakalines duris ir užlipdavo laiptais į palėpę. Sara čia ateidavo tik pamatyti Stenlio. Ji neturėjo priežasčių apžiūrinėti pastatą, na, neskaitant tos, kad vieną dieną, kai Stenlio nebebus, jai, ko gero, teks šį namą parduoti. Visi senuko paveldėtojai gyveno Floridoje, Niujorke ar centrinėse valstijose, kažin ar kam iš jų labai norėtųsi turėti milžinišką namą Kalifornijoje, į kurį dar bala žino kiek reikėtų sukišti. Kad ir koks gražus kadaise jis buvo, nė vienas nežinotų, kaip tą namą panaudoti, kaip nežinojo ir Stenlis. Buvo sunku patikėti, kad per septyniasdešimt šešerius metus jis neapstatė namo baldais ir net neišsikraustė iš palėpės. Bet toks jau tas Stenlis. Kiek ekscentriškas, kuklus, neaikštingas, ištikimas ir gerbiamas klientas. Sara Anderson buvo vienintelė jo draugė. Atrodė, kad likęs pasaulis jį išvis pamiršo. O visus draugus, jei tokių turėjo, Stenlis buvo jau seniai pergyvenęs.

Taksi sustojo prie nurodyto namo Skoto gatvėje. Sara sumokėjo vairuotojui, pasiėmė portfelį, išlipo iš automobilio, priėjo prie užpakalinių durų ir nuspaudė skambutį. Kaip ir tikėjosi, čia buvo kur kas vėsiau ir drėgniau. Sudrebėjo, nes buvo gana lengvai apsirengusi: po mėlynu švarku vilkėjo ploną baltą megztuką ir, kaip visada, atrodė dalykiška. Duris atidariusi viena iš slaugių nusišypsojo pamačiusi Sarą. Nulipti žemyn iš palėpės joms prireikdavo amžinybės. Sara žinojo, kad iš viso yra keturi aukštai ir pusrūsis, o Stenlį prižiūrinčios pagyvenusios slaugės vaikščiojo lėtai. Toji, kuri atidarė duris, buvo nauja, bet Sara ją jau buvo mačiusi.

— Ponas Perlmanas jūsų laukia, — mandagiai pasakė ji pasitraukdama į šoną praleisti Saros ir jai už nugaros uždarė duris.

Namo gyventojai ir lankytojai vaikščiodavo tik pro užpakalinį įėjimą, pro kurį įėjus buvo patogu laiptais užlipti tiesiai į palėpę. Paradinių durų metų metus niekas nelietė, jos buvo užrakintos ir užšautos skląsčiu. Išskyrus palėpę, name niekada nebūdavo jungiamos šviesos. Maistą ruošdavo nedidelėje virtuvėje tame pačiame aukšte — patalpoje, kuri anksčiau buvo sandėliukas. Senoji virtuvė, dabar jau tapusi istorija, buvo įrengta pusrūsyje. Ten dar buvo galima išvysti senovinę ledo mašiną ir mėsos spintelę. Senais laikais čia atvažiuodavo ledų tiekėjas ir atnešdavo didžiausius ledo luitus. Krosnis buvo dar senesnė — trečiojo dešimtmečio palikimas, Stenlis jos nuo to laiko ir nekūrė. Tokioje virtuvėje turėjo dirbti visas būrys tarnų ir virėjų, prižiūrimų šeimininkės ir vyriausiojo liokajaus, o tai neturėjo nieko bendra su Stenlio gyvenimo būdu. Metų metus jis grįždavo namo nešdamasis sumuštinių ar maisto iš paprastų užkandinių. Pats sau vyras niekada nevirė valgio, kiekvieną rytą pusryčiauti eidavo į kokią kavinukę. Šitas namas tebuvo vieta, kur jis miegodavo savo spartietiškoje žalvarinėje lovoje, rytais prausdavosi ir skusdavosi, o paskui traukdavo į savo biurą mieste uždirbti daugiau pinigų. Stenlis retai grįždavo namo anksčiau kaip dešimtą, kartais užtrukdavo net iki vidurnakčio. Jis neturėjo jokios priežasties skubėti namo.

Sara nešdamasi portfelį neskubėdama nusekė paskui slaugę laiptais aukštyn. Laiptinė, kaip visada, buvo tamsi, tik blausiai apšviesta kelių elektros lempučių. Senais gerais laikais šiais laiptais laipiojo tarnai. Pakopos buvo pagamintos iš plieno ir apmuštos siauru senoviniu gerokai nutrintu kilimu. Durys į visus aukštus vis dar buvo uždarytos, dienos šviesą Sara pamatė tik pasiekusi palėpę. Jo kambarys, kurio didžiąją dalį užėmė ligoninės lova, buvo pačiame siauro koridoriaus gale. Kad ji ten tilptų, į koridorių teko išnešti vienintelę siaurą spintą. Prie lovos stovėjo tik senovinė išklerusi kėdė ir nedidelis naktinis stalelis. Kai Sara įėjo į kambarį, Stenlis atsimerkė ir pažvelgė į ją. Šįkart senuko reakcija buvo pavėluota, dėl to ji truputį susirūpino, bet paskui jo akys palengva sužibo ir šypsena nušvietė veidą. Stenlis atrodė nukamuotas ir pavargęs, todėl moteris išsigando, kad šįkart jis gali būti teisus. Dabar šis vyras išties atrodė sulaukęs devyniasdešimt aštuonerių, o anksčiau taip nebuvo.

— Labas, Sara, — tyliai tarė jis, tarsi įkvėpdamas Saros grožio ir jaunystės. Jam rodės, kad trisdešimt aštuoneri — dar tik vaikystė. Stenlis visada juokdavosi, kai Sara prasitardavo, kad jaučiasi sena.

— Vis dar persidirbi? — paklausė, kai ji priėjo ir sustojo prie lovos. Matydamas ją, Stenlis atsigaudavo. Ji jam buvo kaip oras ir šviesa, kaip pavasarinis lietus gėlei.

— Žinoma, — nusišypsojo Sara, kai jis paėmė ir suspaudė jos ranką. Jam patiko jausti jos odos švelnumą ir šilumą.

— Argi nesu tau sakęs, kad taip nedarytum? Tu per daug dirbi. Vieną dieną tau baigsis kaip man. Būsi viena, supama tik gaujos įkyrių slaugių, ir gyvensi palėpėje. — Jis buvo keletą kartų užsiminęs, kad Sara turėtų ištekėti ir susilaukti vaikų. Ir stipriai išbarė, kai ji pasakė, kad nenori nei vieno, nei kito. Stenlis baisiai gailėjosi vienintelio dalyko gyvenime — kad neturi vaikų. Ir dažnai kartodavo Sarai, kad ji nepadarytų tos pačios klaidos. Akcijos, obligacijos, prekybos centrai ir naftos gręžiniai vaikų nepakeis. Jis per vėlai tai suprato. O dabar vienintelis džiaugsmas jo gyvenime beliko Sara. Jis mėgo taisyti savo testamentą, neretai to prašydavo. Tai buvo puiki proga vėl pamatyti ją.

— Kaip jautiesi? — paklausė Sara, labiau kaip susirūpinusi giminaitė, o ne kaip teisininkė. Ji nerimavo dėl senuko ir dažnai rasdavo įvairių progų nusiųsti jam kokią knygą ar straipsnį — dažniausiai apie naujus mokesčių įstatymus ar kokiomis kitomis temomis, kurios, jos nuomone, turėjo Stenlį sudominti. Jis savo ruožtu visada atsiųsdavo jai ranka rašytų komentarų ir padėką. Jis buvo įžvalgus kaip visada.

— Aš pavargęs, — nuoširdžiai atsakė Stenlis, netvirtais pirštais vis dar laikydamas jos ranką. — Sulaukęs tokio amžiaus, negaliu tikėtis geresnės savijautos. Kūnas mane jau seniai apleido. Beliko tik protas. — Protas tebebuvo toks pat šviesus. Bet Sara pastebėjo, kad šįkart jo akys apsiblaususios. Dažniausiai jose žibėdavo kibirkštėlės, bet dabar moteris suprato, kad kažkas pasikeitė. Kaip temstanti lempa. Sara vis bandė sugalvoti, kaip jį ištempti laukan, bet jis jau metų metus nebuvo išėjęs iš namų, išskyrus retus apsilankymus ligoninėje, kai jį išveždavo greitosios pagalbos automobilis.

Namo Skoto gatvėje palėpė tapo tarsi urvu, kur jam lemta numirti.

— Prisėsk, — galiausiai tarė jis. — Puikiai atrodai, Sara. Tu visada puikiai atrodai. — Jam ji atrodė tokia jauna ir gyva, tokia graži. — Džiaugiuosi, kad atėjai. — Šį kartą tie žodžiai nuskambėjo nuoširdžiau nei paprastai, ir Sarai suspaudė širdį.

— Aš taip pat. Buvau baisiai užsiėmusi. Ketinau ateiti jau prieš kelias savaites, — atsiprašinėdama tarė ji.

— Panašu, kad buvai kažkur išvažiavusi. Kur taip įdegei? — Stenliui atrodė, kad dabar ji gražesnė negu bet kada.

— Keli savaitgaliai prie Tahou ežero. Ten gera. — Ji nusišypsojo sėsdama ant nepatogios kėdės ir ant žemės statydama portfelį.

— Aš niekada niekur nevažiuodavau leisti savaitgalio ir nebuvau atostogauti. Per visą gyvenimą esu atostogavęs du kartus. Vieną kartą važiavau į rančą Vajominge, o kitą buvau Meksikoje. Abu kartus man baisiai nepatiko. Jaučiausi taip, lyg veltui švaistyčiau laiką, ir vis jaudinausi dėl to, kas vyksta mano biure ir ką praleidžiu.

Sara jau galėjo įsivaizduoti, kaip jis nenustygsta vietoje, laukdamas naujienų iš biuro, ir galiausiai grįžta anksčiau, negu ketino. Ji ir pati buvo tai patyrusi, kai turėdavo daug nuveikti, kartais net nešdavosi darbo namo. Jai nepatiko palikti darbą nebaigtą. Dėl Saros Stenlis ne visai klydo. Jos požiūris į darbą buvo beveik toks pat kaip ir jo. Ir butas, kuriame ji gyveno, atrodė tik šiek tiek geriau nei jo palėpė, gal tik buvo didesnis. Ji taip pat beveik nesirūpino savo aplinka. Tik Sara buvo jaunesnė ir mažiau leisdavosi į kraštutinumus. Juos abu vedantys demonai buvo panašūs, kaip Stenlis jau seniai įtarė.

Juodu pasišnekučiavo dar keletą minučių, paskui Sara padavė atneštus dokumentus. Vyras juos peržvelgė, bet dokumentai jam jau buvo matyti. Norėdama gauti pritarimą Sara jau anksčiau buvo atsiuntusi jam keletą juodraščių. Stenlis neturėjo nei fakso, nei kompiuterio. Jam patiko matyti originalius dokumentus, o terliotis su moderniais išradimais jam neužtekdavo kantrybės. Jis neturėjo mobiliojo telefono ir niekada nepamanė, kad reikėtų jį įsigyti.

Šalia Stenlio kambario buvo nedidelė svetainė, įrengta slaugėms. Jos niekada toli nuo jo nenueidavo — visąlaik būdavo arba toje svetainėje, arba sėdėdavo jo mažučiame kambarėlyje ant nepatogios kėdės, arba virtuvėlėje ruošdavo jam paprastą maistą. Šiek tiek toliau paėjėjus koridoriumi, buvo įrengti dar keli nedideli tarnaičių kambariai, kuriuose slaugės galėdavo numigti, kai nedirbdavo, arba šiaip pailsėti, kai name būdavo dviese. Tačiau nė viena iš jų čia negyveno, tik dirbdavo pamainomis. Vienintelis namo gyventojas buvo Stenlis. Jo gyvenimas ir susitraukęs pasaulis sudarė tik mažytę dalelę didžiulio namo, kuris tyliai ir nepaliaujamai iro, kaip ir jo šeimininkas.

— Man patinka tavo padaryti pakeitimai, — pagyrė Stenlis. — Dabar viskas daug logiškiau negu tame juodraštyje, kurį atsiuntei praėjusią savaitę. Šitas švaresnis, palieka mažiau galimybių gudrauti.

Stenlis visada nerimavo dėl to, ką paveldėtojai padarys su jo turtu. Daugumos jis nė akyse nebuvo matęs, o tie, kuriuos matė, jau buvo tokie sukriošę, kad sunku buvo pasakyti, kaip jie elgtųsi su tokiu palikimu. Ko gero, imtų ir viską parduotų, bet šitaip padaryti būtų tiesiog kvaila. Bet palikimą, kaip kokį pyragą, reikės padalyti į devyniolika dalių. Pyragas didelis, šiaip ar taip, kiekvienam teks nemažas kąsnis, daug daugiau, nei jie galėtų tikėtis. Tačiau Stenlis vis tiek labiau norėjo palikti savo turtą giminaičiams, o ne labdarai. Metų metus jis aukojo labdaros organizacijoms, bet buvo šventai įsitikinęs, kad giminystės ryšiai yra svarbiausi. O kadangi tiesioginių palikuonių neturėjo, savo turtą užrašė pusbroliams, sūnėnams ir dukterėčioms, kad ir kas jie tokie būtų. Jis išsiaiškino, kur jie gyvena, bet susitikęs buvo tik su keletu. Stenlis tikėjosi, kad palikimas, užklupęs kaip netikėto vėjo gūsis, pagerins jų gyvenimus. Panašu, kad tai nutiks gana greitai. Greičiau, nei Sara norėtų.

— Džiaugiuosi, kad tau patinka, — tarė Sara. Stengėsi atrodyti patenkinta ir nepastebėti ar nepripažinti jo apsiblaususio žvilgsnio, dėl kurio norėjosi verkti. Plaučių uždegimas šį vyrą visiškai išsekino ir susendino. — Kaip manai, gal turėčiau dar ką nors pridėti? — paklausė, bet jis papurtė galvą. Sara tyliai jį stebėdama tebesėdėjo ant išklerusios kėdės.

— Ką ketini veikti šią vasarą? — paklausė jis, pakeisdamas temą.

— Gal dar keletą kartų nuvažiuosiu prie Tahou. Neplanuoju nieko ypatinga. — Moteris pamanė, kad Stenlis išsigando, jog ji išvažiuos, ir norėjo nuraminti.

— Tada suplanuok. Negali amžinai vergauti, Sara. Liksi senmergė.

Sara nusikvatojo. Kiek anksčiau ji prisipažino Stenliui, kad susitikinėja su vienu žmogumi, bet nuolat tvirtino, kad tai nerimti ir laikini santykiai. Ši draugystė laikina buvo jau ketverius metus, o tai, Stenlio nuomone, taip pat buvo kvaila. Kartą pasakė jai, kad laikina ketverius metus netrunka. Ir jos motina tą patį kartojo. Bet Sara nenorėjo daugiau. Ji sau ir visiems tvirtino, jog yra taip užsiėmusi darbu teisininkų firmoje, kad nenori nieko daugiau. Darbas jai atrodė svarbiau, ir taip visada buvo. Lygiai kaip ir Stenliui.

— Senmergių šiais laikais nebebūna. Dabar yra nepriklausomos moterys, kurios siekia karjeros, teikia pirmenybę kitiems dalykams ir turi kitokių poreikių, — užginčijo ji, bet tuo įtikino nebent save. Stenlis ant šio kabliuko neužkibo. Jis ją geriau pažinojo, o apie gyvenimą išmanė daugiau.

— Tauškalai, tu pati tai puikiai žinai, — griežtai pasakė jis. — Per du tūkstančius metų žmonės nepasikeitė. Protingieji įsikuria, susituokia ir susilaukia vaikų. Jei ne, jiems baigiasi kaip man. — O jam juk baigiasi kaip labai labai turtingam vyrui — Sarai tai atrodė ne taip jau ir blogai. Jai buvo gaila, kad Stenlis neturi vaikų ar šiaip kokių artimų giminaičių, tačiau bet kas, sulaukęs tokio amžiaus, lieka vienas. Stenlis gyveno ilgiau už visus savo pažįstamus. Net jei ir būtų turėjęs vaikų, gal jie visi jau būtų mirę, gal paguodai būtų belikę tik anūkai ir proanūkiai. Galų gale, pagalvojo Sara, visai nesvarbu, ką manome turintys — vis tiek šį pasaulį paliekame vieni. Kaip Stenlis. Tik apie jį galvojant tai atrodė akivaizdžiau. Bet Sara prisiminė savo motinos ir tėvo gyvenimą, todėl žinojo, kad gali būti toks pat vienišas ir turėdamas sutuoktinį ar vaikų. Sara neskubėjo užsikrauti tokios naštos. Nė vienas iš pažįstamų susituokusių žmonių neatrodė be galo laimingas. O jei ji ryžtųsi ištekėti ir santuoka būtų nesėkminga, kam jai reikalingas jos nekenčiantis ir ramybėje nepaliekantis buvęs vyras. Ir tokių žmonių ji pažinojo pernelyg daug. Sarai kur kas labiau patiko taip, kaip yra: dirbti, būti netekėjusiai ir kartais susitikti su vyriškiu, kurio kol kas visiškai pakako. Nė vienam iš jų nė karto nebuvo šovusi mintis susituokti. Jau iš pat pradžių juodu susitarė, kad abu nori paprastų, neįpareigojančių santykių. Paprastų ir lengvų. Labiausiai dėl to, kad abu uoliai dirbo mėgstamus darbus.

Sara pastebėjo, kad Stenlis tikrai išsekęs, ir nutarė šį kartą ilgai neužsibūti. Jis pasirašė popierius, o jai tik to ir reikėjo. Senukas atrodė taip, lyg tuoj ims ir užmigs.

— Netrukus vėl tave aplankysiu, Stenli. Pranešk, jei ko nors reikės. Užeisiu, kada tik norėsi, — švelniai pasakė ji, patapšnojo gležną senuko ranką ir pradėjo rinkti popierius. Su ilgesinga šypsena lūpose Stenlis stebėjo, kaip Sara deda popierius į portfelį. Jam patiko ją stebėti — tuos lengvus grakščius judesius, kai kalbėdavosi arba darydavo paprasčiausius dalykus.

— Manęs gali nebebūti, — paprastai, be jokios savigailos tarė jis. Tai buvo paprastas teiginys, ir abu žinojo, kad taip gali nutikti, tik Sara nenorėjo to pripažinti.

— Nebūk kvailas, — papriekaištavo ji. — Būsi. Tikiuosi, kad gyvensi ilgiau už mane.

— Geriau jau nereikia, — griežtai atkirto jis. — O kai kitą kartą susitiksime, norėsiu išgirsti viską apie tavo atostogas. Išplauk į kruizą. Pagulėk kokiame paplūdimyje. Užmegzk romaną, pasigerk, eik pašokti, pašėlk! Žinok, Sara, vieną dieną tikrai gailėsiesi, jei to nepadarysi. — Moteris nusijuokė iš tokių pasiūlymų, mėgindama įsivaizduoti save paplūdimyje viliojančią nepažįstamus vyrus. — Aš rimtai!

— Žinau, kad rimtai. Man rodos, nori, kad mane suimtų ir uždraustų dirbti teisininke. — Ji šyptelėjo ir pakštelėjo Stenliui į skruostą. Labai neprofesionalus gestas, bet senukas buvo brangus jai, o ji — jam.

— Velniop tai. Gal tik į naudą išeitų. Gyvenk, Sara. Baik šitaip sunkiai dirbti. — Stenlis nuolat kartodavo tą patį, taigi ji tų žodžių per daug neėmė į širdį. Sarai patiko jos darbas. Lyg narkotikas, prie kurio ji buvo pripratusi. Neturėjo nė menkiausio noro to pripratimo atsikratyti ir, ko gero, taip bus dar ilgai, nors Sara ir suprato, kad Stenlio patarimai nuoširdūs.

— Aš pasistengsiu, — šypsodamasi pamelavo ji. Stenlis jai buvo kaip senelis.

— Stenkis labiau, — susiraukė jis, tada pabučiuotas į skruostą šyptelėjo. Jam patikdavo veidu pajusti jos švelnią odą, šiltą kvapą iš taip arti. Tada jis vėl pasijusdavo jaunas, nors ir žinojo, kad jaunystėje būtų buvęs per kvailas ir per daug pasinėręs į darbą, kad atkreiptų į ją dėmesį, kad ir kokia graži ji būtų. Abi moterys, kurių neteko per tuometinį kvailumą, buvo tokios pat gražios ir jausmingos kaip Sara. Jis pats tik neseniai sau tai pripažino.

— Rūpinkis savimi, — dar pasakė jis, kai Sara jau buvo beeinanti pro duris. Tada ji sustojo ir atsigręžė.

— Tu irgi. Gražiai elkis. Nevaikyk savo slaugių, jos gali ir išeiti.

Jis tik sukikeno išgirdęs pasiūlymą.

— O tu į jas nors kartą pažiūrėjai? — Šįkart Stenlis jau garsiai nusikvatojo, tada nusijuokė ir Sara. — Dėl jų iš lovos nelipsiu, — pasakė šelmiškai šypsodamasis, — tik ne su šitais senais keliais. Gal aš ir prikaustytas prie lovos, brangute, bet tikrai ne aklas. Atsiųsk man jaunesnių, tada gal ir pavaikysiu, jei norės užsitarnauti atlyginimą.

— Neabejoju, kad tikrai pavaikytum, — tarė Sara ir, paskutinį kartą pamojusi ranka, prisivertė išeiti. Stenlis vis dar šypsojosi, kai ji uždarė duris ir pasakė slaugei, kad gali ir viena nulipti laiptais.

Ji nukaukšėjo plieninėmis pakopomis žemyn, žingsniai garsiai aidėjo visame koridoriuje. Nusitrynęs kilimas menkai besugėrė triukšmą. Sarai šiek tiek palengvėjo, kai pagaliau pro užpakalines duris išėjo į vidurdienio saulės apšviestą gatvę. Ji lėtai patraukė Sąjungos gatve galvodama apie Stenlį, paskui susistabdė taksi. Vairuotojui pasakiusi savo biuro adresą, vėl grįžo prie minčių apie Stenlį. Baiminosi, kad jis nebeilgai laikysis. Atrodė, kad sveikata, nors ir pamažu, dabar jau tikrai eina blogyn. Jos apsilankymas Stenlį pralinksmino, bet net Sara suprato, kad tai neilgai truks. Atrodė, jau per daug tikėtis, kad Stenlis spalį sulauks devyniasdešimt devintojo gimtadienio. Ir kodėl? Jis turėjo tiek mažai, dėl ko vertėtų gyventi, ir buvo toks vienišas... Visas jo gyvenimas buvo apribotas keturių mažučio kambarėlio sienų, toje kameroje jis buvo įkalintas iki savo dienų pabaigos. Stenlis nugyveno gerą gyvenimą, na, bent jau produktyvų, o kai jis mirs, visų devyniolikos paveldėtojų gyvenimas visam laikui pasikeis. Sarai buvo liūdna apie tai galvoti. Ji žinojo, kad be galo jo pasiilgs. Moteris stengėsi nekreipti dėmesio į visus įspėjimus dėl asmeninio gyvenimo. Apie vaikus ir santuoką pasvajoti dar bus daug laiko. O dabar, kad ir kaip vertintų tokį susirūpinimą, ji turi karjerą, kuri jai reiškia viską, ir daugybę darbo kabinete. Gyvenimas klostosi kaip tik taip, kaip ji ir norėjo.

Kai Sara atskubėjo į savo kabinetą, buvo šiek tiek po vidurdienio. Pirmą valandą partnerių susirinkimas, popiet suplanuoti susitikimai su trimis klientais, penkiasdešimt puslapių naujų mokesčių įstatymų, kuriuos reikia perskaityti šiąnakt, — visi ar bent keletas iš jų bus naudingi klientams. Ji buvo gavusi krūvą žinučių ir prieš susirinkimą sugebėjo atsakyti į visas, išskyrus dvi. Į šias ir kitas, kad ir kiek jų ateitų, bus galima atsakyti tarp susitikimų su klientais. Neliko laiko pietauti... Lygiai taip nėra laiko vaikams ir santuokai. Stenlis gyvenime darė savo sprendimus ir klaidas. O ji buvo laisva daryti savąsias.

ANTRAS SKYRIUS

Visą liepą ir rugpjūtį Sara toliau siuntė Stenliui knygas ir įdomius straipsnius. Rugsėjį jis pasigavo nedidelį gripą, bet į ligoninę gultis neprireikė. Kai spalį, per devyniasdešimt devintąjį gimtadienį, Sara jį aplankė, atrodė be galo pakiliai nusiteikęs. Vis dėlto pergalė. Nepaprastas laimėjimas sulaukti devyniasdešimt devynerių metų! Ta proga Sara Stenliui atnešė sūrio tortą ir įsmeigė žvakutę. Ji žinojo, kad tai mėgstamiausias senuko skanėstas, primenantis vaikystę Niujorke. Šįkart jis nebemurmėjo, kaip sunkiai ji dirba, — juodu tiesiog pasikalbėjo apie siūlomą naują mokesčių įstatymą, kuris galėtų būti labai naudingas. Stenliui susirūpinimą kėlė tie patys dalykai kaip ir jai, taigi abiem patiko kurti įvairias teorijas apie tai, kaip būtų paveikti jau galiojantys mokesčių įstatymai, ir jas aptarinėti. Senukas vėl mąstė aiškiai ir protingai kaip visada, neatrodė toks silpnas kaip aną sykį. Jis turėjo naują slaugę, kuri iš kailio nėrėsi bandydama priversti jį normaliai valgyti, ir Sarai net pasirodė, kad jis priaugo šiek tiek svorio. Išeidama, kaip visada, pabučiavo jį į skruostą ir pasakė, kad kitą spalį juodu kartu švęs jo šimtąjį gimtadienį.

— Jėzau Kristau, tikiuosi, kad taip nenutiks! — juokdamasis sušuko jis. — Kas gi galėjo pamanyti, kad aš nueisiu taip toli.

Sara paliko Stenlį su krūva naujų knygų, keletu muzikos plokštelių ir padovanota juoda atlasine pižama, kuri, rodos, jį be galo pralinksmino. Sara nebuvo mačiusi jo geresnės nuotaikos, todėl skambutis po dviejų savaičių, lapkričio pirmąją, dar labiau sukrėtė. Taip neturėjo nutikti. Ji visada žinojo, kad nutiks, bet žinia vis tiek užklupo netikėtai, kaip perkūnas iš giedro dangaus. Po daugiau nei trejų metų darbo kartu ir puikios draugystės ji išties pradėjo tikėtis, kad senukas gyvens amžinai. Slaugė pasakė, kad praėjusią naktį Stenlis ramiai numirė klausydamasis jos atneštos plokštelės ir vilkėdamas juodą pižamą. Jis suvalgė skanią vakarienę, užmigo ir tyliai iškeliavo iš šio pasaulio, neišleidęs nė garso ir niekam nepasakęs paskutinio žodžio. Slaugė jį rado po valandos, kai užėjo patikrinti, ar viskas gerai. Ji sakė, kad senuko veido išraiška buvo palaiminga.

Kai Sara tai išgirdo, ašaros nevaldomos ėmė byrėti jai iš akių. Rytas biure buvo sunkus, nes ji smarkiai susiginčijo su dviem kolegomis dėl to, ką jie padarė ir kam ji nepritarė, ir Sarai pasirodė, kad jie abu prieš ją susimokę. Praėjusį vakarą ji susibarė su vyru, su kuriuo susitikinėjo, — tai nebuvo neįprasta, bet vis tiek nuliūdino. Pastaraisiais metais jie ėmė vis dažniau nesutarti. Abu sunkiai dirbo, abu patyrė daug įtampos. Drauge laiką leisdavo tik savaitgaliais, bet kartais jie su Filu vienas kitą imdavo erzinti dėl menkniekių. O žinia apie Stenlio mirtį buvo paskutinis lašas. Sara staiga pasijuto lyg apiplėšta, kaip ir tą dieną prieš dvidešimt dvejus metus, kai, jai būnant tik šešiolikos, mirė tėvas.

Gal ir keista, tačiau nuo tada Stenlis vienintelis jai tarsi atstojo tėvą, nors tebuvo klientas. Jis nuolat bardavo Sarą, kad ši per daug dirba, ir liepdavo mokytis iš jo klaidų. Nė vienas pažįstamas vyras nebuvo jai šito sakęs, ir ji suprato, kaip stipriai senuko pasiilgs. Kita vertus, šitam jie abu ruošėsi; tik dėl to Sara ir atsirado Stenlio gyvenime — kad tvarkytų jo turtą ir padėtų jį padalyti paveldėtojams. Dabar atėjo laikas daryti savo darbą. Pagrindus jie sudėjo per pastaruosius trejus metus. Sara buvo pasiruošusi ir žinojo, ką reikia daryti. Viskas parengta.

— Ar jūs dėl visko susitarsite? — paklausė slaugė. Ji jau buvo pranešusi naujieną kitoms, o Sara pažadėjo paskambinti į laidojimo biurą. Stenlis jau seniai buvo išsirinkęs vieną, nors ir buvo aiškiai pasakęs, kad nenori jokių laidotuvių. Prašė, kad jį kremuotų ir paskui palaidotų, be bruzdesio ir fanfarų. Daugiau niekas neturėjo dalyvauti. Visi Stenlio draugai ir verslo partneriai buvo seniai mirę, o giminės jo net nepažinojo. Liko tik Sara, kuriai ir reikėjo viskuo pasirūpinti.

Pasikalbėjusi su slauge, ji paskambino kur reikia. Rinkdama numerius pati nustebo, kad ranka taip dreba. Stenlio kūną kremuos kitą rytą, o paskui palaidos „Kiparisų pievoje“ — mauzoliejuje, kurį prieš dvylika metų pats nusipirko. Saros dar paklausė, ar reikia užsakyti pamaldas, bet ji atsisakė. Laidojimo biuro darbuotojai kūną pasiėmė per valandą, o Sara visą likusią dienos dalį jautėsi prislėgta, ypač kai ėmėsi rašyti laišką nieko nenumanantiems paveldėtojams. Kaip Stenlis ir prašė, ji pakvietė juos į testamento skaitymą San Franciske, paklausė, kada norėtų apžiūrėti paveldėtą namą ir aptarti, ką su juo toliau daryti. Dar buvo galimybė, kad vienas iš jų norės namą pasilikti ir išpirks kitų dalį, tačiau juodu su Stenliu visada manė, kad tai mažai tikėtina. Juk nė vienas iš paveldėtojų negyveno San Franciske ir vargu ar norėtų čia turėti namą. Be šio klausimo, buvo ir daugybė kitų dalykų, kuriuos reikėjo aptarti. Vėliau kapinių darbuotojai paskambinę pranešė, kad Stenlis bus palaidotas rytoj, devintą valandą ryto.

Sara žinojo, kad atsiliepimų iš paveldėtojų gali tekti laukti keletą dienų ar dar ilgiau. Tiems, kurie negalės ar nenorės atvažiuoti, ji išsiųs testamento kopijas, vos tik jis bus perskaitytas. Be to, dar reikėjo oficialiai patvirtinti visą į testamentą įtrauktą turtą, o jo perdavimas užtruks dar ilgiau. Tą dieną reikėjo visa pradėti.

Vakarop vyriausioji slaugė atnešė grąžinti visus turėtus raktus. Valytoja, kuri pastaruosius ketverius metus ateidavo sutvarkyti palėpės, pranešė ketinanti dirbti ir toliau, kaip ir valymo firma, kuri kartą per mėnesį atvažiuodavo išvalyti likusios namo dalies. Net keista, kiek mažai bėdos. O Stenlis turėjo tiek nedaug asmeninių daiktų ir baldų, kad, namą paruošus perduoti nekilnojamojo turto agentui, viską bus galima išvežti tiesiai labdarai. Nė vieno iš tų daiktų paveldėtojai vis tiek nenorėtų pasilikti. Stenlis buvo paprastas žmogus, turėjo nedidelius poreikius ir visai nesiekė prabangos, be to, metų metus liga buvo prirakinusi jį prie lovos. Net jo nešiotas laikrodis nebuvo ypatingas. Jis tik kartą buvo nusipirkęs auksinį laikrodį, bet ir tą jau seniai kažkam atidavė. Senukas turėjo tik nekilnojamojo turto, prekybos centrų ir naftos gręžinių, akcijų, obligacijų ir namą Skoto gatvėje. Stenliui Perlmanui priklausė milžiniškas turtas, bet labai mažai daiktų. Saros dėka visas šis turtas buvo surašytas ir sutvarkytas iki jo mirties.

Tą vakarą Sara biure išbuvo beveik iki devintos valandos: tvarkė popierius, atsakinėjo į elektroninius laiškus ir darė viską, ką ilgai atidėliojo. Galų gale pati suprato, kad vengia eiti namo, lyg tuštuma iš namo Skoto gatvėje būtų persikėlusi į jos butą. Ji negalėjo susitaikyti, kad Stenlio nebėra. Sara paskambino motinai, bet jos nebuvo namie. Tada surinko Filo numerį, paskui žvilgtelėjo į laikrodį ir suprato, kad jis dabar sporto salėje. Juodu labai retai matydavosi darbo dienomis. Kiekvieną vakarą po darbo Filas eidavo sportuoti. Jis dirbo darbo teisės specialistu kitoje teisininkų firmoje ir darbe užtrukdavo taip pat ilgai kaip Sara. Be to, dukart per savaitę jis vakarieniaudavo su savo vaikais, nes nenorėjo su jais leisti savaitgalių — šie dažniausiai būdavo skiriami Sarai. Filas neatsiliepė, tada Sara paskambino jam į mobilųjį, tačiau įsijungė tik balso paštas. Ji nepaliko jokios žinutės — net nežinojo, ką jam pasakyti. Nujautė, kad jis priverstų ją pasijusti kvailai. „Vakar mirė mano devyniasdešimt devynerių metų klientas ir man dėl to labai liūdna.“ Filas tik nusijuoktų. „Devyniasdešimt devynerių? Gal juokauji?.. Jam jau seniai buvo metas, jei nori žinoti.“ Apie Stenlį Sara buvo kartą ar du užsiminusi, tačiau šiaip juodu retai kalbėdavosi apie darbą. Filas mėgdavo darbo reikalus palikti už kabineto durų. Sarai taip nepavykdavo: ji nešdavosi namo dokumentus, su kuriais dar reikia padirbėti, nuolat galvodavo ir jaudindavosi dėl savo klientų, jų mokesčių problemų ir planų. Filas savo klientus palikdavo kabinete, o jų problemas — ant savo darbo stalo. Sara savųjų klientų rūpesčius nešiodavosi kartu. Taigi liūdesys dėl Stenlio ją smarkiai slėgė.

Nebuvo su kuo pasikalbėti, kam išsipasakoti. Nieko, su kuo galėtų pasidalyti tą didžiulę tuštumą. To, ką Sara jautė, buvo neįmanoma paaiškinti. Ji jautėsi vieniša, kaip ir tada, kai mirė tėvas, tik šį kartą dar labiau. Šįkart nebuvo tokio šoko ir tokio palengvėjimo vėliau. Kai mirė tėvas, nebuvo didelės netekties — ji neteko nebent idėjos. Tėvo, kokio niekada neturėjo, idėjos. Jis buvo tarsi šmėkla, sukurta motinos. Prieš jo mirtį Sara jau kelerius metus nebuvo su juo nuoširdžiai pasišnekėjusi, nors gyveno tame pačiame name. Negalėjo. Jis visada būdavo per daug išgėręs, kad kalbėtųsi ar galvotų, tuo labiau kur nors kartu eitų. Tiesiog grįždavo iš darbo ir prisigerdavo iki sąmonės netekimo, o ilgainiui net nebesivargino eiti į darbą. Dienų dienas sėdėdavo namie ir gerdavo, kol motina stengėsi ir dirbo, kad išlaikytų visus tris, net dieną trumpam ištrūkdama iš darbo patikrinti, kaip jis laikosi. Tėvas nuo kepenų ligos mirė sulaukęs keturiasdešimt šešerių, ir Sarai buvo beveik nepažįstamas. O Stenlis buvo jos draugas. Taigi šįkart sunkiau. Jam mirus, buvo ko pasiilgti.

Galų gale, apie tai pagalvojusi, Sara atsisėdo ir apsiverkė, o paskui pasiėmė portfelį ir išėjo namo. Jos butas buvo Pasifik Heitse, už dvylikos kvartalų nuo Stenlio namo. Atsirakinusi duris, Sara patraukė tiesiai prie stalo ir patikrino telefono atsakiklio žinutes. Vieną kiek anksčiau paliko mama. Sulaukusi šešiasdešimt vienų metų, ji vis dar dirbo, tik nekilnojamojo turto agentės profesiją buvo iškeitusi į interjero dizainerės. Ji nuolat buvo užsiėmusi: su draugėmis, knygų klubuose, su klientais arba anoniminių alkoholikų grupėse, kurias tiek metų lankė. „Al-Anon“ grupę ji lankė jau beveik trisdešimt metų — eidavo ten net kai jos alkoholikas vyras pasimirė. Sara manė, kad ji pasidarė nuo tų grupių priklausoma. Motina nuolat ką nors veikė, sukosi kaip vijurkas, bet, rodos, tuo džiaugėsi. Sara išklausė žinutę: mama skambino norėdama paklausti, kaip ji laikosi, ir pasakė, kad vakare ruošiasi išeiti. Besiklausydama Sara atsisėdo ant sofos ir tuščiu žvilgsniu spoksojo priešais save. Tądien ji nevalgė vakarienės ir tuo nesirūpino. Šaldytuve gulėjo prieš dvi dienas pirkta pica ir bet kada panorėjusi ji galėjo pasidaryti salotų, bet nesuko sau galvos. Tą vakarą ji nenorėjo nieko, tik susisukti savo lovoje. Reikėjo pagedėti, kol galės pradėti ką nors daryti dėl Stenlio. Ji žinojo, kad kitą dieną bus lengviau, — ar bent jau taip tikėjosi, — bet kol kas reikėjo duoti valią emocijoms.

Sara išsitiesė ant sofos ir nuotolinio valdymo pulteliu įsijungė televizorių. Dabar jai reikėjo garsų, balsų, bet ko, kas padėtų užpildyti tylą ir viduje besiveriančią tuštumą. Moters butas šį vakarą atrodė toks pat tuščias kaip ji pati. Toks pat sujauktas ir netvarkingas kaip jos jausmai. Sara niekada į tai nekreipdavo dėmesio, nekreipė ir dabar. Motina nuolat dėl to priekaištaudavo, tačiau Sara tik numodavo ranka, sakydama, kad jai taip labiau patinka. Pati mėgdavo sakyti, kad jos butas atrodo kaip dirbančio ir protingo žmogaus. Sara nenorėjo namuose turėti ištaigingų užuolaidų ar lovatiesės su raukiniais, jai nereikėjo mielų pagalvėlių ant sofos ar suderintų spalvų lėkščių. Seną nutrintą rudą sofą moteris turėjo dar nuo koledžo laikų, o staliuką nusipirko iš labdaros parduotuvės, kai studijavo teisę. Darbo stalą jai atstojo iš kažkur parsitemptos senos durys, uždėtos ant dviejų medinių rėmų. Po šiuo „stalu“ ji dar buvo pakišusi spintelę su stalčiais dokumentams sudėti. Visą sieną užėmė lentynos, prigrūstos knygų apie teisę, o perteklius buvo sukrautas į krūvas ant grindų. Šalia stovėjo dvi išties gražios rudos odos kėdės, padovanotos motinos, o virš sofos kabėjo didžiulis veidrodis. Dar kambaryje stovėjo du vazonai su nudžiūvusiomis gėlėmis, iš kažkur mamos ištrauktas dirbtinis fikusas, nutrintas sėdmaišis, kurį Sara parsivežė iš Harvardo, ir nedidelis apibraižytas valgomojo stalas su keturiomis skirtingomis kėdėmis. Langus vietoj užuolaidų dengė išklerusios žaliuzės, bet Sarai buvo gerai ir taip.

Miegamasis atrodė neką geriau. Lova buvo klojama tik savaitgaliais, jei užsuktų Filas. Pusė komodos stalčių nebeužsidarė. Kampe stovėjo senas supamasis krėslas, ant jo buvo užmestas rankų darbo užtiesalas, kurį Sara kadaise nusipirko antikvariate. Dar ji turėjo šiek tiek įtrūkusį žmogaus ūgio veidrodį, ant palangės stovėjo dar viena apdžiūvusi kambarinė gėlė, o ant naktinio staliuko prie lovos pūpsojo nemaža krūvelė teisės knygų — tai Sara labiausiai mėgo skaityti prieš miegą. Kambario kampe voliojosi pliušinis meškiukas, išsaugotas nuo vaikystės. Kažin ar apie tokį būstą rašytų „House & Garden“ arba „Architectural Digest“, bet Sarai buvo gerai. Toks butas buvo tinkamas gyventi, patogus, čia užteko lėkščių vakarienei, netrūko stiklinių, kad būtų galima pasikviesti tuziną draugų išgerti, kai būdavo noro ir laiko (beje, taip būdavo nedažnai), buvo užtektinai rankšluosčių jai ir Filui bei puodų normaliai vakarienei išvirti (maždaug dukart per metus). Šiaip jau ji nusipirkdavo kokio nors maisto išsinešti, darbe suvalgydavo sumuštinį ar pasidarydavo salotų. Sarai nieko daugiau ir nereikėjo, kad ir kaip tai liūdino motiną — jos namai visada atrodydavo tokie tvarkingi, lyg kas tuoj turėtų ateiti jų fotografuoti. Kaip pati sakydavo, gražūs namai — interjero dizainerio vizitinė kortelė.

Saros butas niekuo nesiskyrė nuo tų, kuriuose jai teko gyventi anksčiau, kai mokėsi. Nors ir nebuvo pats gražiausias, bet patogus, be to, visiškai atitiko jos poreikius. Ji turėjo puikią garso aparatūrą, o Filas nupirko televizorių — ir pats užėjęs mėgdavo jį žiūrėti, dažniausiai sporto laidas. Be to, Sara turėjo pripažinti, kad ir jai tas televizorius patiko. Buvo gera girdėti kažkokio serialo aktorių balsus. Paskui suskambo jos mobilusis. Sara kurį laiką svarstė, ar atsiliepti, bet paskui prisiminė, kad tai galėtų būti Filas. Pažvelgusi į telefono ekranėlį pamatė, kad taip ir yra, kartu ir nudžiugo, ir išsigando. Moteris žinojo, kad jei Filas ką nors pasakys ne taip, labai ją nuliūdins, bet juk reikėtų pamėginti... Šįvakar jai labai norėjosi bent kokių žmogiškų ryšių, kurie padėtų susitaikyti su Stenlio praradimu. Taigi Sara pritildė televizorių ir prisidėjo telefoną prie ausies.

— Labas, — tarė jausdama, kaip galva ištuštėja.

— Kaip sekasi? Pamačiau, kad skambinai. Kaip tik išeinu iš sporto salės.

Filas buvo vienas iš tų žmonių, kuriems kiekvieną vakarą žūtbūt reikėdavo nueiti į sporto salę atsikratyti streso. Neidavo tik tada, kai susitikdavo su vaikais. Salėje jis praleisdavo mažiausiai dvi ar tris valandas, o darbo nebaigdavo anksčiau kaip aštuntą, todėl paprastomis dienomis su juo pavakarieniauti būdavo beveik neįmanoma.

Sarai labai patikdavo gundantis Filo balsas. Šį vakarą buvo gera tiesiog jo klausytis, kad ir kokius žodžius jis pasakytų. Moteris jo pasiilgo ir labai norėjo susitikti. Tik nežinojo, ką jis apie tai pasakytų. Vienas iš jųdviejų susitarimų, apie kurį abu dažniausiai nekalbėdavo, buvo toks, kad jie matydavosi tik savaitgaliais ir susitikdavo arba jo, arba jos bute — priklausydavo nuo to, kur būdavo mažesnė netvarka. Dažniausiai didesnis šiukšlynas būdavo pas jį, taigi jie nakvodavo Saros namuose, nors Filas ir skųsdavosi, kad jos lova per minkšta ir dėl to jam paskausta nugarą. Bet vyrukas susitaikydavo su tuo, kad pabūtų kartu. Galų gale juk tik dvi dienos per savaitę.

— Šiandien buvo sumauta diena, — ramiu balsu ištarė ji, stengdamasi neišsiduoti, kaip iš tiesų jaučiasi. — Mirė mano mėgstamiausias klientas.

— Tas senis, kuris buvo bemaž dviejų šimtų metų? — paklausė Filas, o iš balso buvo galima suprasti, kad jis su kažkuo vargsta, gal rangosi į mašiną ar kelia sunkų krepšį.

— Devyniasdešimt devynerių. Taip, tas pats. — Juodu šnekėjo trumpais sakiniais, per ketverius draugystės metus išmoko taip vienas kitą suprasti. Taip šnekėtis nebuvo romantiška, bet ir visi jų santykiai nebuvo romantiški, ir nė vienas tuo nesiskundė. Galbūt šita draugystė ir nebuvo tobula, bet Sara su tuo susitaikė — tikriausiai todėl, kad šitoks bendravimas buvo gana familiarus ir paprastas. Jie abu gyveno čia ir dabar, per daug nesijaudindami dėl ateities.

— Man labai liūdna. Jau metų metus dėl nieko taip prastai nesijaučiau.

— Juk visada sakiau tau per daug nesuartėti su klientais. Nieko gero iš to neišeina. Jie nėra tavo draugai. Supranti, ką noriu pasakyti?

— Na, su juo suartėjau. Jis neturėjo nieko kito, tik mane ir būrį giminaičių, kurių akyse nebuvo matęs. Ir vaikų neturėjo, o buvo tikrai mielas žmogus. — Jos balsas skambėjo švelniai ir liūdnai.

— Neabejoju, kad toks ir buvo. Bet devyniasdešimt devyneri metai — velniškai ilgas gyvenimas. Negali sakyti, kad nustebai. — Dabar Sara suprato, kad Filas jau sėdi mašinoje, važiuoja namo. Jis gyveno už šešių kvartalų nuo jos namų, tai buvo labai patogu, ypač kai savaitgalio vidury abu nuspręsdavo pakeisti aplinką ar vienas kuris užmiršdavo ką nors pasiimti iš namų.

— Nenustebau. Man tiesiog liūdna. Žinau, kvailai skamba, bet taip jaučiuosi. Prisimenu tą metą, kai mirė tėvas. — Tai prisipažindama Sara jautėsi labai pažeidžiama, bet po ketverių metų juodu vienas nuo kito paslapčių nebeturėjo, todėl ji galėjo sakyti viską, ką norėjo ar turėjo pasakyti. Kartais Filas suprasdavo, kartais ne. Šįvakar, matyt, kol kas nesuprato.

— Net negalvok taip, pupa. Šitas vyrukas nebuvo tavo tėvas. Jis buvo paprastas klientas. Žinai, man irgi nekokia diena pasitaikė. Visą dieną kapsčiau atleidimo iš darbo bylą, o mano klientas yra tikras šiknius. Norėjau tą niekšelį pasmaugti bylai dar tik įpusėjus. Velniškai tikėjausi, kad atsakovo advokatas padarys tai už mane, bet kur tau. Mes niekada nelaimėsime šitos bylos. — Filas negalėjo pakęsti pralaimėjimų: nei darbe, nei sporte. Tuomet jis būdavo blogos nuotaikos ištisas savaites ar bent jau keletą dienų.

Kiekvieną vasaros pirmadienio vakarą Filas žaisdavo mažąjį beisbolą, o žiemą — regbį. Anksčiau Dartmute jis dar žaisdavo ledo ritulį, ten neteko priekinio danties, bet odontologas jį gražiai pakeitė dirbtiniu. Filas buvo labai gražus vyras. Sulaukęs keturiasdešimt dvejų, vis dar atrodė kaip trisdešimtmetis ir buvo puikios formos. Sąrą jo išvaizda pakerėjo nuo pat pirmo susitikimo; nors ji nemėgo to pripažinti, susižavėjimas truko iki šiol. Tarp jų užsimezgęs ryšys prieštaravo protui, jį buvo sunku apibūdinti. Filas buvo seksualiausias Saros sutiktas vyras. To negana norint pateisinti ketverius metus trunkantį bendravimą tik savaitgaliais, bet vis dėlto. Kartais jis ją baisiausiai nervindavo dėstydamas savo sustabarėjusias pažiūras, gana dažnai nuvildavo, nebuvo jautrus ir nerodė pakankamai dėmesio, bet tikrai ją jaudino.

— Užjaučiu, kad tavo diena buvo tokia netikusi, — tarė Sara, jausdama, kad ji nė iš tolo nebuvo tokia bloga kaip jos. Kita vertus, atleidimo iš darbo bylos gali būti tikra bėda, kaip ir prasti klientai, o jų tokioje srityje netrūksta. Darbo teisė — daug įtampos keliantis dalykas. Filui teko nagrinėti daug diskriminacijos ir seksualinio priekabiavimo bylų ir dažniausiai atstovauti vyrų pusei. Atrodo, kad jam geriau sekėsi dirbti su vyrais — gal dėl to, kad buvo taip pametęs galvą dėl sporto. Jo kompanijoje dirbo nemažai advokačių, kurios geriau sutardavo su klientėmis.

— Gal pakeliui iš darbo nori užsukti pas mane? Norėčiau, kad mane apkabintum...

Šito Sara beveik niekada neprašydavo, nebent be galo prireikdavo. Taip, kaip šį vakarą. Netekusi Stenlio ji jautėsi siaubingai, nesvarbu, kiek metų jis nugyveno. Tas senukas buvo jos draugas, o ne paprastas klientas. Nesvarbu, ką sakė Filas, net jei buvo teisus, teigdamas, kad ji elgėsi neprofesionaliai. Pats Filas savo klientams nejautė jokių emocijų ir apskritai stengėsi prie nieko neprisirišti ir nerodyti jausmų. Tam tikra išimtis buvo tik Sara ir trys jo vaikai. Jie visi jau buvo paaugliai, nuo skyrybų buvo praėję dvylika metų. Buvusios žmonos Filas nuoširdžiai nekentė. Ji išėjo pas kitą vyrą, lyg tyčia, pas „49-ers“ žaidėją, o tai Filo vos neišvarė iš proto. Pralaimėjęs dar didesniam sportininkui nei jis pats, vyrukas laikė tai didžiausiu įžeidimu.

— Mielai užsukčiau, mažute, — atsakė jis. — Mielai. Bet esu visiškai išsekęs. Šiandien dvi valandas žaidžiau sieninį. — Sara numanė, kad jis laimėjo, kitaip būtų baisiai paniuręs, o dabar atrodė tik pavargęs. — Rytoj aštuntą turiu būti biure ir pasirengti dar vienai bylai. Visą savaitę tos bylos. Jei dabar užsuksiu, greitai neišeisiu ir gulti nueisiu vėlai. Man reikia pamiegoti, arba darbe būsiu netikęs.

— Gali miegoti čia, jei nori. — Sarai tai būtų patikę. — Arba tik užvažiuok manęs apkabinti. Atleisk, kad neduodu ramybės. Tiesiog labai norėčiau tave bent trumpam pamatyti. — Sara bodėjosi savimi, bet suprato, kad tik veltui zirzia, ir jautėsi lyg prašydama išmaldos. Filas negalėdavo to pakęsti. Jis visada sakydavo, kad buvusi žmona pasitaikė tikra zirzeklė, ir mėgo iš to pasišaipyti. Šitaip besielgianti Sara jam lygiai taip pat nepatiko. Jis manė, kad moterys, kurios reikalauja dėmesio, yra našta, o Sarą mėgo todėl, kad ji tokia nebuvo. Taigi šį vakarą ją užplūdę jausmai ir toks prašymas jai buvo visai nebūdingas. Sara žinojo jų draugystės taisykles. „Neprašyk. Ir nezirzk. Kai matomės, leiskime laiką gerai.“ Dažniausiai taip ir būdavo. Kad ir kaip mažai laiko juodu praleisdavo kartu, tai abiem tiko.

— Pažiūrėkime, kaip bus rytoj. Nes šįvakar aš tikrai negaliu. — Filas buvo užsispyręs kaip visada. — Pasimatysime penktadienį. — Kitaip sakant, ne. Ji suprato ir žinojo, kad tolesni įkalbinėjimai ar spaudimas jį tik sunervintų.

— Gerai. Pamaniau, paprašysiu. — Sara stengėsi nuslėpti nusivylimą balse, bet akyse kaupėsi ašaros. Negana to, kad mirė Stenlis, Filas demonstruoja savo bjauriausią bruožą. Jis buvo savimyla, ne guodėjas. Sarai tai nebuvo naujiena. Per ketverius draugystės metus ji su tuo susitaikė. Iš jo nedaug tegali gauti, ir tai tik neprašydamas. Nuo bet kokio prašymo jis pasijusdavo įspeistas į kampą, net valdomas. Progai pasitaikius, Filas visada kartodavo, kad daro tik tai, ką nori. O šįvakar jis nenorėjo užsukti ir jos apkabinti. Aiškiai pasakė. Sara iš jo galėdavo gauti daugiau, jei nereikalaudavo dėmesio. Šį kartą nepasisekė.

— Visada gali prašyti, pupa. Jeigu galėsiu ką padaryti, tai galėsiu. Jei ne, tai ne.

Netiesa — nedarysi, jei nenorėsi, pagalvojo Sara.

Dėl šito juodu ne kartą ginčijosi, bet šįvakar Sara nenorėjo apie tai kalbėti. Kaip tik dėl šios priežasties tokie santykiai jai kartais patiko, o kartais ne. Ji visada manė, kad Filas tam tikrais atvejais, pavyzdžiui, kaip dabar, mirus Stenliui, turėtų padaryti išimtį. Šis vyras sukdavo iš kelio tik tada, kai reikėdavo pačiam, o ne kitiems. Jam nepatiko būti prašomam padaryti išimtį, ir Sara tai žinojo. Tačiau jie vienas kitam patiko, ir abu žinojo vienas kito keistenybes ir gyvenimo būdą. Kartais taip buvo lengviau, kartais sunkiau. Jis sakė, kad niekada nebenori vesti, ir tos nuomonės laikėsi. Sara taip pat nuoširdžiai prisipažino, kad santuoka nėra jos tikslas, ir Filui tai labai patiko. Ji pati manė, kad nenori turėti vaikų, — pasakė jam iš pat pradžių. Sakė, kad niekam nenori duoti tokios bjaurios vaikystės kaip jos pačios, šalia alkoholiko tėvo, nors Filas ir nebuvo alkoholikas. Jis mėgo išgerti, tačiau niekada nepadaugindavo. Be to, jis jau turėjo tris vaikus ir nebenorėjo daugiau. Taigi pradžia buvo puiki. Tiesą sakant, pirmuosius trejus metus jie tobulai vienas kitam tiko. Įtampa atsirado tik pastaraisiais metais, kai Sara užsiminė, kad norėtų su juo matytis dažniau, sakykim, dar vieną vakarą darbo dienomis. Pirmą kartą apie tai užsiminus, Filas tiesiog įsiuto, jam toks prašymas pasirodė pernelyg didelis. Sakė, kad darbo dienų vakarus nori skirti sau, išskyrus tuos, kai susitinka su vaikais. Po trejų metų Sara pajuto, kad galbūt atėjo metas žengti žingsnelį į priekį ir daugiau laiko praleisti kartu. Tačiau Filas buvo nepalenkiamas. Per pastaruosius metus Sarai nepavyko pasistūmėti į priekį, juodu dažnai dėl to ginčydavosi. Jai tai buvo skausminga tema.

Filas nenorėjo praleisti su ja daugiau laiko, vis kalbėjo, kad jų santykiai tuo ir puikūs, kad abu turi laisvę. Darbo dienos sau, bendravimas savaitgaliais, be jokių rimtų įsipareigojimų, nes nė vienas iš jų nenorėjo tuoktis. Viskas buvo taip, kaip jis norėjo. Puikūs savaitgaliai, yra ką apkabinti dvi naktis per savaitę. Jis nenorėjo Sarai duoti daugiau, turbūt niekada ir neduos. Šis klausimas nebuvo sprendžiamas ir Sara ėmė šiek tiek nervintis. Negi taip sunku skirti jai dar vieną vakarą per savaitę ir nueiti kartu pavakarieniauti? Filas elgėsi taip, lyg mieliau atiduotų išrauti dantį, nei sutiktų, o Sarai tai atrodė kaip įžeidimas. Kiekvieną kartą prašnekus šia tema pokalbis tapdavo panašus į mūšį.

Tačiau dabar, po ketverių šiai draugystei paaukotų metų, Sara nebeturėjo laiko ar jėgų ieškoti ko nors kito. Žinojo, kokie santykiai su Filu, ir bijojo, kad jei ieškotų, rastų ką nors dar blogiau arba išvis nieko. Jai jau buvo beveik keturiasdešimt, o visiems pažįstamiems vyrams patiko jaunesnės moterys. Juk ji nebe dvidešimt dvejų, dvidešimt ketverių ar penkerių. Kūnas vis dar atrodė velniškai gerai, tačiau jau nebe taip, kaip koledžo laikais. Be to, ji dirbo po penkiasdešimt ar šešiasdešimt valandų per savaitę, ir dar tokį įtemptą darbą, — kada gi vaikščioti į pasimatymus ir ieškoti žmogaus, kuriam užtektų matyti ją tik savaitgaliais? Daug paprasčiau buvo likti su Filu ir taikytis su jo trūkumais. Šis vyras buvo jai pažįstamas nenaudėlis, ir šiuo metu to pakako. Gal ir ne puiku, bet pakankamai. O mylėtis su juo buvo geriau nei su bet kuo kitu. Sara suprato, kad tai netinkama priežastis santykiams palaikyti, bet to užteko jau ketverius metus.

— Tikiuosi, jautiesi geriau, — tarė Filas sustodamas savo garaže už šešių kvartalų. Sara girdėjo, kaip jis uždaro duris, ir pagalvojo, kad sakydamas, jog negali užsukti jos trumpam apkabinti, ko gero, pravažiavo pro pat jos namus. Moteris stengėsi nekreipti dėmesio į gerklėje besikaupiantį gniutulą. Negi prašė per daug? Žiūrint Filo akimis, dabar savaitės vidurys. Šiuo metu jis nenorėjo kreipti nė menkiausio dėmesio į jos jausmus. Jis turėjo savų rūpesčių ir geresnių būdų praleisti laiką.

— Tikriausiai rytoj jausiuosi geriau, — bukai tarė Sara. Visai nesvarbu, jausis geriau ar ne, jai liūdna dabar, o jis kaip visada užsispyręs laikosi savo. Filas būdavo sumanus ir žavingas, kai pats norėdavo, atrodė seksualus ir velniškai patrauklus, tačiau visada galvojo tik apie save ir nieką daugiau. Jis niekada to neneigė, tačiau Sara tikėjosi, kad po ketverių metų jis šiek tiek sušvelnės ir taps lankstesnis. Bet taip neatsitiko. Filas pirmiausia rūpinosi savimi. Sara žinojo šitą jo savybę ir ne visada sugebėdavo nekreipti į ją dėmesio.

Iš pradžių jis pasakodavo, jog buvo taip atsidavęs savo vaikams, kad net ėmėsi teisėjauti Mažojoje lygoje ir dalyvaudavo visose jų rungtynėse. Vėliau Sara suprato, kad jis yra tikrų tikriausias sporto fanatikas, o teisėjavimą metė tik todėl, kad jis surydavo per daug laiko. Savaitgaliais Filas nesusitikdavo su vaikais, nes norėjo skirti laiko sau. Dukart per savaitę jis juos kviesdavosi pavakarieniauti kartu, bet beveik niekada neleisdavo likti nakvoti, nes vaikai varė jį iš proto. Jie buvo trylikos, penkiolikos ir aštuoniolikos metų. Vyresnėlis jau mokėsi koledže, o kiti vis dar gyveno su motina, tačiau, Filo nuomone, vaikai — jo buvusios žmonos problema. Abi jaunėlės buvo mergaitės, ir jis manė, jog rūpinimasis jomis žmonai buvo pakankama bausmė už tai, kad paliko jį dėl kito vyro.

Ne vieną kartą Sara juto, kad Filas ant jos išlieja savo pyktį dėl žmonos, tarsi bausdamas už nusikaltimus, kurių ji nepadarė. Bet kas nors juk turėjo kentėti — ir ne tik už buvusios žmonos nuodėmes, bet ir už motinos, kuriai pakako įžūlumo numirti ir palikti jį vos trejų. Filas pyko dėl daug ko, o jei kuo negalėdavo apkaltinti Saros, kaltę versdavo buvusiai žmonai ir vaikams. Filas turėjo rimtų problemų. Tačiau turėjo ir tokių bruožų, kurie jai patiko, ir jų pakako draugystei išlaikyti. Iš pradžių Sara manė, kad santykiai su juo bus trumpalaikiai, o jie, nors ir sunku tuo patikėti, tęsiasi jau ketverius metus. Kad ir kaip ji nenorėjo to pripažinti sau, o dar labiau motinai, santykiai su Filu išties buvo be perspektyvos. Kitados Sara tikėjosi, kad ilgainiui jie įgis tvirtesnį pagrindą — nebūtina tuoktis, užteks kartu praleisti bent kiek daugiau laiko. Manė, kad juodu taps artimesni, bet taip nenutiko. Jis neleido jai priartėti, būdamas pasirengęs susitikti tik dukart per savaitę ir gyvendamas atskirą gyvenimą.

— Aš tau paskambinsiu rytoj pakeliui iš sporto salės. Ir pasimatysime penktadienį vakare. Myliu tave, mažute. Dabar turiu eiti. Garaže velniškai šalta.

Sara norėjo atsakyti: „Gerai“, bet taip nepadarė. Jis kartais ją baisiai siutindavo, skaudindavo ir nuvildavo, bet ji nusivylė ir savimi — kad su tuo taikstosi.

— Ir aš tave myliu, — tarė ji galvodama, ką šie žodžiai reiškia jam. Ką meilė reiškia vyrui, kurio motina mirė ir jį paliko, kurio žmona pabėgo su kitu ir kurio vaikai nori daugiau, nei jis gali duoti? Aš tave myliu. Ką tai iš tiesų reiškia? Aš tave myliu, bet neprašyk manęs atsisakyti sporto ar susitikti su tavimi darbo dienos vakarą... Ar užeiti ir apkabinti tą vakarą, kaip paprastai nesimatome, vien todėl, kad tau liūdna. Šitas vyras neką tegalėjo duoti. Jo emocijų krepšelyje to nebuvo, kad ir kaip stipriai ji purtė.

Sara liko gulėti ant sofos ir buku žvilgsniu spoksojo į televizorių stengdamasi apie nieką negalvoti. Galiausiai užmigo. Kai pabudo, jau buvo šešta valanda ryto. Pirma į galvą šovusi mintis buvo apie Stenlį. Sara suprato, ką nori padaryti. Ji neleis, kad senukas būtų taip paprastai palaidotas, niekieno nepalydėtas į paskutinę kelionę. Gal, kaip sakė Filas, tai ir neprofesionalu, bet ji norėjo atsisveikinti su draugu.

Paskui ji gal valandą stovėjo duše verkdama dėl Stenlio, savo tėvo ir Filo.

TREČIAS SKYRIUS

Sara išvažiavo į Kolmos kapines, praslinko pro ilgą parduodamų automobilių eilę ir pasiekė „Kiparisų pievą“ kaip tik prieš devynias. Ji pasakė prižiūrėtojui, ko atvažiavo, ir mauzoliejuje palaukė, kol kapinių darbuotojai atveš Stenlio pelenus. Jie įdėjo urną į nedidelę kriptą, o paskui užtruko kokį pusvalandį, kol angą uždengė marmurine plokšte. Sara stebėjo. Jai nepatiko, kad plokštė visiškai be jokio ženklo, bet darbuotojai pasakė, kad po mėnesio ją pakeis kita, su Stenlio pavarde ir datomis.

Po keturiasdešimties minučių viskas buvo baigta, ir Sara lyg apdujusi iš mauzoliejaus išėjo į saulės apšviestą lauką. Ji vilkėjo juodą suknelę ir paltą. Akimirką pasijuto visai suglumusi, paskui pakėlė akis į dangų ir pasakė:

— Sudie, Stenli.

Tada sėdo į mašiną ir nuvažiavo į darbą.

Gal Filas ir teisus, gal ji elgiasi neprofesionaliai. Kad ir kaip būtų, jautėsi siaubingai. O dabar reikėjo baigti tai, ką juodu dirbo pastaruosius trejus metus kruopščiai tvarkydami jo turto reikalus ir aptarinėdami mokesčių įstatymus. Reikia laukti, kol atsilieps paveldėtojai. Sara nė nežinojo, kiek reikės laukti, ar jai pačiai neteks kai kurių iš jų susirasti. Anksčiau ar vėliau ji vis tiek juos surinks. Juk turėjo jiems šitiek gerų naujienų nuo senolio dėdės, kurio jie net nepažinojo.

Važiuodama atgal, Sara stengėsi negalvoti apie Filą, net apie Stenlį. Galvoje susidėliojo visus darbus, kuriuos turi nuveikti šiandien. Stenlį palaidojo — paprastai ir kukliai, kaip jis ir norėjo. Ji jau pasirūpino, kad senuko turtas būtų patvirtintas. Dar reikia paskambinti nekilnojamojo turto agentei, kad nustatytų namo vertę, ir pasitarti dėl pardavimo. Jau senokai niekas nebuvo vertinęs to namo, o nuo paskutinio karto nekilnojamojo turto kainos smarkiai išaugo. Kita vertus, namo niekas nelietė ir neremontavo jau daugiau kaip šešiasdešimt metų. Čia reikės daug padirbėti. Kažkam teks atnaujinti pastatą nuo pamatų iki palėpės. Tačiau vis tiek jis kainuos labai brangiai. Sara ketino paklausti paveldėtojų, kai tik tokie atsiras, ar jie norės į tą namą įdėti savo pinigų prieš parduodami, o jei norės, tai kiek. Gal jie norės pastatą parduoti tokį, koks yra, ir leisti naujiems savininkams rūpintis atnaujinimo darbais. Jų reikalas. Bet vis dėlto ji norėjo nurodyti paveldėtojams bent jau apytikrę dabartinę namo vertę.

Nekilnojamojo turto agentei Sara paskambino vos įžengusi į kabinetą ir susitarė susitikti ateinančią savaitę. Tai bus pirmas kartas, kai ji galės apžiūrėti visą namą. Dabar turėjo raktus, bet nenorėjo ten eiti viena. Žinojo, kad tik nuliūstų. Be to, taip elgtis jai atrodė lyg ir įžūlu, bus daug paprasčiau tai padaryti su agente. Elgtis profesionaliai, kaip sakė Filas. Darbą ji dirbo ir klientui, ne tik draugui. Kaip draugė ji nuėjo į laidotuves.

Vos Sara spėjo padėti ragelį po pokalbio su agente, sekretorė pranešė, kad skambina motina. Moteris akimirką dvejojo, bet paskui giliai įkvėpė ir atsiliepė. Sara mylėjo motiną, bet negalėjo pakęsti nuolatinio kišimosi į savo erdvę.

— Labas, mama, — pasisveikino nutaisiusi gyvą ir linksmą balsą. Ji nemėgo pasakoti motinai apie savo bėdas. Tokie pokalbiai visada baigdavosi temomis, kuriomis Sara nemėgo kalbėtis. Odrė niekada nebijojo peržengti ribų. Daugybė metų anoniminėse grupėse ir terapijos jos neišmokė taip nedaryti. — Vakar išklausiau tavo žinutę, bet sakei, kad išeini, todėl neskambinau, — paaiškino Sara.

— Tavo balsas skamba siaubingai. Kas atsitiko? — Tiek tos naudos iš gyvumo ir linksmumo.

— Tiesiog pavargau. Biure daug darbo. Vienas mano klientų vakar mirė, todėl turiu sutvarkyti visus jo paveldėjimo reikalus. Didelis darbas.

— Kaip gaila. — Odrės balsas akimirką net pasirodė kupinas užuojautos — malonu girdėti. Užuojauta Sarai nekliuvo, jai nepatiko visa kita. Motina su savo klausimais ir net poelgiais iš gerų paskatų visada pernelyg kišdavosi į jos gyvenimą. — Ar dar kas nors atsitiko?

— Ne, viskas gerai. — Sara pajuto, kad balsas nuskambėjo apgailėtinai, ir už tai savęs nekentė. Tvardykis, tvardykis, liepė sau, nes mama tave nutvers meluojant. Odrė visada suprasdavo, kai dukteriai būdavo liūdna, kad ir ką Sara darydavo norėdama tai nuslėpti. O paskui prasidėdavo apklausos, galiausiai net kaltinimai. Arba dar blogiau — patarimai. Šito Sara niekada nemėgdavo klausytis. — Kaip tu laikaisi? Kur vakar buvai? — Sara pamėgino nukreipti motinos dėmesį. Kartais tai pavykdavo.

— Su Mere Ana ėjome į naują knygų klubą. — Merė Ana buvo viena iš daugelio mamos draugių. Dvidešimt dvejus našlystės metus ji praleido su kitomis moterimis, žaisdama bridžą, eidama į kursus, lankydamasi moterų susibūrimuose, keliaudama su jomis. Per tą laiką ji susitikinėjo su keletu vyrų, bet tie vis pasirodydavo esą alkoholikai, aikštingi arba slapta vedę. Atrodė, kad netikusius vyrus ji traukia kaip magnetas. O jų atsikračiusi Odrė grįždavo prie draugystės su kitomis moterimis. Šiuo metu ji vėl buvo grįžusi prie viengungystės po nesėkmingo romano su automobilių verslo savininku, kuris pasirodė besąs dar vienas alkoholikas — bent jau taip ji tvirtino. Sarai buvo tiesiog sunku patikėti, kad žemėje jų gali būti tiek daug. Bet jei netoliese atsirasdavo bent vienas toks, Odrė jį būtinai sutikdavo.

— Tikriausiai buvo smagu, — tarė Sara galvodama apie knygų klubą. Jai atrodė, kad nėra nieko baisiau, kaip eiti į knygų klubą su būriu moterų. Vien mintis apie tokius sambūrius skatindavo ją savaitgaliais susitikinėti su Filu. Sara nenorėjo, kad jai baigtųsi kaip motinai. Kad ir kaip Odrė prašė, ji taip ir nenuėjo į anoniminę suaugusių alkoholikų vaikų grupę, kuri, motinos manymu, tobulai tiko jos dukrai. Laikotarpiu tarp koledžo ir teisės mokyklos Sara keletą kartų lankėsi pas psichologą ir taip iš tiesų išsprendė keletą problemų, susijusių tiek su motina, tiek su tėvu. Ji niekada nesusitikinėjo su alkoholiku. Saros pasirenkami vyrai būdavo emociškai užsisklendę — jos „specializacija“: juk tėvas būdavo namuose, bet Sara jo nepažinojo, ir vis per tą nelemtą alkoholį. Jis buvo tarsi atsitvėręs nuo jų.

— Norėjau tau pasakyti, kad Padėkos dieną švęsime pas Mimi. — Mimi buvo Odrės motina, Saros senelė. Ji buvo aštuoniasdešimt dvejų, jau dešimt metų našlavo. Tačiau iki tol gyveno laimingą šeimyninį gyvenimą, o su vyrais jai sekėsi geriau nei dukrai ar anūkei. Atrodo, kad linksmų, laimingų jos amžiaus našlių vyrų buvo apstu. Senutė beveik kiekvieną vakarą kur nors eidavo, beje, labai retai su kitomis moterimis, ne taip, kaip jos duktė. Mimi laiką leido daug smagiau nei jos.

— Puiku, — tarė Sara pasižymėdama datą kalendoriuje. — Ar man ką nors atsinešti?

— Gali padėti iškepti kalakutą.

— Ar dar kas nors ateis? — Kartais motina atsivesdavo kokią draugę, kuri neturėdavo kur eiti. Močiutė irgi pasikviesdavo draugių, neretai net kokį savo draugužį, — tuo baisiai erzindama Odrę. Sara įtarė, kad motina pavyduliauja, bet niekada nieko nesakė.

— Nežinau. Juk pažįsti savo senelę. Ji minėjo, kad gal pasikvies vieną iš vyrų, su kuriais dabar susitikinėja, nes jo vaikai gyvena Bermudų salose. — Mimi turėjo daugybę draugų ir draugių, o knygų klube nesilankė nė karto gyvenime. Ji turėjo įdomesnės veiklos.

— Šiaip paklausiau, — numykė Sara.

— Tu juk neatsivesi Filo, tiesa? — kandžiai paklausė Odrė. Balso tonas pasakė viską. Ji nuo pat pradžių tą vyruką laikė nesusipratimu. Odrė nevykėlius atpažindavo iš tolo. Lyg Sara ketintų atsinešti raupsų mėginėlį. Šitą klausimą ji užduodavo kasmet, ir visada taip pat sunervindavo Sarą. Odrė ir taip žinojo atsakymą. Sara per Padėkos dieną nė karto nebuvo atsivedusi Filo, nes per šventes jis būdavo su savo vaikais ir jos niekada nesikviesdavo. Per ketverius daugystės metus juodu nė karto nešventė švenčių kartu.

— Žinoma, ne. Jis bus su savo vaikais, važiuos slidinėti prie Tahou. — Jie kasmet ten važiuodavo, ir Odrė tai puikiai žinojo. Šie metai niekuo neypatingi. Per ketverius metus niekas nepasikeitė.

— Kaip suprantu, jis tavęs vėl nekvietė kartu, — įgeldama nusistebėjo motina. Ji Filo nekentė nuo pat pirmo susitikimo, o kuo toliau, tuo reikalai prastėjo. Ji jau buvo apkaltinusi Filą visomis nuodėmėmis, neužsiminė tik apie tai, kad jis gėjus ar alkoholikas, nes Filas toks tikrai nebuvo. — Tikra gėda, kad jis tavęs nekviečia atostogauti kartu. Dėl to tau turėtų būti aišku, ką jūsų santykiai jam reiškia. Sara, tau jau trisdešimt aštuoneri. Jeigu nori kada nors turėti vaikų, turėtum susirasti naują vyrą ir ištekėti. Filas niekada nepasikeis. Jis turi per daug problemų.

Žinoma, motina buvo teisi, Sara žinojo, kad Filas atsparus bet kokiems bandymams jį pakeisti.

— Šįryt aš dėl to nesuksiu galvos. Čia, biure, man reikia rūpintis kitkuo. O Filui reikia būti su savo vaikais. Gražu, kad jis vienas su jais leidžia laiką. — Sara nenorėjo prisipažinti motinai, bet ta mintis pastaruosius metus ar dvejus jai taip pat kėlė nerimą. Ji keletą kartų buvo susitikusi su jo vaikais, bet Filas niekada nekvietė jos kartu išvažiuoti savaitgalį ar per atostogas. Ir pasakė jai lygiai tą patį, ką Sara šiandien atkartojo motinai: jam reikia su vaikais pabūti vienam. Tai šventa. Kaip ir sporto salė penkis vakarus per savaitę, dėl kurios juodu negalėjo matytis kitu laiku, tik savaitgaliais. Po ketverių metų jai būtų buvę malonu sulaukti kvietimo į išvyką, bet jie dėl šito buvo susitarę. Sara buvo tik moteris savaitgaliams. Jai buvo sunku pripažinti sau, kad taip ilgai pakenčia tokią padėtį. Ketveri metai tiesiog praslydo pro šalį, ir niekas nepasikeitė. Net jei jie neketina tuoktis, jam vertėtų bent kartą per ketverius metus sušvelninti savo griežtas taisykles.

— Tu tik apgaudinėji save, Sara. Jis veltėdis.

— Netiesa. Jis labai vykęs teisininkas, — paprieštaravo Sara. Kalbėdama su motina, ji pasijuto kaip dvylikos metų mergaitė. Odrė visada sugebėdavo įspeisti ją į kampą ir priversti aiškintis.

— Aš kalbu ne apie jo karjerą. Turiu galvoje tavo santykius su juo, tiksliau, santykių nebuvimą. Kaip manai, kur tai nuves?

Sara niekada nieko nesitikėjo, gal tik matytis su juo bent kiek dažniau. Bet spaudžiama motinos visada pasijusdavo nemaloniai, lyg ką nors darytų blogai.

— Viskas yra taip, kaip mes norime, mama. Kodėl tu vis nenurimsti? Dabar aš neturiu laiko niekam kitam. Juk esu tokia užsiėmusi darbe.

— Sulaukusi tavo metų, aš turėjau ir darbą, ir vaiką, — pasipūtė Odrė, o Sara vos atsispyrė norui priminti motinai, kad jos vyras buvo tikras dykaduonis ir veltėdis visomis įmanomomis prasmėmis. Jis buvo ne tik netikęs tėvas, bet ir netikęs vyras, net nesugebėjo išlaikyti darbo. Bet Sara nutylėjo, kaip visada. Nenorėjo pyktis, ypač šiandien.

— Aš dar nenoriu vaiko, mama. — Gal ir niekada nenorėsiu. Kaip ir vyro, jei yra nors menkiausia galimybė, kad jis bus toks kaip tėvas. — Man patinka gyventi taip, kaip gyvenu.

— Kada tu nusipirksi naują butą? Dėl Dievo meilės, Sara, dabar tu gyveni tikrame lauže. Turi persikraustyti į padorią vietą ir atsikratyti to šlamšto, kurį tąsaisi nuo koledžo laikų. Tau reikia tikro buto, kaip suaugusiam žmogui.

— Aš ir esu suaugęs žmogus. Ir man patinka mano butas, — iškošė Sara pro sukąstus dantis. Šįryt ji palaidojo gerą draugą ir mylimiausią klientą, vakar vakare Filas ją smarkiai nuvylė, todėl dabar ji visai netroško klausytis kandžių motinos replikų apie jos butą ir draugą. — Dabar man reikia grįžti prie darbo. Pasimatysime per Padėkos dieną.

— Negali amžinai bėgti nuo tikrovės, Sara. Turi pripažinti savo problemas. Jei ne, savo metus iššvaistysi su Filu ar tokiais kaip jis. — Šiuose žodžiuose buvo daugiau tiesos, nei Sarai norėjosi. Ji turėjo teisę iš Filo prašyti daugiau, bet vargu ar nuo to kas pasikeistų. O jei paprašytų ir jis dėl to ją paliktų, tuomet nebebūtų net su kuo leisti savaitgalių. Tokia vienatvės galimybė jos visiškai nežavėjo, be to, Sara nenorėjo Filo iškeisti į knygų klubus, kaip padarė motina. Šios problemos Sara dar nebuvo išsprendusi, ir net nebuvo pasiruošusi spręsti. O dabar ji anaiptol nenorėjo būti kamuojama motinos. Būtų tik dar sunkiau.

— Ačiū už rūpestį, mama. Bet dabar ne metas apie tai kalbėti. Biure turiu daug ką nuveikti. — Sara pagalvojo, kad dabar kalba visai kaip Filas. Vengimas. Vienas geriausių jo žaidimų. Ir neigimas. Šitą ji pati jau daugelį metų žaidė.

Padėjusi ragelį, Sara jautėsi suirzusi. Taip sunku išmesti iš galvos taiklius motinos klausimus ir griežtą kritiką. Ji visada sugebėdavo nuginkluoti ir apnuoginti dukterį, o pati tyrinėdavo kiekvieną jos ląstelę. Toks tiriamas žvilgsnis buvo tiesiog nepakeliamas, o motinos išvados dėl Saros gyvenimo versdavo ją jaustis dar blogiau. Dabar Sara ėmė su baime laukti Padėkos dienos. Būtų geriau su Filu ir jo vaikais važiuoti slidinėti prie Tahou. Na, bent jau močiutė praskaidrins nuotaiką. Visada praskaidrindavo. Be to, labai tikėtina, kad Mimi pasikvies vieną iš savo draugų. Jie irgi visada būdavo labai malonūs vyrai. Mimi sekdavosi su tokiais susipažinti, kad ir kur eidavo.

Neilgai trukus po pokalbio su motina, senelė pati paskambino Sarai, dar kartą pakvietė ją kartu švęsti Padėkos dieną. Tik pokalbis su Mimi buvo linksmas, šiltas ir trumpas. Močiutė buvo tikras lobis. Paskui Sara sutvarkė paskutinius reikalus, susijusius su Stenlio turtu, užsirašė visus klausimus, kuriuos norėjo užduoti nekilnojamojo turto agentei, ir patikrino, ar išsiųsti visi laiškai paveldėtojams. Paskui pradėjo rūpintis kitų klientų reikalais. Darbo diena vėl užtruko trylika valandų, o Sara to nė nepastebėjo. Kai ji grįžo namo, buvo beveik dešimta, kai paskambino Filas — beveik vidurnaktis. Jis taip pat kalbėjo pavargusiu balsu ir pasakė, kad eina miegoti. Prasitarė, kad iš sporto salės grįžo jau po pusės dvylikos. Keista, kad jis yra vos už kelių kvartalų, o elgiasi taip, lyg penkias dienas per savaitę gyventų kitame mieste. Sara norėjo, kad jie būtų artimesni, ypač dabar, kai kiti reikalai klojosi nekaip. Kartais būdavo neįmanoma suprasti, kodėl bent retkarčiais susitikti su ja kurį darbo dienos vakarą jam atrodo tokia tragedija. Sara manė, kad po ketverių metų to prašyti nėra per daug.

Jie penkias minutes pašnekėjo telefonu, aptarė, ką veiks savaitgalį, o dar po dešimties minučių Sara nugrimzdo į neramų miegą viena gulėdama lovoje, kurios neklojo visą savaitę.

Tą naktį ji sapnavo košmarus apie motiną ir dukart pabudo verkdama. Kai ryte atsikėlė skaudančia galva ir maudžiančiu pilvu, pasakė sau, kad dabar liūdi dėl Stenlio. Nėra nieko, ko nepataisytų puodelis kavos, dvi tabletės aspirino ir sunki diena darbe. Visada padėdavo.

KETVIRTAS SKYRIUS

Kai pagaliau atėjo penktadienio vakaras, Sara jautėsi taip, lyg būtų pervažiuota tanko. Vienas iš Stenlio paveldėtojų su ja susisiekė, bet iš kitų dar nebuvo nieko girdėti. Susitikimas prie namo su nekilnojamojo turto agente numatytas pirmadienį. Dabar jai pasidarė labai smalsu pamatyti kitą pastato dalį. Metų metus Sarai jis buvo mįslė. Į kitus aukštus ji nebuvo nė žvilgtelėjusi, todėl dabar nekantriai laukė pirmadienio.

Aną dieną močiutė, kai paskambino iš karto po pašnekesio su motina, pasiūlė Sarai per Padėkos dieną atsivesti ką tik panorės. Ji visada šiltai sutikdavo anūkės draugus. Senelė nepaminėjo Filo, tačiau Sara suprato, kad kvietimas galioja ir jam. Mimi, priešingai nei Odrė, niekada nekišo nosies į kitų reikalus, nekritikavo ir neužduodavo klausimų, kurie galėtų priversti Sarą pasijusti nepatogiai. Jųdviejų santykiai visada buvo laisvi, šilti ir be priekaištų. Mimi buvo be galo malonus žmogus, ir Sara gyvenime nebuvo sutikusi nė vieno vyro, moters ar vaiko, kuriam ji nepatiktų. Ir kaip šita švelni, laiminga moteris galėjo paleisti į pasaulį tokį aštrialiežuvį vaiką kaip Odrė. Tačiau Odrės gyvenimas ir santuoka ne taip nusisekė, ir visos padarytos klaidos brangiai kainavo. Ilgas ir laimingas santuokinis Mimi gyvenimas klojosi daug ramiau ir sklandžiau, o vyras, už kurio ji ištekėjo, buvo su ja daugiau kaip penkiasdešimt metų ir pasitaikė tiesiog auksinis. Ne toks kaip Saros tėvas, kuris buvo visiškas nevykėlis. Taigi Odrė pasidarė irzli, linkusi priekaištauti ir įtari. Sara negalėjo to pakęsti, nors motinos ir nekaltino. Saros tėvas dėl polinkio į alkoholį nesugebėjo rūpintis niekuo, net savimi, ir taip sužlugdė Odrę.

Penktadienio vakarą grįžusi namo, Sara jautėsi išsekusi fiziškai ir išsunkta emociškai. Pamatyti, kaip Stenlio pelenai uždengiami plokšte, jai buvo didelis smūgis. Vadinasi, viskas tikrai baigta, ir dėl to ji sielvartavo. Ilgas gyvenimas, tačiau daugeliu atžvilgių tuščias. Stenlis paliko milžinišką turtą, bet labai mažai ko kito. Dabar Sara negalėjo neprisiminti jo įspėjimų dėl to, kaip pati gyvena. Gyvenime telpa daugiau negu vien darbas, ir staiga Sara tai suprato daug aiškiau negu bet kada. Per pastaruosius trejus metus Stenlio pasakyti žodžiai nenuėjo veltui. Saros požiūris į šios savaitės įvykius, net Filo nenorą pasimatyti paprastą dieną, pradėjo keistis. Staiga ji pasijuto be galo pavargusi ir nebenorėjo klausytis pasiaiškinimų, kuriuos girdėdavo ketverius metus. Gal programoje tai nenumatyta, bet jai reikėjo ir norėjosi daugiau. Širdyje liko nuoskauda dėl to, kad jis atsisakė užsukti ir paguosti ją tą naktį, kai mirė Stenlis. Net jeigu jie neplanuoja susituokti, ketveri metai turėtų šį tą reikšti. Turėtų būti bent jau galimybė ir noras patenkinti vienas kito poreikius ir būti šalia sunkią akimirką, jeigu ne daugiau. O Filas buvo užsispyręs ir nenorėjo nieko keisti. Jeigu viskas taip klostosi, tai kokia draugystės prasmė? Nejaugi tik seksas? Sara norėjo daugiau. Stenlis buvo teisus. Gyvenime turėtų būti dar kas nors, ne tik darbas šešiasdešimt valandų per savaitę ir reti pasimatymai.

Pagal nerašytą susitarimą Filas atvažiuodavo pas Sarą penktadienio vakarą apie aštuonias, po treniruotės. Kartais devintą. Jis atkakliai tvirtino, jog bent dvi ar trys valandos sporto salėje jam būtinos, kad atsipalaiduotų po sunkios darbo dienos. Be to, tai padėjo jam išlaikyti fantastišką kūną, ir vyrukas tai puikiai žinojo, kaip ir Sara. Kartais tai ją nervindavo. Jis buvo daug geresnės formos už ją. Sara prie darbo stalo praleisdavo po dvylika valandų per parą ir mankštindavosi tik savaitgaliais. Atrodė puikiai, bet ne taip gerai kaip Filas, praleidžiantis sporto salėje ne mažiau kaip dvidešimt valandų per savaitę. Sara nedėjo tiek pastangų, nes tiesiog neturėjo laiko. Jis laiko atrasdavo, ištisas valandas. Sarai tai nuolat neduodavo ramybės, bet ji stengėsi suprasti. Tačiau darėsi vis sunkiau, nes į galvą lindo mintys apie tai, kiek mažai laiko jis skiria jai. Sara Filui niekada nebuvo svarbiausia, o tai jau tikrai kėlė nerimą. Ji norėjo jam rūpėti, bet žinojo, kad taip nėra. Visada manė, kad laikui bėgant taps jam svarbesnė, tačiau per pastaruosius keletą mėnesių viltis ėmė blėsti. Filas griežtai laikėsi savo. Jų santykiai nesikeitė. Jis gebėjo išlaikyti esamą padėtį, ir Sara jautėsi tik kaip meilužė dviem naktims per savaitę. Ji nelabai žinojo kodėl, bet per keletą dienų po Stenlio mirties geriau nei bet kada suprato, kad to tikriausiai nepakanka. Jai reikėjo daugiau. Gal ne vedybų, bet gerumo, emocinės paramos ir meilės. Po Stenlio mirties ji jautėsi pažeidžiamesnė.

Dabar, negaudama iš Filo to, ko jai reikia, Sara įsižeidė. Ji nusipelnė daugiau nei dvi paprastos naktys per savaitę. Tačiau moteris gerai suprato, kad jei nori palaikyti šitą draugystę, turi priimti sąlygas, dėl kurių juodu susitarė pačioje pradžioje. Filas nenusileis. O išsiskirti su juo Sara bijojo. Anksčiau pagalvodavo apie tai, bet baiminosi galų gale likti viena kaip motina. Odrės gyvenimas ją gąsdino. Sara mieliau rinktųsi likti su Filu, o ne bastytis po knygų klubus ir žaisti bridžą. Per ketverius metus ji nesutiko nė vieno žmogaus, kuris būtų taip stipriai patikęs. Tačiau su Filu dvi dienas per savaitę ji bendravo labiau iš įpročio, o ne iš širdies, ir to nepavadintum tikra draugyste. Likdama su juo, moteris daug ko atsisakė. Vilties rasti ką nors geresnį — vyrą, kuris būtų jai mielesnis ir labiau mylėtų. Dabar tai atrodė didesnė dilema nei anksčiau. Stenlio mirtis daug ką sujaukė.

Filas tą vakarą pasirodė anksčiau nei įprastai. Duris atsirakino raktu, duotu Saros, įėjo vidun ir išsitiesė ant sofos. Pačiupęs nuotolinio valdymo pultelį, įsijungė televizorių. Sara pamatė jį, išėjusi iš dušo. Filas per petį žvilgtelėjo į ją, padėjo galvą ant sofos atlošo ir sudejavo:

— Dieve, kokia sumauta savaitė.

Pastaruoju metu Sara atkreipė dėmesį, kad jis visada pirmiausia papasakodavo apie savo savaitę. Apie ją paklausdavo tik paskui — jeigu išvis paklausdavo. Tiesiog nuostabu, kiek daug dalykų pastaruoju metu ją ėmė erzinti. Tačiau vis dėlto jie tebebuvo kartu. Dabar Sara stebėjo savo jausmus jam, savo reakciją — nešališkai, lyg būtų kitas žmogus, deus ex machina, kabanti palubėje, stebinti viską, kas vyksta kambaryje, ir tyliai sau komentuojanti įvykius.

— Taip, man irgi. — Sara pasilenkė jo pabučiuoti, vis dar šlapia ir varvančiais plaukais, susisupusi į rankšluostį. — Kaip tavo bylos?

— Nesibaigiančios, nuobodžios ir kvailos. Ką turime vakarienei? Mirštu iš bado.

— Kol kas nieko. Nežinojau, ar norėsi kur nors eiti, ar likti čia.

Penktadienio vakarais jie dažniausiai niekur neidavo, nes abu būdavo nuvargę po savaitės darbe, ypač Sara. Filas taip pat sunkiai dirbo, patirdavo didesnę įtampą nei ji, jam dažnai tekdavo bylinėtis. Beje, Filui bylinėtis patiko, bet dėl bylų jis nerimaudavo labiau nei ji ištisas valandas besiaiškindama naujus mokesčių įstatymus, kurie būtų naudingi jos klientams arba juos apsaugotų. Sara turėjo dirbti stropiai, nuolat gilintis į daugybę smulkmenų ir nuo to išvargdavo. Filo veikla atrodė dinamiškesnė.

Juodu su Filu labai retai planuodavo ką nors daryti penktadienio vakarais ar net šeštadieniais. Kai susitikdavo, kartais ką nors sugalvodavo.

— Aš nieko prieš kur nors nueiti, jei nori, — pasiūlė Sara, galvodama, kad galbūt tada kiek pralinksmėtų. Ją vis dar buvo apnikęs liūdesys dėl Stenlio. Draugo mirtis šią savaitę ant visko metė šešėlį. Tačiau dabar, nors buvo nepatenkinta juo, abejojo, Sara džiaugėsi matydama Filą. Kaip visada. Jis buvo savas, susitikimas su juo savaitgalį visada buvo puikus būdas atsipūsti, o kartais juodu šauniai praleisdavo laiką. Gulėdamas ant sofos ir žiūrėdamas televizorių vyrukas atrodė toks gražus, jaunas ir gyvybingas. Jis buvo beveik metro devyniasdešimties ūgio, smėlio spalvos plaukais, žaliomis akimis. Filas buvo nuostabus vyriškosios giminės egzempliorius — plačiais pečiais, plonu liemeniu ir ilgomis kojomis. Dar geriau jis atrodė nuogas, tačiau šiandien Sara nesijautė tam nusiteikusi. Liūdesys visada numalšindavo jos libido. Šią savaitę moteris labiau norėjo tiesiog jį apkabinti ir pabūti taip. Tai padaryti buvo nesunku. Juodu retai mylėdavosi penktadieniais, nes dažniausiai būdavo per daug pavargę. Tačiau paprastai atsigriebdavo šeštadienį ryte ar vakare, o paskui kartais dar ir sekmadienį prieš Filui grįžtant namo pasiruošti ateinančiai savaitei. Jau seniai Sara bandė jį įkalbėti pasilikti ir pirmadienio naktį, bet jis vis atsakydavo, kad jam labiau patinka į darbą važiuoti iš savo namų. Saros namuose be savo daiktų Filas jausdavosi kaip be rankų. Sakė, kad prieš žengdamas į ringą pirmadienio rytą turi gerai išsimiegoti, o Sara jį per daug blaškanti. Be abejo, Filas laikydavo šį pasakymą komplimentu, tačiau ji vis tiek jausdavosi nusivylusi.

Sara visada ieškojo būdų, kaip kuo daugiau laiko praleisti kartu, tuo tarpu Filas rasdavo kitų, kaip tą laiką apriboti. Kol kas jis pirmavo. O gal ir atvirkščiai — po truputį pralaimėjo kur kas svarbesniuose reikaluose. Šitaip spirdamasis jis pamažu nuteikė Sarą prieš save, privertė ją pasijusti nevertinama. Sara nenorėjo to pripažinti, bet galbūt motina teisi. Galbūt jai iš gyvenimo reikia daugiau, nei Filas gali duoti. Santuokos nereikia, nes to nebuvo ir Saros planuose, bet norėtųsi bent jau savaitgalių ir keleto neplanuotų susitikimų. Ji jautėsi taip, lyg per keletą dienų po Stenlio mirties iš naujo vertintų savo gyvenimą ir ko iš jo nori. Suprato, kad nenori gyvenimo baigti kaip jis — viena, tik su savo pinigais ir profesiniais laimėjimais. Turi būti šis tas daugiau. Filas nebuvo „daugiau“ ir net neatrodė, kad nori būti. Staiga Sara ėmė viskuo abejoti — taip, kaip dar niekada iki šiol. Galbūt Stenlis buvo teisus grauždamas ją už per sunkų darbą ir nesugebėjimą gyventi.

— Neprieštarausi, jei šį vakarą tiesiog užsisakysime maisto į namus? — paklausė Filas rąžydamasis. — Aš taip patogiai įsitaisiau ant sofos, kad nežinau, ar įstengsiu pajudėti. — Atrodo, jis nieko nė neįtarė apie visą savaitę Sarą kamavusias didžiules dvejones. Viskas atrodė normalu.

— Žinoma, puiku. — Sara turėjo nemažą pluoštą valgiaraščių iš restoranų, kuriuose jie užsisakinėdavo maisto: indų, kinų, tailandiečių, japonų, italų patiekalai... Neišsenkančios galimybės. Ji ir viena dažniausiai valgydavo tik pirktinį maistą. Moteris neturėjo nei laiko, nei kantrybės ruošti valgį, be to, ir jos gabumai buvo riboti — tai ji nuoširdžiai pripažino.

— Ko tu šiandien norėtum? — paklausė ji, mintyse nuspręsdama, kad vis dėlto džiaugiasi jį matydama. Kad ir kokios būtų Filo ydos ir trūkumai, likti vienai atrodė baisiau. Vien būdamas šalia jis lyg ir išsklaidė kai kurias abejones. Sarai patiko būti su Filu — dėl to ir norėjo dažniau jį matyti.

— Net nežinau... Tailandietiško? Sušio? Man jau bloga nuo picos. Visą savaitę darbe vien picą ir valgiau. Gal ko nors meksikietiško? Dvi jautienos buritos su guacamole padažu būtų pats tas. Tau tinka? — pasiūlė Filas. Jis dievino aštrų maistą.

— Nuostabu, — nusišypsojo Sara. Jai ši mintis taip pat visai patiko. Moteris mėgę tingius penktadienio vakarus, kuriuos jie leisdavo valgydami susėdę ant grindų, žiūrėdami televizorių ir ilsėdamiesi po sunkios savaitės. Jie beveik visada būdavo pas Sarą, tik kartais miegodavo Filo bute. Jam labiau patiko nuosava lova, bet vis dėlto savaitgaliais rinkdavosi miegoti pas ją. Nes galėdavo išeiti kada panorėjęs ir imtis savų reikalų.

Sara užsakė meksikietišką patiekalą Filui, taip pat dvi tortilijas su vištiena ir sūriu sau, dvigubą porciją guacamole padažo, o belaukiant maisto susiraitė šalia jo ant sofos. Jis ją apkabino ir prisitraukė arčiau, paskui abu tuščiais žvilgsniais spoksojo į televizorių. Rodė kažkokią laidą apie ligas Afrikoje, kuri nė vieno nedomino, bet buvo geras fonas, kol abiejų protai ilsėjosi po pašėlusios savaitės. Abu buvo lyg lenktyniniai žirgai, kuriems reikia atsipūsti po ilgo bėgimo. Abu sunkiai dirbo.

— Ką nori veikti rytoj? — paklausė Sara. — Ar vaikai šį savaitgalį dalyvauja kokiose nors varžybose?

— Ne. Neturiu jokių tėviškų įsipareigojimų. Šįkart jie apsieis be manęs.

Filo sūnus rugpjūtį išvažiavo mokytis į Kalifornijos universitetą, o abi dukros savaitgaliais turėdavo ką nuveikti su draugais. Kai sūnus išvažiavo, nebereikėjo su juo eiti į sporto renginius. O dukterys labiau domėjosi berniukais negu sportu, todėl gyvenimas jam dar palengvėjo. Vyresnėlė puikiai žaidė tenisą, ir Filui patikdavo žaisti kartu. Tačiau sulaukus penkiolikos tėvai jai tapo paskutiniais žmonėmis, su kuriais norėtųsi leisti laiką. O jaunėlė apskritai mažai sportavo. Atrodė, kad sportas buvo vienintelis būdas Filui bendrauti su savo vaikais.

— O tu ką nori veikti? — abejingai paklausė jis.

— Nė nežinau. Gal pažiūrėti kokį filmą. Moderniojo meno muziejuje vyksta puiki fotografijos paroda, jei norėtum nueiti. — Sara jau seniai norėjo ten apsilankyti ir tikėjosi tai padaryti, kol paroda nesibaigė.

— Žinai, o aš rytoj turiu padaryti daug darbų, — staiga prisiminė Filas. — Reikia nusipirkti naujas padangas, nusiplauti automobilį, parsinešti drabužius iš valyklos, išsiskalbti, apsitvarkyti... — Sara žinojo, ką tai reiškia. Jis išeis anksti ryte, vos tik atsikėlęs, ir grįš pavakarieniauti. Šitą žaidimą jis dažnai žaisdavo: iš pradžių pasakydavo, kad neturi ką veikti, paskui nuo ryto iki vakaro darydavo darbus, dėl kurių, jo manymu, Sarai vargintis ir padėti nereikia. Jam patiko tvarkytis vienam. Sakydavo, kad taip greičiau, be to, kam dar švaistyti jos laiką. Sarai būtų patikę padėti. Taip ji būtų pasijutusi artimesnė Filui, bet šis to visomis išgalėmis vengė. Per didelis artumas versdavo jį jaustis nepatogiai.

— O gal geriau praleiskime dieną kartu? Išsiskalbti galėsi čia sekmadienį, — pasiūlė ji. Daugiabutyje, kur ji gyveno, buvo skalbykla — ne geresnė, bet ir ne prastesnė nei jo name, o kol drabužiai bus skalbiami, juodu galėtų kartu pažiūrėti filmą. Sara net pati būtų sutikusi pasirūpinti jo skalbiniais. Kartais jai patikdavo dirbti tokius nedidelius namų ūkio darbus.

— Nebūk kvaila, drabužius skalbsiu pas save. Galiu net nueiti ir nusipirkti daugiau apatinių. — Jis neretai taip elgdavosi, kai tingėdavo arba neturėdavo laiko skalbti. Dauguma viengungių šitaip daro. Filas pirkdavosi ir marškinius, kai neturėdavo kada pasiimti savų iš valyklos. Taigi jis turėjo kalnus apatinių ir pilną spintą marškinių. Jam taip buvo gerai. — Padangas nusipirksiu iš ryto. Noriu nuvažiuoti į Oklendą. Gal tu nueik į tą muziejų, kol aš susitvarkysiu? Fotografija man nėra įdomu. — Kaip ir leisti šeštadienį kartu. Filas brangino savo nepriklausomybę ir viską darydavo pats, tik vakare grįždavo pas Sarą.

— Man labiau patiktų su tavimi, — tvirtai atsakė ji jausdamasi apgailėtinai. Tada suskambo durų skambutis — atvežė vakarienę. Sara nebenorėjo ginčytis dėl Filo darbų ar to, ką abu galėtų nuveikti ateinančią dieną.

Maistas buvo skanus, ir pavalgęs Filas vėl patenkintas išsitiesė ant sofos. Sara likučius padėjo į šaldytuvą, jei užsinorėtų valgyti vėliau. Paskui atsisėdo ant grindų šalia Filo, o jis pasilenkė ir ją pabučiavo. Sara nusišypsojo. Tuo ir būdavo malonūs jų savaitgaliai — jie negalėdavo kartu atlikti namų ūkio darbų, bet jis rodydavo švelnumą, kai būdavo šalia. Nors Filas taip stengėsi išlaikyti atstumą, jis stebėtinai gebėdavo būti ir šiltas. Įdomus dvilypis žmogus — nepriklausomas ir kartu draugiškas.

— Ar šiandien sakiau, kad tave myliu? — paklausė jis prisitraukdamas Sarą arčiau.

— Pastaruoju metu ne, — nusišypsojo ji. Per savaitę Sara pasiilgo jo, taip velniškai pasiilgo. Savaitgaliais viskas klodavosi geriau, bet sekmadienį jis vėl dingdavo visoms penkioms dienoms. Nuo to jų bendravimo kontrastas tik dar labiau išryškėdavo. — Aš irgi tave myliu, — atsakė ji, pabučiuodama jį, o paskui prisiglaudė ir paglostė jo šviesius šilkinius plaukus.

Jie kartu pažiūrėjo vienuoliktos valandos žinias. Penktadienio vakarai visada prabėgdavo greitai. Jie tik pavalgydavo, porą valandų pailsėdavo, pasikalbėdavo apie praėjusią savaitę ar tiesiog tyliai pasėdėdavo. Pusė savaitgalio jau praėjo Sarai nė nespėjus atsikvėpti, atsipalaiduoti ir juo pasimėgauti. Ji negalėjo patikėti, kad laikas taip greitai bėga.

Šeštadienio rytą jie nubudo gana anksti. Lapkričio rytas buvo šaltas, pilkas. Tuo metu, kai juodu ropštėsi iš lovos, smulkus lietutis plovė langus. Filas nuėjo nusiprausti, o Sara paruošė pusryčius. Rytais ji visada paruošdavo valgio. Filas nuolat sakydavo, kad dievina jos pusryčius — puikius su kiaušiniu apkepintus skrebučius, vaflius ir kiaušinienę. Jai sunkiau sekėsi kepti kiaušinius skystais tryniais ir omletus, bet kartais pavykdavo paruošti nuostabią kiaušinienę su kumpiu. Šį kartą ji padėjo ant stalo kiaušinienę su pakepintos šoninės gabalėliais, bandeles, didelę apelsinų sulčių stiklinę jam ir kavos aparatu puikiai paruoštos latte kavos sau. Tą kavavirę Filas padovanojo Sarai per Kalėdas pirmais draugystės metais. Nelabai romantiška dovana, bet aparatas jau ketverius metus buvo visai pravartus daiktas. Sara jį naudodavo tik tada, kai pas ją būdavo Filas. Kitais rytais bėgdama į darbą ji tiesiog sustodavo „Starbucks“ kavinėje ir nusipirkdavo kapucino išsinešti. Tačiau savaitgaliais juodu mėgaudavosi Saros paruoštais pusryčiais.

— Pasakiška, — šlamšdamas kiaušinienę ir šoninę patenkintas tarė Filas. Sara parnešė laikraštį ir padavė jam.

Tai buvo nuostabus tingus šeštadienio rytas, ir jai būtų patikę tiesiog grįžti su juo į lovą ir pasimylėti. Jie to nedarė jau nuo praėjusios savaitės. Kartais, kai vienas ar abu būdavo pernelyg pavargę ar blogai jausdavosi, jie praleisdavo savaitgalį ir be sekso. Tačiau Sarai patiko jų intymaus gyvenimo pastovumas ir reguliarumas. Juodu gerai vienas kitą pažinojo ir puikiai leido laiką lovoje. Būtų sunku to atsisakyti. Sara daug ko nenorėjo prarasti: Filo draugija maloni, jis sumanus, be to, jis taip pat teisininkas ir domisi jos darbu, bent jau šiek tiek, nors, reikia pripažinti, mokesčių teisė jam ne itin įdomi.

Susitikę jie puikiai leisdavo laiką, mėgo tokius pat filmus ir tokį pat maistą. Sarai patiko Filo vaikai, nors ir nedažnai juos matydavo, tik keletą kartų per metus. O kai jie išeidavo kur susitikti su jo ar jos draugais, paskui paaiškėdavo, kad abiem patiko tie patys žmonės ir abu apie juos susidarė panašią nuomonę. Daug kas klojosi puikiai, todėl Sarą ir nervino tai, kad Filas nenori nieko daugiau. Pastaruoju metu ji jau panoro kartu apsigyventi, tačiau apie tai negalėjo būti nė kalbos. Filas iš pat pradžių pasakė, kad nenori nei tuoktis, nei gyventi kartu nesusituokus, tik susitikinėti. Taip ir buvo. Ir jau ketverius metus jam šito pakako.

O Sara ėmė jaustis per sena santykiams beveik be jokių įsipareigojimų. Savaitgaliais jie bendravo ir dalijosi lova. Bet daugiau jų niekas nesiejo. Kartais moteriai imdavo atrodyti, kad jie jau per ilgai tiesiog susitikinėja. Jai jau trisdešimt aštuoneri, ji jau tiek laiko susitikinėja su daugybe žmonių: būdama paauglė, studentė, teisės studentė, jauna teisininkė, o dabar jau įmonės partnerė. Ji daro karjerą, tačiau vis dar palaiko tokius pat santykius kaip studijuodama Harvarde. Sara negalėjo nieko pakeisti, nes Filas buvo užsispyręs ir nustatęs griežtas ribas. Jis visada turėjo tvirtą nuomonę dėl to, ko nori iš jųdviejų santykių. Tačiau kai tas pats truko jau kelintus metus iš eilės, Sara ėmė jaustis lyg įklimpusi. Niekas nesikeitė — nei pirmyn, nei atgal. Tiesiog sustojo vietoje, o ji seno. Sarai tai atrodė keista. Bet ne jam. Filas manė vis dar tebesąs berniukas ir tuo džiaugėsi. Sara nenorėjo vaikų ar santuokos, bet tikrai troško daugiau, nes Filas jai patiko; negana to, tam tikra prasme Sara jį mylėjo, nors ir žinojo, kad kartais jis būna savanaudis, kad gali būti arogantiškas ir net pasipūtęs, o pirmenybę teikia kitiems dalykams nei ji. Tačiau tobulų nebūna. Sarai visada buvo svarbiausia jai rūpintys žmonės. Filui svarbiausias buvo jis pats. Jis vis primindavo Sarai, kad pagal saugumo instrukciją lėktuvuose visada pirma reikia pačiam užsidėti deguonies kaukę, tik tada padėti kitiems. Pirmiausia pasirūpinti savimi. Visada. Jis tai laikė gyvenimo pamoka ir šitaip pateisindavo savo elgesį su kitais. Filas šią teoriją dėstydavo taip, kad atrodė neverta ginčytis, todėl Sara nesivargindavo. Tiesiog jie buvo skirtingi. Kartais ji pagalvodavo, kad galbūt tai yra esminis vyrų ir moterų skirtumas, o ne jo vieno išskirtinis bruožas. Sunku pasakyti. Tačiau buvo akivaizdu, kad Filas savanaudis, visada pirmiausia rūpinasi savimi ir daro tai, kas geriausia jam. Kaipgi tada prašysi iš jo daugiau.

Papusryčiavęs Filas išėjo rūpintis savo reikalais, o Sara paklojo lovą. Jis užsiminė, kad nakvos čia ir kitą naktį, todėl ji pakeitė patalynę ir vonioje padėjo švarių rankšluosčių. Paskui išplovė indus ir nuėjo parsinešti drabužių iš valyklos. Kaip ir visi vieniši dirbantys žmonės, ji niekada neturėdavo laiko tai padaryti darbo dienomis. Namų ruošos moteris galėdavo imtis vienintelę dieną per savaitę — šeštadienį. Kaip ir Filas. Tik Sarai būtų patikę tai daryti kartu. Filas garsiai nusikvatojo, kai Sara apie tai užsiminė, tiesiog nuleido juokais sakydamas, kad taip elgiasi susituokę žmonės, o jie juk nesusituokę. Jie buvo viengungiai, jis dažnai pasakydavo tai aiškiai ir garsiai. Atskirai skalbdavo drabužius, atskirai dirbdavo namų ūkio darbus, gyveno atskirus gyvenimus atskiruose butuose, miegojo atskirose lovose. Jie susitikdavo gerai praleisti poros dienų, bet ne iš dviejų gyvenimų padaryti vieną. Jis dažnai tai kartodavo. Sara suprato skirtumą, bet tuo nesidžiaugė. O Filas, atvirkščiai — džiaugėsi. Net labai.

Grįžusi iš valyklos, Sara sudėjo skalbinius į vietą, tada nuėjo į fotografijos parodą muziejuje. Nusprendė, kad paroda graži ir įdomi. Jai norėjosi pasidalyti įspūdžiais su Filu, bet žinojo, kad jis iš proto dėl muziejų nesikrausto. Paskui Sara išėjo pasivaikščioti po Žaliosios prieplaukos parką, šiek tiek prasimankštinti ir pakvėpuoti grynu oru, o pakeliui namo dar užsuko į parduotuvę nupirkti maisto produktų, taigi grįžo šeštą valandą vakaro. Sara nutarė paruošti vakarienę, paskui jie su Filu gal išsinuomos filmą ar net nueis į kiną. Pastaruoju metu abu mažai laiko praleisdavo draugų kompanijoje. Dauguma Saros draugų buvo susituokę, turėjo vaikų, o Filas juos laikė be galo nuobodžiais. Jam patiko jos draugai, tačiau jis negalėjo pakęsti jų gyvenimo būdo. Visi žmonės, su kuriais juodu susipažino pradėję draugauti, dabar jau buvo sukūrę šeimas. O Filas sakydavo, kad neįmanoma palaikyti protingo pokalbio, kol draugų mažametis ar naujagimis klykia, nes nori valgyti arba jam skauda ausį. Jis kartodavo, kad savo jau yra atsiėmęs. Jo draugai buvo panašaus amžiaus arba jaunesni vyrai, kurie niekada nebuvo vedę arba jau seniai išsiskyrė ir tuo džiaugėsi. Jie pyko ant buvusių žmonų arba vaikų, kuriuos neabejotinai sugadino netikusios motinos, ir siuto dėl mokamų alimentų, nes jiems visada atrodė, kad atiduoda per daug. Jie visi sutartinai tikėjo buvę apgauti ir buvo pasiryžę daugiau nepasiduoti. Filas Saros draugus laikė pernelyg šeimyniškais, nors iš pradžių juos mėgo, tuo tarpu Sarai atrodė, kad jo draugai yra per daug paviršutiniški ir ciniški, taigi su žmonėmis jie bendravo ne per daugiausia. Sara pastebėjo, kad dauguma Filo amžiaus vyrų dabar susitikinėja su gerokai jaunesnėmis moterimis — bemaž perpus jaunesnėmis už ją ir visiškai kitokiomis nei ji. Taigi pastaruoju metu juodu su Filu laiką leisdavo tik dviese, ir kol kas taip abiem buvo gerai, nors nuo išorinio pasaulio jie ir atsiskyrė. Dabar ir vienas, ir kitas vis rečiau matėsi su draugais.

Filas su savaisiais susitikdavo darbo dienomis — sporto salėje ar bare. Tai buvo dar viena priežastis, kodėl jis taip neturėdavo laiko susitikti su Sara darbo dieną ir neleisdavo jai kėsintis į jo nepriklausomybę. Filas visai neslėpė, kad nori bendrauti su draugais, nesvarbu, ar Sarai jie patinka, ar ne. Darbo dienų vakarai priklausė jam.

Filas nepaskambino visą šeštadienį, todėl Sara nutarė, kad jis užsiėmęs, ir pati taip pat neskambino. Žinojo, kad atlikęs visus darbus jis atvažiuos. Vyrukas pasirodė pusę aštuonių, apsivilkęs mėlynus džinsus ir juodą megztuką aukšta apykakle — taip atrodė seksualiau nei bet kada. Sara buvo bebaigianti ruošti vakarienę ir vos įžengusiam pro duris Filui padavė taurę vyno. Jis nusišypsojo, pabučiavo ją ir padėkojo.

— Vaje, kaip tu mane lepini... Nuostabiai kvepia... Kas vakarienei?

— Keptos bulvės, Cezario salotos, kepsnys ir sūrio tortas. — Tai buvo Filo mėgstamiausi patiekalai, tačiau jie viliojo ir pačią Sarą. Be to, ji nupirko butelį prancūziško Bordo vyno. Šis jai patiko labiau nei „Napa Valley“ rūšies.

— Nieko sau! — Filas gurkštelėjo vyno ir sučepsėjo, o po dešimties minučių abu susėdo prie sukriošusio Saros valgomojo stalo. Jis niekada neniurzgėjo dėl prastų jos baldų — atrodo, jų nė nepastebėdavo. Užtat labai išgyrė jos paruoštą vakarienę. Kepsnį Sara buvo iškepusi taip, kaip jam labiausiai patiko — apskrudino nei per daug, nei per mažai. Filas gėrėdamasis užsipylė jos paruošto grietinės ir česnakų padažo ant keptų bulvių. Kartais Sarai išties patikdavo šeimininkauti. Net Cezario salotas pavyko paruošti nuostabiai skanias.

— Oho! Na ir vakarienė! — Filui maistas labai patiko, ir Sara jautėsi pamaloninta. Jis dažnai sakydavo malonius žodžius, sugebėdavo pagirti, ir Sarai tai labai patiko. Motina jai visą gyvenimą tik priekaištavo, o tėvas paprastai būdavo per daug įkaušęs, kad išvis ją pastebėtų. Todėl moteriai buvo labai svarbu, kad kas nors jaustų dėkingumą už tai, ką ji daro. Filas dažniausiai sugebėdavo parodyti esąs dėkingas.

— Tai ką šiandien nuveikei? — linksmai paklausė ji paduodama jam gabalėlį sūrio torto. Sarai daug labiau patiko šokoladinis, tačiau Filui ji visada pirkdavo sūrio. Žinojo, kuris jo mėgstamiausias. — Ar nusipirkai padangas ir padarei viską, ką norėjai? — Ji numanė, kad taip ir nutiko, nes jo nebuvo devynias valandas. Tikriausiai spėjo viską atlikti iki grįždamas pas ją vakarienės.

— Tu nepatikėsi, niekaip nepatikėsi, koks tingus šiandien buvau. Grįžau namo, susiruošiau, bet galiausiai ėmiau žiūrėti kažkokį kvailą seną filmą apie gladiatorius. Ne „Spartaką“, o kažkokią labai nevykusią jo versiją. Sėdėjau gal tris valandas, o tada baisiai aptingau. Truputį pamiegojau. Tada paskambinau keletui žmonių. Nuėjau parsinešti drabužių iš valyklos ir netyčia sutikau Deivą Makersoną — metų metus nebuvau jo matęs. Tai va, papietavome, o paskui nuvažiavome pas jį ir žaidėme vaizdo žaidimus. Jis neseniai persikraustė į fantastišką namą netoli prieplaukos, su vaizdu į visą įlanką. Išmaukėme butelį vyno, o paskui grįžau čia. Padangas nusipirksiu kitą savaitę. Žinai, šiandien buvo viena iš tų dienų, kai nieko doro nenuveikiau, bet buvo gera. Kaip malonu vėl susitikti su Deivu. Nė nežinojau, kad praėjusiais metais jis išsiskyrė. Dabar turi labai mielą merginą. — Filas linksmai nusijuokė, o Sara stengėsi į jį nespoksoti. — Ji maždaug tokio amžiaus kaip vyriausias jo vaikas. Tiesą sakant, gal net metais jaunesnė. Senąjį namą Tiburone jis atidavė Šarlenai, bet naujasis man kur kas labiau patinka. Stilingesnis, modernesnis, o Šarlena visada buvo tikra kalė.

Sara sėdėjo ir klausėsi netekusi amo. Nieko nepasakė. Ji paliko Filą ramybėje visą dieną, kad galėtų nudirbti savo darbus, nes nenorėjo įkyrėti, o jis per tą laiką žiūrėjo televizorių, pietavo su draugu ir žaidė. Jis būtų galėjęs būti su ja, jei tik būtų norėjęs. Tačiau, pasirodo, nenorėjo. Jis mieliau dieną praleido su draugužiu kalbėdamas apie tai, kokia kalė buvo jo žmona, ir grožėdamasis jo paaugle mergina. Sara beklausydama vos nepravirko, tačiau iš visų jėgų stengėsi susitvardyti. Šitokiais poelgiais Filas ją baisiai skaudindavo ir nuvildavo. O jis nė nenutuokė, kaip ją nuliūdino, — kas gi čia tokio? Štai čia ir buvo šuo pakastas. Viskas, ką jis nuveikė per dieną, atrodė nieko blogo. Nieko blogo ir palikti Sarą vieną, nesvarbu, kad buvo savaitgalis. Jis manė gyvenantis savo gyvenimą. Savo — ne jų abiejų. Ketverius metus Sara su tuo taikstėsi, tačiau dabar toks elgesys ėmė siutinti. Ji jautėsi įžeista ir įskaudinta dėl to, kad Filas teikia pirmenybę tokiems dalykams. O kai keletą kartų pamėgino jam tai pasakyti, tik pasirodė esanti bjauri bambeklė. Labiau už viską jis nekentė priekaištų ir norėjo gyventi visiškai nevaržomas.

— Matei ją? — paklausė Sara įbedusi žvilgsnį į lėkštę. Žinojo, kad jei dabar pažiūrėtų į Filą, pasakytų ką nors, dėl ko vėliau tektų gailėtis, imtų bartis ir barnis užtruktų visą vakarą. Ji buvo tikrai įpykusi, šįkart net labiau nei įskaudinta. Jautėsi taip, lyg Filas iš jos būtų pavogęs dieną.

— Šarleną? Žinoma. Mes su ja mokėmės koledže, gal pamiršai? Pirmame kurse su ja susitikinėjau, taip ir Deivas su ja susipažino. Ji įsitaisė vaiką, tada jis ją vedė. Džiaugiuosi, kad ne aš. Jėzau, negaliu patikėti, kad jie gyveno susituokę dvidešimt trejus metus. Vargšas šunsnukis. Ji kaip reikiant jį apšvarino. Visos jos taip, — atsakė Filas patenkintas šlamšdamas tortą. Paskui dar kartą pagyrė vakarienę. Sara jam pasirodė pritilusi, tačiau vyrukas pamanė, kad ji tiesiog persivalgė arba pavargo ruošdama maistą.

Sarai visa jo šneka — apie Šarleną, jos santuoką ir apskritai moteris — atrodė niekinga. Galima pamanyti, kad moterys tik ir medžioja vyrus, kad galėtų už jų ištekėti, o paskui išsiskirti ir viską iš jų atimti. Ji žinojo, kad kai kurios moterys taip elgiasi. Bet dauguma ne.

— Aš turėjau galvoje ne Šarleną, — tyliai tarė Sara. — Kalbėjau apie merginą. Tą, kuri jaunesnė už vyriausią Deivo vaiką. — Vadinasi, jai dvidešimt dveji. Sara mokėjo skaičiuoti. Ji tiesiog negalėjo suvokti to, ką Filas pasakė apie savo koledžo laikų kambario draugą. Kas atsitiko visiems šitiems vyrams, kurie geidžia jaunučių merginų — dar beveik vaikų? Nejaugi nė vienas iš jų nenori suaugusios protingos moters? Tokios, kuri turi gyvenimo patirties ir yra subrendusi? Sėdėdama šalia Filo, Sara pasijuto kaip seniena; Jai, trisdešimt aštuonerių sulaukusiai moteriai, tos mergaičiukės beveik galėtų būti dukterys. Gąsdinanti mintis.

— Ar matei tą merginą? — pakartojo Sara, o Filas pažvelgė į ją keistu žvilgsniu, galvodamas, ar tik nebus jos suėmęs pavydas. Jam pačiam atrodė, kad tai būtų tikra kvailystė, bet tos moterys... Jas nuliūdinti gali kvailiausi menkniekiai. Filas buvo įsitikinęs, kad Sara dar nepakankamai sena įsižeisti dėl savo amžiaus, tuo labiau ko nors kito. Bet iš tiesų taip ir nutiko, o dar labiau ji įsižeidė dėl to, kad jis praleido dieną be jos. Sara visą šeštadienį buvo viena, o jis drybsojo savo bute, paskui žaidė vaizdo žaidimus su draugu. Ji jautėsi tikrai įskaudinta.

— Aišku, mačiau. Slampinėjo aplink. Truputį pažaidė su mumis pulą. Miela panelė — nelabai protinga, bet atrodo kaip „Playboy“ kiškutis. Juk pažįsti Deivą. — Tai jis pasakė beveik žavėdamasis. Ta mergina buvo tam tikras trofėjus, net Filui taip atrodė. — Jos kambario draugės išgrūdo ją iš buto, matyt, dabar ji gyvena su Deivu.

— Kaip jam pasisekė... O gal ir jai, — kandžiai atsakė Sara, ir dėl to pasijuto apgailėtinai.

— Ar tu dėl ko nors siunti? — Tai buvo matyti net iš jos veido išraiškos. Net visiškai kurčias ir aklas žmogus būtų supratęs. O Filas ją stebėjo iš arti. Ir, atrodo, po truputį pradėjo suprasti.

— Taip, tiesą sakant, siuntu, — prisipažino Sara. — Žinau, kad tu nori ramiai dirbti savo darbus. Todėl neskambinau visą dieną. Maniau, pats paskambinsi, kai baigsi. Tačiau tu sau namie žiūrėjai televizorių, paskui basteisi su Deivu ir jo tuščiagalve mergše, žaidei vaizdo žaidimus ir pulą, užuot buvęs su manimi. Aš ir taip nedažnai tave matau. — Sarai nepatiko jos balso tonas, tačiau ji nieko negalėjo pakeisti. Buvo įniršusi.

— Ir kas čia tokio? Kartais man reikia laiko atsipalaiduoti. Mes juk ten nekėlėme orgijos, dėl Dievo meilės. Ta mergina dar visai vaikas. Gal ji ir tinka Deivui, bet ne man. Aš myliu tave, — atsakė jis lenkdamasis jos pabučiuoti, bet šį kartą Sara nusuko veidą į šalį. Filas, atrodo, susinervino. — Viešpatie, Sara! Kas tau? Pavydi? Juk aš grįžau pas tave, gal ne? Ką tik nuostabiai pavakarieniavome. Nesumauk visko.

— Kuo? Savo jausmais? Aš nusivylusi. Norėjau tą laiką praleisti drauge. — Jos balsas atrodė ir liūdnas, ir piktas.

— Aš jį sutikau netyčia. Taip nutiko. Didelio čia daikto. — Filas kalbėjo lyg teisindamasis ir įsižeidęs.

— Gal tau ir nesvarbu. Bet man svarbu. Galėjome ką nors nuveikti kartų. Aš tavęs visą popietę ilgėjausi. Visą savaitę laukiu savaitgalio.

— Tada džiaukis juo, neniurzgėk. Gerai, kai kitą kartą šeštadienio popietę sutiksiu seną draugą, paskambinsiu tau. Tik nemanyk, kad tau būtų labai patikę plepėti su ta mergina, kol aš kalbėjausi su juo.

— Tai jau tikrai. Vėl kalbame apie tai, kas mums svarbiausia. Man svarbiausias tu. Tik man neatrodo, kad tau svarbiausia aš. — Sarai taip atrodė jau seniai, o dabar tai buvo dar aiškiau. Filas dar kartą parodė, kokia ji nereikšminga.

— Tu irgi man svarbiausia. Jis mane ir vakarienės kvietė, bet aš atsakiau, kad negaliu. Negali laikyti manęs už pasaito, dėl Dievo meilės. Man reikia laiko ir sau, atsipalaiduoti ir pasilinksminti. Per savaitę mirtinai nusidirbu.

— Aš taip pat. Bet vis tiek noriu būti su tavimi. Man labai gaila, kad leisti laiką su manimi tau neatrodo taip smagu. — Sara negalėjo pakęsti tokio savo balso tono, bet nebesugebėjo slėpti pykčio ir apmaudo.

— Aš taip nesakiau. Man gyvenime reikia ir to, ir to. Ir draugų, ir tavęs. — Sara suvokė, kad šis ginčas beprasmis. Jis nesuprato, gal niekada ir nesupras. Nenorėjo suprasti. Ji įsimylėjo vyrą, aklą moters jausmams, tarsi kokį Rėjų Čarlzą2. Jo muzika buvo puiki, kartais net romantiška, bet vyrukas nieko nematė. Bent jau žvelgiant jos akimis. Norėdama baigti barnį, kol jis dar netapo nevaldomas, Sara atsistojo ir sukrovė indus į kriauklę. Filas truputį jai padėjo, o paskui atsisėdo ant sofos ir įjungė televizorių. Jis pavargo gintis ir taip pat nebenorėjo ginčytis. Nematė, kad Sara verkia, nes ji atsukusi nugarą šveitė keptuves kriauklėje. Sumauta savaitė. Iš pradžių Stenlis, o dabar še tau. Jai tai atrodė išties svarbu. Galbūt dar svarbiau dėl to, kad motina nuolat purkštaudavo dėl Filo. Vyrukas niekada nepraleisdavo progos įrodyti, kad ji teisi. Dabar galvoje skambėjo Stenlio, motinos ir savo pačios žodžiai. Gyvenime turi būti šis tas daugiau.

Po pusvalandžio atsisėdusi šalia Filo ant sofos, Sara atrodė ramesnė. Ji nieko nebesakė nei apie Deivą, nei apie jo „Playboy“ kiškutį. Suprato, kad nėra prasmės, tačiau vis tiek buvo prislėgta. Žinodama Filo požiūrį ir sugebėjimą gintis jautėsi bejėgė ką nors pakeisti. O bejėgiškumas ją visada slėgė.

— Pavargai? — švelniai paklausė Filas. Jis manė, kad kvaila taip krimstis, bet vis tiek norėjo pakelti jai nuotaiką. Sara nesijautė pavargusi, todėl papurtė galvą. — Nagi, mažute, eime į lovą. Mums abiem diena buvo ilga, kaip ir visa savaitė. — Sara suprato, kad jis kviečia ne miegoti, ir ją užklupo dvilypiai jausmai. Ne pirmas kartas, kai ji jautėsi panašiai, bet šį vakarą buvo dar blogiau.

Jis kurį laiką perjunginėjo kanalus, kol surado abiem patinkantį filmą. Iki vidurnakčio juodu žiurėjo televizorių, paskui nusiprausė ir nuėjo gulti. Kaip buvo galima tikėtis, įvyko neišvengiama. Buvo labai gera, kaip visada, ir Sarai vis sunkiau sekėsi ant jo niršti. Kartais ji pykdavo ant savęs, kad tai daro jųdviejų santykiams prastai klostantis, bet juk tai žmogiška. O seksas buvo labai puikus. Gal net per daug. Kartais Sara manydavo, kad seksas užtemdo visa kita. Galiausiai ji nurimusi užmigo Filo glėbyje. Sarai vis dar buvo skaudu dėl šitaip praleisto šeštadienio, tačiau nusivylimai, kaip ir puikus seksas, buvo jųdviejų santykių dalis. Kartais Sara baimindavosi, kad tai tampa įpročiu. Tačiau, nespėjusi nei dėl to apsispręsti, nei galutinai susipainioti, ji užmigo.

PENKTAS SKYRIUS

Sekmadienio rytą Filas ir Sara pabudo vėlai. Saulė jau buvo pakilusi, spinduliai užlieję visą kambarį. Filas atsikėlė ir nuėjo praustis, kai ji dar nebuvo visiškai pabudusi, tiesiog gulėjo ant šono ir galvojo apie Filą ir viską, kas nutiko vakar. Apie dieną, praleistą be jo, apie tai, kaip jis linksminosi su draugu, apie tai, kaip jis kalbėjo apie Deivo buvusią žmoną ir naująją merginą, apie itin vykusį seksą. Viskas kartu sudarė tarsi keistą dėlionę — nė viena dalis netiko prie kitos. Sara jautėsi taip, lyg į viena dėtų detales, vaizduojančias medžius, dangų, pusę katės ir dalį tvarto durų. Kartu šios detalės nesudarė jokio piešinio. Ji suprato, kas ant tų detalių pavaizduota, bet nė vienas atvaizdas nebuvo baigtas. Ji irgi jautėsi taip, lyg jai ko trūktų. Tada Sara priminė sau, kad jos atvaizdui baigti nereikia vyro. Tačiau jųdviejų su Filu santykiai buvo tik pusiau nuoširdūs. Gal jai tiek ir tereikia žinoti, reikia ko nors imtis. Atrodo, kad tarp jų niekada ir nebuvo tikro ryšio — dėl tokios paprastos priežasties, kad Filas nenorėjo su niekuo tokio ryšio užmegzti.

— Ko tokia paniurusi? — paklausė jis išėjęs iš dušo. Jis stovėjo priešais visiškai nuogas, ir matydama tą nepriekaištingą kūną bet kuri moteris būtų netekusi žado.

— Tiesiog galvojau, — atsakė ji gulėdama ant nugaros. Ji to nežinojo, bet ir pati atrodė be galo graži — liekna ir lanksti, tamsūs plaukai išsidraikę ant pagalvės, o akys žydros kaip dangus. Filas gerai žinojo, kokia ji graži. Tačiau Sara niekada nesinaudojo savo išvaizda, nė nepagalvodavo apie tai.

— Apie ką? — paklausė jis sėsdamasis ant lovos krašto ir rankšluosčiu šluostydamas plaukus. Atrodė kaip nuogas vikingas.

— Kad nekenčiu sekmadienių, nes savaitgalis baigiasi ir po kelių valandų tu išeisi.

— Klausyk, kvailute, džiaukis manimi, kol esu čia. Galėsi liūdėti, kai išeisiu, nors nežinau, kodėl turėtum. Juk kitą savaitgalį vėl grįšiu. Jau ketvirtus metus grįžtu. — Tai atrodė problema jai, bet ne jam. Tarp jų buvo kilęs nuožmus interesų konfliktas. Jie abu buvo teisininkai, jiems viskas turėjo būti aišku, bet jis kažkodėl vis dar nieko nesuprato. Kartais neigimas būna nuostabus dalykas. — Gal eikime kur nors vėlyvų pusryčių? — Sara linktelėjo. Jai patiko kur nors su juo eiti, patiko ir būti kartu namie. Paskui, pažvelgus į jį, jai šovė mintis.

— Rytoj vyks Stenlio Perlmano namo vertinimas. Turiu raktus. Su nekilnojamojo turto agente susitiksiu prieš važiuodama į biurą. Gal šiandien po pusryčių norėtum ten užeiti? Mirštu, kaip noriu apsižvalgyti, gali būti visai smagu. Tai nuostabus namas.

— Net neabejoju, — atsakė jis, pasijutęs kiek nejaukiai, ir atsistojo pasirodydamas jai visu gražumu. — Bet manęs seni namai taip nedomina. Ko gero, sėlindamas vidun jausčiausi kaip koks vagis.

— O mes ir nesėlinsime. Aš esu atsakinga už tą namą ir galiu ten įeiti kada panorėjusi. Mielai apsidairyčiau su tavimi.

— Gal kitą kartą, mažute. Aš mirštu badu, o paskui man tikrai reikės eiti namo. Kitą savaitę vėl pilna bylų, du segtuvus to mėšlo namo parsitempiau. Po pusryčių turėsiu važiuoti namo.

Buvo matyti, kad Sara labai nusiminusi dėl tokių atsikalbinėjimų, kad ir kaip stengėsi to neparodyti. Jis visada šitaip elgdavosi. Ji tikėdavosi praleisti dieną kartu, o jis vis rasdavo priežastį pasprukti.

Filas sekmadienį retai pasilikdavo iki pietų, šiandien bus ne kitaip, todėl Sara dar labiau širdo, kad šeštadienį jis praleido su Deivu. Tačiau šįkart ji nieko nebesakė. Atsikėlė netardama nė žodžio. Ji pavargo prašyti tarsi elgeta. Jei jis taip nenori praleisti dienos su ja, pati susiras, ką nuveikti. Juk visada gali paskambinti draugei. Pastaruoju metu Sara retai matydavosi su senomis draugėmis, tuo labiau savaitgaliais, nes visos laiką leisdavo su vyrais ir vaikais. Jai patiko šeštadieniai su Filu, o sekmadieniais nebūdavo jokio noro maišytis kitiems žmonėms po kojomis. Todėl sekmadienius Sara leisdavo vaikščiodama po muziejus, antikvariatus, eidavo į Fort Masono paplūdimį ar dirbdavo savo darbus. Sekmadieniais būdavo sunku, tuomet Sara jausdavosi vienišesnė nei bet kurią kitą dieną. O dabar buvo dar blogiau. Filui išėjus, būdavo nepakeliamai liūdna. Bute vėl stojusi tyla beprotiškai slėgdavo. Sara jau dabar galėjo pasakyti, kad šis sekmadienis nebus kitoks.

Rengdamasi ji bandė sugalvoti, ką su savimi daryti. Kai juodu ėjo pusryčiauti, stengėsi bent jau apsimesti, kad yra geros nuotaikos. Filas vilkėjo trumpą rudą odinę striukę, džinsus ir nepriekaištingus, tobulai išlygintus mėlynus marškinius. Saros bute jis buvo palikęs pakankamai drabužių, kad savaitgalį galėtų padoriai apsirengti. Užtruko trejus metus, kol pradėjo taip elgtis. Sara niūriai pagalvojo, kad po dar trejų jis galės pasilikti ir sekmadienio vakarais. Bet tam gali prireikti ir penkerių metų, sarkastiškai pamanė lipdama paskui jį laiptais žemyn. Filas švilpavo — buvo akivaizdu, kad jis geros nuotaikos.

Nepaisant Saros savijautos, pusryčiai buvo visai smagūs. Jis pasakojo juokingas istorijas, pasakė keletą iš koto verčiančių anekdotų. Pavaizdavo vieną savo bendradarbį — nors tai buvo kvaila ir beprasmiška, Sara negalėjo susilaikyti nesijuokusi. Jai buvo labai gaila, kad Filas nenori eiti apžiūrėti Stenlio namo. Ji nenorėjo ten eiti viena, todėl nutarė geriau palaukti pirmadienio ryto, kol susitiks su nekilnojamojo turto agente.

Filas buvo tikrai geros nuotaikos ir sukirto milžinišką porciją. Sara užsisakė tik kapucino ir skrebutį. Žinodama, kad jis tuoj išeis, ji negalėdavo valgyti. Nors taip nutikdavo kiekvieną savaitę, kaskart jai būdavo baisiai liūdna. Jausdavosi atstumiama. Šis savaitgalis buvo neblogas, tačiau vakarykštė diena jai vis dar atrodė visiškai nesėkminga. Naktis buvo nepakartojama. Tačiau sekmadienio rytai visada pasirodydavo per trumpi. Šis nebus išskirtinis — dar viena slegianti vienatvės diena. Šitaip Sarai teko mokėti už tai, kad neištekėjo, nesusilaukė vaikų ar bent jau nesusirado labiau atsidavusio draugo. O visi kiti lyg ir turėdavo su kuo praleisti sekmadienį. Kai Filas po pusryčių išeidavo, jai nelikdavo nieko. Motinai Sara nieku gyvu nenorėjo skambinti. Jau geriau būti vienai. Ji tik norėdavo ilgiau pabūti su Filu.

Sarai puikiai pavykdavo nuslėpti savo jausmus, kai sekmadienio rytą Filas susiruošdavo atsisveikinti. Ji sugebėdavo atrodyti geros nuotaikos, o kartais ir labai linksma, kai jis, pavėžėjęs ją iki namų, švelniai pabučiuodavo į lūpas ir nuvažiuodavo sau. Šį kartą Sara paprašė palikti ją restorane. Pasakė, kad norėtų pasivaikščioti Sąjungos sode, užeiti į parduotuves. Labiausiai ji nenorėjo grįžti į savo tuščią butą. Kaip paprastai, ji žaismingai pamojo ranka nuvažiuojančiam Filui — jis grįžo į savo gyvenimą. Savaitgalio pabaiga.

Bevaikščiodama Sara galų gale atsidūrė prieplaukoje, atsisėdo ant suoliuko ir ėmė stebėti žmones, leidžiančius aitvarus. Tik vėlyvą popietę ji atsistojo ir nužingsniavo į Pasifik Heitsą, atgal į savo butą. Buvo nevalgiusi pietų, todėl namie susimaišė salotų ir iš portfelio išsitraukė pluoštelį popierių. Tai buvo Stenlio Perlmano bylos. Dabar ji džiaugėsi tik tuo, kad pamatys jo namą. Sara daug apie tai svajojo. Ji be galo norėjo sužinoti daugiau apie pastato istoriją ir ketino paprašyti nekilnojamojo turto agentės kuo daugiau išsiaiškinti prieš namą parduodant. Bet visų pirma ji norėjo pastatą apžiūrėti. Tiesiog jautė, kad tai bus nuostabu. Sara galvojo apie tai ir naktį gulėdama lovoje.

Kai ji jau buvo beužmieganti, suskambo telefonas. Skambino Filas. Pasakė, kad visą vakarą rengėsi teismo posėdžiams. Iš balso buvo galima suprasti, kad jis pavargęs.

— Pasiilgau tavęs, — pasakė meiliu balsu. Nuo tokio balso jos širdis visada suspurdėdavo, net dabar. Tai buvo balsas vyro, kuris praėjusią naktį šitaip aistringai su ja mylėjosi. Sara užsimerkė.

— Ir aš tavęs pasiilgau, — švelniai atsakė.

— Tavo balsas apsnūdęs.

— Aš ir esu apsnūdusi.

— Ar prieš užmigdama galvojai apie mane? — Dabar jo balsas buvo dar seksualesnis, bet šįkart Sara nusijuokė.

— Ne, — atsakė ji, apsiversdama ant šono ir pažvelgdama į tą lovos pusę, kur aną naktį miegojo jis. Dabar ten buvo tuščia. Jo pagalvė gulėjo kažkur ant grindų. — Galvojau apie Stenlio Perlmano namą. Negaliu sulaukti, kol jį pamatysiu.

— Tu tiesiog apsėsta tos vietos, — pasakė Filas, atrodo, šiek tiek nusivylęs. Jam patiko, kai ji galvodavo apie jį. Kaip Sara dažnai sakydavo, visas pasaulis sukosi aplink jį. Kartais Filas tam net pritardavo.

— Argi? — erzino Sara. — O aš maniau, kad esu apsėsta tavęs.

— Jau geriau taip ir būtų, — patenkintas atsakė jis. — O aš galvojau apie praėjusią naktį. Mums klojasi vis geriau, tiesa?

Sara šyptelėjo.

— Taip, tikrai, — pritarė ji, bet nebuvo visiškai įsitikinusi, kad elgiasi teisingai. Labai dažnai geras seksas tiesiog užtemdydavo protą, o Sara to nenorėjo. Jųdviejų santykiuose buvo labai sunku atskirti pelus nuo grūdų. Intymusis gyvenimas tikrai buvo grūdai, tačiau kitose srityse dar liko daug pelų.

— Na, man rytoj reikės anksti keltis. Tik norėjau prieš eidamas miegoti palinkėti tau saldžių sapnų ir pasakyti, kad labai tavęs pasiilgau.

Sara norėjo priminti jam, kad jei jau taip, yra labai paprasta išeitis, bet prikando liežuvį.

— Ačiū, — tepasakė susijaudinusi. Jo žodžiai buvo labai malonūs. Filas buvo mielas, nors neretai ją nuvildavo. Gal visi vyrai tokie, galvojo Sara, gal taip tiesiog yra. Negali žinoti. Šie santykiai truko ilgiau nei visi ankstesni — anksčiau ji buvo per daug užsiėmusi mokslu ar darbu, kad galėtų visiškai įsipareigoti kitam žmogui.

— Myliu tave, mažute... — tarė Filas tokiu kimiu balsu, kad jai net širdis apsalo.

— Ir aš tave myliu, Filai... Šiąnakt tavęs pasiilgsiu.

— Aš irgi. Paskambinsiu tau rytoj.

Deja, kad ir kokie artimi jie pasijausdavo savaitgaliais, per savaitę jis sugebėdavo tą jausmą išsklaidyti ir vėl atitolti. Filas nenorėjo ar negalėjo išlaikyti to santykių intymumo. Atrodė, kad laikydamasis tam tikro atstumo jis jaučiasi saugesnis. Tačiau praėjusią naktį tarp jųdviejų nebuvo nė plyšelio.

Padėjusi ragelį, Sara gulėjo lovoje ir vis dar galvojo apie jį. Ką gi, vyrukas savo pasiekė — ji galvojo apie jį, o ne apie Stenlio namą. Akys pamažu užsimerkė. Rodos, jau kitą akimirką suskambo žadintuvas, pro langą plieskė saulė. Išaušo pirmadienio rytas, reikėjo keltis.

Po valandos Sara jau buvo susiruošusi ir išskubėjo pro duris. Pakeliui dar užsuko į „Starbucks“. Sarai būtinai reikėjo puodelio kavos prieš susitinkant su nekilnojamojo turto agente prie Stenlio namo. Jautėsi taip, lyg ruoštųsi kokiai lobio medžioklei. Sėdėdama mašinoje ir laukdama agentės, ji gėrė kavą ir skaitė laikraštį. Buvo taip įsigilinusi į vieną straipsnį, kad net nepastebėjo ateinančios moters. Galiausiai ji pabeldė į langą.

Sara greitai paspaudė mygtuką, ir automobilio stiklas nusileido žemyn. Lauke stovinti moteris buvo maždaug penkiasdešimties su trupučiu, atrodė ir dalykiška, ir senamadiška. Sarai jau buvo tekę su ja dirbti, ta moteris jai patiko. Agentės vardas buvo Maržorė Meriveter. Atidariusi langą, Sara šiltai nusišypsojo.

— Ačiū, kad sutikote šįryt su manimi susitikti, — tarė ji lipdama iš automobilio. Tai buvo nedidelis tamsiai mėlynas BMW nudengiamu stogu, pirktas prieš metus. Sara jį dažniausiai palikdavo garaže ir į darbą važiuodavo taksi. Centre mašina jai nebuvo itin reikalinga, bet ištisai laikyti ją garaže buvo per didelė prabanga. Tačiau šįryt vairuoti pačiai buvo daug patogiau.

— Man labai malonu. Visada norėjau užeiti ir apžiūrėti šį namą. Tai man tikras džiaugsmas, — tarė Maržorė plačiai nusišypsodama. — Šis pastatas turi ilgą istoriją.

Sara nudžiugo tai išgirdusi. Ji numanė, kad taip turi būti, tačiau Stenlis visada gynėsi, kad nieko apie tai nežino.

— Tikriausiai turėtume paieškoti šiokios tokios informacijos prieš pradėdamos pardavinėti. Įdomi istorija suteiktų pastatui papildomos vertės, o gal net paaiškėtų, kad jame dar užsilikusi amžiaus pradžios elektros sistema ar vamzdynas, — nusijuokė Sara.

— Gal žinote, kada paskutinį kartą buvo rekonstruotas namo interjeras? — dalykiškai paklausė Maržorė, kol Sara rankinėje ieškojo raktų.

— Ką gi, pažiūrėsime, — tyliai tarė ji marmuriniais laiptais lipdama link priekinių durų. Šios buvo stiklinės su bronzinėmis grotelėmis — tikras meno kūrinys. Sara dar niekada nebuvo įėjusi pro priekines duris, tačiau nenorėjo agentės vesti pro virtuvę. Ji net abejojo, ar Stenlis per visą tą laiką, kol čia gyveno, bent kartą buvo jas atvėręs.

— Ponas Perlmanas namą pirko 1930 metais. Jis niekada neminėjo jokio remonto ar pertvarkymo, vis ketino pastatą parduoti. Nusipirko jį investuodamas pinigus, o paskui kažkodėl nepardavė — manyčiau, neplanuotai. Tiesiog pasijuto čia patogiai ir apsigyveno. — Kalbėdama Sara pagalvojo apie mažą kambarėlį palėpėje — tarnaičių kambarį, kuriame Stenlis praleido septyniasdešimt šešerius gyvenimo metus. Tačiau šito agentei ji nepasakė. Apžiūrėjusi visą namą moteris turbūt ir pati tai supras. — Spėju, kad pastatas išvis ne kažin kiek buvo rekonstruotas. Atrodo, ponas Perlmanas sakė, kad jis pastatytas 1923 metais. Tačiau jis man niekada neminėjo savininkų šeimos pavardės.

— Ta šeima buvo gerai žinoma, praturtėjusi per Aukso karštligę iš bankininkystės. Jie atkeliavo iš Prancūzijos kartu su kitais bankininkais iš Paryžiaus ir Liono. Tikriausiai čia, Jungtinėse Valstijose, kelios kartos tuo vertėsi, kol mirė visi palikuonys. Šį namą 1923 metais pastatė Aleksandras de Bomonas. Tai buvo dovana jo jaunajai žmonai Lili. Ta moteris tuo metu buvo pagarsėjusi gražuolė. Jų istorija labai liūdna. Aleksandras de Bomonas per 1929 metų ekonomikos krizę prarado visą turtą. Man rodos, maždaug tuo metu žmona jį paliko.

Agentė apie namą žinojo kur kas daugiau nei Sara ar Stenlis. Nors Stenlis tame name nugyveno šitiek metų, emociškai buvo labai menkai prie jo prisirišęs, o gal ir išvis neprisirišęs. Iki pat galo tas pastatas jam buvo tik investicija ir vieta, kur galima pernakvoti. Vyras jo niekada neremontavo, net nepersikėlė gyventi į pagrindinius kambarius. Jam pakako tarnaičių kambario palėpėje.

— Greičiausiai tuo metu ponas Perlmanas ir nupirko namą, tikrai, apie 1930 metus. Tačiau jis niekada nė žodžiu nebuvo užsiminęs apie de Bomonų šeimą.

— Atrodo, paliktas žmonos, ponas de Bomonas neilgai trukus mirė, o ji, kiek man žinoma, kažkur dingo. Nors gal tai tik romantiškoji šios istorijos versija. Jei jau reikėtų parduoti, norėčiau paieškoti daugiau informacijos.

Moterys tylėjo, kol Sara vargo su raktais. Paskui sunkios durys iš bronzos ir stiklo girgždėdamos atsivėrė. Sara prašė slaugės prieš išeinant nuimti grandines, kad būtų galima agentę įvesti pro paradines duris. Viduje buvo tamsu. Sara žengė pirma ir apsidairė ieškodama šviesos jungiklio. Tada ir agentė peržengė slenkstį. Abi pasijuto keistai ir nejaukiai — lyg būtų prašalaitės ar smalsūs vaikai. Maržorė plačiau atvėrė duris, kad saulė iš lauko apšviestų vidų, ir abi pamatė jungiklį. Namas buvo pastatytas prieš aštuoniasdešimt trejus metus, todėl moterys suabejojo, ar tas jungiklis dar veiks. Marmuriniame koridoriuje, kur jos stovėjo, buvo du mygtukai. Sara paspaudė vieną, paskui kitą, bet nieko neįvyko. Blyškioje šviesoje buvo matyti tik užkalti vestibiulio langai, o toliau — aklina tamsa.

— Turėjau atsinešti žibintuvėlį, — kiek suirzusi tarė Sara. Nebus taip paprasta, kaip ji tikėjosi. Sulig tais žodžiais Maržorė atsegė rankinę ir padavė Sarai žibintuvėlį, dar vieną išsitraukė sau.

— Seni namai — mano hobis, — tarė.

Abi moterys įjungė žibintuvėlius ir įdėmiai apsižvalgė. Langai buvo užkalti storomis sunkiomis lentomis, baltos marmurinės grindys po kojomis, atrodo, tęsėsi be galo, o virš galvos kabojo milžiniškas sietynas — elektrinis, tačiau per šitiek metų laidai ir jungtys sudūlėjo kaip ir visa kita.

Pats vestibiulis buvo labai didelis, aukštomis lubomis ir puoštas dailiomis lietomis sienų plokštėmis. Kitoje pusėje matėsi nedideli kambarėliai, kur, ko gero, svečiai laukdavo, kol juos priims šeimininkas. Baldų nebuvo. Dviejų priimamųjų grindys buvo klotos nuostabiu senoviniu parketu, o sienos puoštos puikiais medžio raižiniais — atrodė, lyg jie būtų atvežti iš pačios Prancūzijos. Du mažesni kambarėliai buvo be galo puošnūs, abiejuose kabėjo po nuostabų sietyną. Stenlis nusipirko namą, iš kurio viskas jau buvo išnešta, tačiau kartą jis Sarai užsiminė, kad buvę šeimininkai paliko visas originalias sienines žvakides ir sietynus. Be to, moterys pastebėjo, kad kiekviename kambaryje yra po senovišką marmurinį židinį. Abu priimamieji buvo vienodo dydžio. Abu galės tapti puošniais darbo kabinetais ar biurais — priklausys nuo to, kuo tas namas virs ateityje. Gal dailiu, elegantišku nedideliu viešbučiu, gal konsulatu, o gal kokio nors be galo turtingo žmogaus namais. Namo vidus alsavo prancūziškų rūmų dvasia — Sara jau seniai to ir tikėjosi žvelgdama į išorę. Ko gero, toks namas buvo vienintelis visame mieste, o gal net valstijoje. Tokių pastatų, mažų pilaičių, galima išvysti Prancūzijoje. Maržorės nuomone, šio namo architektas ir buvo prancūzas.

Moterys žengė toliau milžinišku marmuriniu vestibiuliu ir jo viduryje išvydo didžiulius laiptus. Pakopos taip pat buvo pagamintos iš balto marmuro, su bronziniais turėklais šonuose. Laiptai didingai kilo į viršutinius aukštus, ir buvo nesunku įsivaizduoti vyrus su cilindrais, vilkinčius frakus, bei moteris vakarinėmis suknelėmis, lipančius aukštyn ir žemyn. Virš galvų kabėjo dar vienas nepaprasto dydžio sietynas. Moterys nedrąsiai žengė į šoną, abi vienu metu pagalvojusios apie tą patį. Vargu ar čia saugu po šitiek metų. Sara staiga nusigando, kad viskas gali tiesiog subyrėti. Paėjusios toliau nuo sietyno, moterys pastebėjo didžiulę svetainę su užuolaidomis uždengtais langais. Maržorė ir Sara patraukė jas norėdamos patikrinti, ar langai neužkalti. Sunkios užuolaidos pajudintos tiesiog suplyšo rankose. Langai pasirodė besą stiklinės durys, vedančios į sodą. Jos tęsėsi per visą sieną ir buvo sutvirtintos tik mediniais pusapskritimiais viršuje. Atitraukus kitas užuolaidas, paaiškėjo, kad kiti langai taip pat neužkalti, tik purvini. Pirmą kartą nuo tada, kai Stenlis Perlmanas nusipirko šį namą, svetainę užliejo saulės šviesa. Moterys žvalgėsi po kambarį, kuriame stovėjo. Sara aiktelėjo ir išpūtė akis. Viename gale stūksojo milžiniškas židinys su marmurine atbraila, išpuoštas ornamentais ir blizgančiomis plokštėmis. Kambarys atrodė beveik kaip pokylių salė. Parketo grindys, rodės, buvo kelių šimtų metų — jas, be abejo, taip pat atvežė iš rūmų Prancūzijoje.

— Viešpatėliau, — tyliai sušnibždėjo Maržorė. — Nesu mačiusi nieko panašaus. Tokių namų tiesiog nebūna, o čia tai jau niekada nebuvo. — Pastatas jai priminė vasarnamius Niuporte, pastatytus Vanderbiltų ar Astorų šeimų. Tačiau joks pastatas Vakarų pakrantėje nė iš tolo negalėjo prilygti šitam. Namas atrodė kaip miniatiūrinė Versalio rūmų versija — taip Aleksandras de Bomonas ir buvo pažadėjęs žmonai. Namas juk buvo vestuvių dovana jai.

— Ar čia pokylių salė? — paklausė Sara, sužavėta taip, kad net trūko žodžių. Ji žinojo, kad name tokia yra, tik neįsivaizdavo, kad ji galėtų būti tokia graži kaip šis kambarys.

— Vargu, — atsakė Maržorė, mėgaudamasi kiekviena ekskursijos minute. Įspūdžiai buvo daug geresni, nei ji tikėjosi. — Pokylių sales dažniausiai įrengdavo antrame aukšte. Čia galėtų būti pagrindinė svetainė ar bent viena iš jų. — Moterys tikrai rado dar vieną, kiek mažesnę, kitoje namo pusėje, abi svetaines jungė nedidelė rotonda. Rotondos grindys buvo marmurinės, su fontanu viduryje, kuris kadaise, matyt, tikrai veikė. Užsimerkus čia buvo galima įsivaizduoti didžiulius pokylius ir tokius praėjusio šimtmečio pasilinksminimus, apie kokius įmanoma tik perskaityti knygose.

Name dar buvo keletas tokių nedidelių kambarėlių, kokie, kaip paaiškino Maržorė, ankstesniais laikais Europoje būdavo skirti damoms pailsėti ir atsilaisvinti korsetus. Dar čia buvo nemažai patalpų, skirtų indams, užkandžiams laikyti, kur maistas, be abejo, būdavo atnešamas iš virtuvės, o ne ruošiamas. Šiais laikais tas patalpas būtų galima paversti virtuvėmis, nes dabar niekas nenorėtų maisto ruošti rūsyje. Žmonės juk nebeturi daugybės tarnų, kurie nešiotų padėklus laiptais aukštyn žemyn. Sara dar atrado keletą keltuvų maistui paduoti iš vieno aukšto į kitą, tačiau atidarius vieną atidžiau apžiūrėti virvė tiesiog sutruko rankose. Nebuvo nė ženklo, kad name būtų apsigyvenę graužikai ar kas tyčia jį būtų apgadinęs. Niekas nesugraužta, nesudrėkę ir nesupeliję. Stenlio samdoma valymo brigada apsilankydavo kas mėnesį, tačiau laiko žymės buvo akivaizdžios. Dar moterys aptiko šešis vonios kambarius — keturis marmurinius svečiams ir du paprastesnius, klotus plytelėmis, akivaizdžiai skirtus tarnams. Paslėptos patalpos, kuriomis naudojosi daugybė samdinių, buvo išties milžiniškos.

Paskui moterys užkopė viršun. Sara žinojo, kad name yra liftas, tačiau Stenlis juo niekada nesinaudojo. Be to, jis jau seniai buvo išjungtas, nes net Stenlis pripažino, kad po tiek laiko jį naudoti būtų išties pavojinga. Kol senuko kojos nebuvo galutinai pasidavusios, jis narsiai žygiuodavo laiptais aukštyn žemyn. O kai nebegalėjo vaikščioti, žemyn ir nebelipo.

Maržorė ir Sara atsargiai užkopė plačiais laiptais, kylančiais pačiame namo viduryje, negalėdamos atsigrožėti grindimis, medžio raižiniais, kokliais, langais ir sietynais. Virš laiptų buvo trečio aukšto lubos. Viršuje buvo palėpė, kurioje gyveno Stenlis, o apačioje — rūsys. Tačiau patys laiptai, didingi ir elegantiški, užėmė be galo daug vietos pačiame pastato viduryje.

Kilimai, patiesti ant laiptų, buvo išblukę ir apsitrynę, tačiau atrodė kaip persiški, o puošnūs virbai, prilaikantys kilimą vietoje, buvo pagaminti iš bronzos, kiekvienas su išlieta liūto galva. Kiekviena namo detalė buvo prabangi.

Antrame aukšte moterys aptiko dar dvi puošnias svetaines, kabinetą su vaizdu į sodą, lošimo kambarį, muzikos kambarį, kur kadaise stovėjo fortepijonas, ir galiausiai — pokylių salę, apie kurią abi buvo girdėjusios. Tiesą sakant, tai buvo tiksli Versalio rūmų Veidrodžių salės kopija — sunku net patikėti. Kai Sara, kaip ir kituose kambariuose, atitraukė užuolaidas, vos nepravirko. Gyvenime nebuvo mačiusi nieko gražesnio. Dabar ji visiškai negalėjo suprasti, kodėl Stenlis niekada negyveno kitoje namo dalyje. Pastatas buvo per daug gražus, kad tiek metų stovėtų tuščias ir nemylimas. Tačiau tokia prabanga ir elegancija tikrai neatitiko jo skonio. Tik pinigai atitiko, liūdnai pagalvojo Sara. Dabar ji galiausiai suprato, ką senukas norėjo pasakyti. Stenlis Perlmanas savo gyvenimo veltui neiššvaistė, tačiau daugeliu svarbių atžvilgių tas jo gyvenimas prabėgo pro šalį. Stenlis nenorėjo, kad taip pat nutiktų ir jai, ir dabar Sara suprato kodėl. Šitas namas tarsi simbolizavo visa, kas Stenliui priklausė, bet ko jis iš tiesų neturėjo. Jis niekada šio pastato nemylėjo, nesidžiaugė juo ir neleido sau per daug jame išsiplėsti. Tarnaičių kambarys, kur vyras praleido tris ketvirčius šimtmečio, buvo jo gyvenimo ir visko, ko jis neturėjo, simbolis — draugystės, grožio ir meilės. Mintys apie tai Sarai kėlė liūdesį. Dabar ji tai dar geriau suprato.

Užlipusios į trečią aukštą, prie didžiųjų laiptų moterys išvydo plačias dvivėres duris. Iš pradžių Sara pamanė, kad jos užrakintos. Jiedvi su Maržore pastūmė, patraukė duris ir jau buvo bepasiduodančios, tačiau durys staiga atsilapojo: čia buvo dar keletas gražių ir jaukių kambarių — tai turėjo būti šeimininkų apartamentai. Sienos buvo nudažytos dabar jau gerokai išblukusiais, vos įžiūrimais šviesiai rožiniais dažais. Jau vien miegamasis buvo vertas pačios Marijos Antuanetės. Pro šio kambario langus buvo matyti sodas. Dar aukšte buvo svetainė, keletas persirengimo kambarių ir du nepaprasti marmuriniai vonios kambariai, kiekvienas didesnis už visą Saros butą, kurie akivaizdžiai buvo įrengti Lili ir Aleksandrui. Abi patalpos buvo labai puošnios, su rausvomis marmurinėmis grindimis jai ir šviesiai rusvomis jam — tokios puikios kokybės, kad nepadarytų gėdos net garsiajam Uficių muziejui Florencijoje.

Tame pačiame aukšte dar buvo įrengtos dvi nedidelės svetainės — viena šalia įėjimo į šeimininkų apartamentus, o kita priešingoje namo pusėje, kur akivaizdžiai buvo jųdviejų vaikų kambariai: vienas mergaitės, o kitas berniuko. Persirengimo kambariuose ir voniose sienos buvo išklijuotos dailiomis plytelėmis, išpaišytomis gėlėmis ir laiveliais. Kiekvienam vaikui buvo skirta po didelį miegamąjį su plačiais langais, įleidžiančiais į patalpą daug šviesos. Buvo ir didžiulis žaidimų kambarys, taip pat keletas mažesnių kambarėlių — gal skirtų auklėms ir tarnaitėms, tenkinusioms visus mažųjų poreikius. Sara žvalgėsi aplinkui be galo susižavėjusi. Tada jai toptelėjo klausimas. Sara pasisuko į Maržorę ir tarė:

— Ar Lili pasiėmė ir vaikus? Jei taip, nenuostabu, kad Aleksandras taip sielvartavo. — Vargšelis tikriausiai prarado ne tik savo gražiąją žmoną, bet ir sūnų su dukterimi, kurie čia gyveno, o lyg to būtų maža — ir visus pinigus. Šitiek praradęs palūžtų bet kas, o ypač vyras.

— Kažin ar ji išsivežė vaikus, — susimąsčiusi atsakė Maržorė. Jai ir pačiai šis klausimas rūpėjo. — Pasakojime, kurį skaičiau apie juos ir šitą namą, nedaug apie tai užsimenama. Ten rašoma, kad ji dingo. Bet ničnieko nepasakyta, kad vaikai būtų dingę kartu.

— Kaip manote, kas jiems nutiko? O jam?

— Dievai žino. Matyt, Aleksandras mirė gana jaunas — iš sielvarto, kaip pasakojama. Tačiau nieko nekalbama apie jo šeimą. Gali būti, kad ir visi šeimos nariai mirė. San Franciske nėra nė vienos šeimos tokia pavarde. Gal jie grįžo į Prancūziją.

— O gal visi mirė, — liūdnai tarė Sara.

Išėjus iš vaikų kambarių, Sara nuvedė Maržorę prie užpakalinių laiptų, paskui aukštyn į palėpę, kuri buvo tokia pažįstama iš dažnų vizitų pas Stenlį. Kol Maržorė dairėsi, ji stovėjo koridoriuje nuleidusi akis. Sara nenorėjo vėl pamatyti kambario, kuriame gyveno Stenlis. Žinojo, kad ją vėl apimtų liūdesys. Viskas, kas jiems abiem buvo svarbu, liko jos širdyje ir galvoje, nereikėjo žiūrėti nei į kambarį, nei į lovą, kurioje jis mirė — nei dabar, nei kada vėliau. Tai, ką ji mylėjo, nešiojosi su savimi, o visa kita liko nesvarbu. Sara vėl prisiminė savo mėgstamiausią Sent Egziuperi knygą „Mažasis princas“ ir labiausiai patinkančią citatą: „Tai, kas svarbiausia gyvenime, nematoma akimis, bet matoma širdimi.“ Kaip tik taip ji jautėsi. Stenlis amžinai liks jos širdyje. Tie treji draugystės metai Sarai buvo didžiausia dovana gyvenime, ir ji niekada to nepamirš.

Grįžusi Maržorė nusekė iš paskos žemyn į trečią aukštą ir pranešė, kad palėpėje yra dar dvidešimt nedidelių tarnų kambarių. Nugriovęs keletą sienų, naujasis savininkas galėtų įsirengti ten keletą nemažų miegamųjų, be to, ten dar yra šešios vis dar veikiančios vonios, tik lubos palėpėje daug žemesnės nei kituose aukštuose.

— Ar neprieštarausite, jei dar kartą apeisiu namą ir kai ką pasižymėsiu? — mandagiai paklausė Maržorė. Jos abi buvo priblokštos dėl to, ką išvydo. Nė viena iki šiol nebuvo mačiusi tokio grožio ir prabangos, taip meistriškai iki smulkmenų įrengtų patalpų, na, gal tik muziejuose. Visi meistrai, statę šį namą, buvo kilę iš Europos. Maržorė ir apie tai skaitė. — Atsiųsiu žmogų nubraižyti brėžinių ir padaryti nuotraukų, žinoma, jei leisite mums parduoti pastatą. Tačiau norėčiau pasidaryti keletą apytikslių eskizų, kaip atrodo kambariai, ir pasižymėti langų skaičių.

— Žinoma. — Sara jau buvo suplanavusi šiam darbui skirti visą rytą. Moterys name jau praleido dvi valandas, tačiau biure susitikimas numatytas tik pusę keturių. Be to, Sarą sužavėjo tai, kaip rimtai ir pagarbiai Maržorė į viską žiūri. Ji suprato, kad Stenlio namui parduoti pasirinko tinkamą žmogų.

Maržorė išsitraukė nedidelį bloknotą ir pradėjo greitai suktis: matavo atstumus ir viską žymėjosi. Sara tuo metu apžiūrinėjo vonias, vaikščiojo po persirengimo kambarius ir atidarinėjo sieninių spintų duris. Nesitikėjo ten nieko rasti, bet buvo smagu įsivaizduoti suknias, kurios čia kabėjo, kai name gyveno Lili. Ji, be abejo, turėjo kalnus papuošalų, nuostabiausių kailių, o gal net tiarą. Visa tai, be abejonės, jau parduota prieš šimtmetį. Buvo liūdna galvoti apie tuos žmones užgriuvusias negandas — tiek finansines, tiek moralines. Per tuos metus, kai ateidavo čia aplankyti Stenlio, Sara nedažnai pagalvodavo apie buvusius namo savininkus. Pats Stenlis taip pat apie juos nedaug kalbėjo, atrodo, visai jais nesidomėjo. Niekada net pavardės nepasakė. Bet staiga de Bomonų pavardė Sarai pasidarė tokia svarbi. Tų skurdžių žinių, kuriomis pasidalijo Maržorė, užteko, kad jos vaizduotė nupieštų paveikslą, kokie buvo tie žmonės, net kokie buvo jų vaikai. Dabar jau ir pavardė Sarai atrodė kažkur girdėta. Juk turėjo girdėti. De Bomonai buvo svarbūs žmonės miesto istorijoje. Ji buvo įsitikinusi, kad tą pavardę girdėjo, tik niekaip negalėjo prisiminti kur ar kokiame kontekste. Gal dar besimokydama mokykloje su klase nuėjusi į muziejų ar kur kitur.

Atvėrusi paskutinės spintos duris, kurios vidus, nors ir atsiduodantis pelėsiais, dar šiek tiek kvepėjo kedru, Sara pamanė, kad čia Lili greičiausiai laikė savo kailinius — gal šermuonėlių ar sabalų. Sara žvilgtelėjo į tolimesnius spintos kampus lyg tikėdamasi ten ką rasti ir jos žvilgsnį patraukė kažkoks ant grindų gulintis daiktas. Nukreipusi į tą vietą Maržorės duoto žibintuvėlio spindulį, moteris pamatė, kad ten nuotrauka. Sara atsiklaupė, ištiesė ranką ir ją pakėlė. Nuotrauka buvo visa apdulkėjusi ir labai trapi. Ten buvo nufotografuota daili jauna moteris, lipanti žemyn didžiaisiais laiptais, vilkinti vakarinę suknelę. Žvelgdama į ją, Sara pagalvojo, kad tai pati žaviausia būtybė, kokią jai teko matyti. Moteris buvo aukšta ir didinga, atrodė panaši į deivę. Jos plaukai buvo sukelti į tuo metu madingą kuodą, o veidą rėmino garbanos. Kaip Sara ir tikėjosi, jos kaklą puošė didžiulių deimantų vėrinys, o ant galvos spindėjo tiara. Moteris atrodė šokanti ant laiptų, ištiesusi priekin vieną dailiu sidabriniu bateliu apautą koją. Atrodė, lyg ji juoktųsi, o akys buvo kerinčios, kiaurai veriančios ir pačios didžiausios, kokias tik teko matyti. Nuotrauka buvo užburianti. Sara iš karto suprato, kad joje — Lili.

— Ką nors radote? — paklausė Maržorė skubėdama pro šalį su matavimo juosta ir bloknotu rankose. Ji nenorėjo, kad Sara sugaištų daug laiko, ir stengėsi viską atlikti kiek galima greičiau. Moteris stabtelėjo ir užmetė akį į nuotrauką. — Kas čia? Ar kitoje pusėje neparašyta?

Sarai nebuvo kilusi mintis pažiūrėti, ji tik dabar apvertė nuotrauką. Kitoje pusėje dar buvo matyti išblukęs užrašas senoviškomis raitytomis raidėmis: „Mano brangusis Aleksandrai, mylėsiu tave amžinai. Tavo Lili.“ Sarai iš akių pabiro ašaros. Ji pajuto, kad tie žodžiai įsmigo giliai į širdį, lyg būtų pažinojusi šiuos žmones ir jaustų palikto vyro sielvartą. Ši istorija draskė jai širdį.

— Pasilikite, — grįždama į šeimininkų miegamąjį pasakė Maržorė. — Paveldėtojai jos nepasiges. Akivaizdu, kad šitą nuotrauką turėjote rasti jūs.

Sara nesiginčijo. Ji susižavėjusi dar kartą pažvelgė į nuotrauką. Nenorėjo jos dėti į rankinę, nes bijojo sugadinti. Žinant, kas atsitiko vėliau, nuotrauka ir užrašas ant jos atrodė dar reikšmingesni. Ar Lili pamiršo nuotrauką spintoje prieš pabėgdama? Ar Aleksandras ją kada nors matė? Gal kažkas pametė ją kraustydamas daiktus ir nuotrauka buvo parduota Stenliui kartu su namu? Keisčiausia buvo tai, kad Sara jautėsi taip, lyg tą nuotrauką jau būtų kažkur mačiusi, tik niekaip negalėjo prisiminti kur. Gal kokioje nors knygoje ar žurnale. O gal jai tik taip atrodo. Tačiau nuotrauka atrodė nepaprastai pažįstama. Sara niekada nematė tos moters, tačiau žinojo, kad kažkur regėjo tokią nuotrauką. Vis dėlto niekaip negalėjo prisiminti, kad ir kaip stengėsi.

Moterys leidosi žemyn iš aukšto į aukštą, Maržorė žymėjosi skaičius ir braižėsi eskizus. Po valandos jos jau buvo prie paradinių durų. Iš svetainės antrame aukšte į prieškambarį liejosi blanki šviesa. Liūdnos nuotaikos ir paslapties auros nebebuvo. Liko tik nuostabiai gražus namas, kuris ilgą laiką buvo apleistas ir nemylimas. Tinkamam žmogui, turinčiam pakankamai pinigų ir gerą sumanymą, bus nepaprasta galimybė prikelti pastatą ir grąžinti jam priklausančią svarbaus miesto istorinio paminklo vietą.

Moterys išėjo į lapkričio saulės nušviestą gatvę. Sara susikaupusi užrakino duris. Paskui jos greitai apėjo rūsį ir senovinę virtuvę — praėjusio šimtmečio relikviją, milžinišką tarnų valgomąjį, vyresniojo liokajaus bei ūkvedžio kambarius ir dar dvidešimt tarnų kambarėlių, taip pat apžiūrėjo vandens katilą, vyno rūsius, mėsos šaldytuvą, patalpą, kurioje buvo laikomas ledas, ir kambarį, kur buvo daromos puokštės, su visais užsilikusiais floristų įrankiais.

— Oho! — aiktelėjo Maržorė, kai moterys sustojo ant laiptų žvelgdamos viena į kitą. — Nė nežinau, ką pasakyti. Nesu mačiusi nieko panašaus, gal tik Europoje ir Niuporte. Bet net Vanderbiltų namas nėra toks gražus kaip šis. Tikiuosi, rasime jam tinkamą pirkėją. Pastatą būtinai reikia prikelti, pasirūpinti jo restauravimu. Aš net norėčiau, kad kas nors jį paverstų muziejumi, bet būtų dar nuostabiau, jeigu kas nors čia iš tiesų gyventų ir juo rūpintųsi. — Maržorė neteko amo sužinojusi, kad Stenlis visą gyvenimą praleido viršuje, palėpėje. Ji nutarė, kad senukas turėjo būti tikras keistuolis. Sara tyliai pasakė, kad jis buvo labai neįnoringas ir paprastas žmogus. Maržorė nedrįso daugiau nieko sakyti, nes matė, kaip jaunajai teisininkei patiko šis senolis klientas ir su kokia pagarba ji apie jį kalba.

— Gal norėtumėte jau dabar apie tai pasikalbėti? — paklausė Sara. Buvo vidurdienis ir ji dar nenorėjo grįžti į biurą. Norėjo apgalvoti viską, ką pamatė ir sužinojo.

— Mielai. Tačiau man reikia pagalvoti. Gal išgertumėte kavos?

Sara linktelėjo, ir sėdusios į automobilius abi nuvažiavo į „Starbucks“ kavinę. Prisėdusios ramiame kampelyje užsisakė kapucino, ir Maržorė peržvelgė savo užrašus. Namas ne tik buvo nuostabiai gražus, bet ir stovėjo didžiuliame žemės sklype geriausioje miesto dalyje, šalia buvo nepaprastas sodas, nesvarbu, kad jame jau daugelį metų niekas nieko neaugino. Tinkamo žmogaus rankose šis namas ir sodas taptų tikra pasaka.

— Kaip manote, kiek jis vertas? Neoficialiai, žinoma. Neversiu jūsų tos kainos laikytis. — Sara žinojo, kad dar reikia atlikti oficialius matavimus ir skaičiavimus. Dabar jos abi tik pasižvalgė. Tačiau moterys jautė, kad rado neįkainojamą lobį.

— Viešpatie, Sara, nežinau, — atvirai prisipažino vyresnioji. — Bet kuris namas, didelis ar mažas, yra vertas tik tiek, kiek žmonės už jį pasiruošę mokėti. Tai sudėtinga. Ir kuo didesnis ar nepaprastesnis pastatas, tuo sunkiau nuspėti. — Ji nusišypsojo ir gurkštelėjo kapucino. Reikėjo išgerti kavos. Abiem moterims šis rytas buvo nepaprastas. O Sara tiesiog nekantravo viską iškloti Filui. — Nėra net su kuo jį palyginti, — šypsodamasi toliau kalbėjo Maržorė. — Kaipgi įvertinti tokį namą kaip šis? Nėra nieko net panašaus į jį, gal tik išskyrus Friko galeriją Niujorke. Bet čia ne Niujorkas, o San Franciskas. Daugumą atgrasys vien šio namo dydis. Prireiks krūvos pinigų norint jį rekonstruoti bei įrengti ir visos armijos žmonių jame dirbti. Šiais laikais niekas taip nebegyvena. Be to, ir rajonas nelabai tinkamas viešbučiui ar moteliui. Niekas jo nepirks kaip mokyklos. Konsulatai savo rezidencijas ir taip uždaro, o darbuotojams nuomoja patalpas. Šiam namui reikia ypatingo pirkėjo. Kad ir kokią kainą nustatytume, tai bus sutartinė suma. Pardavėjai ir brokeriai visada galvoja ir apie užsienio pirkėjus — gal kokį svarbų arabą, turtingą kiną arba rusą. Vis dėlto pastatą tikriausiai nupirks koks vietinis. Galėtų būti koks nors aukštųjų technologijų specialistas iš Silikono slėnio, bet jis turi norėti kaip tik tokio namo kaip šis ir suprasti, ką perka... Nežinau... Penki milijonai? Dešimt? Dvidešimt? Bet jei niekas apie tai nė negalvos, paveldėtojams teks tenkintis vos trimis ar net dviem. Namas gali čia stovėti neparduotas metų metus. To tiesiog neįmanoma numatyti. O ar jie nori pastatą parduoti kuo skubiau? Visai tikėtina, kad jie sutiks su pirma pasiūlyta kaina, kad kuo greičiau jo atsikratytų. Aš tik viliuosi, kad jį nusipirks tinkamas žmogus. Aš jį tiesiog įsimylėjau... — nuoširdžiai prisipažino Maržorė.

Sara linktelėjo ir pasakė:

— Aš taip pat. — Lili nuotrauką Sara buvo palikusi ant priekinės automobilio sėdynės, nes bijojo ją sugadinti. Ta jauna moteris atrodė tiesiog magiškai. — Labai nenorėčiau, kad paveldėtojai atiduotų namą pirmam pasitaikiusiam už be galo mažą kainą. Tas pastatas nusipelno daugiau pagarbos. Tačiau iki šiol nemačiau nė vieno iš tų žmonių. Atsiliepė tik vienas, jis gyvena Sent Luise, Misūrio valstijoje. Ten jis vadovauja bankui, kažin ar norės turėti namą čia. — Iš to, ką Sara žinojo, buvo galima daryti išvadą, kad nenorės nė vienas. Visi paveldėtojai gyveno kitur ir nepažinojo Stenlio, todėl jokių sentimentų nebus. Net pats senukas šiam namui nepuoselėjo jokių šiltesnių jausmų — toli gražu. Paveldėtojams, kaip ir jam, tas pastatas reikš tik pinigus. Be jokios abejonės, nė vienas nepanorės imtis remontuoti namą San Franciske. Kokia jiems iš to būtų nauda. Sara buvo įsitikinusi, kad paveldėtojai namą nuspręs parduoti tokį, koks yra.

— Galėtume pastatą perdažyti ir šiek tiek aptvarkyti, — pasiūlė Maržorė. — Ko gero, taip ir reikėtų padaryti. Nuvalyti sietynus, nuplėšti nuo langų tas lentas, išmesti visas sudriskusias užuolaidas, nuvaškuoti grindis. Tačiau elektra ir vamzdynai liks nesutvarkyti. Kažkam reikės pastatyti naują virtuvę — gal vietoj tų bufetinių antrame aukšte. Prireiks ir naujo lifto. Darbo daug, tai kainuos. Nežinau, kiek paveldėtojai norės investuoti prieš parduodami. Galbūt išvis nieko. Matyt, kinivarpos dar pagyvens.

— Ponas Perlmanas pernai pakeitė stogą, bent jau tiek, — pasakė Sara ir Maržorė patenkinta linktelėjo.

— Nemačiau, kad sienos kur nors būtų sudrėkusios, iš tiesų stebėtina, — dalykiškai tarė ji.

— Gal galėtumėte pateikti man bent jau apytikslius skaičius? Kainą, kuri būtų galima parduodant viską taip, ir kitą — jei namą kiek patvarkytume. Galbūt ir kiek būtų galima prašyti, jei pastatas būtų suremontuotas.

— Padarysiu viską, ką galiu, — pažadėjo Maržorė. — Bet turiu būti atvira. Mes plaukiojame nežinomuose vandenyse. Tas namas gali būti parduotas ir už dvidešimt milijonų, ir vos už du. Viskas priklauso nuo pirkėjo ir laiko, per kurį norėsime parduoti. Jeigu paveldėtojai norės jo kuo greičiau atsikratyti, tai jiems labai pasiseks, jei gaus du milijonus. O gal net mažiau. Dauguma pirkėjų mirtinai bijos tokio namo ir krūvos rūpesčių. Na, bet išorė man atrodo neblogai — o tai jau geros naujienos. Tiesa, gali prireikti pakeisti kai kuriuos langus. Sausasis puvinys plačiai paplitęs net naujuose namuose. Aš pati praėjusiais metais turėjau pasikeisti dešimt langų. — Akmeninės namo sienos atrodė visai neblogai — tvirtos ir geros būklės. Garažai rūsyje pasiekiami, tik įvažiavimas buvo pritaikytas siauriems trečiojo dešimtmečio automobiliams, todėl turės būti praplatintas. Nė vienai iš moterų nekilo abejonių — darbo daug. — Pasistengsiu gauti atsakymus ir apytikslius skaičius iki savaitės pabaigos. Norėčiau susisiekti su vienu architektu ir sužinoti jo nuomonę. Jo ir jo partnerės specializacija yra restauruojami pastatai. Jis daug išmano, nors greičiausiai dar nematė nieko panašaus. Tačiau žinau, kad jam teko dirbti Garbės legiono muziejuje — bent jau įmanoma lyginti. Be to, jis mokėsi Europoje. O jo partnerė taip pat gera specialistė. Jie turėtų jums patikti. Ar galėtume juos atvesti apžiūrėti namo, jei nesate per daug užsiėmusi?

— Kada tik panorėsite. Turiu raktus. Ir surasiu jums laiko. Esu dėkinga už pagalbą, Maržore.

Abi moterys jautėsi taip, lyg būtų patekusios į laiko tunelį ir ten išbuvusios visą rytą, o dabar staiga grąžintos atgal į savo šimtmetį. Nepamirštamas nutikimas.

Išėjusios iš kavinės, moterys išsiskyrė, ir Sara nuvažiavo savo biuro link. Jau buvo beveik pirma. Vairuodama ji automobilio telefonu paskambino Filui — vis dar jautėsi apsvaigusi ir viena akimi žvilgčiojo į Lili nuotrauką ant gretimos sėdynės. Pavyko prisiskambinti Filui į mobilųjį. Jis pietavo po bylos nagrinėjimo ir pasirodė esąs visiškai subjurusios nuotaikos. Jo klientui reikalai klojosi prastai. Prieš jį buvo pateikta naujų įkalčių, apie kuriuos Filas nieko nežinojo. Teksase, prieš atsikraustydamas į San Franciską, tas klientas jau buvo pralaimėjęs dvi seksualinio priekabiavimo bylas ir dabar atrodė gerokai įklimpęs.

— Apgailestauju, — užjaučiamai tarė Sara. Filas jau buvo susinervinęs iki beprotybės ir pasiruošęs tą klientą užmušti. Dar viena netikusi savaitė. — O mano rytas buvo pats nuostabiausias, — pasakė ji vis dar susijaudinusi ir skrajojanti padebesiuose nuo to, ką pamatė. Kad ir ką paveldėtojai nuspręs daryti, Sara džiaugėsi, kad galėjo namą apžiūrėti pirma.

— Tikrai? Ir ką darei? Kūrei naujus mokesčių įstatymus? — Filas kalbėjo sarkastiškai, leisdamas suprasti, kad jam jos reikalai nė velnio nerūpi. Sara negalėjo jo tokio pakęsti.

— Ne. Su nekilnojamojo turto agente apžiūrėjome Stenlio Perlmano namą. Tai pati nuostabiausia vieta, kokią man yra tekę matyti. Lyg muziejus, tik dar geriau.

— Nuostabu. Galėsi man apie tai papasakoti vėliau, — atsakė jis. Buvo aišku, kad jis išvargęs ir susinervinęs. — Paskambinsiu tau vakare, kai grįšiu iš treniruotės. — Ir padėjo ragelį, Sarai net nespėjus atsisveikinti ar papasakoti dar ką nors apie namą, Lili nuotrauką ar iš Maržorės išgirstą istoriją. Filui tai vis tiek nebūtų įdomu. Jį domino tik sportas ir verslas, o ne istoriniai pastatai.

Automobilį Sara pastatė prie darbo, požeminėje aikštelėje, ir atsargiai įsidėjo Lili nuotrauką į piniginę, kad nesuplėšytų ir neužlankstytų kampų. Po dešimties minučių, atsisėdusi prie darbo stalo, nuotrauką vėl išsiėmė ir įdėmiai apžiūrėjo. Sara žinojo, kad šią nuotrauką jau yra mačiusi. Taip pat tikėjosi, kad Lili, nesvarbu, kur išvyko, rado tai, ko ieškojo, ar pabėgo nuo to, ko bijojo. Kad ir kas nutiko jai, gal gyvenimas buvo gailestingas bent jau jos vaikams. Svarstydama, ar verta rodyti nuotrauką paveldėtojams, Sara pasidėjo ją ant stalo. Iš nuotraukos žvelgiantis veidas buvo nepamirštamas, kupinas jaunystės ir grožio. Lili veidas, kaip ir Stenlio perspėjimai, priminė Sarai, kad gyvenimas yra trumpas ir brangus, o meilė ir džiaugsmas — tokie trapūs.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Iki ketvirtadienio atsiliepė visi Stenlio paveldėtojai, išskyrus du. Tie likę buvo senukai jo pusbroliai, gyvenantys Niujorke, senelių prieglaudose. Galiausiai ji nutarė paskambinti pati. Vienas senolis buvo slaugomas, nes sunkiai sirgo Alcheimerio liga. Sarai davė jo dukters telefono numerį. Paskambinusi papasakojo jai apie Stenlio testamento skaitymą ir jo palikimą. Paaiškino, kad pinigai greičiausiai bus valdomi pagal įgaliojimą, atsižvelgiant į paveldėjimo įstatymus Niujorke, ir pereis jai bei jos broliams ar seserims, kai tėvas mirs. Moteris iš dėkingumo net pravirko. Ji pasakė, kad šeimai stinga pinigų sumokėti už tėvo slaugymą. Senoliui jau buvo devyniasdešimt dveji, vargu ar jis dar ilgai gyvens. Stenlio palikti pinigai juos pasiektų pačiu laiku. Moteris prisipažino, kad nežinojo apie jokį tėvo pusbrolį Kalifornijoje. Sara pažadėjo jai atsiųsti dokumentus, patvirtinančius jos palikimo dalį, po oficialaus testamento skaitymo, kuris, matyt, tikrai įvyks. Vyras iš Sent Luiso, skambinęs praėjusią savaitę, patvirtino, kad atvyks į San Franciską, nors taip pat niekada nebuvo girdėjęs apie Stenlį. Jis atrodė šiek tiek susigėdęs. Žinodama, kokias pareigas jis eina banke, Sara numanė, kad šiam žmogui ne pinigai svarbiausia.

Antrasis neatsiliepęs paveldėtojas pasakė, kad jam devyniasdešimt penkeri, o neatsiliepęs jis todėl, kad pamanė, jog čia kažkas pokštauja. Vyras gerai prisiminė Stenlį ir sakė, kad būdami vaikai vienas kito nekentė. Paskui garsiai nusijuokė. Matyt, keistas tipas. Nustebo sužinojęs, kad Stenlis turėjo pinigų. Sakė paskutinį kartą jį matęs tada, kai tas pakvaišęs vaikis iškeliavo į Kaliforniją. Buvo nusprendęs, kad Stenlis netrukus ir mirė. Sara pažadėjo ir jam nusiųsti testamento kopiją. Žinojo, kad dar reikės susisiekti su juo ir išsiaiškinti, kaip jis norėtų atsikratyti namo.

Ketvirtadienio popietę Sara nustatė testamento skaitymo laiką — ateinančio pirmadienio rytą jos biure. Atvykti pažadėjo dvylika paveldėtojų. Atrodo, pinigai visada paskatina žmones keliauti — net dėl tolimo dėdės, kurio niekas nepažinojo ir neatsiminė. Stenlis buvo balta varna giminėje, tik dėl palikto turto visi jo trūkumai staiga buvo pamiršti. Sara nė vienam paveldėtojui negalėjo tiksliai pasakyti, apie kokią sumą kalbama, bet siūlė neabejoti, kad apie nemažą. O norėdami išgirsti visa kita jie turės palaukti iki pirmadienio.

Paskutinė tą dieną paskambino Maržorė, nekilnojamojo turto agentė. Ji pasiteiravo, ar Sara galėtų rytoj susitikti su ja ir dviem architektais restauratoriais. Tai buvo vienintelė jiems tinkama diena, nes savaitgalį juodu vyks į restauratorių konferenciją Venecijoje. Sarai toks laikas puikiai tiko. Susitikusi su tais žmonėmis ji turės dar daugiau informacijos ir kitą pirmadienį galės dar šį tą pasakyti paveldėtojams. Taigi moterys sutarė susitikti penktadienį trečią valandą. Sara nusprendė, kad tądien tai bus paskutinis jos susitikimas, paskui ji iš karto galės važiuoti namo ir prasidės savaitgalis. Atsipūs ir pailsės, kol pasirodys Filas — jis, kaip visada, užsuks po treniruotės. Visą savaitę juodu mažai kalbėjosi. Abu buvo be galo užsiėmę. O jei ji paskambindavo, jis būdavo surūgęs. Ieškovo advokatai jį ir klientą sumaišė su žemėmis. Sara vylėsi, kad Filo nuotaika iki penktadienio vakaro gerokai pasitaisys, kitaip savaitgalis bus labai nemalonus. Ji žinojo, koks šis vyras būna, kai pralaimi — nesvarbu kur. Tikras vargas. Sara tik norėjo gerai praleisti savaitgalį, bet kol kas prognozės neatrodė optimistinės.

Kai Sara penktadienį trečią valandą pasirodė prie Stenlio namo, Maržorė ir abu architektai jos jau laukė. Agentė nuramino, kad jie patys atvyko per anksti, nereikia jaudintis. Ji pristatė Sarą su ja atėjusiems žmonėms. Vyras buvo aukštas, malonios išvaizdos, jo plaukai buvo tamsūs, beveik kaip Saros, šiek tiek pabalę smilkiniuose. Architekto akys buvo šiltai rudos, o pristatytas jis nusišypsojo ir tvirtai paspaudė ranką. Jis dėvėjo laisvas žalsvai rudas kelnes, marškinius su kaklaraiščiu ir trumpą sportinę striukę. Atrodė keturiasdešimties su trupučiu. Nieko ypatingo — gal ir ne gražuolis, bet pasitikintis savimi, besidomintis aplinka ir lengvai bendraujantis. Sarai patiko, kad šypsena tarsi nušviesdavo vyro veidą ir padarydavo jį gražesnį. Vos pažvelgus į šį žmogų buvo galima suprasti, kad jis tikrai geras ir malonus — gana akivaizdu, kodėl Maržorei patiko su juo dirbti. Iš kelių žodžių pasidarė aišku, kad vyrukas turi humoro jausmą ir nėra pasipūtęs. Jis buvo vardu Džefas Parkeris.

Partnerė buvo visiška jo priešingybė. Sara atkreipė dėmesį, kad vyras aukštas — beveik tokio ūgio kaip Filas, gal dar aukštesnis, o moteris mažytė. Jo plaukai buvo tamsūs ir nekrintantys į akis, jos — ryškiai raudoni, veide spindėjo žalios akys, šviesi oda buvo strazdanota. Sarai priėjus, vyras nusišypsojo, o moteris susiraukė. Atrodė, kad ji irzli, sunkaus charakterio ir pikta. Jis buvo malonus, ji — ne. Moteris vilkėjo ryškiai žalią kašmyro švarkelį, mėlynus džinsus ir avėjo aukštakulnius. Vyro išvaizda buvo kukli, jos — rėžianti akį, lyg seksualios nerūpestingos pupytės. Jis, vilkintis sportinį švarkelį ir žalsvai rudas kelnes, atrodė kaip klasikinis amerikietis, o moteris buvo labai panaši į prancūzę — jai prabilus Sara tuo įsitikino. Ši architektė turėjo savo stilių ir savas manieras. Be to, akivaizdžiai demonstravo susierzinimą, lyg čia būti jai atrodytų tikra kančia. Moters vardas buvo Mari Luiza Furnė. Ji kalbėjo su ryškiu akcentu, bet anglų kalba buvo nepriekaištingai sklandi. Ši moteris iš karto privertė Sarą pasijusti nejaukiai, atrodė, lyg ji kažkur baisiai skuba. Džefas buvo ramus ir labai domėjosi namu, lyg norėtų čia praleisti visą dieną. Kol Sara rakino duris, Mari Luiza keletą kartų žvilgtelėjo į savo laikrodėlį ir kažką pasakė Džefui prancūziškai. Jis jai tyliai atsakė angliškai ir, atrodo, prancūzę šiek tiek nuramino, tačiau ji vis tiek atrodė supykusi, kad turi čia būti.

Sara svarstė, ar moteris taip elgiasi dėl to, kad jiems vargu ar kas pasiūlys imtis šio darbo. Jie čia buvo pakviesti tik pasakyti savo nuomonės. Maržorė juos įspėjo, kad namas greičiausiai bus parduodamas esamos būklės, vadinasi, Mari Luiza tik švaisto brangų laiką. Tačiau Džefas vis tiek norėjo atvykti. Maržorės pasakojimas apie namą jį sužavėjo. Tokius senus pastatus kaip šis jis dievino. O Mari Luizai nepatiko gaišti laiko. Jai laikas reiškė pinigus. Džefas paaiškino Sarai, kad juodu kartu ir darbe, ir asmeniniame gyvenime jau keturiolika metų. Jie susipažino Meno akademijoje Paryžiuje, kur jis mokėsi, ir nuo to laiko buvo kartu. Su šypsena pasakė, kad Mari Luiza San Franciske jaučiasi kaip įkaitė ir kasmet trims mėnesiams grįžta į Prancūziją. Vyras pusiau juokais pasakė, kad jai apskritai baisiai nepatinka gyventi Amerikoje, bet ji liko čia tik dėl jo. Sulig tais žodžiais prancūzės akys blykstelėjo, tačiau ji nieko neatsakė. Moteris atrodė maždaug Saros amžiaus ir turėjo nuostabią figūrą. Tačiau visa savo esybe ji atrodė esanti dygi ir nedraugiška. Vis dėlto ji kiek sušvelnėjo, kai Sara visus įleido vidun ir kartu su Maržore aprodė tai, ką pačios buvo anksčiau atradusios. Džefas apstulbęs sustojo prie didžiųjų laiptų ir atlošęs galvą stebeilijosi į skliautuotas lubas bei nuostabų sietyną. Atrodo, ir Mari Luiza nustebo. Ji prislopintu balsu kažką pasakė Džefui.

Jie vaikščiojo po namą apie dvi valandas viską kruopščiai apžiūrinėdami. Džefas nesustodamas rašė pastabas į geltoną bloknotą, o Mari Luiza tik pasakydavo žodį kitą. Sara nenorėjo sau to pripažinti, bet ta moteris jai nepatiko. Tokia partnerė vargina kaip įkyrus kaklo skausmas. Ir atrodė ji kaip kalė, be jokių išlygų. Maržorė ją irgi ne itin mėgo, kaip pusbalsiu prisipažino Sarai pasiekus šeimininkų apartamentus. Tačiau jie abu sudarė puikią komandą ir tikrai gerai dirbo. Mari Luiza tiesiog esanti sunkaus charakterio ir neatrodanti kaip laimingas žmogus. Sara ir pati tai matė. Tačiau Džefas tai atsvėrė su kaupu — jis elgėsi šiltai, laisvai ir daug aiškino. Jis pasakė, kad medžio raižiniai yra nepaprastai vertingi, greičiausiai aštuoniolikto amžiaus, atvežti iš kokios nors pilies Prancūzijoje. Po šių žodžių prabilo Mari Luiza, šįkart angliškai:

— Net keista, kad amerikiečiai taip apiplėšė mūsų šalį ir išvežė iš jos šitiek brangenybių, kurių nieku gyvu nebuvo galima išleisti. Šiandien su tuo nebūtų taikstomasi. — Ir pažvelgė į Sarą tokiu žvilgsniu, lyg ji asmeniškai būtų atsakinga už šį pasityčiojimą iš prancūzų kultūros. Sarai neliko nieko kita, kaip tik linktelėti ir apsimesti, kad sutinka. Tą patį Džefas galėjo pasakyti ir apie parketo grindis, kurios aiškiai buvo senesnės už namą Skoto gatvėje, vadinasi, taip pat išimtos iš kokios nors pilies Prancūzijoje ir atsiųstos į Ameriką. Džefas išreiškė viltį, kad paveldėtojai nesumanys parketo ir raižinių išlupti ir parduoti „Christies“ ar „Sothebys“ aukcionuose. Ten, be abejo, už juos nemažai sumokėtų, bet jis tikėjosi, kad viskas liks šiame name — to norėjo ir Sara. Jai atrodė, kad taip pastatas būtų išniekintas, tuo labiau kad jis šitiek laiko išstovėjo nepaliestas.

Baigę ekskursiją, visi susėdo didžiųjų laiptų apačioje, ir Džefas išdėstė Sarai savo vertinimą. Jo nuomone, šiuolaikiškai atnaujinti namą — sutvarkyti elektros sistemą, vamzdynus ir kita — naujajam šeimininkui atsieitų apie milijoną dolerių. Taupant laiką ir per daug nenorint, šį tą būtų galima padaryti ir už pusę milijono, bet toks darbas būtų tikras iššūkis. Jis per daug nesirūpino dėl sausojo puvinio languose ir duryse, nes to ir buvo galima tikėtis. Vyras net nusistebėjo, kad būklė nebuvo prastesnė. Žinoma, neaišku, kas slypi po grindimis ir už sienų, tačiau juodu su Mari Luiza Europoje restauravo dar ne tokius namus. Darbas didžiulis, bet įvykdomas. Džefas pridūrė, kad dievina tokius iššūkius. Mari Luiza tylėjo.

Architektas pritarė Saros ir Maržorės idėjai virtuvę įrengti antrame aukšte ir pasakė, kad tai nėra toks jau sudėtingas uždavinys. Jo nuomone, visą rūsį reikėtų išvalyti ir paskirti sandėliams. Liftas galėtų būti įrengtas modernus, bet jo senovinę išvaizdą reikia išsaugoti. O visa kita, Džefo manymu, galima palikti taip, kaip yra. Dar pravartu būtų pasamdyti darbininkus, kad nuvalytų ir atnaujintų medines detales. Su raižiniais būtina elgtis be galo atsargiai ir tiksliai. Visa kita dažyti, valyti ar poliruoti. Sietynai išsilaikė puikiai, juos galima sutaisyti ir vėl naudoti. Dar yra nemažai detalių, kurias galima išryškinti, galima įmontuoti paslėptą netiesioginį apšvietimą. Viskas priklauso nuo to, kiek pinigų ir darbo naujasis savininkas norės įdėti. Namo išorės būklė tikrai gera, jis visas buvo puikiai pastatytas. Na, dar trūksta modernios šildymo sistemos. Naujasis savininkas galėtų daug ko imtis, svarbu, kiek pinigų jis bus linkęs investuoti ir kaip stipriai norės pasipuikuoti. Džefui labai patiko senieji vonios kambariai. Jie tokie nuostabūs — neatskiriama pastato dalis, kaip pats pasakė. Juose santechniką būtų galima pakeisti išsaugant dabartinį interjerą.

— Iš esmės čia galima kišti tiek pinigų, kiek tik nori. Už milijoną dolerių būtų galima padaryti stebuklus, tiek užtektų visiems darbams. Jei pirkėjui tokia suma būtų per didelė, viską tikriausiai būtų galima atlikti ir už pusę tiek — sakykim, jei naujasis šeimininkas būtų toks pat pakvaišėlis kaip aš ir norėtų pats krapštytis. Norėdamas žmogus galėtų sukišti ir du milijonus, gal net tris, tačiau nėra reikalo. Tai tik apytikslis spėjimas, galėčiau atlikti tikslesnius skaičiavimus, tinkamus parodyti galimam pirkėjui. Už milijoną dolerių namą galima padaryti tokį, koks jis buvo anksčiau, o pasistengus gal net už pusę, — pakartojo Džefas, — tik pirkėjas turėtų susiimti ir neišlaidauti. Tuomet restauracija užtruktų ilgiau, bet šitokio projekto vis tiek negalima skubinti. Viską reikia padaryti tinkamai ir atsargiai, kitaip svarbios detalės bus sugadintos, o to niekas nenori. Mano galva, reikėtų nedidelės brigados, kuri čia dirbtų nuo šešių mėnesių iki metų, supratingų šeimininkų, kurie žinotų, ką daro, ir sąžiningų architektų, kurie neišmelžtų iš jų per daug pinigų. Jei savininkai pasirinks netinkamus architektus, visi darbai jiems gali atsieiti net penkis milijonus, bet taip neturėtų nutikti. Mudu su Mari Luiza praėjusiais metais Prancūzijoje restauravome dvi pilis. Abiem užteko po tris šimtus tūkstančių, nors jos buvo didesnės ir senesnės už šitą namą. Ten lengviau rasti tinkamų darbininkų, tačiau čia yra puikių išteklių. — Tai sakydamas Džefas ištiesė Sarai savo vizitinę kortelę. — Būsimam pirkėjui galite nurodyti mūsų pavardes. Mielai su juo susitiksime pasikalbėti, nesvarbu, norės jis mus samdyti ar ne. Dievinu tokius namus kaip šis. Būtų nuostabu rasti žmogų, kuriam rūpėtų jį tinkamai atstatyti. Aš mielai padėsiu, kuo tik galėsiu. O Mari Luiza yra tikras genijus, kai kalbama apie detales. Ji perfekcionistė. Kartu mes puikiai dirbame. — Tai išgirdusi Mari Luiza pagaliau nusišypsojo. Tada Sara pamanė, kad galbūt ji malonesnė, nei atrodo. Taip, įdomi pora. Mari Luiza atrodė protinga ir išmananti savo darbą, tik nenuoširdi, atžari ir tikra prancūzė. Džefas buvo malonus, paprastas ir draugiškas, tad Sara jau dabar gerai su juo jautėsi. Kita vertus, dirbti su Mari Luiza būtų tikras vargas.

— Maržorė sakė, kad jūs su žmona rytoj išvykstate į Veneciją, — tarė Sara, visiems kartu lėtai žingsniuojant išėjimo link. Name jie praleido daugiau nei dvi valandas — jau buvo po penkių.

— Tiesa, — nusišypsojo Džefas. Jam patiko, kad Sara taip atsidavusi savo darbui ir kad rodo nuoširdžią pagarbą mirusio kliento namui.

Sara norėjo sužinoti kuo daugiau, kad galėtų perduoti gana tikslią informaciją paveldėtojams, nors ir abejojo, kad kuris nors iš jų norės imtis šio darbo. Už namą jie galėtų gauti daug daugiau, jeigu prieš parduodami jį patvarkytų, tačiau greičiausiai jie nenorės vargintis. Sara galėjo tik papasakoti jiems apie galimybes, o ką daryti toliau — pačių paveldėtojų valia. Ji negalėjo priimti jokių sprendimų. Įsakymus turės duoti jie.

— Dvi savaites būsime Italijoje, — paaiškino Džefas. — Jei prireiks, galite skambinti į mūsų mobiliojo telefono numerį Europoje. Aš jums jį užrašysiu. Venecijoje savaitę dalyvausime konferencijoje, paskui keletą dienų pailsėsime Portofine, o paskutines dienas praleisime su Mari Luizos šeima Paryžiuje. Beje, — nerūpestingai pridūrė, — mes nesusituokę. Esame partneriai visomis to žodžio prasmėmis. — Tai sakydamas, Džefas nusišypsojo Mari Luizai, o ji staiga pasirodė labai išdykusi ir seksuali. — Mano draugė vedybomis netiki. Ji mano, kad tai puritoniškas paprotys, gadinantis gerus santykius. Ko gero, ji teisi — juk mes jau šitiek laiko kartu. — Tada jie abu vienas kitam vėl nusišypsojo.

— Daug ilgiau, nei tikėjausi, — pasakė Mari Luiza. — Tikėjausi, kad tai bus tik vasaros romanas, o tada jis prieš mano valią atsitempė mane čia. Šitame mieste aš kaip kalinė, — pasiskundė ir užvertė akis aukštyn, o Džefas smagiai nusijuokė. Jis to klausėsi metų metus. Ir nepanašu, kad jį tai erzino. Atrodė, kad jiems patinka dirbti kartu, nors Sara nusprendė, kad Džefui daug lengviau bendrauti su klientais nei jo draugei. Ji buvo gana atžari, beveik šiurkšti.

— Vos tik čia apsigyveno, ji vis bandė įkalbėti mane kraustytis į Paryžių. Bet aš šiame mieste užaugau ir man čia patinka. Paryžius man per didelis, kaip ir Niujorkas. Esu Kalifornijos vaikas, o Mari Luizai čia taip pat visai neblogai, nors ji to niekada nepripažins. Žiemą Paryžiuje taip šalta ir pilka.

— Nebūk toks tikras! — tuoj pat atkirto ji. — Vieną dieną aš tave nustebinsiu ir grįšiu į Paryžių. — Sarai tai pasirodė daugiau grasinimas, o ne pokštas. Bet Džefas šiuos žodžius nuleido negirdomis.

— Mes turime nuostabų namą Potrero Hile, kurį aš pats restauravau, kai ten gyventi dar nebuvo madinga. Ilgą laiką mūsiškis buvo vienintelis padoriai atrodantis pastatas rajone. Dabar tas rajonas labai madingas ir aplink stovi daug gražių namų. Bet savajame aš viską dariau pats, savo rankomis. Myliu tą namą, — su pasididžiavimu pasakė jis.

— Jis ne toks gražus kaip tas, kurį turime Paryžiuje, — rimtu veidu atkirto Mari Luiza. — Pati jį sutvarkiau. Gyvenu ten kiekvieną vasarą, kai Džefas užsispyręs šąla šitame rūke. Nekenčiu vasarų San Franciske. — Tenka pripažinti, San Franciske vasaros išties šaltos ir ūkanotos. Mari Luiza per visą laiką taip ir neapsisprendė gyventi čia, ji elgėsi taip, lyg vis dar planuotų kraustytis į Prancūziją. Džefas neatrodė susirūpinęs. Jis, ko gero, žinojo, kad tie grasinimai tušti. Sarai buvo keista, bet po keturiolikos metų gyvenimo kartu jie vis dar buvo nesusituokę. Mari Luiza atrodė be galo nepriklausoma. Tačiau nepriklausomas buvo ir Džefas, tik savaip. Ji dažnai skųsdavosi, tačiau niekada neišmušė jo iš vėžių.

Sara padėkojo abiem architektams už patarimus bei sąžiningą namo būklės ir numatomų išlaidų įvertinimą. Skirtumas tarp mažiausios ir didžiausios pasakytos sumos buvo gana didelis, o tikroji suma priklausys nuo naujojo savininko — ką jis norės padaryti iš šio namo ir ar pats bus pasirengęs pasiraitojęs rankoves stoti prie darbo. Sara dabar tegalėjo perduoti paveldėtojams architektų žodžius.

Sara palinkėjo architektams geros kelionės į Veneciją, Portofiną ir Paryžių, o po kelių minučių juodu nuvažiavo senoviniu „Peugeot“ automobiliu, kurį Mari Luiza, kaip sakė, atsivežė iš Prancūzijos. Lipdama vidun, ji pasakė, kad nepasitiki amerikietiškomis mašinomis.

— Ir nieku kitu! — pridūrė Džefas. Visi nusijuokė.

— Ji kietas riešutėlis, tiesa? — pasakė Sara, kai jiedvi su Maržore ėjo prie savo automobilių.

— Su ja sunku dirbti, tačiau ji nepriekaištingai atlieka savo užduotis. Tos moters puikus skonis ir geras stilius. Su vyru ji elgiasi kaip su šiukšle, o jam, atrodo, tai patinka. Taip visada būna, tiesa? Kalės visada gauna geriausius vyrus.

Sara nusijuokė išgirdusi tokį apibendrinimą. Kad ir kaip sunku pripažinti, jis dažnai pasirodydavo esąs teisingas.

— Gražuoliukas, ar ne? — susižavėjusi tarė Maržorė, o Sara nusišypsojo.

— Nežinau, ar galima jį taip pavadinti. — Jos nuomone, Filas buvo gražuoliukas. Džefas — ne. Tačiau jis atrodė malonus vyras. — Jis labai mielas vyrukas ir, atrodo, išmano, ką daro. — Akivaizdu, kad Džefas jautė potraukį seniems namams ir dievino savo darbą.

— Jie abu išmano. Papildo vienas kitą. Kaip rūgštus ir saldus. Panašu, kad taip ir gerai — tiek namie, tiek darbe. Nors ir jiems tikriausiai buvo gerų ir blogų laikų. Iki šiol jai kartais atsibosta, ji vis grįžta į Prancūziją, Kartą buvo palikusi Džefą metams, tuo metu jis vykdė mano pavestą didelį projektą. Bet ji visada grįžta. Manyčiau, Džefas dėl jos pametęs galvą, o ji žino, kad turi gerą vyrą. Jis tvirtas kaip uola. Gaila, kad jie taip ir nesusituokė. Jis būtų puikus tėvas, nors Mari Luiza ir neatrodo labai motiniška.

— Gal vieną dieną susituoks, — tarė Sara galvodama apie Filą. Po kelių valandų turėjo prasidėti jųdviejų savaitgalis. Šioji savaitės dalis bus tarsi atlygis už sunkų darbą visą kitą laiką.

— Dievai žino, kodėl žmonių santykiai susiklosto vienaip ar kitaip, — filosofiškai nutęsė Maržorė, paskui palinkėjo Sarai sėkmės pirmadienį bendraujant su Stenlio paveldėtojais.

— Po susitikimo pranešiu, ką jie nutarė, — atsakė Sara.

Žinoma, kad jie nutars namą parduoti — vienintelis klausimas buvo kokios būklės, restauruotą ar ne, jei taip, tai kiek sutvarkytą. Sarai patiktų rūpintis tokiu projektu, bet ji beveik neabejojo, kad neturės tokios galimybės. Negi jie norės išleisti milijoną dolerių ar pusę tiek, o paskui laukti pusę metų ar metus, kad galėtų namą parduoti. Pirmadienį ji tikriausiai pasakys Maržorei parduoti pastatą tokį, koks yra.

Moterys atsisveikino, ir Sara parvažiavo namo ruoštis savaitgaliui. Ji pakeitė patalynę, paklojo lovą ir susmuko ant sofos su krūva iš darbo atsineštų popierių. Maždaug septintą valandą suskambo telefonas. Filas skambino po treniruotės. Buvo prastai nusiteikęs.

— Ar kas atsitiko? — paklausė Sara. Atrodė, kad jam bloga.

— Taip. Šiandien baigėme bylą. Negaliu apsakyti, kaip suknistai jaučiuosi. Ieškovai mus sutriuškino. Mano sumautas klientas per daug kartų buvo užkluptas be kelnių, kad išsisuktume. Kitaip ir būti negalėjo.

— Užjaučiu, branguti. — Sara žinojo, kaip jis nemėgsta pasiduoti. Turbūt byla buvo tikrai beviltiška, jei taip atsitiko. Dažniausiai Filas kaudavosi iki pat galo. — Kada atvažiuosi? — Ji laukė nesulaukė, kada jį pamatys. Sarai savaitė buvo labai įdomi, tiek daug įspūdžių rūpinantis Stenlio namu. Vis dar nebuvo progos jam plačiau apie tai papasakoti. Filas buvo per daug įsijautęs į savo bylas. Visą savaitę jie labai mažai kalbėjosi. Jis vis būdavo per daug užsiėmęs.

— Šįvakar neatvažiuosiu, — abejingai atsakė jis. Sara nustėro. Jis labai retai išvis neužsukdavo, gal tik kai sirgdavo.

— Neatvažiuosi? — O ji taip laukė susitikimo, visada laukdavo.

— Ne. Esu suknistos nuotaikos ir nenoriu nieko matyti. Rytoj jausiuosi geriau.

Sara baisiai nusivylė. Norėjo jį perkalbėti. Gal Filas atvažiavęs kiek pralinksmėtų.

— Kodėl tau neužsukus po treniruotės atsipūsti? Galime užsisakyti maisto į namus, o aš tau padarysiu masažą. — Saros balsas skambėjo viltingai, ji stengėsi kalbėti įtikinamai.

— Ačiū, ne. Paskambinsiu tau rytoj. Dar keletą valandų pabūsiu sporto salėje. Gal pažaisiu sieninį, kad išsiliečiau. Šiąnakt vis tiek būčiau netinkamas kompanionas.

Iš balso buvo galima suprasti, kad taip ir būtų, bet Sara vis tiek nusiminė. Jai ir anksčiau buvo tekę matyti jį paniurusį — tuomet ne itin smagu būti šalia. Bet vis dėlto jai labiau patiktų bendrauti su suirzusiu Filu negu iš viso jo nematyti. Juk draugaujantys žmonės susitinka ne tik tada, kai yra geros nuotaikos. Sara tikėjosi ir vargais dalytis su Filu. Tačiau Filas spyrėsi šiąnakt nakvoti savo namuose. Sara dar pamėgino jį perkalbėti, bet vyras ją nutraukė:

— Liaukis, Sara. Paskambinsiu tau ryte. Labanakt.

Paprastai Filas taip nesielgdavo. Tačiau kai jis būdavo blogai nusiteikęs, pasaulis sustodavo, jis norėdavo tik atsiriboti nuo visko.

Sara nieko nebegalėjo padaryti. Ji dar ilgai sėdėjo ant sofos ir bukai spoksojo priešais save. Mąstė apie tądien sutiktą architektą ir jo sunkaus būdo draugę prancūzę. Prisiminė, kaip Maržorė sakė, kad Mari Luiza keletą kartų buvo palikusi Džefą ir parvažiavusi į Paryžių, bet visada grįždavo. Taip pat ir Filas. Sara žinojo, kad pamatys jį šeštadienį ryte ar kada vėliau, kai jis užsimanys pasirodyti. Tačiau vienišą penktadienio vakarą tokia mintis menkai guodė. Jis net nepaskambino grįžęs namo. Sara nėjo miegoti iki vidurnakčio, dirbo ir tikėjosi, kad Filas vis dėlto paskambins. Bet nepaskambino. Kai tą vyrą kas nors nuliūdindavo, jo gyvenime nebelikdavo vietos niekam kitam. Visas pasaulis sukosi tik aplink jį — bent jau jis taip manė. Ir šįkart buvo teisus.

SEPTINTAS SKYRIUS

Sara nesulaukė naujienų iš Filo iki šeštadienio ketvirtos valandos. Jis paskambino į mobilųjį, kai ji dirbo namų ruošos darbus, ir pasakė, kad vis dar yra blogai nusiteikęs, bet pažadėjo už tai atsilyginti ir nusivesti kur nors pavakarieniauti. Pasirodė šeštą, vilkėdamas sportinę striukę ir megztuką. Buvo užsakęs staliuką naujame restorane, apie kurį Sara jau buvo daug girdėjusi. Vakaras vis dėlto praėjo maloniai ir atpirko tą laiką, kurį jie prarado. O sekmadienį Filas net pasiliko kiek ilgiau nei įprastai, jau buvo vakaras, kai jis išėjo iš Saros buto. Nuvylęs ją Filas visada kaip nors išpirkdavo savo kaltę, todėl Sarai buvo sunku ant jo pykti. Dėl šios priežasties ji iki šiol jo nepaliko. Filas ją tai atstumdavo, tai vėl pritraukdavo.

Vakarieniaujant restorane Sara papasakojo Filui apie apsilankymą Stenlio name, bet jam tai akivaizdžiai buvo nė motais. Vyrukui tas pastatas atrodė tikra griuvena, jis negalėjo įsivaizduoti, kad kas nors norėtų apsiimti tą senieną sutvarkyti. Filas pakeitė pokalbio temą Sarai dar nespėjus užsiminti apie architektus. Jam tai nerūpėjo. Filui buvo įdomiau kalbėti apie naują bylą, kurios ėmėsi. Dar vienas seksualinio priekabiavimo atvejis, tačiau ši byla daug švaresnė už tą, su kuria teko vargti praėjusią savaitę. Teisininkų akimis, atvejis atrodė vertas dėmesio, ir juodu gana ilgai apie jį šnekėjosi ir sekmadienio popietę. Paskui dar pažiūrėjo filmą ir pasimylėjo prieš Filui išeinant. Ką gi, savaitgalis buvo trumpas, bet neblogas. Filas turėjo ypatingą talentą pataisyti bet kokią situaciją, nuraminti ir išlaikyti Sarą — jau ištisus ketverius metus. Tikras menas.

Pirmadienį eidama į darbą ir su jauduliu laukdama susitikimo su Stenlio paveldėtojais, Sara buvo gerai nusiteikusi. Penki negalėjo išeiti iš darbo ir atvykti iš kitų miestų, dvylika pažadėjo pasirodyti, o du pusbroliai Niujorke buvo pernelyg seni ir ligoti, kad ryžtųsi keliauti tokį kelią. Sara buvo paprašiusi sekretorės paruošti konferencijų salę, atnešti kavos ir daniškų pyragaičių. Ji suprato, kad tų žmonių laukia didžiulė staigmena. Atėjusi į darbą, kelis rado jau lūkuriuojančius. Sara pasidėjo portfelį ir nuėjo pasisveikinti. Pirmasis buvo banko vadovas iš Sent Luiso — solidžiai atrodantis vyras, jam galėjo būti per šešiasdešimt. Jau anksčiau jis sakė Sarai, kad yra našlys, užauginęs keturis vaikus, o iš pokalbio ji suprato, kad vienas vaikų yra neįgalus. Vyras pinigų turėjo, bet galbūt Stenlio palikimas bus naudingas ir jam.

Kai galiausiai pasirodė paskutinis, jau buvo beveik dešimta valanda. Atvyko aštuoni vyrai ir keturios moterys. Kai kurie vienas kitą jau pažinojo — geriau nei Stenlį. Dauguma žinojo tik jo vardą. Kai kurie apie senolį iš viso nebuvo nieko girdėję ir net nežinojo, kad toks žmogus yra. Dvi moterys ir trys vyrai buvo broliai ir seserys — jie gyveno išsibarstę po visą šalį. Floridoje, Niujorke, Čikagoje, Sent Luise ir Teksase. Vyras iš Teksaso turėjo kaubojaus skrybėlę ir avėjo gerokai nutrintus kaubojaus batus. Jis jau trisdešimt metų dirbo rančos prižiūrėtoju, gyveno priekaboje ir turėjo šešis vaikus. Kaubojaus žmona mirė praėjusių metų pavasarį. Giminės gyvai kalbėjosi, kol Sara skynėsi kelią tarp jų. Ji ketino pasiūlyti jiems popiet apžiūrėti paveldėtą namą. Buvo nutarusi pasakyti jiems, kad būtų pravartu jį bent pamatyti prieš nusprendžiant, ką daryti toliau. Sara buvo apgalvojusi visas galimybes ir kruopščiai susirašiusi jas ant popieriaus kartu su Maržorės turto vertinimo išvadomis. Tos išvados buvo pagrįstos tik apytiksliais spėjimais, nes jau senokai nebuvo parduota nieko panašaus, vargu ar daugiau tokių pastatų ir bebuvo likę, be to, reikėjo vertinti dabartinę namo būklę. Sara norėjo pirma perskaityti testamentą.

Banko vadovas iš Sent Luiso, Tomas Harisonas, prie konferencijų stalo atsisėdo šalia Saros. Ji pasijuto taip, lyg jis būtų pasiruošęs vesti visą susirinkimą. Vyras dėvėjo tamsiai mėlyną kostiumą, baltus marškinius, ryšėjo klasikinį mėlyną kaklaraištį, jo balti plaukai buvo nepriekaištingai apkirpti. Žiūrėdama į jį, Sara negalėjo negalvoti apie savo motiną. Kaip tik tokio amžiaus ir kur kas geresnis už bet kurį iš tų vyrų, su kuriais motina bendravo. Iš jų išeitų graži pora, pagalvojo Sara ir šyptelėjo, tada nužvelgė visus žmones prie stalo. Visos keturios moterys susėdo šalia viena kitos, Sarai iš dešinės, Tomas Harisonas iš kairės, o kiti išsibarstę aplink stalą. Kaubojus, Džeikas Votermanas, nukėlė nuo stalo kojas ir toliau įsismaginęs kimšo pyragaičius, maukdamas jau trečią puodelį kavos.

Visi įdėmiai žvelgė į Sarą, ir ji paskelbė pradedanti susirinkimą. Priešais ji turėjo pasidėjusi visus dokumentus, taip pat ir antspauduotą laišką, kurį Stenlis parašė ir prieš šešis mėnesius atidavė vienai iš Saros kolegių. Sara apie tą laišką nieko nežinojo, išvydo jį tik šįryt — kolegė padavė jį ir liepė neatplėšti iki testamento skaitymo. Stenlis buvo pasakęs, kad tai bus papildoma žinutė paveldėtojams, bet ji jokiu būdu nepakeis to, ką jie su Sara nutarė. Jis žinojo, jog laiške turi įrašyti eilutę, kad tvirtina savo testamentą, ir pasakė Saros kolegei, kad viskas sutvarkyta. Iš pagarbos Stenliui, kaip ir prašyta, Sara laiško neatplėšė, ketino jį perskaityti po testamento.

Paveldėtojai į ją žvelgė su neslepiamu susidomėjimu. Sara džiaugėsi, kad jie į reikalą pažiūrėjo pagarbiai ir atvyko patys, užuot paprašę pervesti jiems pinigus. Moteris jautė, kad Stenliui būtų buvę malonu su jais susipažinti. Ji žinojo, kad dvi iš atvykusių moterų dirba sekretorėmis ir vis dar yra netekėjusios. Kitos dvi jau buvo išsiskyrusios ir turėjo suaugusių vaikų. Dauguma iš atvykusiųjų turėjo vaikų; vieni buvo jaunesni, kiti vyresni. Vienintelis Tomas atrodė taip, lyg jam tų pinigų nereikėtų. Kiti turėjo pasistengti: išsiprašyti iš darbo ir susimokėti už kelionę į San Franciską. Ši netikėta sėkmė stipriai pakeis daugumos jų gyvenimą. Vienintelė Sara žinojo, kokio dydžio ta netikėta sėkmė ir kaip ji visus apstulbins. Jai buvo smagu šią akimirką būti su jais. Moteris norėjo, kad ir Stenlis būtų kartu, tikėjosi, kad jo dvasia čia. Ji peržvelgė aplink stalą susėdusių žmonių veidus. Salėje tvyrojo mirtina tyla, visi laukė, kol Sara pradės kalbėti.

— Norėčiau padėkoti visiems, kad čia susirinkote. Žinau, kad kai kuriems iš jūsų buvo tikrai nelengva atvykti. Taip pat žinau, kad Stenliui būtų be galo malonu sužinoti, jog šiandien visi esate čia. Labai gaila, kad neturėjote progos su juo susipažinti. Stenlis buvo nepaprastas žmogus, ypatinga asmenybė. Per tuos metus, kai teko su juo dirbti, be galo juo žavėjausi ir jaučiau didelę pagarbą. Man malonu, kad galėjau susitikti su jumis ir rūpintis jo turtu. — Tada ji gurkštelėjo vandens ir atsikosėjo. Atvertusi segtuvą, paėmė testamentą.

Didžiąją dalį Sara perskaitė paskubomis, vis paaiškindama, kas ką reiškia. Beveik viskas buvo apie mokesčius ir kaip tie mokesčiai susiję su Stenlio turtu. Mokesčiams, susijusiems su testamento tvirtinimu, jis buvo atidėjęs daugiau nei pakankamai. Paliktos akcijos liks nepaveiktos mokesčių, kuriuos už turtą valstybei buvo skolingas jo savininkas. Visi atrodė įtikinti. Tomas Harisonas geriau nei bet kuris kitas šiame kambaryje suprato, ką Sara skaito. Toliau buvo skyrius, kuriame paskirstomas palikimas — į devyniolika lygių dalių.

Sara perskaitė pavardes abėcėlės tvarka, nepraleisdama ir tų, kurie neatvyko. Kiekvienam ji buvo padariusi po testamento kopiją, vėliau jie galės tas kopijas peržiūrėti atidžiau arba atiduoti savo teisininkams. Viskas buvo parengta. Sara kruopščiai atliko savo darbą.

Paskui ji perskaitė nekilnojamojo turto sąrašą, jei tik buvo įmanoma, nurodydavo ir neseniai nustatytą objektų vertę. Dėl tų, kuriuos Stenlis ilgai laikė, tokių kaip prekybos centrai šalies pietuose ar vidurio vakaruose, galėjo kilti neaiškumų, tačiau ir apie juos kalbėdama Sara paminėjo bent apytiksles sumas, leidžiančias suvokti turto vertę. Kai ką paveldėtojai galėjo išsidalyti, o dėl kitų objektų reikėjo nuspręsti, ar valdyti juos kartu, ar parduoti, o gal išpirkti vienam iš kito. Kiekvieną atvejį Sara išaiškino atskirai ir pasakė, kad mielai jiems patartų arba pasikalbėtų su jų advokatais ir pasiūlytų savo sprendimus. Buvo aišku, kad kai kurie nė iš tolo nenutuokia, apie ką kalbama.

Palikimą sudarė akcijos, obligacijos, nekilnojamasis turtas, prekybos centrai, biurai, gyvenamųjų namų kompleksai ir naftos gręžiniai. Pastarieji jau buvo tapę didžiausiu Stenlio turtu, bet, Saros nuomone, ateityje jų vertė turėtų dar didėti, ypač turint galvoje politinę situaciją. Be to, dar liko ir namas. Apie jį Sara pasiūlė plačiau pasikalbėti po testamento skaitymo, ji pati turėsianti keletą pasiūlymų. Žmonės toliau tylėdami spoksojo į ją bandydami suprasti, kas jiems sakoma, ir įsivaizduoti visą tą turtą, išmėtytą po visą šalį nuo vieno krašto iki kito. Viską suvokti per tokį trumpą laiką buvo sunku, nė vienas nebuvo tikras, kad supranta, ką tai reiškia. Visi atrodė taip, lyg su jais kalbėtų svetima, nesuprantama kalba. Tik Tomas dėmesingai žiūrėjo į Sarą negalėdamas patikėti savo ausimis. Nors ir nežinojo smulkmenų, jis suprato kalbos esmę ir toliau atidžiai klausėsi.

— Netrukus gausime tikslų kiekvieno objekto vertinimą. Tačiau, remiantis tuo, ką jau turime, ir kitais gana tiksliais vertinimais, jūsų giminaičio turtas — atskaičius mokesčius, kurie buvo sumokėti atskirai — šiuo metu yra vertas daugiau nei keturių šimtų milijonų dolerių. Mūsų skaičiavimais, kiekvienas iš jūsų paveldės po dvidešimt milijonų dolerių — apytiksliai tiek. Atskaičius paveldėjimo mokesčius, kiekvienas gausite maždaug po dešimt milijonų. Paklaida galėtų būti keli šimtai tūkstančių, priklausys nuo rinkos kainų kitimo. Tačiau, mano nuomone, galima tvirtai pasakyti, kad sumokėję mokesčius kiekvienas iš jūsų paveldėsite po dešimt milijonų.

Tai pasakiusi, Sara atsisėdo ir giliai įkvėpė. Kurį laiką visi netekę žado spoksojo į ją, tačiau netrukus salėje kilo triukšmas, nes žmonės gyvai ir su didžiule nuostaba ėmė kalbėtis tarpusavyje. Dvi moterys pravirko, o kaubojus taip džiugiai šūktelėjo, kad visi ėmė kvatotis. Visi jautėsi taip pat. Negalėjo patikėti tuo, ką išgirdo. Dauguma iš jų visą gyvenimą gyveno iš juokingai mažų atlyginimų, dažnas vos sudurdamas galą su galu — taip, kaip iš pradžių gyveno ir Stenlis.

— Kaip, po perkūnais, jis užsidirbo šitiek pinigų? — paklausė vienas vyras. Jis dirbo policininku Naujajame Džersyje, buvo ką tik išėjęs į pensiją. Vyras norėjo įkurti nedidelę apsaugos firmą. Kaip ir Stenlis, jis niekada nebuvo vedęs.

— Jis buvo nuostabus žmogus, — šypsodamasi tyliai atsakė Sara.

Nepakartojamas jausmas stebėti, kaip vienas įvykis pakeičia tiek daug žmonių gyvenimų. Tomas Harisonas šypsojosi. Kai kurie atrodė susigėdę, ypač tie, kurie anksčiau Stenlio vardo nebuvo nė girdėję. Visi jautėsi tarsi laimėję loterijoje, tik tam tikra prasme dar geriau, nes žmogus, kurio jie net nepažinojo, prisiminė juos ir panoro atiduoti jiems savo turtą. Stenlis pats nebuvo sukūręs šeimos, bet šie giminaičiai jam reiškė viską — nesvarbu, kad jų nebuvo matęs. Jam šie žmonės buvo vaikai, kurių jis niekada neturėjo. Šią akimirką, jau po mirties, jis tapo mylinčiu juos geradariu. Sara jautėsi nepaprastai pagerbta, kad čia dalyvauja, ir be galo troško, kad ir Stenlis būtų tai išvydęs.

Kaubojus nusišluostė akis, paskui nusišnypštė nosį ir pareiškė, kad nusipirks rančą arba pasistatys savo. Jo vaikai mokėsi valstybinėse mokyklose, ir vyras pasakė, kad leis juos visus mokytis į Harvardą, išskyrus tą vieną, kuris sėdi kalėjime. Pareiškė, kad dabar važiuos namo, įspirs sūnui į subinę ir pasamdys jam padorų advokatą. Vaikis buvo sugautas vagiantis arklius ir visą gyvenimą buvo įjunkęs į narkotikus. Galbūt dabar jis turės progą pasikeisti. Visi turės. Stenlis jiems suteikė tą progą. Šis palikimas buvo jo pomirtinė dovana — net tiems, kurie nepasirodė. Visi senukui buvo vienodai svarbūs. Sara pati vos laikėsi nepravirkusi. Gal šitaip įsijausti ir nelabai profesionalu, tačiau dalytis džiaugsmu su jais — nepamirštamas įvykis. Stenlio dėka ji patyrė šviesiausią ir prasmingiausią įvykį per dvylika metų, praleistų dirbant teisininke.

— Dabar visi turite daug ką apgalvoti, — pasakė Sara, nuramindama susijaudinusius žmones. — Kai kuriuos objektus jūs paveldėsite atskirai. Kai kurie dabar jums priklauso bendrai. Aš visus juos surašiau ir šiandien norėčiau pasikalbėti, ką ketinate su jais daryti. Jums būtų paprasčiau parduoti bendrą turtą, — aišku, tą, kurį verta parduoti, — ir pasidalyti pelną, atsižvelgiant į tai, ką jums pasiūlys mūsų finansų patarėjai. Kai kuriuos objektus parduoti dar ne laikas. Tačiau jei nuspręsite taip padaryti, mes palauksime kuo tinkamesnio meto ir jums patarsime.

Sara geriau už visus žinojo, kad tai užtruks keletą mėnesių, o gal ir metų. Tačiau ji paaiškino, kad turtas, kurį kiekvienas paveldės atskirai, vis tiek bus vertas septynių ar aštuonių milijonų. O likusią dalį jie gaus, kai bus parduotas bendras turtas. Stenlis pasistengė, kad paveldėtojams būtų kuo paprasčiau ir kad investicijos nenueitų veltui. Jis nenorėjo sukelti karo tarp giminaičių, nesvarbu, kad jų nepažinojo. Saros padedamam jam pavyko tinkamai padalyti savo turtą, taigi dabar jį buvo galima lengvai parduoti.

— Dar yra klausimas dėl namo, kuriame jūsų giminaitis gyveno. Praėjusią savaitę apžiūrėjau jį su nekilnojamojo turto agente, norėjau sužinoti tikrovę atitinkantį vertinimą. Tai nuostabus statinys, manau, turėtumėte jį pamatyti. Namas pastatytas trečiajame dešimtmetyje ir, deja, nuo to laiko nebuvo nei perstatytas, nei atnaujintas, nei modernizuotas. Pastatas dabar atrodo beveik kaip muziejus. Jūsų giminaitis gyveno tik mažoje jo dalyje — tiesą sakant, palėpėje — ir niekada nebuvo persikėlęs į pagrindinę dalį. Namas neliestas nuo 1930-ųjų, kai buvo pirktas. Penktadienį buvau pakvietusi restauratorius, kad apžiūrėtų jį ir įvertintų, kiek dar prireiks išleisti remontui. Padirbėti tikrai reikėtų. Galima išleisti penkis šimtus tūkstančių dolerių, tuomet namas būtų išvalytas ir pritaikytas gyventi. Galima išleisti ir dešimt kartų daugiau, jei norite tikrai juo pasipuikuoti. Tą patį reikėtų turėti galvoje parduodant. Nekilnojamojo turto agentė sakė, kad už jį galima gauti nuo vieno iki dvidešimt milijonų dolerių — tai priklausys nuo pirkėjo ir nekilnojamojo turto kainų rinkoje. Už tokį pastatą, koks yra dabar, daug negausite, nes pirkėjui remontas brangiai atsieitų, be to, žmonės šitokio dydžio namuose nebegyvena. Jo plotas — beveik trisdešimt tūkstančių kvadratinių pėdų3. Niekas nenorės įdarbinti tiek žmonių, kiek reikėtų tokiam namui prižiūrėti, vargiai tiek ir rastų. Mano pasiūlymas — parduoti jį. Galbūt prieš tai reikėtų jį išvalyti, nuo langų nuplėšti lentas, nupoliruoti grindis, gal net perdažyti, bet iš esmės pateikti tokį, koks yra, nesiimant brangių elektros sistemos ar santechnikos keitimo darbų, nes jie atsieitų didelius pinigus. Nebent kuris nors iš jūsų norėtų namą išsipirkti ir kraustytis gyventi į San Franciską. Pamaniau, šiandien po pietų galėtume nuvažiuoti jo apžiūrėti. Galbūt tada jums būtų lengviau apsispręsti. Tai labai gražus senas namas, verta jį bent jau pamatyti.

Sarai dar nebaigus sakinio visi susirinkusieji ėmė purtyti galvas. Nė vienas neketino kraustytis į San Franciską, o bekalbėdami nutarė, kad tokio masto atnaujinimo darbų imtis irgi niekas nenori. Buvo girdėti: „parduoti...“, „atsikratyti jo...“, „kam mums tokia našta...“, „reikia parduoti...“ Net jos pasiūlymas perdažyti ir šiek tiek aptvarkyti niekam neparūpo. Sara nuliūdo tai matydama. Atrodė, lyg būtų išmetama kadaise buvusi nuostabi grožybė. Jos laikai praėjo ir niekas nebenorėjo turėti su ja reikalų. Be abejo, reikės pasitarti ir su kitais paveldėtojais, tačiau sprendžiant iš to, kad jie net neatvyko į susirinkimą San Franciske, kažin ar jų nuomonė bus kitokia.

— Ar norėtumėte šiandien apžiūrėti namą?

Tik Tomas Harisonas atsakė, kad turi tam laiko, nors ir jis laikėsi nuomonės, jog pastatą reikia parduoti. Jis pasakė, kad galėtų stabtelėti pakeliui į oro uostą. Kiti ruošėsi skristi namo ankstyvą popietę, todėl vienbalsiai buvo nuspręsta parduoti namą esamos būklės. Stenlio palikimas buvo toks didelis ir taip visus sujaudino, kad namo pardavimas jiems nebeatrodė svarbus. Jei jį parduotų už du milijonus, kiekvienas gautų po papildomą šimtą tūkstančių dolerių, o atskaičiavus mokesčius — dar mažiau. Dabar tokia suma atrodė tik grašiai, nors prieš valandą būtų buvusi didžiausias turtas. Tiesiog nuostabu, kaip per vieną laimingą akimirką gali pasikeisti visas gyvenimas. Sara nusišypsojo dairydamasi į sėdinčius aplink stalą. Visi atrodė geri žmonės, moteris jautė, kad Stenliui jie būtų patikę. Tie, kurie atvyko, atrodė nekvaili ir malonūs. Sara neabejojo, kad senukas būtų džiaugęsis tokiais giminaičiais. O jie, be abejonės, jautėsi be galo sujaudinti, kad turėjo tokį giminaitį kaip Stenlis Perlmanas.

Sara vėl turėjo visus nuraminti, tik šįkart tai padaryti buvo daug sunkiau. Dabar visi nekantravo kuo greičiau išeiti ir susisiekti su vyrais ir žmonomis, broliais, seserimis ir vaikais.

Visi jie turėjo didelę naujieną ir norėjo ją papasakoti artimiesiems. Sara pasakė, kad pinigus jie pradės gauti per ateinančius šešis mėnesius, o gal net anksčiau. Visas Stenlio turtas buvo puikiai sutvarkytas.

— Ir paskutinis reikalas. Stenlis paliko jums laišką. Aš pati tik šiandien sužinojau, kad prieš šešis mėnesius jis tą laišką paliko mano kolegei. Tai testamento priedas, bet ir aš jo dar neskaičiau. Kolegė man jį perdavė šįryt. Stenlis norėjo, kad perskaitytume jį po testamento, vadinasi, dabar. Vokas vis dar užklijuotas, aš nežinau, kas jame. Man patvirtino, kad šio laiško turinys niekaip nepakeis testamento turinio. Jums leidus, dabar jį perskaitysiu. Paskui galėsiu padaryti jums kopijas. Laiškas Stenlio nurodymu iki šiol buvo užklijuotas.

Sara numanė, kad čia tikriausiai kokia nors apgalvota žinutė ar nedidelis prierašas, skirtas giminaičiams, kurių Stenlis nepažinojo. Senolis galėjo būti sentimentalus, Sara jį tokį pažino ir mylėjo. Moteris atplėšė laišką. Susirinkusieji pasirengė mandagiai klausytis, tačiau patalpa buvo perpildyta energijos ir jaudulio nuo to, kas buvo išgirstą anksčiau. Visi vos įstengė ramiai nusėdėti vietoje, bet kas gi galėtų juos kaltinti? Sara taip pat jaudinosi. Jaudulį kėlė vien tai, kad ji turėjo pranešti jiems apie šią dovaną. Sara turėjo tik perduoti žinią, tačiau ir dėl to džiaugėsi. Jai būtų buvę malonu gauti iš Stenlio kokią sentimentalią atminimo dovanėlę, tačiau jis neturėjo ką jai duoti. Jis paliko tik drabužius ir knygas, bet ir tie daiktai jau buvo atiduoti labdarai. Jis neturėjo jokios tinkamos padovanoti smulkmenos, tik sukauptą milžinišką turtą ir namą. Senukas tiesiogine prasme neturėjo jokių žemiškų gėrybių. Tik pinigus ir devyniolika nepažįstamųjų, kuriems galėjo juos palikti. Iš to galima daug suprasti, koks buvo tas žmogus ir kokį gyvenimą nugyveno. Tačiau Sarai jis buvo svarbus, o dabar ir tiems „nepažįstamiesiems“. Tiesą sakant, paskutiniais gyvenimo metais Sara buvo vienintelis žmogus, kurį jis mylėjo. Ir ji mylėjo jį.

Sara atsikosėjo ir pradėjo skaityti. Moteris pati nustebo, kad laišką laikančios rankos dreba. Kilo nepaaiškinamas jaudulys. Kaip Stenlis ir pažadėjo, pabaigoje buvo eilutė, patvirtinanti testamentą ir paliudyta dviejų slaugių. Viskas kaip reikiant. Tačiau Sara suprato, kad tai paskutiniai jos draugo žodžiai, kuriuos ji skaito, nesvarbu, kad tie žodžiai oficialūs ir skirti ne jai. Tai buvo lyg paskutinis šnabždesys iš kapo, paskutinis atsisveikinimas. Ji niekada nebepamatys šios rašysenos ir niekada nebeišgirs jo balso. Nuo tos minties akys prisipildė ašarų, ir Sara turėjo pasistengti, kad išlaikytų ramų balsą. Tam tikrais atžvilgiais jai Stenlis, kaip draugas ir klientas, reiškė daugiau nei bet kuriam iš susirinkusių žmonių.

„Mano brangiems giminaičiams ir mano draugei advokatei Sarai Anderson, kuri yra geriausia šios srities teisininkė ir nuostabi jauna moteris, — pradėjo skaityti ji. Ašaros aptemdė akis, bet giliai įkvėpusi ji tęsė: — Gailiuosi, kad jūsų nepažinojau. Kaip būtų buvę gera susilaukti savo vaikų ir pasenti matant juos, jų vaikus ir jus. Visą gyvenimą praleidau uždirbdamas pinigus. Dabar juos palieku jums. Panaudokite juos tinkamai, darykite tai, kas jums svarbu. Tegul jie pakeičia jūsų gyvenimą. Neleiskite jiems tapti jūsų gyvenimu, kaip atsitiko man. Juk tai tik pinigai. Mėgaukitės jais. Pasinaudodami jais padarykite savo gyvenimą geresnį. Dalykitės jais su savo vaikais. Jei neturite vaikų, būtinai susilaukite, ir greitai. Jie jums taps nuostabiausia dovana. O mano dovana jums tokia. Galbūt dabar jums atsiras galimybė mėgautis nauju gyvenimu, naujomis galimybėmis, nauju pasauliu, kurį norėjote atrasti. Dabar galite tai padaryti, dar nevėlu. Mano paliekama dovana yra galimybė gyventi geresnį gyvenimą — jums ir tiems, kurie jums svarbūs. Tai ne tik pinigai. Juk savaime pinigai nieko nereiškia. Tačiau tinkamai naudojami jie gali suteikti džiaugsmo, jūs galite pakeisti kitų gyvenimus, padaryti laimingus tuos, kuriuos mylite. Beveik visą gyvenimą aš nemylėjau nieko, tik sunkiai dirbdavau ir uždirbdavau. Vienintelis žmogus, kurį paskutiniais gyvenimo metais mylėjau, buvo Sara. Kaip norėčiau, kad ji būtų mano duktė ar anūkė. Ji yra tokia, kokį vaiką norėčiau turėti.

Negailėkite manęs. Aš nugyvenau gerą gyvenimą. Buvau laimingas. Dariau tai, ką norėjau daryti. Mane jaudino mintis, kad galiu susikrauti turtą, iš nieko šį tą padaryti. Į Kaliforniją atvažiavau tebūdamas šešiolikos, su šimtu dolerių kišenėje. Ta šimtinė per šitiek metų daug kartų išaugo, tiesa? Tai tik įrodo, kiek daug galima nuveikti su šimtu dolerių. Taigi nešvaistykite šitų pinigų. Padarykite su jais ką nors reikšminga. Ką nors, kas jums svarbu. Susikurkite geresnį gyvenimą, meskite nekenčiamą darbą, kitaip užtrokšite. Leiskite sau augti ir gyvenkite laisvai su šia dovana, kurią jums palieku. Linkiu jums laimės, kad ir ką jūs laikote laime. Man laimė buvo krauti turtą. Žvelgdamas atgal, gailiuosi, kad neskyriau laiko šeimai kurti, tačiau taip jau nutiko. Jūs esate mano šeima, nors manęs ir nepažįstate, o aš nepažįstu jūsų. Nepalieku savo pinigų gyvūnų globos draugijai, nes niekada nemėgau šunų ir kačių. Neatiduodu jų labdarai, nes jie užtektinai gauna kitų žmonių pinigų. Palieku juos jums. Panaudokite juos. Pasilinksminkite. Neiššvaistykite, bet ir nekaupkite jų. Juos turėdami būkite geresni, laimingesni ir laisvesni. Tegu tie pinigai padeda įgyvendinti svajones. Tokia yra mano dovana jums. Įgyvendinkite savo svajones.

Taip pat noriu padėkoti mielajai Sarai, savo jaunajai draugei ir teisininkei. Ji man atstojo anūkę ir buvo visa mano šeima, nes mano tėvai mirė, kai dar buvau berniukas. Labai ja didžiuojuosi, nors ji per daug dirba. Nereikia, Sara! Tikiuosi, pasimokysi iš manęs. Mudu apie tai daug kalbėjomės. Noriu, kad dabar eitum ir pradėtum gyventi. Tu to nusipelnei. Tu ir taip dirbai daugiau nei kai kurie žmonės per visą gyvenimą, na, išskyrus mane. Bet nenorėčiau, kad būtum kaip aš. Noriu, kad būtum geresnė. Noriu, kad būtum savimi, geriausia, kokia tik gali būti. Penkiasdešimt metų to niekam nesakiau, tačiau noriu, kad žinotum, jog myliu tave — kaip dukterį ar anūkę. Tu atstoji man šeimą, kurios niekada neturėjau. Esu dėkingas tau už kiekvieną akimirką, kurią praleidai su manimi nuoširdžiai besirūpindama, kaip apsaugoti mano pinigus nuo mokesčių, kad galėčiau juos palikti artimiesiems. Tavo dėka dabar jie turi daugiau pinigų, o aš tikiuosi, kad jų gyvenimas taps geresnis — dėl tavo ir mano darbo.

Noriu tau šį tą padovanoti. Ir noriu, kad mano giminės žinotų, kodėl taip padariau. Nes myliu tave ir tu to verta. Niekas to nenusipelnė labiau nei tu. Niekas nėra vertesnis geresnio gyvenimo nei tu — tu verta nuostabaus gyvenimo. Turiu tau dovaną, o jei mano giminės tave dėl to grauš, prisikelsiu iš kapo ir išspardysiu jiems subines. Džiaukis mano dovana ir padaryk su ja ką nors nuostabaus. Nereikia tiesiog investuoti. Panaudok ją geresniam gyvenimui kurti. Būdamas sveiko proto ir visiškai sunykusio kūno, po velniais, palieku tau, Sara Mari Anderson, septynis šimtus penkiasdešimt tūkstančių dolerių. Pamaniau, kad milijonas tave pernelyg sunervintų ir galbūt suerzintų juos, o pusė milijono man pačiam neatrodė pakankamai, todėl padariau kompromisą. Svarbiausia, brangioji Sara, gyvenk nuostabų laimingą gyvenimą ir žinok, kad amžinai stebėsiu tave su meile ir dėkingumu. Visiems jums kartu su paliekamais pinigais siunčiu savo geriausius linkėjimus ir meilę. Būkite sveiki, tegul jums sekasi, tebūnie jūsų dienos laimingos ir prasmingos su žmonėmis, kuriuos mylite.

Šią dieną esu Stenlis Džeikobas Perlmanas.

Laišką jis pasirašė gerai pažįstamu parašu, kurį Sarai tiek daug kartų teko matyti ant įvairių dokumentų. Šis laiškas buvo paskutinis Stenlio atsisveikinimas su ja ir visais kitais. Sara padėjo laišką ant stalo ir pažvelgė į susirinkusiuosius, o jos skruostais riedėjo ašaros. Ji prabilo užkimusiu, jaudulio kupinu balsu. Moteris niekada nesitikėjo nieko iš jo gauti, net dabar abejojo, ar turėtų priimti dovaną. Tačiau ji žinojo, kad šį testamento priedą Stenlis perdavė per Saros kolegę, o ne tiesiogiai per ją, kad viskas būtų teisėta. Senukas viską padarė pagal taisykles.

— Nė nenumaniau, kas bus parašyta šiame laiške. Gal kuris nors iš jūsų prieštarauja? — Sara buvo pasiruošusi atsisakyti palikimo. Jie buvo Stenlio giminės, o ji — tik advokatė, nors ir nuoširdžiai jį mylėjusi.

— Žinoma, ne, — vienu balsu atsakė moterys.

— Velniai griebtų, ne, — pridūrė kaubojus Džeikas. — Girdėjote, ką jis sakė. Jei prieštarausime, senis grįš ir išspardys mums subines. Nenoriu, kad koks vaiduoklis man apsunkintų gyvenimą. Dešimt milijonų dolerių atskaičius mokesčius bus gana man ir mano vaikams. Aš gal net imsiu ir nusipirksiu sau jauną seksualią žmoną.

Po šių žodžių visi ėmė juoktis ir pritariamai linkčioti. Glostydamas Sarai ranką, prakalbo Tomas Harisonas. Viena iš moterų padavė jai nosinaitę, kad galėtų nusišluostyti nosį. Sara taip susijaudino, kad beveik kūkčiojo. Geriausia iš viso laiško buvo tai, kad Stenlis pasakė ją mylintis. Nors kai juodu buvo pažįstami, Stenlis buvo beveik šimto metų, jis jai atstojo tėvą ir buvo vyras, kurį ji labiausiai gyvenime gerbė, tiesą sakant, vienintelis toks. Saros gyvenime gerų vyrų nebuvo daug.

— Sara, atrodo, jūs šio palikimo nusipelnote daug labiau nei mes. Akivaizdu, kad suteikėte jam daug laimės ir džiaugsmo, o mums sutaupėte daug pinigų, — tarė Tomas. Kiti šypsodamiesi linkčiojo. — Užjaučiu dėl netekties, — dar pridūrė jis, ir Sara dar labiau pravirko.

— Aš tikrai jo ilgiuosi, — pasakė ji, ir visiems buvo aišku, kad tai tiesa. Keletas norėjo prieiti ir ją apkabinti, bet nesiryžo. Juk ji buvo advokatė ir jie jos nepažinojo, nors visų emocijos liejosi per kraštus... Stenlis visus smarkiai paveikė ir iki gelmių supurtė jų pasaulius.

— Iš laiško aišku, kad jūs praskaidrinote paskutines jo dienas, — maloniai pasakė viena moteris.

— Velniai griebtų, tikrai, be to, dabar esate beveik milijonierė, — pridūrė Džeikas, ir Sara nusijuokė.

— Ir nė nenumanau, ką dabar su tais pinigais daryti. — Būdama kompanijos partnerė, Sara nemažai uždirbdavo, gaudavo dalį įmonės pelno ir niekada per daug neišlaidaudavo. Iš tiesų nebuvo nieko, ko ji norėtų. Nors Stenlis prašė taip nesielgti, Sara ketino investuoti. Negi ji dabar mes darbą, ims pirktis audinių kailinius ir prabangiai atostogauti, nors jam tai tikriausiai būtų patikę. Ne, Sara savęs nelepins — net dabar, kai gali sau tai leisti. Didelę dalį uždarbio ji taupydavo.

— Ir mes nežinome, — atsakė keli balsai.

— Visi turėsime sukti galvą, ką su tais pinigais daryti. Tačiau akivaizdu, kad jis norėjo, jog mes laimingai gyventume, — pritarė vyras, sėdintis tarp kaubojaus iš Teksaso ir policininko iš Naujojo Džersio. Sara dar neprisiminė visų vardų. — Jūs taip pat, Sara, — pridūrė jis. — Girdėjote, ką jis sakė. Panaudokite. Netaupykite. Įgyvendinkite savo svajones.

Sara neturėjo nė menkiausio supratimo, apie ką ji svajoja. Ji niekada neturėjo laiko užduoti sau tokį klausimą.

— Deja, esu labiau linkusi taupyti, o ne leisti pinigus, — prisipažino Sara, paskui šypsodamasi atsistojo. Žmonės kambaryje spaudė vienas kitam rankas, apsikabindavo. Kai kurie apkabino ir ją. Išeidami visi atrodė šiek tiek sukrėsti. Rytas buvo nepakartojamas. Registratorė visiems iškvietė taksi, kad nuvežtų į oro uostą. Saros sekretorė kiekvienam įdavė po voką su testamento kopija ir papildomais dokumentais, susijusiais su jų investicijomis. Paskutinis žodis dėl namo buvo jį parduoti. Jie nurodė Sarai kuo greičiau paskelbti, kad pastatas parduodamas, ir gauti už jį kuo daugiau. Tomas iš mandagumo sutiko prieš tai jį apžiūrėti, tačiau buvo gana aišku, kad ir jam tas namas nėra įdomus. Kaip ir visiems kitiems. Nereikalingas daiktas kitame mieste, kurio niekas nenorėjo ir kurio niekam nereikėjo. Be to, jiems vargu ar reikėjo už jį gautų pinigų. Namas Skoto gatvėje jiems nieko nereiškė.

Sarai tas pastatas turėjo reikšmę todėl, kad buvo gražus, ir todėl, kad jos brangus draugas, o dabar ir didelis jos geradarys Stenlis gyveno to namo palėpėje. Bet net ji, ką tik paveldėjusi didelį turtą, nematė, kaip tą namą būtų galima panaudoti, be to, neturėjo balso sprendžiant, ką su juo daryti. Sprendimas parduoti buvo jų.

Sara paliko Tomą konferencijų salėje ir iš savo kabineto paskambino Maržorei. Pranešė paveldėtojų sprendimą ir paprašė susitikti po pusvalandžio, kad galėtų aprodyti namą vienam iš paveldėtojų. Sara pasakė, kad tai tik formalus apsilankymas. Visi paveldėtojai pasirašė oficialų dokumentą, kuriame nurodo parduoti namą esamos būklės ir už tokią kainą, dėl kokios susitars Sara ir Maržorė. Jie viską paliko jos valiai.

— Ar mes jį kiek pagražinsime? — viltingai paklausė Maržorė.

— Matyt, ne. Jie liepė viską išvalyti, atsikratyti šlamšto, tokio kaip lentos ant langų ir nudriskusios užuolaidos, ir parduoti namą tokį, kokį radome. — Sara vis dar negalėjo apsiprasti su Stenlio sprendimu, ausyse vis skambėjo meilūs žodžiai iš laiško, kurie įstrigo giliai į širdį. Pirmą kartą ji kalbėjo ne taip dalykiškai, atrodė šiek tiek sukrėsta ir išsiblaškiusi. Po tokių žodžių ir stulbinančios dovanos Sara jo ilgėjosi labiau nei bet kada.

— Dėl to kaina bus smarkiai numušta, — liūdnai tarė Maržorė. — Nenorėčiau tokio namo pigiai parduoti. Šitas tikrai vertas daugiau. Atiduoti jį už apgailėtiną sumą būtų tolygu vagystei.

— Žinau. Man irgi taip nepatinka. Bet jie nenori galvos skausmo. Jiems tas namas nieko nereiškia, o pinigai už jį, padalyti į devyniolika dalių, palyginti su viskuo kitu, taip pat atrodys gana menki.

— Kaip gaila. Na, lauksiu jūsų ten po pusvalandžio. Antrą valandą netoliese susitinku su klientais. Juk neturėtume užtrukti, tuo labiau jei tai tik simboliškas apsilankymas be jokių rimtų ketinimų.

— Susitiksime ten, — tarė Sara ir grįžo į konferencijų salę pas Tomą. Jis mobiliuoju telefonu kalbėjosi su kažkuo iš darbo, bet pokalbį greitai baigė.

— Na ir rytas buvo, — tarė jis, vis dar negalėdamas atsigauti. Kaip ir visi kiti, jis buvo sukrėstas. Pirma jis manė važiuojantis į kuklaus turtelio dalybas, atvyko tik iš pagarbos giminaičiui, kuris jam nutarė perduoti palikimą. Atrodė, kad tai mažiausia, ką galima padaryti.

— Taip, man irgi, — pripažino Sara, vis dar apsvaigusi nuo to, ką sužinojo iš Stenlio laiško. Septyni šimtai penkiasdešimt tūkstančių dolerių. Tai buvo neapsakomai nuostabu. Žadą atimantis įvykis. Pribloškiantis. Pridėjus santaupas, sukauptas per darbo metus, dabar ji turėjo gerokai daugiau nei milijoną dolerių ir jautėsi velniškai turtinga. Tačiau nepaisydama Stenlio perspėjimų ji buvo pasiryžusi neleisti, kad pinigai pakeistų jos požiūrį į gyvenimą. — Gal norėtumėte sumuštinio ar šiaip ko užkąsti prieš važiuojant? — mandagiai pasiūlė Sara.

— Kažin ar įstengčiau kąsnį praryti. Man reikia kiek laiko suvokti, kas ką tik nutiko. Tačiau turiu pripažinti, kad man smalsu pamatyti tą namą. — Kitiems smalsu nebuvo.

Sara pati jį ten nuvežė. Maržorė jau laukė. Tomą namas sužavėjo kaip ir jas. Tačiau vos išvydęs pastatą jis nudžiugo, kad visi išvien nutarė jį parduoti. Nepakartojamas ir vertas pagarbos istorinis paminklas, bet, bankininko nuomone, šiuolaikiniame pasaulyje jame neįmanoma apsigyventi.

— Niekas šitaip nebegyvena. Aš pats turiu keturių tūkstančių kvadratinių pėdų4 namą netoli Sent Luiso, ir tai negaliu rasti, kas jį tvarkytų ir valytų. Toks milžinas kaip šis būtų tikra bėda. Jeigu šiame rajone nepavyks jo parduoti kaip viešbučio, matyt, būsime ilgam įstrigę. — O rajonas nebuvo labai palankus viešbučio veiklai.

— Gali nutikti ir taip, — pripažino Maržorė. Tačiau ji žinojo, kad nekilnojamojo turto rinkoje neretos staigmenos. Kartais namai, kurių ji manydavo niekada neparduosianti, būdavo nuperkami per penkias minutes, o tie, dėl kurių greito pardavimo už didžiausią kainą buvo galima galvą guldyti, užsistovėdavo. Nekilnojamojo turto rinkoje neįmanoma numatyti skonio, o kartais net vertės. Čia viskas priklauso nuo sėkmės.

Maržorė apgailestaudama pasakė, kad, turint galvoje būklę, už namą galima prašyti vos dviejų milijonų dolerių. Sara žinojo, kad paveldėtojams nelabai rūpi, už kiek jis bus parduotas, jie tik norėjo kuo greičiau jo atsikratyti, o Tomas tam pritarė.

— Nustatysime dviejų milijonų kainą ir žiūrėsime, kas bus, — pasakė Maržorė. — Vėliau galėsime atsižvelgti į pasiūlymus. Paskambinsiu agentūrai, kad jį išvalytų, ir paskelbsiu apie pardavimą. Tik nežinau, ar pavyks tai padaryti iki Padėkos dienos. — Toji turėjo būti ateinančią savaitę. — Tačiau pažadu paskelbti apie pardavimą dar kitą savaitę. Įkelsiu skelbimą antradienį po Padėkos dienos. Oficialiai pardavimas prasidės diena vėliau. Greičiausiai kas nors jį nusipirks tikėdamasis laimėti karą su miesto valdžia ir pakeisti miesto plėtros planus. Iš šito namo išeitų dailus viešbutukas, jeigu tik kaimynai neprieštarautų, nors vargu. — Abi moterys suprato, kad toks karas truktų metų metus, o jį pradėjęs žmogus turėtų tik labai menką galimybę laimėti. San Francisko gyventojai smarkiai priešinosi komercinei veiklai gyvenamuosiuose rajonuose, bet kas gi galėtų juos kaltinti.

Tomas paprašė parodyti tą namo dalį, kurioje gyveno Stenlis, ir Sara skaudama širdimi nuvedė jį laiptais į palėpę. Tai buvo pirmas kartas, kai ji matė šį kambarį be Stenlio. Ligoninės lova vis dar stovėjo, tačiau senuko joje nebebuvo. Patalpa dabar atrodė tik kaip tuščias kiautas. Moteris nusisuko su ašaromis akyse ir nužingsniavo atgal į prieškambarį, o Tomas priėjęs patapšnojo jai per petį. Jis buvo geras vyras, matyt, ir geras tėvas. Dar prieš paveldėtojų susirinkimą Sara sužinojo, kad jo duktė yra akla ir protiškai neįgali — taip nutiko dėl deguonies trūkumo per gimdymą pirma laiko. Dabar ji jau trisdešimties metų ir gyvena tėvo namuose prižiūrima slaugių. Kai mirė žmona, skyrusi dukrai beveik visą laiką, Tomui buvo be galo sunku ja rūpintis. Tačiau vyras nenorėjo dukters atiduoti į prieglaudą. Kaip ir daugelis dalykų jo gyvenime, tai buvo didelis iššūkis. Tačiau Tomas, atrodo, įstengė susitvarkyti.

— Negaliu patikėti, kad Stenlis visą gyvenimą praleido tarnų kambaryje palėpėje, — visiems leidžiantis laiptais purtydamas galvą pasakė Tomas. — Koks nepaprastas žmogus jis turėjo būti. Ir koks keistuolis.

— Jis tikrai toks buvo, — švelniai atsakė Sara, vėl galvodama apie palikimą. Ji vis dar nesuvokė to, kas atsitiko. Kiti, matyt, jautėsi taip pat. Tomas vis dar atrodė apstulbintas netikėtos sėkmės. Dešimt milijonų...

— Džiaugiuosi, kad testamente jis paminėjo ir tave, — atėjus į prieškambarį nuoširdžiai pasakė Tomas. Saros iškviestas taksi jau laukė priešais pagrindines duris. — Paskambink, jei kada būsi netoli Sent Luiso. Aš turiu maždaug tavo amžiaus sūnų. Jis neseniai išsiskyrė ir augina tris nuostabius vaikus. — Sara nusijuokė išgirdusi tokį pasiūlymą, ir Tomas staiga susigėdo. — Iš to, ką rašė Stenlis, supratau, kad vis dar esi netekėjusi.

— Tiesa.

— Gerai. Tada atvažiuok į Sent Luisą. Fredui reikia susipažinti su gera moterimi.

— Atsiųsk jį į San Franciską. Ir būtinai paskambink man, jei kada teks užsukti verslo reikalais, — šyptelėjo Sara.

— Būtinai, Sara, — atsakė jis ir tėviškai apkabino. Per vieną rytą juodu susidraugavo ir jautėsi beveik kaip giminės. Stenlio dėka jie ir buvo beveik giminės. Juos, kaip ir visus kitus, susiejo senolio dosnumas ir kilnumas. — Rūpinkis savimi, — švelniai tarė Tomas.

— Tu taip pat, — atsakė Sara, jam jau žengus žingsnį taksi link, ir nusišypsojo apšviesta blausios lapkričio saulės. — Mielai supažindinčiau tave su savo motina, — šelmiškai tarė ji, ir abu nusijuokė.

Tik pokštas, nors mintis ir nebloga. Tačiau Sara laikėsi nuomonės, kad tokia moteris kaip jos motina bet kuriam vyrui įvarytų auglį. O Tomas jai atrodė per daug normalus, jokių sutrikimų. Prasidėjusi su tokiu vyru, Odrė nebeturėtų reikalo vaikščioti į anoniminių alkoholikų susirinkimus, o ką tada beliktų veikti? Be girtuoklio savo gyvenime ji mirtų iš nuobodulio.

— Puiku. Atsivešiu Fredą ir papietausime su tavo motina.

Taksi nuvažiuojant, Sara pamojavo Tomui ir grįžo į namą su Maržore aptarti smulkmenų. Moteris džiaugėsi, kad į Stenlio kambarį užėjo ne viena. Taip lyg nusimetė naštą. Nebeliko nuo ko slėptis, ko gedėti — dabar ten buvo tik tuščias kambarys, kiautas, kuriame jis gyveno ir kurio pagaliau atsikratė. Stenlis mirė, tačiau amžiams liks jos širdyje. Vis dar buvo sunku suvokti, kad aplinkybės pasikeitė, ir net labai smarkiai. Sarai reikėjo apsiprasti su ne tokiu dideliu pasikeitimu kaip kitiems, tačiau ir ji jautėsi kaip vandeniu perlieta. Moteris nusprendė kol kas niekam apie tai nepasakoti — net motinai ar Filui. Pirmiausia su ta mintimi reikėjo susitaikyti pačiai.

Maržorė su Sara aptarė planus dėl valymo tarnybos bei namo pardavimo ir paveldėtojų vardu pasirašė oficialų raštą, patvirtinantį pardavimo kainą. Įgaliojimą paveldėtojai pasirašė dar Saros kabinete. Taip jie suteikė jai teisę parduoti namą ir derėtis jų vardu. Lygiai toks pat dokumentas faksu buvo išsiųstas ir tiems, kurie susirinkime nedalyvavo, nes pasirašyti turėjo visi. Moterys suprato, kad reikalai iš vietos greitai nepajudės, jei neatsiras pirkėjas, turintis lakią vaizduotę arba besidomintis istorija. Greičiausiai parduoti namą nebus lengva. Tokio dydžio ir būklės namas daugumą pirkėjų iš karto atgrasys.

— Linksmos Padėkos dienos, — palinkėjo Maržorė, — jeigu nepasimatysime iki tol. Pranešiu, kaip seksis.

— Ačiū. Gerų švenčių, — nusišypsojo Sara ir įlipo į automobilį. Padėkos diena dar tik kitą savaitę, liko dešimt dienų. Filas, kaip paprastai, kur nors išvažiuos su vaikais. Savaitgalis po Padėkos dienos visada praeidavo ramiai. Tačiau dar bus savaitgalis prieš šventes.

Filas paskambino, kai Sara buvo pakeliui atgal į biurą, ir paklausė, kaip praėjo susitikimas su Stenlio paveldėtojais.

— Pritrenkei juos? — susidomėjęs paklausė. Sara nustebo, kad jis prisiminė tą susitikimą ir net paskambino apie jį pasiteirauti. Vyrukas dažniausiai pamiršdavo, ką ji dirba, bet šį kartą prisiminė.

— Žinoma. — Ji niekada nepasakojo Filui, apie kokias sumas kalbama, bet jis ir pats suprato, kad jos ne menkutės.

— Laimingi šunsnukiai. Štai kaip kraunami turtai. — Sara nutylėjo, kad jai irgi nusišypsojo sėkmė. Šią naujieną norėjo pasilikti sau. Tačiau po tokių žodžių Sara šyptelėjo ir pagalvojo, ką jis sakytų sužinojęs, kad ir ji yra viena tų „laimingų šunsnukių“. Velniai griebtų, ne tik laiminga — staiga ji tapo tikrai pasiturinčia mergina. Sara jautėsi kaip kokia turtinga nuotaka. O tada jis ją nugąsdino, kaip kartais darydavo: — Turiu blogų naujienų, mažute. — Sara pajuto, kaip širdis dunkstelėjo. Dažniausiai iš Filo išgirstamos blogos naujienos būdavo tokios, kad juodu kartu praleis mažiau laiko. Sara neapsiriko. — Šią savaitę turiu važiuoti į Niujorką. Išvykstu ketvirtadienį ir būsiu ten iki kitos savaitės antradienio ar trečiadienio, reikia susitikti su nauju klientu. Taigi pasimatysime tik kitą savaitgalį po Padėkos dienos. Kai grįšiu iš Niujorko, turėsiu pasiimti vaikus ir lėksime tiesiai prie Tahou. Žinai, kaip visada.

— Žinau, — atsakė Sara, stengdamasi naujieną priimti kuo švelniau. Po velnių, ji ką tik paveldėjo beveik milijoną dolerių! Argi gyvenimas dar gali būti blogas? Moteris tik nusivylė, kad vėl jo nepamatys. Nuo praėjusio susitikimo praeis trys savaitės, o jiems tai — ilgas laikas. — Kaip gaila.

— Tu vis tiek per Padėkos dieną būsi su mama ir senele, — tarė Filas, lyg bandydamas įtikinti Sarą, kad ji pati neturės kada su juo susitikti. Bet taip nebuvo. Pas senelę, kaip ir anksčiau, ji pabus gal kelias valandas, o paskui tris dienas gyvens vieniša. Be abejo, vyrukas visą savaitę po Padėkos dienos nė nemėgins to atpirkti pasimatymais. Liks laukti iki kito penktadienio, kol jie vėl susitiks. Neduok Dieve, jis vieną vakarą praleis treniruotę ar galimybę su draugais pažaisti sieninį.

— Turiu pasiūlymą, — tarė Sara kiek galėdama gyvesniu balsu, lyg tokio dalyko dar niekada nebūtų siūliusi. Iš tiesų ji to prašydavo kiekvienais metais, ir dar nė karto nepasisekė. — Gal penktadienį man atvažiuoti pas jus prie Tahou? Vaikai jau pakankamai dideli, manęs neišsigąstų. Kas žino, gal bus visai smagu? Galėčiau viešbutyje išsinuomoti atskirą kambarį, kad vaikai nepyktų, — linksmai tarė ji, neišsiduodama, kaip iš tiesų jaučiasi, stengdamasi kalbėti įtikinamai.

Bet Filas ryžtingai atsakė:

— Žinai, kad nieko iš to nebus, pupa. Man reikia pabūti su vaikais vienam. Be to, mano asmeninis gyvenimas yra ne jų reikalas. Žinai, kad mėgstu tokius dalykus atskirti. O jų motinai visai nebūtina sulaukti ataskaitos apie mano gyvenimą iš pirmų lūpų. Pasimatysime, kai grįšiu.

Tiek ir naudos. Ji nieko gero nepasiekdavo, tačiau vis tiek kasmet mėgindavo. Filas užsispyręs laikė ją atskyręs nuo savo vaikų. Jau seniai jis ją atskyrė ir padėjo į atskirą stalčiuką. Tikras šiknius.

Tokia tikrovė Sarai nepatiko. Tą dieną ji paveldėjo beveik milijoną dolerių, jai atsivėrė tūkstančiai naujų galimybių, tačiau to, ko norėjo labiausiai, moteris nesulaukė. Nesvarbu, kokia turtinga ji tapo, asmeniniame gyvenime niekas nepasikeitė. Filas taip ir liko nepasiekiamas — tiek emociškai, tiek fiziškai, išskyrus tuos atvejus, kai užsinorėdavo pats. O per atostogas vyrukas noru nedegė. Jo nuomone, atostogos skirtos jam ir vaikams, Sara turi rūpintis pati savimi. Toks buvo jų susitarimas. Sąlygos, nustatytos pačioje pradžioje, niekada nesikeitė.

— Man labai gaila, kad prarasime šį savaitgalį, — tarė Filas, atsiprašydamas, bet balsas buvo nekantrus.

— Man irgi, — liūdnai atsakė Sara. — Aš suprantu. Pasimatysime po kokių trijų savaičių. — Kaip paprastai, ji suskaičiavo greitai. Visada akimirksniu galėdavo pasakyti, kiek laiko praėjo nuo tada, kai juodu matėsi paskutinį kartą, ir kiek dar liko iki kito susitikimo. Šį kartą tas laikas — dvi savaitės ir penkios dienos. Tačiau Sarai tai atrodė kaip amžinybė. Gal ir nebūtų taip blogai, jei ji būtų galėjusi su draugu susitikti savaitgalį prieš Padėkos dieną. Bet tokia sėkmė nenusišypsojo.

— Aš tau vėliau paskambinsiu. Manęs laukia, — paskubomis išbėrė Filas.

— Žinoma. Gerai. — Sara baigė pokalbį. Toliau važiavo į biurą. Ji bandė save įtikinti, kad dėl to neverta gadintis nuotaikos. Nuostabiausia jau įvyko. Stenlis paliko jai didžiulį turtą. Na ir kas, kad Filas važiuoja į Niujorką ir jie negalės kartu švęsti Padėkos dienos, didelio čia daikto, kad jie nesimatys beveik tris savaites. „Kas, po velnių, yra svarbiausia?“ — paklausė savęs Sara. Ji ką tik paveldėjo tris ketvirčius milijono dolerių ir vis dar jaudinasi, kad negali susitikti su draugužiu? Tačiau Sara nerimavo ne dėl savo prioritetų. Tikrasis klausimas — kokie, po velnių, jo prioritetai?

AŠTUNTAS SKYRIUS

Padėkos diena visada buvo svarbi Sarai ir jos šeimai.

Tai būdavo ypatingas laikas, kurį jie leisdavo kartu su artimaisiais ir geriausiais draugais. Saros senelė kiekvienais metais kviesdavosi į svečius žmones, kuriuos pati vadino „paklydusiomis sielomis“ — tuos, kurie jai patiko ir kurie daugiau neturėjo kur eiti. Draugai, kad ir keli, sukurdavo šventinę nuotaiką ir padėdavo trims moterims nesijausti tokioms vienišoms. O pakviestieji jausdavosi be galo dėkingi. Pastaraisiais metais šventes dar labiau pagyvindavo ir kuris nors iš senelės gerbėjų. Per dešimt metų tokių buvo nemažai.

Mimi, kaip ją visi vadindavo, buvo žmogus, kuriam neįmanoma atsispirti, smulki, maloni, miela, linksma, šilta ir labai meili. Kiekvieno akyse ji buvo tobula senelė, o beveik kiekvieno vyro akyse — tobula moteris. Sulaukusi aštuoniasdešimt dvejų, ji vis dar buvo gyvybinga, laiminga, turėjo nuostabų požiūrį į gyvenimą ir niekada per daug negalvodavo apie nemalonius dalykus. Senutė visuomet sugebėdavo įžvelgti gera, ji domėjosi naujais žmonėmis ir būdavo draugiška. Ši moterytė tiesiog tryško džiaugsmu. Dėl to žmonės mėgdavo būti su ja. Padėkos dienos popietę, jau važiuodama į senelės namus, Sara galvojo apie ją ir šypsojosi.

Praėjusį vakarą ji kalbėjosi su Filu, kai jis dūmė per miestą pasiimti vaikų. Iš Niujorko jis grįžo vėlai ir neturėjo laiko susitikti. Sara dabar nebepyko ir neliūdėjo — jautėsi abejinga. Tik palinkėjo jam laimingos Padėkos dienos ir padėjo ragelį. Pokalbiai su Filu slėgė, nes tik primindavo, kuo jie niekada nesidalijo ir nesidalys.

Kai Sara atvažiavo, pas Mimi jau buvo dvi draugės — abi vyresnės už senelę ir abi našlės. Jos atrodė kaip mažutės senučiukės, tik Mimi ne. Jos plaukai buvo balti, akys didelės ir mėlynos, o oda nuostabi — vos kelios įžiūrimos raukšlelės. Senelė taip pat buvo pavydėtinai liekna. Ji kasdien žiūrėdavo mankštos laidą per televiziją ir darydavo pratimus. Negana to, senutė vaikščiodavo bent po valandą per dieną, kartais žaisdavo tenisą ir be galo mėgo su draugais eiti į šokius.

Mimi vilkėjo dailią šilkinę turkio spalvos suknelę ir avėjo juodus zomšinius aukštakulnius batelius, buvo pasipuošusi priderintais auskarais ir žiedu. Kai Saros senelis dar buvo gyvas, juodu su močiute nebuvo labai turtingi, tačiau gyveno patogiai, o senelė visada rengėsi gražiai ir stilingai. Daugiau kaip penkiasdešimt metų jie buvo labai graži pora. Mimi retai kalbėdavo apie savo vaikystę — ji mėgo kartoti, kad gimė Lelande savo vestuvių dieną. Jos gyvenimas prasidėjo tada. Sara žinojo, kad senelė užaugo kažkur San Franciske, bet daugiau nieko. Ji nebuvo girdėjusi, kokią mokyklą močiutė lankė arba kokia buvo jos mergautinė pavardė. Apie kai kuriuos dalykus Mimi tiesiog nekalbėjo. Ji niekada per daug nesirūpino praeitimi, gyveno dabartimi ir ateitimi, todėl visiems taip patiko. Ji niekada neliūdėjo ir buvo laiminga moteris.

Kai Sara įėjo, dabartinis senelės gerbėjas buvo svetainėje. Keleriais metais vyresnis už Mimi, buvęs biržos makleris, kasdien žaidžiantis golfą. Vyras turėjo vaikų, su jais gerai sutarė, kaip ir Mimi, mėgo šokti. Stovėdamas prie baro mažoje jaukioje svetainėje jis pasiūlė įpilti Sarai atsigerti.

— Ne, ačiū, Džordžai, — nusišypsojo Sara. — Geriau prisistatysiu į tarnybą virtuvėje.

Ji žinojo, kad ten vadovauja motina, stebi kepantį kalakutą ir bamba dėl jo dydžio, kaip ir kasmet. Paukštis visada būdavo per didelis arba per mažas, per senas ar per jaunas, o iškepęs visada pasirodydavo per daug sultingas arba per sausas ir nė iš tolo ne toks geras kaip praėjusiais metais. Mimi, priešingai, visada sakydavo, kad jis nepriekaištingas. Tai ir buvo esminis skirtumas tarp šių dviejų moterų. Mimi visada pasitenkindavo tuo, ką duoda gyvenimas, ir tuo džiaugdavosi. Jos duktė nuolat būdavo viskuo nepatenkinta, pikta, nusiminusi ar susirūpinusi. Įėjusi Sara išvydo abi moteris, įdėmiai žvelgiančias į orkaitę. Ji vilkėjo rudą aksominį švarką, kurį nusipirko kaip dovaną, švęsdama netikėtą sėkmę. Prie švarko ji pritaikė naujus zomšinius batus ir atrodė labai stilingai. Mimi iš karto pagyrė anūkės aprangą. Ji be galo didžiavosi savo vienintele vaikaite ir gyrėsi ja kiekvienam pažįstamam. Odrė taip pat didžiavosi dukterimi, tik niekada jai to nepripažino.

— Ar šįvakar valgysime dešrainius? — paklausė Sara, ant kėdės dėdama savo naują zomšinę rankinę. Motina atsigręžė į ją ir pakėlė antakius.

— Vargu, — atsakė. — Ar kur nors susiruošei? Į kokį nors pobūvį po vakarienės?

— Ne. Susiruošiau čia. Geriausias pobūvis visame mieste — pas Mimi.

— Niekada taip nesakai, kai ateini pas mane, — kiek įsižeidusi sumurmėjo Odrė. Ji vilkėjo gražiai pasiūtą juodą kostiumėlį, ant kaklo buvo pasikabinusi perlų vėrinį, o į atlapą įsisegusi auksinę segę. Motina atrodė nepriekaištingai, bet griežtai. Po vyro mirties prieš dvidešimt dvejus metus ji retai kada vilkėdavo spalvotus drabužius, nors buvo patraukli moteris. Odrės akys buvo tokios pat mėlynos kaip jos motinos ir Saros, o plaukus ji dažė šviesiai ir nešiodavo susukusi į kuodą ar supynusi į kasą. Nors ir vyresnė, motina atrodė graži kaip Greisė Keli. Jos oda taip pat buvo puiki, beveik be raukšlių, o figūra nuostabi. Odrė buvo beveik tokio ūgio kaip Sara, tik Mimi buvo mažulytė. Odrės tėvas buvo aukštas.

— Mama, man patinka eiti į svečius ir pas tave, — tarė Sara, pabučiavo jas abi, ir motina nepatenkintu veidu grįžo prie viryklės saugoti kalakuto, greičiausiai vėl murmėdama dėl jo dydžio.

Mimi nuėjo į svetainę pas drauges ir Džordžą. Gana keista, kad senelė pasikvietė net tris draugus, o Sara su Odre neturėjo ko atsivesti kartu. Odrė kvietė Merę Aną, draugę iš knygų klubo, tačiau ji paskutinę akimirką susirgo. Moterys susipažino anoniminių alkoholikų susibūrime prieš daugelį metų, kai abiejų vyrai siaubingai gėrė. Sarai Merė Ana patiko, tačiau jos draugija visada truputį slėgė. Ji niekada nebūdavo visiškai laiminga ir, atrodo, kartu žemyn tempėsi ir Saros motiną — o tai padaryti nebuvo sunku. Paprastai Odrė nieko gero iš gyvenimo nesitikėdavo.

— Kalakutas šiemet per mažas, — pranešė Odrė, o Sara nusikvatojo, tikrindama puodus ant viryklės. Juose buvo bulvių košės, žirnelių, morkų, batatų ir padažo. O ant virtuvės stalo jau buvo padėta bandelių, spanguolių padažo ir salotų. Įprastas Padėkos dienos maistas. Ant bufeto vėso trys pyragai — trupininis, su moliūgais ir obuoliais.

— Mama, tu visada taip sakai.

— Netiesa, — numykė Odrė rišdamasi prijuostę. — Iš kur gavai šitą švarką?

— Iš „Neiman‘s“ parduotuvės. Nusipirkau šią savaitę, specialiai Padėkos dienai.

— Labai gražus, — pagyrė Odrė, ir Sara nusišypsojo.

— Ačiū, mama. — Sara priėjo prie jos ir apkabino. Bet tada motina ją suerzino paklausdama:

— Kur Filas?

— Prie Tahou ežero, prisimeni? Kaip ir kiekvienais metais. — Tai pasakiusi, Sara nusigręžė ir pakėlė bulvių košės puodo dangtį, kad motina akyse nepamatytų nusivylimo. Kartais būdavo nelengva tai nuslėpti. O per šventes be Filo būdavo labai sunku.

— Nežinau, kodėl tu su tuo taikstaisi. Jau numanau, kad tavęs į svečius šį savaitgalį nepasikvietė? — negailestingai rėžė Odrė. Ji nekentė Filo.

— Nepasikvietė. Bet nieko tokio. Kitą savaitę turėsiu daug darbo. Tikras beprotnamis prieš šventes. Vis tiek neturėčiau laiko susitikti. — Tai buvo melas, ir abi tai žinojo, tik šį kartą Odrė nebesiraukė. Jai labiau rūpėjo kalakutas, kuris, galimas daiktas, išėjo per sausas.

Po pusvalandžio visi sėdėjo prie stalo mažame elegantiškame valgomajame, kurį įrengė Odrė. Ant stalo stovėjo salotų dubenys, o Džordžas supjaustė kalakutą. Viskas atrodė tobula. Mimi, kaip įprasta, prieš valgį sukalbėjo maldą, o paskui visi suklego. Senelės draugės ruošėsi keliauti laivu į Meksiką, Džordžas pardavė namą mieste ir kraustėsi į butą, Odrė pasakojo apie namą Hilsboruge, kurio įrengimu rūpinosi, o Mimi planavo Kalėdų pobūvį. Sara klausydamasi kalbų šypsojosi. Ji pati vargu ar būtų galėjusi įsiterpti, tačiau buvo smagu matyti visus laimingus. Jų entuziazmas buvo užkrečiamas.

— Sara, o kuo tu užsiimi? — paklausė Mimi įpusėjus vakarienei. — Tu kažkodėl labai tyli. — Senelei visada patikdavo žinoti, kaip anūkei sekasi.

— Daliju didelį turtą. Devyniolika paveldėtojų iš visos šalies, kuriems tolimas dėdė paliko milžinišką palikimą. Tuo ir rūpinuosi. Turiu parduoti jų paveldėtą namą — labai gražus senas pastatas. Tačiau jis milžiniškas, todėl bus nelengva.

— Manęs neįkalbėtum kraustytis į didelį namą, už jokius pinigus, — užjaučiamai tarė Mimi.

Odrė įbedė žvilgsnį į Sarą.

— Turėtum susirūpinti savo butu. — Vėl tas pats. — Bent jau nusipirk kotedžą, būtų gera investicija.

— Nenoriu galvos skausmo dėl nuomininkų. Tai būtų tiesus kelias į teismą, — lyg niekur nieko atsakė Sara, nors, turėdama šitiek pinigų, kaip tik apie tai šią savaitę pagalvojo. Tačiau ji nenorėjo suteikti motinai pasitenkinimo tai prisipažindama. Sara jau beveik nusprendė nusipirkti naują būstą — tik ne kotedžą, o butą sau vienai.

Pokalbis nukrypo kita tema. Pyragai su plakta grietinėle ir ledais ant viršaus greitai pradingo, o po vakarienės Sara padėjo motinai nukraustyti stalą ir išplauti indus. Kai jos baigė tvarkytis, Sara užėjo į Mimi miegamąjį ketindama pasinaudoti jos vonia, nes svečių vonia buvo užimta. Ji turėjo praeiti pro komodą, ant kurios senelė laikė įrėmintas nuotraukas — jų buvo tiek daug, kad vienos užstojo kitas. Sustojusi moteris apžiūrėjo savo nuotrauką, darytą, kai jai buvo gal penkeri ar šešeri, paplūdimyje su motina. Dar buvo Odrės fotografija jos vestuvių dieną. O kita už jos — Mimi per savo vestuves karo metu, vilkinti baltą atlasinę suknelę suveržtu liemeniu ir plačiais pečiais. Ji sugebėjo atrodyti ir kukliai, ir stilingai. Tada Saros akį patraukė kita nuotrauka, kitos moters vakarine suknele. Toji buvo paslėpta už Mimi ir jos vyro atvaizdo. Kol Sara stovėjo ir išpūtusi akis žvelgė į tą nuotrauką, į kambarį įėjo senelė. Sara atsisuko laikydama nuotrauką rankoje, su nuostaba veide. Štai kur ją matė. Tokią pat nuotrauką ji rado spintoje Stenlio name Skoto gatvėje. Sara žinojo, kas toji moteris, bet turėjo paklausti. Norėjo žinoti. Staiga pajuto, kad jai būtinas patvirtinimas.

— Kas čia? — paklausė Sara žvelgdama senelei į akis. Mimi akimirką atrodė rūsti, paskui paėmė nuotrauką ir pažvelgė į ją liūdnai susimąsčiusi.

— Juk esi ją mačiusi. — Mimi turėjo vienintelę nuotrauką, nes visos kitos dingo kartu su ta moterimi. Ši priklausė Mimi tėvui, ir ji šią fotografiją tarp senų popierių atrado tik po jo mirties. — Čia mano motina. Tai vienintelė jos nuotrauka, kurią turiu. Ji mirė, kai man buvo šešeri.

— Ar ji tikrai mirė, Mimi? — švelniai paklausė Sara. Dabar ji žinojo tiesą, ir pirmą kartą aiškiai suvokė, kad senelė jai niekada nepasakojo apie savo motiną. O mama Sarai pasakė, kad prosenelė mirė, kai močiutei buvo šešeri, taigi ir Odrė jos nepažinojo.

— Kodėl to klausi? — liūdnai paklausė Mimi nenuleisdama akių nuo Saros.

— Šitokią nuotrauką mačiau praėjusią savaitę name Skoto gatvėje, kurį padedu klientui parduoti. Na, tiesą sakant, jo įpėdiniams. Tą namą minėjau per pietus. Dvidešimt ketvirtas numeris, Skoto gatvė.

— Prisimenu adresą, — tarė Mimi statydama nuotrauką atgal ant komodos. Tada atsisukusi nusišypsojo Sarai. — Gyvenau ten iki septynerių. Mano motina išėjo, kai man buvo šešeri, o broliui penkeri. Buvo 1930-ieji, metai po krizės. Po kelių mėnesių persikėlėme į butą Ežero gatvėje. Ten ir gyvenau, kol ištekėjau už tavo senelio. Neilgai trukus mirė tėvas. Jis taip ir nesugebėjo atsitiesti po ekonomikos krizės, ir motina jį paliko.

Nepaprasta istorija — Sara jau buvo girdėjusi iš Maržorės tą pačią istoriją apie šeimą, pastačiusią namą Skoto gatvėje. Tačiau dar labiau nustebino tai, kad Mimi motina ne mirė, o juos paliko. Senelė apie tai prabilo pirmą kartą. Sara pagalvojo, ar gali būti, kad jos pačios mama žinojo tiesą ir niekada jai to nesakė. O gal Mimi ir jai melavo?

— Tik neseniai supratau, kad nežinau tavo mergautinės pavardės. Tu niekada nekalbi apie savo vaikystę, — švelniai tarė Sara, jausdamasi dėkinga senelei už tai, kad dabar ji atvira. Mimi atsakydama atrodė neįprastai liūdna.

— Mano pavardė buvo de Bomon. Tačiau mano vaikystė nebuvo laiminga, — pirmą kartą nuoširdžiai prisipažino ji. — Mano motina pabėgo, o tėvas prarado visus pinigus. Mylima guvernantė buvo išsiųsta namo. Mano vaikystė buvo vieni praradimai, nes netekau visų žmonių, kuriuos mylėjau.

Sara žinojo, kad močiutės brolis žuvo per karą — taip ji ir susipažino su būsimuoju vyru. Saros senelis buvo Mimi brolio geriausias draugas ir po jo mirties atėjo susitikti su jo šeima, atnešė grąžinti keletą asmeninių daiktų. Juodu su Mimi įsimylėjo vienas kitą ir neilgai trukus susituokė. Tiek Sara žinojo, tačiau ji niekada nebuvo girdėjusi istorijos pradžios.

— Kas nutiko, kai ji dingo? — paklausė Sara. Pagaliau senelė prašneko apie tai, kas iš tiesų buvo. Sara nenorėjo būti per daug įkyri, tačiau viskas staiga pasirodė baisiai svarbu. Namą, kuriame septyniasdešimt šešerius metus gyveno Stenlis ir kurį moteris dabar turėjo parduoti, pastatė jos prosenelis. Kol Stenlis buvo gyvas, Sara ten lankėsi dešimtis kartų, ir nė neįtarė, kaip glaudžiai yra su tuo pastatu susijusi. Staiga viskas pasirodė taip žavinga, Sara būtinai norėjo kuo daugiau sužinoti.

— Aš neką težinau. Kai buvau maža, niekas apie ją nekalbėdavo, o man buvo uždrausta klausti. Klausimai visada nuliūdindavo tėvą. Jis taip ir nebeatsigavo. Tais laikais skyrybos buvo siaubingas dalykas. Vėliau sužinojau, kad ji paliko mano tėvą dėl kito vyro ir apsigyveno su juo Prancūzijoje. Jis buvo prancūzas, markizas, ir, kaip man sakė, labai žavus. Jie susipažino diplomatų pobūvyje ir įsimylėjo. Praėjus keleriems metams po tėvo mirties sužinojau, kad ji per karą mirė nuo plaučių uždegimo ar tuberkuliozės. Nuo tada, kai mus paliko, aš jos daugiau nebemačiau, o tėvas su manimi niekada apie ją nekalbėjo. Būdama vaikas taip ir nežinojau nei kur ji pradingo, nei kas atsitiko.

Mimi išgyveno tokią tragediją, bet vis tiek atrodė vienas laimingiausių žmonių iš visų Saros pažįstamų. Ji neteko visos šeimos — motinos, brolio, tėvo — ir turėjo atsisakyti tokio gyvenimo, kokį gyveno vaikystėje. Tačiau ji išliko linksma, kukli, patenkinta tuo, ką turi, ir džiugindavo visus aplinkinius. Dabar Sara pagaliau suprato, kodėl senelė tvirtino gimusi savo vestuvių dieną. Tada prasidėjo jos naujas gyvenimas — ne toks prabangus kaip vaikystėje, tačiau tvirtas, pastovus ir saugus, su mylinčiu vyru ir vaiku.

— Tėvas negalėjo to pakelti, — toliau kalbėjo Mimi. — Jis buvo visiškai sugniuždytas, be to, baisiai pažemintas — žmona paliko jį dėl kito vyro, ir dar praėjus vos metams po ekonomikos krizės. Jiems jau reikėjo atsisakyti namo, atrodo, tuo metu jie jau pardavinėjo daiktus. Paskui tėvas dirbo banke. Taip ir liko uždaras atsiskyrėlis. Jis mirė po penkiolikos metų, bet nepamenu, kad per tą laiką būtų ėjęs kur pasižmonėti. Jis mirė tuoj po mano vestuvių. Tą namą jis pastatė mano motinai — atsimenu jį taip, lyg būčiau buvusi ten dar vakar. Ar bent jau taip man atrodo. Vis dar prisimenu jų pokylius, — svajingai tarė Mimi, o Sara jautėsi dar nuostabiau, žinodama, kad praėjusią savaitę buvo toje pačioje salėje, kur vyko tie pokyliai, ir savo senelės vaikystės kambaryje.

— Ar norėtum vėl pamatyti tą namą? — paklausė Sara. Ji lengvai galėjo nusivesti ten senelę dar prieš pastatą parduodant. Jis tikrai stovės tuščias iki kitos savaitės antradienio. — Aš turiu raktus. Šį savaitgalį galėtume ten nueiti.

Mimi kurį laiką dvejojo, o paskui papurtė galvą žvelgdama ilgesingomis akimis.

— Gal ir kvaila, bet manau, kad apsilankymas ten mane tik prislėgtų. Nemėgstu daryti to, kas mane liūdina. — Sara linktelėjo. Senelės nuomonę reikia gerbti. Ji vis dar buvo susijaudinusi dėl istorijos, kurią po šitiek metų pagaliau išgirdo. — Kai tavo mama jau buvo gimusi, su tavo seneliu lankėmės Europoje. Buvau aplankyti tos pilies, kurioje jie su markizu gyveno. Tačiau viskas buvo apleista, langai užkalti lentomis. Žinojau, kad ji jau mirusi, bet norėjau pamatyti vietą, kur ji gyveno mus palikusi. Vietos žmonės pasakė, kad jos vyras, markizas, taip pat mirė per karą. Jis žuvo dalyvaudamas pasipriešinimo judėjime. Vaikų jie nesusilaukė. Vyliausi, gal pavyks rasti nors ką, kas ją pažinojo, išgirsti nors kokią žinią apie ją. Bet niekas nieko neatsiminė, be to, nei aš, nei tavo senelis prancūziškai nekalbėjome. Visi tik sakė, kad jie abu mirė. Keista, bet mano tėvas mirė maždaug tuo metu kaip ir ji. Tačiau nuo tos dienos, kai motina mus paliko, jis elgėsi taip, lyg ji būtų mirusi. Augdama tą patį sakiau ir kitiems. Taip buvo paprasčiau. Ir tavo motinai tą patį pasakiau. — Mimi atrodė kiek susigėdusi dėl tokio melo, o Saros širdis besiklausant daužėsi vis stipriau. Senelė išgyveno didžiulę nelaimę. Tačiau Sara džiaugėsi, kad ji pagaliau nutarė papasakoti tiesą. Tai rodėsi kaip dovana.

— Kaip siaubinga, — liūdnai tarė Sara, tada ištiesė rankas ir apkabino Mimi. Ji negalėjo nė įsivaizduoti, kaip senelė tais laikais jautėsi. Pirmiausia motinos praradimas, paskui ilgi tėvo depresijos metai, o galiausiai ir vienintelio brolio netektis. Jis žuvo per mūšį Ivo Džimos saloje. Mimi sakė, kad tėvui tai buvo paskutinis smūgis. Jis mirė nepraėjus nė metams. Šitaip Mimi neteko visos šeimos. Ir štai dabar prosenelio pastatytas namas paslaptingai atsirado Saros gyvenime — kartu ir jo istorija bei paslaptys.

— Kas čia darosi? — garsiai paklausė Odrė, kai įėjusi į kambarį pamatė, jog Sara apkabinusi Mimi. Odrė kiek pavydėdavo, kad jos dukra ir motina taip šiltai ir artimai bendrauja. Jos pačios santykiai su Sara buvo kur kas labiau įtempti.

— Mes tik kalbėjomės, — atsakė Mimi nusišypsodama dukrai.

— Apie ką?

— Tiesą sakant, apie mano tėvus, — paprastai atsakė Mimi, o Odrė išpūtė akis.

— Mama, juk tu niekada apie juos nekalbi. Kas atsitiko? — Odrė liovėsi klausinėjusi apie savo motinos vaikystę jau prieš daugelį metų.

— Šiuo metu rūpinuosi jos tėvų namo pardavimu, — paaiškino Sara. — Nuostabus senas namas, nors ir ne itin geros būklės. Niekas jo nelietė nuo to laiko, kai buvo pastatytas.

Tada Mimi lėtai išėjo iš kambario ieškoti Džordžo. Jau buvo pakankamai pasakyta.

— Tu jos nenuliūdinai? — tyliai paklausė Odrė. — Juk žinai, kad ji nemėgsta apie tai kalbėti.

Odrė anksčiau buvo girdėjusi gandų, kad jos senelė savo vaikus paliko, tačiau Mimi to niekada nepatvirtino, o nieko daugiau ji nežinojo. Gavusi tvarkyti Stenlio nekilnojamąjį turtą, Sara išsiaiškino kur kas daugiau.

— Gal ir nuliūdinau, — prisipažino Sara. — Bet aš nenorėjau. Šią savaitę tame name radau jos motinos nuotrauką. Tada dar nežinojau, kas tokia ta moteris, tik jaučiau, kad esu ją kažkur mačiusi. Ir ką tik pamačiau čia. — Ji paėmė Lili nuotrauką ir parodė motinai. Tačiau nenorėjo pasakoti senelės paslapčių, kol pati Mimi nebuvo nusprendusi, kad taip reikia.

— Kaip keista. — Odrė kurį laiką stovėjo susimąsčiusi, paskui padėjo nuotrauką atgal. — Tikiuosi, Mimi per daug nenusiminė.

Kai moterys grįžo į svetainę, Mimi atrodė atgavusi ramybę ir gyvai kalbėjosi su Džordžu. Jis linksmino tris jį supančias damas, susižavėjęs jų klausėsi, tačiau žvilgsnis buvo tiesiog prikaustytas prie Mimi. Buvo akivaizdu, kad jis jaučia jai didelę simpatiją. Senelei šio vyro draugija irgi atrodė maloni.

Sara išėjo po valandos. Odrė dar pasiliko keletui minučių, paskui sakė turinti susitikti su drauge. Ji nepakvietė dukters eiti kartu, tačiau toji greičiausiai vis tiek nebūtų sutikusi. Reikėjo daug ką apgalvoti. Sara norėjo pabūti viena namie, iki galo suvokti, ką papasakojo senelė. Įėjusi vidun ir pamačiusi neplautus indus virtuvėje, sujauktą lovą, nešvarius skalbinius vonioje ant grindų, ji suprato, ką motina turėjo galvoje kalbėdama apie šį butą. Tikra kiaulidė. Čia purvina, tamsu, aplinka slegia. Langai be užuolaidų, o žaliuzės aplūžinėjusios. Ant kilimo matyti įsisenėjusios vyno dėmės, o sofai, kurią Sara tampėsi nuo koledžo laikų, jau seniai metas į šiukšlyną.

— Velnias, — sumurmėjo ji atsisėdusi ant sofos ir dairydamasi aplink. Moteris prisiminė Filą, kuris dabar su vaikais ilsisi prie Tahou, ir pasijuto be galo vieniša. Jos gyvenimas staiga pasirodė nepakeliamai liūdnas. Jos butas bjaurus, savaitgaliais pas ją lankosi nedėmesingas vyras, kuris po ketverių metų draugystės vis dar nesivargina važiuoti kartu paatostogauti. Iš tiesų jos gyvenimas tėra darbas. Ausyse suskambo Stenlio balsas, ir Sara jau įsivaizdavo save po dešimties ar dvidešimties metų — tokiame pačiame ar net atgrasesniame bute, su dar labiau netikusiu vyru nei Filas, o gal ir išvis vienišą. Iš tikrųjų šiuos santykius ji palaikė tik bijodama prarasti tai, ką jau turi. Bet ką gi ji turi? Yra padariusi solidžią patarėjos mokesčių klausimais karjerą, tapusi teisinės įmonės partnere, turi motiną, kuri dažnai iš jos šaiposi, nuostabiąją dievinančią senelę ir Filą, kuris išnaudoja kiekvieną progą nebūti kartu. Atrodo, asmeninis gyvenimas blogiau susiklostyti negali. Vargu ar ji išvis turi asmeninį gyvenimą.

Gal gražus butas būtų gera pradžia, pagalvojo ji sėdėdama ant sukežusios sofos. O kas tada? Ką daryti paskui? Su kuo leisti laiką, tuo labiau jei ji nutartų, kad Filo nepakanka, ir ryžtųsi nutraukti santykius? Siaubą kėlė vien mintis apie tai. Bet staiga kilo nenumaldomas noras viską išsivalyti, atsikratyti šlamšto, gal net ir Filo. Sara pažvelgė į dvi nudžiūvusias kambarines gėles svetainėje ir susimąstė, kodėl dvejus metus jų nepastebėjo. Argi čia viskas, ko ji nusipelnė? Nutrintų baldų, užsilikusių dar nuo universiteto laikų, nudžiūvusių augalų svetainėje ir vyro, kuris jos nemyli, nesvarbu, ką šneka. Jei mylėtų, argi ji dabar nesiilsėtų su juo prie Tahou? Sara pagalvojo, kokia drąsi turėjo būti Mimi, kaip sunku jai buvo netekus motinos, brolio, tėvo. Bet ji vis tiek išliko saulės spindulys, džiuginantis visus aplinkinius. Tada prisiminė Stenlį, gulintį palėpėje Skoto gatvėje, ir apsisprendė. Ryte ji paskambins Maržorei ir susiras naują butą. Pinigų yra pakankamai. Jie nepadės išspręsti visų problemų, bet padarys gerą pradžią. Sara tvirtai nutarė, kad reikia ką nors daryti. Nes jei nieko nesiims, amžinai liks čia, viena tūnos per šventes šalia nudžiūvusių augalų ir neklotos lovos.

Filas tą vakarą nesivargino paskambinti ir palinkėti laimingos Padėkos dienos. Jam Sara niekada per daug nerūpėjo. Be to, Filui nepatikdavo, jei ji paskambindavo, kai jis būdavo su vaikais. Skambutį tokiu metu vyrukas laikydavo brovimusi į asmeninį gyvenimą, atsiliepęs beveik taip ir pasakydavo. Sara žinojo, kad galiausiai paskambinęs jis pateiks kokį nors sunkiai suprantamą, bet gana įtikimą pasiaiškinimą. Tačiau jei ji ir toliau tik klausys jo prikandusi liežuvį, reikalai nepasitaisys. Pats metas Sarai imtis iniciatyvos ir pačiai keisti savo gyvenimą. Pirmiausia ji nutarė susirasti naują būstą — Stenlio dėka tai padaryti bus nesunku. Tačiau galbūt žengus šį žingsnį visa kita bus paprasčiau. Sara ilgai gulėjo ant sofos tamsoje ir galvojo apie tai. Ji nusipelnė daugiau. Jei Mimi sugebėjo savo sunkų gyvenimą paversti laimingu, Sara irgi gali tai padaryti, kad ir ko tektų griebtis.

DEVINTAS SKYRIUS

Sara paskambino Maržorei penktadienį po Padėkos dienos, devintą valandą ryto. Darbo telefonu agentė neatsiliepė, tačiau Sarai pavyko prisiskambinti į mobilųjį. Maržorė iš karto pamanė, kad ji skambina dėl namo Skoto gatvėje. Valymo tarnyba ten padirbėjo, visos lentos nuo langų ir sudriskusios užuolaidos jau sąvartyne, visą savaitę daugybė žmonių šveitė, valė ir blizgino namą, todėl dabar jis spindi. Antradienį bus paskelbta apie pastato pardavimą. Visi nekilnojamojo turto agentai apie tai žino, kol kas atsiliepimai geri. Maržorė pasakė, kad susirinks kone visi miesto agentai.

— Vis dėlto aš skambinu ne dėl to, — tarė Sara, išklausiusi ataskaitą apie namą ir išgirdusi džiugią naujieną, kad nekilnojamojo turto agentai net sutiko su nustatyta kaina. Atsižvelgdami į tai, kad namo būklę atperka milžiniškas plotas ir neįkainojamos senovinės detalės, jie sutiko, kad pastatas to vertas. — Iš tiesų skambinu dėl naujo būsto sau. Norėčiau gražaus naujo buto kur nors Pasifik Heitso rajone. Motina man jau metų metus dėl to neduoda ramybės. Ar įmanoma rasti ką nors panašaus? — viltingai paklausė ji.

— Žinoma, — nuoširdžiai atsakė Maržorė. — Ieškosime maždaug už pusę milijono Pasifik Heitse, jei sutinki. Kotedžai būtų brangesni, sutvarkyti kainuotų apie milijoną. Už namą jau tektų pakloti apie du, jei neieškosime kituose rajonuose. Kitur greičiausiai atsirastų namas, su kuriuo tektų dar daug vargti. Tokie, kuriuos jau reikėtų griauti, kainuoja milijoną, ir net tokiuose rajonuose, kur nieku gyvu nesinorėtų gyventi. San Franciske nekilnojamasis turtas nėra pigus.

— Oho, jei kainos tokios, gal reikėtų prašyti daugiau už namą Skoto gatvėje, — nusistebėjo Sara, tačiau abi moterys žinojo, kad tas namas ypatingas, nusipirkus reikės išleisti dar nežinia kiek.

— Rasime tau ką nors gražaus, nesijaudink, — nuramino Maržorė. — Sąrašuose turiu keletą visai tinkamų. Patikrinsiu jų būklę ir pažiūrėsiu, kad nebūtų kokių įsipareigojimų. Kada norėtum važiuoti pasižiūrėti?

— Ar turi laiko šiandien? Man nereikės grįžti į darbą iki pirmadienio, bet turiu daug nebaigtų darbų, todėl kitą savaitę dirbsiu išsijuosusi.

— Paskambinsiu po valandos, — pažadėjo Maržorė.

Belaukdama Sara išsiskalbė drabužius ir išmetė nudžiūvusias gėles. Niekaip negalėjo patikėti, kad tos gėlės stovėjo kambaryje tiek laiko, o jos akis niekada už jų neužkliuvo. Nieko sau šeimininkė, papriekaištavo sau Sara.

Paskambinusi Maržorė pranešė, kad turi keturis pasiūlymus. Du butai tikrai gražūs, vienas šiaip sau ir dar vienas gana įdomus — gal kiek per mažas, bet vertas dėmesio. Pastarasis ant Rusų kalvos, ne Saros pasirinktame rajone, tačiau ji buvo nusiteikusi pasidomėti. Kiti trys, kaip ji ir norėjo, buvo Pasifik Heitso rajone, vos už trijų kvartalų nuo dabartinio Saros buto. Moterys sutarė vidurdienį susitikti. Staiga Sara pajuto, kad susijaudino, nors ir suprato, kad rasti tinkamą būstą užtruks. Galbūt mama padės įsikurti. Tvarkytis namuose Sarai sekėsi prastai.

Sara jau buvo apskaičiavusi, kad jeigu atidėtų dešimt procentų buto kainos jam įsirengti, jai vis dar liktų pakankamai pinigų investicijoms. Išleidus pusę milijono, dešimt procentų būtų tik penkiasdešimt tūkstančių. Vadinasi, investuoti dar liktų septyni šimtai tūkstančių dolerių. Jeigu visiškai pasimaišytų protas ir ji nusipirktų namą už du milijonus, reikėtų atidėti du šimtus tūkstančių, ir vis tiek dar liktų pusė milijono Stenlio paliktų pinigų. Pakankamai uždirbdama, moteris galėjo imti paskolą. Tačiau ji nenorėjo namo. Sarai tiek vietos nereikėjo — butas atrodė daug geresnė išeitis.

Pusę dvyliktos Sara nubildėjo laiptais žemyn, pakeliui dar sustojo „Starbucks“ kavinėje ir lygiai dvyliktą prie pirmojo namo susitiko su Maržore. Moterys pradėjo nuo Rusų kalvos. Ten Sarai nepatiko. Maržorė buvo teisi. Sara išvydo garažą, perdarytą į namą, visiškai netinkamą jai. Neką geresni buvo pasiūlymai Pasifik Heitso rajone: nė vienas iš trijų butų neatrodė šiltas ir jaukus. Atvirkščiai, visi buvo šalti, maži ir užgrūsti. Už pusę milijono dolerių Sara tikėjosi rasti turintį dvasią, širdžiai mielą butą. Pamačiusi šiuos, ji nusivylė, tačiau Maržorė patarė nenuleisti rankų. Metų pabaigoje pasiūlymų tikrai atsiras. O po Kalėdų — ir dar daugiau. Žmonės nesivargina pardavinėti turtą per atostogas, paaiškino ji. Sarai ši sritis buvo visiškai nauja, ji palengva ėmė atrasti galimybes, apie kurias Stenlis rašė laiške. Dabar ji darė tai, ką jis ragino daryti. Stenlis atvėrė svarbias duris.

Apžiūrėjusios paskutinį butą ir eidamos atgal prie automobilių moterys dar pasikalbėjo apie galimybę pirkti namą. Tačiau Sara vis dar manė, kad to būtų per daug. Gal turint per daug vietos ir neturint nieko, su kuo būtų galima ja pasidalyti, po kurio laiko apimtų depresija. Maržorė tik nusišypsojo.

— Sara, juk visą laiką nebūsi viena. Tu dar tokia jauna. — Palyginti su Maržore, Sara tikrai atrodė jauna, beveik vaikas. Tačiau ji tik papurtė galvą.

— Man trisdešimt aštuoneri. Jau nemažai. Noriu vietos, kur galėčiau jaustis gerai būdama viena. — Šiaip ar taip, toks jos gyvenimas.

— Pasistengsime, — pažadėjo Maržorė. — Būtinai rasime tinkamą. Namai ir butai — kaip meilės romanai. Kai randi tinkamą, iškart pajunti, o visa kita susitvarko savaime. Nereikia prašyti, maldauti, spausti ar prievartauti.

Sara linktelėjo galvodama apie Filą. Ketverius metus ji prašė, maldavo ir spaudė, o dabar jau jaučia nuoskaudą. Jau dvi dienos iš jo nė pyptelėjimo. Jis akivaizdžiai savęs nespaudžia, turbūt nė negalvoja apie ją.

Filas galiausiai paskambino vakare, kai Sara viena kino teatre pažiūrėjo filmą. Filmas buvo niekam tikęs, o kukurūzų spragėsiai pasenę. Kai suskambo telefonas, ji gulėjo ant lovos — vis dar su drabužiais ir gailėdama savęs.

— Labas, pupa, kaip sekasi? Skambinau anksčiau, bet tavo telefonas buvo išjungtas. Kur buvai?

— Kine. Nesąmonė. Vienas iš tų kvailų užsienietiškų filmų, kur nieko nevyksta, o žmonės kino salėje knarkia, todėl nieko nesigirdi. — Jis nusijuokė iš tokio filmo nupasakojimo. Atrodė esąs geros nuotaikos. Pasakė, kad smagiai leidžia laiką su vaikais.

— Ačiū už skambutį Padėkos dieną, — įgėlė Sara. Jeigu jau ji blogos nuotaikos, tai ir jis neturėtų džiūgauti. Sara dar labiau suirzo jausdama, kad jis visai patenkintas, nors jos nėra šalia.

— Atsiprašau, mažute. Ketinau paskambinti. Bet buvo vėlu. Su vaikais iki antros nakties buvome diskotekoje. Mobilųjį palikau viešbučio kambaryje, o kai grįžau, jau buvo per vėlu skambinti. Kaip praėjo Padėkos diena?

— Puikiai. Su senele pasikalbėjome apie įdomius dalykus, jos vaikystę. Taip retai pasitaiko. Buvo smagu.

— O ką veikei šiandien? — Lyg skambintų vienam iš savo vaikų, o ne mylimai moteriai. Užuomina apie diskoteką, kurioje jis buvo Padėkos dienos vakarą, taip pat neliko nepastebėta.

Sara nesijautė Filo gyvenimo dalimi — bent jau svarbia dalimi. Ir dabar jis paskambino tarsi iš pareigos. Sara jautėsi pernelyg nusiminusi, kad džiaugtųsi šituo skambučiu. Atvirkščiai, tik dar labiau nuliūdo, nes vėl aiškiai pajuto, ko tarp jų nėra ir turbūt niekada nebus. Ji Filui tik moteris, su kuria galima praleisti savaitgalius. Sara norėjo daugiau. Jis — ne. Taisykles diktavo jis.

— Buvau pasižiūrėti parduodamų butų, — negyvu balsu atsakė ji.

— Čia dabar? — nustebo Filas. Sarai juk nebūdinga galvoti apie tai, kur ji gyvena. O butai San Franciske brangūs. Akivaizdu, kad jai sekasi geriau, nei jis manė. Naujiena Filui padarė įspūdį.

— Na, mane skatino mano sofa ir nudžiūvusios kambarinės gėlės, — atkirto Sara ir nusijuokė pati iš savęs.

— Gali nusipirkti naują sofą ir išmesti gėles, o ne pirkti butą. Sakyčiau, gana radikalus sprendimas dėl kelių nudžiūvusių augalėlių.

— Pamaniau, būtų smagu pasižiūrėti, — nuoširdžiai prisipažino Sara.

— Ar buvo?

— Tiesą sakant, ne. Galima sakyti, pasijutau prislėgta. Bet aš nusprendžiau, kad tikrai noriu kraustytis. Nekilnojamojo turto agentė sako, kad iki Kalėdų ką nors rasime.

— Tik palik tave vieną kelioms dienoms — tuoj prisigalvosi visokių šunybių. — Filas ją erzino, todėl Sara nesivargino jo pataisyti. Ją paliko ne „kelioms dienoms“. Dabar jie nesimatė jau be dviejų dienų dvi savaites — dėl atostogų ir jo išvykos su vaikais, į kurią ji negalėjo važiuoti dėl to, kad jis vieną savaitę išbuvo Niujorke darbo reikalais, ir dėl protu nesuvokiamos taisyklės matytis tik savaitgaliais. Kol galiausiai susitiks, praeis dar viena savaitė. Velniai rautų, kodėl nesuapvalinus iki mėnesio, norėjo pasakyti Sara. Galima pamanyti, kad jis nori kažką įrodyti, nors iš tiesų taip nėra. Toks jau tas Filas.

— Na, tik nesikraustyk, kol aš negrįžęs. Dabar turiu bėgti pažiūrėti, kaip laikosi vaikai. Jie apačioje mirksta karštoje vonioje su keliais berniukais iš koledžo.

O su kuo vonioje mirksta jis? Sara negalėjo apie tai negalvoti. Tačiau iš tiesų tai nė nebuvo svarbu. Svarbu tik tai, kad jis karštoje vonioje ar bet kur kitur ne su ja. Juodu gyveno atskiruose pasauliuose, ir Sara nuo to jau pavargo. Be Filo ji jautėsi tokia vieniša, ypač per atostogas.

Tą naktį Sara miegojo neramiai, pabudo šeštą valandą ir, pamiršusi, kad dabar šeštadienis, pradėjo ruoštis į darbą. Kiek vėliau prisiminė, tada vėl atsigulė. Dar dvi dienos, kol pagaliau bus galima sprukti į savo kabinetą. Ji jau peržiūrėjo visus parsineštus dokumentus, peržvelgė visus skelbimus apie parduodamus butus laikraščiuose, pamatė visus filmus, kuriuos norėjo. Paskambino senelei, bet ji savaitgalį buvo užsiėmusi, o motinos matyti nenorėjo pati. Jei paskambintų ištekėjusioms draugėms, tik dar labiau susigadintų nuotaiką — jos visos laiką leido su vyrais ir vaikais, kurių Sara neturėjo. Kas atsitiko jos gyvenimui? Nejaugi per pastaruosius dešimt metų ji tik dirbo, prarado draugus ir įsigijo savaitgaliais pasirodantį draugužį? Moteris nebeišmanė, ką veikti laisvalaikiu. Reikėjo kažko imtis. Ji nutarė apsilankyti muziejuje, ir važiuodama ten pasuko Skoto gatve. Taip nutiko visai netyčia — Sara tiesiog pasuko vairą ir suprato, kad važiuoja visai šalia to namo. Dabar, žinant, kad jį pastatė jos prosenelis, o senelė vaikystėje čia gyveno, pastatas Sarai tapo dar svarbesnis. Ji vis galvodavo, kas tą namą galiausiai nupirks, ir tikėjosi, kad naujieji šeimininkai jį mylės, kaip namas ir nusipelno.

Sara pagavo save galvojant apie architektų porelę, su kuriais supažindino Maržorė. Kažin kaip jiems sekasi Venecijoje ir Paryžiuje. Paskui ir pati susimąstė, ar nevertėtų kur nors išvažiuoti, gal net nuvykti į Europą. Jau senokai ten nebuvo. Sara nemėgo keliauti viena. Pagalvojo, kad reikėtų ką nors pakviesti važiuoti kartu, gal Filą. Ji vis mėgino užpildyti gyvenimo spragas, kad jis įgautų prasmę. Atrodė, kad nežinia kur, nežinia kada, nežinia kaip jos gyvenimo variklis ėmė ir sustojo. Dabar Sara mėgino jį vėl užvesti, bet nežinojo, kaip tai padaryti.

Kurį laiką Sara be tikslo slampinėjo po muziejų žiūrėdama į paveikslus, kurie iš tiesų jai nelabai rūpėjo, o paskui lėtai važiavo namo, vis dar mąstydama apie kelionę į Europą, tik susigriebė, kad vėl važiuoja pro Stenlio namą. Sara sustojo, išlipo iš mašinos ir kurį laiką nustebusi žiūrėjo į pastatą. Staiga jai atėjo į galvą pati kvailiausia mintis. Tiesiog beprotiška. Filas nors kartą buvo teisus. Užuot nusipirkusi naują sofą ir išmetusi kambarines gėles, ji ketino pirkti butą. Tai būtų šiokia tokia investicija. Bet šitai — tiesiog juodoji skylė. Toks projektas surytų ne tik Stenlio jai paliktus pinigus, bet ir visas santaupas. Tačiau jei tai, ką sakė Maržorė, yra tiesa, paprastas nedidelis namukas Pasifik Heitso rajone kainuotų tiek pat, o čia juk tikras istorinis paminklas — pačios Saros istorijos. Šį namą pastatė jos prosenelis, čia gimė jos senelė. Mylimas ir gerbiamas draugas gyveno užsidaręs šio namo palėpėje. O jeigu jau taip norisi kokios užduoties, tai šitoji yra pati didžiausia, kokia tik gali būti.

— Ne! — garsiai pasakė sau Sara atsegdama rankinę. Joje susirado raktus, užlipo pagrindiniais laiptais, pažvelgė į sunkias duris iš bronzos ir stiklo ir jas atrakino. Rodėsi, kad daug stipresnė už ją jėga stumia ir verčia žengti vidun. Sara pasijuto lyg pagauta šėlstančios upės srovės, iš kurios niekaip negali ištrūkti. Ji lėtai įėjo į didžiulį prieškambarį.

Kaip Maržorė ir sakė, viskas tiesiog tviskėjo švara. Blizgančios grindys, popietės šviesoje blyksintys sietynai, spindintys marmuriniai laiptai. Bjaurus senas kilimas nuimtas, bet bronziniai kilimo laikikliai palikti. Turėklai nublizginti. Namas buvo švarus, tačiau liko visos jo bėdos — senoviniai elektros laidai, metų metus nekeisti vamzdžiai. Virtuvę reikės perkelti į kitą aukštą, o šildymo sistemą pakeisti. Be to, ir liftas jau bemaž aštuoniasdešimties metų. Išskyrus grindis ir senovinius raižinius, name nebuvo beveik nieko, kam nereikėtų ypatingo dėmesio. Džefas Parkeris sakė, kad namą galima sutvarkyti už pusę milijono dolerių, jei žmogus dalį darbo atliktų pats ir atidžiai sektų, kam leidžia pinigus. Tačiau Sara juk nieko neišmanė apie namų restauravimą. Ji pati gyveno dviejų kambarių bute ir net nesugebėjo jo prižiūrėti. Ką ji sau mano? Sara stovėjo galvodama, kad tikriausiai ėmė ir išprotėjo. Gal tikrai taip nutiko iš vienatvės, o gal dėl ginčų su Filu dėl laiko, praleidžiamo kartu, gal kaltas nepakeliamas darbo krūvis, Stenlio netektis ar per didelis palikimas. Tačiau dabar ji tegalėjo galvoti apie tai, kaip padalyti pinigus: sumokėti paveldėtojams du milijonus už namą, atidėti du šimtus tūkstančių paskolai, tuomet dar liktų penki šimtai penkiasdešimt tūkstančių dolerių namui atnaujinti.

— Dieve mano, — garsiai pasakė moteris ir užsidengė burną rankomis. — Aš tikriausiai išsikrausčiau iš proto. — Bet keisčiausia, kad Sara nesijautė kaip beprotė. Atvirkščiai, ji jautėsi visiškai sveika, visiškai aiškaus proto, ir staiga prapliupo kvatotis, žvelgdama į milžinišką sietyną virš galvos. — Dieve mano! — sušuko dar garsiau. — Stenli, aš taip ir padarysiu! — Tada kaip vaikas pasileido bėgte ratu aplink prieškambarį, išlėkė pro paradines duris, be galo susijaudinusi jas užrakino ir tekina nuskuodė mašinos link. Sėdėdama automobilyje, Sara paskambino Maržorei.

— Nenusimink, Sara. Būtinai ką nors rasime, — iš karto prabilo Maržorė, numanydama, ką Sara ketina pasakyti.

— Atrodo, jau radome, — vos girdimai sušnibždėjo Sara. Ji visa drebėjo. Moteris nė karto gyvenime dar nebuvo tokia išsigandusi ir susijaudinusi. Baigiamasis egzaminas teisės universitete buvo niekis, palyginti su šituo.

— Matei ką nors tinkamo? Jeigu pasakysi man adresą, galiu patikrinti. Gali būti vienas iš mūsiškių.

— Taip ir yra, — atsakė Sara ir sukikeno. Jautėsi apsvaigusi.

— Kur jis? — Maržorė pamanė, kad Sara keistokai kalba, ir pagalvojo, ar tik nebus išgėrusi. Nebūtų didelė staigmena. Vakar ji atrodė labai nusiminusi.

— Atšauk pardavimą.

— Ką?

— Atšauk namo pardavimą.

— Kodėl? Ar kas atsitiko?

— Man atrodo, ką tik išėjau iš proto. Ketinu jį pirkti. Noriu pateikti paveldėtojams pasiūlymą. — Sara jau žinojo, kiek gali jiems pasiūlyti, o patys paveldėtojai jau anksčiau sakė, kad sutiks su pirmu pasitaikiusiu pasiūlymu, nesvarbu, koks jis bus. Ji galėjo pasiūlyti ir mažiau, bet nemanė, kad tai būtų teisinga. — Pasiūlysiu jiems milijoną devynis šimtus tūkstančių dolerių. Tada kiekvienam teks po šimtą tūkstančių.

— Ar tu rimtai? — apstulbusi paklausė Maržorė. Kas galėjo pagalvoti, kad Sara iškrės ką nors panašaus. Vos prieš keletą valandų ji pati tvirtino, kad nori buto, o ne namo. Tai ką gi, po paraliais, ji veiks su trisdešimties tūkstančių kvadratinių pėdų ploto namu, kuriam dar reikės paskirti dvejus metus ir apie milijoną dolerių? — Tu apsisprendei? — Maržorė atrodė priblokšta.

— Visiškai. Vakar sužinojau, kad jį pastatė mano prosenelis. Ta pabėgusi Lili buvo mano prosenelė.

— Viešpatie aukščiausias, tu nieko nesakei apie tokį ryšį.

— Aš ir pati nežinojau. Tik prisiminiau, kad kažkur esu mačiusi tą nuotrauką. Vakar ją pastebėjau ant savo senelės komodos miegamajame. Lili buvo jos motina. Nuo tada, kai ji pabėgo, senelė jos ir nebematė.

— Kokia nepakartojama istorija. Jeigu tu kalbi rimtai, aš tuoj pat pradėsiu tvarkyti dokumentus ir pirmadienį galėsime pateikti pasiūlymą.

— Taip ir padaryk. Atrodo tikra beprotybė, bet žinau, kad elgiuosi teisingai. Šis namas mano gyvenime atsirado neatsitiktinai. O Stenlis paliko man pinigų, kad galėčiau jį nusipirkti. Jis pats to nežinojo, bet palikimo užteks namui atstatyti, jei elgsiuosi taip, kaip siūlė Džefas Parkeris — dirbsiu pati ir veltui neišleisiu nė cento. — Sara suprato, kad kalba kaip išprotėjusi. Tačiau staiga ėmė rodytis, kad atsivėrė naujos galimybės, o ateitis atrodė graži ir tikra kaip niekada anksčiau. Per tokį trumpą laiką Stenlio namas tapo jos svajone. — Atleisk, kad kalbu kaip nevisprotė. Aš tokia susijaudinusi. Gyvenime nesu dariusi nieko panašaus.

— Ką? Niekada nepirkai devyniasdešimties metų trisdešimties tūkstančių kvadratinių pėdų namo, kurį reikia kapitališkai remontuoti? Nejuokauji? O aš maniau, kad tu kasdien taip darai. — Po šių Maržorės žodžių abi moterys garsiai nusikvatojo. — Ką gi, tuomet džiaugiuosi, kad nesutikome pirkti nė vieno iš tų niekingų butukų, kuriuos rodžiau vakar.

— Aš irgi, — laiminga atsakė Sara. — Aš apsisprendžiau.

— Gerai, drauguže. Rytoj atnešiu pasižiūrėti pasiūlymą. Ar būsi namie?

— Būsiu. Mesiu savo daiktus į šiukšlyną.

— Nenoriu tavęs skubinti. — Maržorė nusišypsojo purtydama galvą. — Bet jeigu neturėsi priekaištų, galėsi jau rytoj pasirašyti.

— Pati galėčiau paskambinti jiems pirmadienį. Arba nusiųsti pasiūlymą faksu. — Iš to, kas buvo pasakyta praėjusią savaitę per susirinkimą, Sara nusprendė, kad sunkumų nekils, bet ką gali žinoti. Kol paveldėtojai nesutiko, nėra ko pasikliauti savo sėkme. — Gerai būtų paskambinti ir į banką. — Gal pasiseks ir jie leis pasiimti pinigų anksčiau, nei Stenlio palikimas bus pervestas į jos sąskaitą. Banke Sara turėjo gerą reputaciją ir buvo sena jų klientė.

— Ar atsimeni, ką sakiau? — tarė Maržorė visažinės balsu. — Namai — kaip meilės romanai. Kai randi tinkamą, supranti. Nereikia prašyti, maldauti, spausti ar prievartauti. Viskas susitvarko savaime. Tau taip ir nutiko.

— Tikiu, kad taip ir yra. — Sara jautė, kad taip turi būti.

— Žinai ką? — džiaugdamasi tarė Maržorė. Sara buvo geras žmogus, ji nusipelnė to, ko nori. — Man atrodo, šitas namas kaip tik tau.

— Ačiū, — padėkojo Sara jausdamasi daug ramesnė nei prieš keletą minučių. Tai, ko ji imasi, ko gero, yra vienas labiausiai jaudinančių dalykų jos gyvenime. Ir vienas pačių baisiausių.

Maržorė pažadėjo kitos dienos rytą užeiti ir atnešti visus reikalingus dokumentus. Atsisveikinusi Sara nuvažiavo namo. Ji dar niekada nesijautė tokia rami, tokia įsitikinusi, kad gerai daro, ir tokia laiminga. Pastačiusi automobilį aikštelėje, užlipo laiptais iki savo buto ir įėjo vidun plačiai šypsodamasi. Dvidešimt ketvirtas namas Skoto gatvėje tiesiog kvieste kvietė, ir Sara netvėrė kailyje.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Sekmadienio rytą Maržorė atnešė dokumentus. Sarai jie pasirodė tinkami, ji pasirašė ir juos grąžino. Maržorė padavė Sarai jų kopijas, kad ji pirmadienį galėtų faksu nusiųsti jas Stenlio paveldėtojams. Visa atrodė kiek keistai, nes Sara buvo teisininkė, atsakinga už paveldėtą turtą, tačiau dokumentai buvo tvarkomi sąžiningai.

— Kai Džefas ir Mari Luiza grįš iš Europos, paskambink jiems, — priminė Maržorė.

Sara ir pati jau buvo apie tai pagalvojusi. Tačiau Filui ji vis dar nieko nepapasakojo, nors jis vakar skambino. Vyras buvo priblokštas dar penktadienį, kai sužinojo, kad draugė žvalgosi naujo buto. Jis greičiausiai pamanytų, kad Sara visiškai neteko proto, jei ji pasakytų, kad jau kitą dieną nutarė pirkti trisdešimties tūkstančių kvadratinių pėdų namą.

Po pokalbio su Maržorė Sara išėjo papusryčiauti, perskaitė visą „The New York Times“, išsprendė kryžiažodį ir grįžo namo. Parėjusi nutarė susirasti Džefo Parkerio ir Mari Luizos Furnė vizitinę kortelę ir palikti jiems žinutę. Ji žinojo, kad pora greičiausiai vis dar Europoje, tačiau grįžę galės paskambinti. Sara norėjo dar kartą su jais apžiūrėti namą, šį kartą labai nuodugniai. Kai tik pasiūlymas bus priimtas, — jei taip nutiks, — reikės imtis darbų sąrašo. Elektros sistemai ir vamzdynui pakeisti reikės samdyti įmonę, tačiau paprastesnius darbus Sara stengsis daryti pati. Todėl jai tikrai prireiks restauratorių pagalbos ir patarimų. Moteris tikėjosi, kad pora už darbą nepaprašys milžiniškos sumos, nes kitos išeities nebuvo. Kol kas Sara dirbo užrištomis akimis.

Ji paskambino į architektų biurą ir palaukė, kol įsijungs atsakiklis. Džefas buvo davęs savo mobiliojo telefono numerį tiek Amerikoje, tiek Europoje, tačiau per tokį atstumą jie vis tiek nieko negalės padaryti. Be to, reikalai galėjo palaukti, kol pasiūlymas bus priimtas, o jie grįš į San Franciską ir galės susitikti. Sara išgirdo, kaip įsijungė atsakiklis, o paskui pasigirdo ir vyriškas balsas. Abu kurį laiką mėgino susikalbėti perrėkdami atsakiklį, galiausiai vyras paprašė palaukti, kol tą aparatą išjungs. Po keleto akimirkų jis vėl prašneko. Sara balso nepažino.

— Sveiki, mano vardas Sara Anderson, noriu palikti žinutę Džefui Parkeriui ir Mari Luizai Furnė. Kai jie grįš iš Europos, gal galėtumėte paprašyti, kad kuris nors paskambintų man į biurą? — Ji tikėjosi, kad paskambins Džefas, o ne jo nesukalbama draugė prancūzė, tačiau buvo pasiruošusi kalbėtis su bet kuriuo.

— Labas, Sara, čia Džefas. — Kaip ir anksčiau, jo balsas skambėjo draugiškai ir šiltai.

— Ką tu čia veiki? Maniau, tu Italijoje ar Paryžiuje. — Sara jau susipainiojo, kur kokiu metu jie turėjo būti.

— Aš jau iš ten. Mari Luiza dar pasiliko. Grįžau anksčiau, nes turėjau darbo. Kiek atsiliekame.

Sara nutarė eiti tiesiai prie reikalo ir giliai įkvėpusi išbėrė:

— Ketinu pirkti tą namą.

Džefas akimirką atrodė sutrikęs.

— Kokį namą?

— Dvidešimt ketvirtas numeris, Skoto gatvė, — išdidžiai tarė ji, ir šį kartą pašnekovas liko priblokštas. Sara to nematė, bet pajuto.

— Tą namą? Oho! Čia tai staigmena, labai drąsus poelgis. — Jo žodžiai kiek atvėsino Saros ryžtą. Atrodo, jis pamanė, kad Sara pamišusi.

— Manai, esu trenkta, kad taip elgiuosi?

— Ne, nemanau, — susimąstęs atsakė Džefas. — Ne, jei tą namą myli.

— Tikrai myliu, — jau ramiau atsakė Sara. — Jį pastatė mano prosenelis.

— Va čia tai bent! Puiku, kai taip atsitinka, viskas sukasi ratu. Kartais atrodo, kad taip ir turi būti. Tikiuosi, esi pasirengusi imtis didelio darbo, — su šypsena tarė jis, ir Sara nusijuokė.

— Esu. Tikiuosi, ir tu pasirengęs. Man reikia tavo pagalbos, pamokymų ir nurodymų. Ketinu vykdyti planą A.

— O koks jis yra?

— Išleisti pusę milijono, daug ką daryti pačiai ir taupyti.

— A, tą planą. Tavimi dėtas elgčiausi taip pat, tuo labiau jei pastatas kadaise būtų priklausęs mano šeimai.

— Tačiau skirtumas toks, kad tu esi architektas, o aš — teisininkė. Išmanau mokesčių įstatymus ir visas jų gudrybes. Bet nieko neišmanau apie namų restauravimą, nemoku net vinies įkalti.

— Išmoksi. Dauguma žmonių, kurie ryžtasi remontuoti savo namus, nė nenumano, ką daro. Suprasi, ką daryti, kai to imsiesi, o jei kur suklysi — ištaisysi. — Džefas šnekėjo padrąsinamai ir, kaip visada, draugiškai. Sara nudžiugo, kad kalba ne su Mari Luiza, nes toji nė iš tolo nebūtų tokia maloni.

— Norėčiau dar kartą susitikti name, kai turėsi laiko, jei nesi labai užsiėmęs. Žinoma, ne už dyką. Bet man būtinai reikia patarimo, ką daryti pirmiausia. Elektra, vandentiekis ar kas kita. Norėčiau, kad bent nurodytum, nuo ko pradėti, be to, daug patarimų reikės ir vėliau.

— Tam mes ir esame. Kokia numatoma tavo savaitė? Kada man užsukti? Vargu ar Mari Luiza grįš anksčiau nei po kelių savaičių. Žinau, kaip atsitinka, kai ji būna su šeima Paryžiuje. Diena po dienos vis atidėlioja grįžimą. Matyt, parskris po kokių trijų savaičių. Jei nori, galime palaukti, kol ji grįš, arba galiu pradėti dirbti ir vienas.

— Jei jau kalbame nuoširdžiai, mieliau nelaukčiau.

— Gerai, — tuoj pat atsakė jis. — Tai kokia ten tavo savaitė?

— Įprasta beprotybė. — Sara prisiminė visus laukiančius susitikimus su klientais ir darbą, kurį dar reikės atlikti tvirtinant Stenlio testamentą. Antradienį reikės eiti į teismą. Visą savaitę vien darbas.

— Manoji ne geresnė, — pritarė Džefas žvilgtelėjęs į darbo kalendorių. — Turiu mintį. Ar esi numačiusi ką veikti šią popietę?

— Ne, bet tu esi numatęs, — atsakė Sara jausdamasi kalta. — Tikriausiai šiuo metu nesėdi skaitydamas knygą ar žiūrėdamas televizorių.

— Ne, bet daug padariau vakar ir šįryt. Dabar turėčiau kelias laisvas valandas, jei norėtum susitikti prie namo. Be to, dabar ir tu klientė. Čia ir yra darbas.

— Tada mielai. — Sara tą popietę neturėjo ką veikti. Nuo dabar namas jau pradeda užimti jos laiką.

— Nuostabu. Tai po pusvalandžio susitinkame prie namo. O gal prieš važiuojant ten norėtum sumuštinio? Galime pasikalbėti apie tavo planus užkandžiaudami.

— Būtų puiku, — džiaugsmingai atsakė Sara. Tokia susijaudinusi ji nebuvo nuo to laiko, kai sužinojo, kad įstojo į Harvardo universitetą.

— Po dešimties minučių užsuksiu tavęs paimti. Kur tu gyveni?

Sara pasakė adresą, ir po penkiolikos minučių sučirškė durų skambutis. Ji nubėgo laiptais žemyn ir įsėdo į visureigį, kuriuo atvažiavo Džefas.

— O kas nutiko „Peugeot“? — susidomėjusi paklausė Sara.

— Man neleidžiama jo vairuoti, — nusišypsojo jis.

Filmoro gatvėje juodu sustojo prie užkandinės nusipirkti sumuštinių ir limonado. Mažiau nei po valandos nuo susitikimo jie jau stovėjo priešais namą, kuris, kaip Sara tikėjosi, netrukus bus jos. Jei pasiseks, taip ir bus. Ji įspėjo Džefą, kad sandoris dar nebaigtas, tačiau jis tik nusišypsojo nė trupučio nesusirūpinęs.

— Bus baigtas. Jaučiu, — nuramino jis.

— Ir aš, — atidarydama duris, sukrizeno Sara.

Džefas buvo rimtai pasirengęs dirbti. Atsivežė du fotoaparatus, matavimo juostą, bloknotą ir daugybę visokių įrankių, reikalingų matuojant ir apžiūrint patalpas. Jis paaiškino, kad kol name bus vykdomi darbai, grindis ir raižinius reikės apsaugoti. Vandentiekiui tvarkyti vyras pasiūlė dvi įmones, iš kurių Sara galėtų pasirinkti, ir tris elektrikus, kurie neužsiprašytų per daug. Pats Džefas pasisiūlė dirbti už valandinį atlygį, paremtą iš tikrųjų nudirbtu darbu, o ne už procentus nuo visų išlaidų. Paaiškino, kad jai taip bus pigiau. Architektas buvo be galo supratingas: kur reikėjo — palindo, kur reikėjo — užlipo, pastukseno sienas, patikrino medines dalis, koklius ir tinką.

— Atsižvelgiant į amžių, namas puikiai išsilaikęs, — po valandos pareiškė Džefas. Nekilo nė klausimas, kad vamzdžiai ir elektros sistema tikra bėda, tačiau jis liko patenkintas neaptikęs jokių drėgmės dėmių — nematyta tokiuose namuose.

— Stenlis gerai juo rūpinosi. Jis nenorėjo apsigyventi pagrindinėje namo dalyje, bet anaiptol netroško, kad jis sugriūtų. Visai neseniai pakeitė stogą.

— Protingas žmogus buvo. Vanduo gali viską sugadinti, o protėkių kartais nė nematyti.

Sara su Džefu užsibuvo ten iki šeštos vakaro, todėl galų gale jiems teko įsijungti galingus prožektorius. Sara ten jau jautėsi kaip namuose. Kartu viską apžiūrinėjant popietė prabėgo tikrai smagiai. Dar tik pradžia, o Džefas jau prirašė vieną bloknotą.

— Šiandien tu man nemokėsi, — pasakė jis, kai Sara užrakino duris ir abu patraukė mašinos link.

— Gal juokauji? Išbuvome tenai penkias valandas.

— Šiandien sekmadienis. Būtų buvę sunku sugalvoti, ką geriau galėčiau nuveikti. Ši diena buvo tarsi dovana. Tiesą sakant, man buvo taip smagu, kad pats turėčiau tau sumokėti. Tavo darbo valanda, ko gero, kainuoja daugiau už mano, — paerzino Džefas. Turint galvoje kainas, kurias jis pasakė telefonu, abu atrodė vienas kito verti.

— Regis, galima įskaityti lygiąsias.

— Ir gerai. Gal turi laiko vakarienei? Galėtume pradėti peržiūrinėti mano užrašus. Rytoj norėčiau padaryti keletą brėžinių ir eskizų. — Ką gi, reikalai po truputį įsibėgėja.

— Ar aš tau dar neatsibodau? — Sara jautėsi kaip vagilė, lyg naudotųsi jo gerumu, tuo labiau kad pati ketino ten dirbti. Tačiau Džefas tai jau žinojo ir nesiskundė. Be to, juk jis pats tokią mintį ir pasiūlė.

— Būtų geriau, jei man neatsibostum nei tu, nei namas. Ir jei aš neatsibosčiau tau. Ateinančius šešis mėnesius ar net ilgiau neretai mane matysi. Priklausys nuo to, kaip greitai suksimės. Sušio? — paklausė jau važiuojant.

— Gerai.

Džefas nusivežė Sarą į sušio restoraną netoli Sąjungos gatvės. Ten jie toliau entuziastingai kalbėjosi apie namą. Kartu dirbti bus smagu. Vyrukas akivaizdžiai dievino savo profesiją, o Saros perkamas namas jau tapo jo aistra. Tokius darbus jis darė Europoje.

Jis parvežė Sarą namo pusę devynių vakaro ir pažadėjo paskambinti ryte. Jai žengiant pro duris, bute sučirškė telefonas.

— Kur buvai? — Skambino Filas, atrodė susirūpinęs.

— Valgiau sušį, — ramiai atsakė Sara.

— Visą dieną? Skambinau nuo antros. Parvežiau vaikus anksčiau, o tu visą dieną buvai kažkur išėjusi. Nusiunčiau žinučių į mobilųjį. — Sara nuo pusiaudienio nė nepažvelgė į telefoną. Buvo pernelyg užsiėmusi.

— Atsiprašau. Nesitikėjau, kad paskambinsi, — nuoširdžiai tarė ji.

— Norėjau pakviesti tave vakarienės. — Vyrukas atrodė smarkiai įsižeidęs, ir Sara nutarė jį paerzinti.

— Sekmadienį? Čia tai naujiena.

— Suvalgiau picą. Septintą valandą netekau vilties prisiskambinti. Gal man atvažiuoti?

— Dabar? — nustebusi paklausė Sara. Ji buvo išsitepusi iki ausų. Visą dieną su Džefu keliais šliaužiojo po namą, buvo net rūsyje. Valytojų tarnyba gerai pasidarbavo, tačiau jie vis tiek išsitepė. Tolimesniuose kampuose ir užkaboriuose dulkių ir nešvarumų buvo likę.

— Gal tu užsiėmusi? — paklausė Filas.

— Ne. Tik aš baisiai atrodau. Gali užvažiuoti, jei nori. Einu į dušą.

Jis turėjo raktus, buvo gavęs jau prieš dvejus metus. Sara neturėjo ko nuo jo slėpti. Nors jų santykiai buvo nevisaverčiai, ji visada buvo ištikima jam, kaip ir Filas jai. Sara vis galvojo, kodėl Filas nutarė užeiti. Jai besidžiovinant plaukus, jis atsirakino duris, įėjo ir susiraukė.

— Kas tau pasidarė? — susirūpinęs paklausė jis. — Vis būni kažkur išėjusi, kad ir kada skambinu. Išėjai valgyti sušio. Tu niekada nevaikštai vakarieniauti viena. Penktadienį viena ėjai žiūrėti filmo. Ir dar ieškai naujo buto. — Išgirdusi šiuos žodžius, Sara paslaptingai nusišypsojo. Ji galvojo apie namą Skoto gatvėje. — Ir atrodai kaip nenormali.

— Vaje, ačiū, — nusijuokė ji. O ko jis tikėjosi? Pats išvažiavo atostogauti su vaikais ir jos nepasikvietė. Gal manė, kad ji užsirakins viena namuose ir lauks kito savaitgalio, kol jis pasirodys. Tik ne šį kartą, nors taip yra buvę.

— Na, norėjau bent ką veikti. Ir nusprendžiau buto nepirkti.

— Bent jau dėl šito atėjai į protą. Jau pradėjau manyti, kad susitikinėji su kitu. Sąra nusišypsojo ir rankomis apsivijo jo kaklą.

— Šiuo metu ne, — atvirai pasakė ji, — bet vieną dieną tikrai pamėginsiu, jei toliau taip retai matysimės.

— Jėzau, Sara, tik nepradėk. — Filas atrodė susinervinęs.

— Aš ir nepradedu. Tu paklausei.

— Tu elgeisi keistai. — Keisčiau, negu jis galėtų sapnuoti. O jeigu pavyks nusipirkti tą namą, bus dar keisčiau. Dabar Sara troško jam pasakyti. Tačiau pirmiausia norėjo pasišnekėti su banko atstovais ir sužinoti, ką mano paveldėtojai.

Filas atsigulė ant sofos ir įjungė televizorių, paskui apkabino ją. Vos per kelias akimirkas pasidarė toks meilus, o po pusvalandžio jie jau persikraustė į miegamąjį. Lova buvo neklota, patalynė nekeista, tačiau jam tai atrodė nė motais. Jis ir taip niekada to nepastebėdavo. Tą pirmadienio naktį jis praleido su ja, prisiglaudęs prie šono ir apkabinęs. O ryte jie dar kartą pasimylėjo. Jau važiuodama į darbą miesto centre, Sara pagalvojo, kaip keista, kad žmonės iš karto pajunta, jei kas pasikeitė. O jos gyvenimas turės smarkiai keistis. Jeigu pavyks nusipirkti namą, pasikeis iš esmės.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Pirmadienio rytą Sara parašė laišką Stenlio paveldėta tojams. Tiems, kurie turėjo fakso aparatus, ji išsiuntė laišką faksu, kitiems — pasiuntinių paštu, ir prie kiekvieno pridėjo oficialų Maržorės parengtą pasiūlymą. Viskas atlikta oficialiai, laiškai išsiųsti iki dešimtos valandos ryto.

Vienuoliktą valandą Sarai paskambino Tomas Harisonas iš Sent Luiso. Kai ji pakėlė ragelį, jis juokėsi.

— Sara, aš vis galvojau, ar tu taip ir padarysi. Kai įėjai į tą namą, tavo akys tiesiog užsidegė. Na ir gerai. Manau, darai kaip tik tai, ką Stenlis turėjo galvoje sakydamas dairytis naujų galimybių. Turiu pasakyti, pats sumokėčiau dvigubai tiek, kad tik nereikėtų užsikrauti tokios naštos, bet jei tau taip patinka, būtinai taip ir daryk. Gausi mano pritarimą. Aš pasiūlymą priimu.

— Ačiū, Tomai. — Sara beklausydama labai susijaudino.

Tą dieną atsiliepė dar keturi paveldėtojai, o antradienį — devyni. Liko dar penki. Du iš jų sutikimą atsiuntė trečiadienį. Tuo metu Sara gavo atsakymą iš banko. Nėra jokių kliūčių imti paskolą namui pirkti arba tiesiog trumpalaikę paskolą, kol ji gaus palikimą. Maržorė pasiūlė dėl visa ko pasirūpinti ataskaita apie termitų padarytą žalą. Kilo keletas menkų nesklandumų — nieko keista, turint galvoje, koks namas senas. Viskas pataisoma. Stenlis jau buvo patikrinęs pastato atsparumą žemės drebėjimams, norėdamas įsitikinti, kad tas neužgrius jam ant galvos. Problemos buvo aiškios ir žinomos.

Paskutiniai trys paveldėtojų sutikimai Sarą pasiekė ketvirtadienį. Tuomet ji iškart paskambino į banką, Maržorei ir Džefui. Tik jie žinojo apie beprotišką sumanymą. Džefas išgirdęs naujieną net švilptelėjo iš džiaugsmo. Jis jau antradienį skambino jai paklausti, tačiau tuomet dar trūko penkių paveldėtojų sutikimo. Visi paveldėtojai džiaugėsi galėdami parduoti namą ir liko patenkinti siūloma kaina. Sara prisiėmė jų galvos skausmą. Be to, visi sutiko pateikti raštišką sutikimą per tris dienas, o šitai sutvarkyti taip greitai retai pasitaiko. Vadinasi, jau sekmadienį namas priklausys Sarai.

— Reikia kaip nors atšvęsti, — sužinojęs naujienas nutarė Džefas. — Gal dar kartą pavakarieniaukime sušio restorane?

Tokia išeitis buvo paprasta ir greita, todėl abu sutarė pusę aštuonių susitikti jau kitame restorane Filmoro gatvėje. Sara pajuto, kaip smagu ką nors nuveikti po darbo, susitikti su žmogumi paprastą darbo dienos vakarą. Daug smagiau nei sukramsnoti sumuštinį prie darbo stalo arba grįžti namo, paspoksoti į televizorių ir išvis nevalgyti vakarienės.

Juodu su Džefu beveik dvi valandas be paliovos kalbėjosi apie namą. Po paskutinio pokalbio antradienį jam kilo milijonai naujų idėjų. Vyras tikėjosi sugalvoti, kaip užpakalinius laiptus padaryti elegantiškesnius, ir nupiešė visą virtuvę, kuri turėtų būti antrame aukšte. Žinoma, eskizas buvo tik apytikslis, bet Sarai labai patiko. Be to, Džefas pasiūlė rūsyje, vietoj senosios virtuvės, įrengti sporto salę su sauna ir pirtimi.

— Ar tai nekainuos beprotiškų pinigų? — susirūpinusi paklausė Sara, nors Filui tokia mintis būtų be galo patikusi. Jam apie namą moteris dar nepapasakojo, bet ketino tai padaryti savaitgalį.

— Neturėtų. Galima pirkti surenkamą pirtį. Arba pastatyti kubilą su karštu vandeniu.

Sara nusikvatojo išgirdusi tokį pasiūlymą.

— Dabar jau tikrai duodame vaizduotei valią.

Sarai labai patiko Džefo sukurta virtuvė — graži ir funkcionali. Tiesiai prieš langus į sodą net liko vietos dideliam ir patogiam valgomojo stalui. Džefas šiam darbui skyrė daug laiko, nuolat apie jį galvojo. Kartais Sara susimąstydavo, kiek jam reikės sumokėti. Tačiau akivaizdu, kad vyras namui Skoto gatvėje puoselėja tokius pat jausmus kaip ir ji. Jis buvo atsidavęs darbui.

— Dieve, Džefai, aš tiesiog įsimylėjau šitą namą. O tu? — Sara tiesiog švytėjo.

— Ir aš. — Džefas patenkintas nusišypsojo. Abu ką tik baigė valgyti ir dabar gurkšnojo žaliąją arbatą. — Jau daugelį metų nesu taip mėgavęsis darbu. Netveriu kailyje, kada gi galėsiu suleisti nagus ir pradėti.

Sara pasakė, kad jau paskambino elektrikams ir vandentiekio tvarkytojams. Su visais sutarė susitikti jau kitą savaitę ir išklausyti jų pasiūlymus. Visi dar telefonu pasakė, kad negalės pradėti anksčiau kaip po Kalėdų. O Sarai, kaip ir Džefui, taip norėjosi griebtis darbo.

— Palauk, viską išardysime, gerai išvalysime, sutvarkysime ir vėl surinksime, — pasakė Džefas.

— Kai taip sakai, atrodo baisu, — nusišypsojo Sara. Tačiau jis buvo toks ramus ir pasitikintis savimi, kad ji buvo tikra — jei kas ir gali viską padaryti tinkamai, tai tik jis.

— Kartais būna baisu, bet kai viską baigi, jausmas pats nuostabiausias.

Sara tikėjosi, kad vasarą namas vėl atrodys padoriai. Vėliausiai per kitas Kalėdas. Džefas manė, kad visų metų neprireiks. Jis sumokėjo už vakarienę ir pažvelgė į ją nutaisęs klausiamą veido išraišką. Vyro veidas atrodė kaip berniuko, tačiau akys buvo suaugusio žmogaus. Tuo pat metu jis atrodė ir senas, ir jaunas, nors buvo tik šešeriais metais vyresnis už Sarą. Džefui buvo keturiasdešimt ketveri. Kartą jis minėjo, kad Mari Luiza yra keturiasdešimt dvejų, bet Sara manė, kad ji atrodo kur kas jaunesnė. Kažkokie bruožai prancūzę gerokai jaunino, ji atrodė net jaunesnė už Sarą, kuri buvo visiškai kitokia — išties dalykiška, bent jau darbo dienomis. Dabar, vakarieniaudama su Džefu, ji vilkėjo paprastą tamsiai mėlyną kostiumėlį su kelnėmis. Sekmadienį Sara buvo apsirengusi džinsus ir raudoną megztuką, apsiavusi sportbačius. Džefui tokia išvaizda patiko. Jo motina, pirmą kartą pamačiusi Mari Luizą, pasakė, kad toji atrodo kaip paleistuvė, nors kartais jam ir toks įvaizdis patiko. Sara atrodė tikra amerikietė, natūralesnė ir sveikesnė — kaip Ralfo Loreno modelis ar Harvardo studentė, kokia ji kadaise ir buvo.

— Tu man pasakyk, — prabilo Džefas žvelgdamas berniukišku žvilgsniu, — jeigu jau dirbdami name ketiname daug laiko praleisti kartu, ar man galima klausinėti asmeniškų dalykų? — Nuo pat pirmo susitikimo jis labai susidomėjo Sara, o dabar, sužinojęs apie perkamą namą, ir dar labiau. Velniškai drąsus poelgis, dėl to Džefas ja žavėjosi.

— Žinoma, — atvirai atsakė Sara. Jam tai patiko. Sara visada atrodydavo taip, lyg neturėtų paslapčių. Mari Luiza, rodėsi, turi jų daugybę, ir dar itin nemalonių. Su prancūze nebuvo lengva. — Na?

— Kas su tavimi kraustysis į tą namą? — Paklausęs jis staiga susigėdo, bet Sara išliko rami.

— Niekas. O ką?

— Gal juokauji? „O ką?“ Juk tu ketini kraustytis į penkių aukštų trisdešimties tūkstančių kvadratinių pėdų namą, ir dar klausi, kodėl man įdomu, kas kraustysis kartu? Dieve, Sara, ten galėtum visą kaimą apgyvendinti. — Abu smagiai juokėsi, kol padavėjas pylė dar arbatos. — Man smalsu.

— Niekas. Tik aš.

— Ar tu taip ir nori? — Atrodė, lyg Džefas siūlytųsi apsigyventi kartu, nors abu žinojo, kad taip nėra. Jis jau keturiolika metų gyveno su Mari Luiza, ir nors Sarai ji atrodė sunkiai sukalbama, jam, matyt, visai tiko.

— Na, šis klausimas sudėtingesnis, — atsakė ji žvelgdama per arbatos puodelio kraštą. — Atsakymas priklauso nuo to, ką turi galvoje. Ar aš ieškau vyro? Ne, tikriausiai ne. Niekada nebuvau tikra, kad santuoka mane išgelbės. Panašu, kad iš santuokos daugiau bėdų negu naudos. Tačiau, ko gero, tai priklauso nuo žmogaus, su kuriuo tuokiesi. Ar aš noriu vaikų? Nemanau. Bent jau niekada nenorėjau. Vaikai mane gąsdina. Ar norėčiau su kuo nors gyventi? Tikriausiai, bent jau su kuo nors, kas nori būti šalia beveik visą laiką, net jei ir turi savo gyvenimą. Matyt, kaip tik to ir noriu. Man patiktų su kuo nors dalytis kasdienybe. Tačiau tokį žmogų sunku rasti. Matyt, šitą laivą jau pražiopsojau. — Džefas nusijuokė, nors iki pat galo rimtai klausėsi.

— Tokio amžiaus? Tavo laivas dar net į uostą neatplaukė. Šiais laikais visos mano pažįstamos moterys laukia keturiasdešimties ar bent jau tavo amžiaus, tik tada įsikuria.

— Tu nelaukei. Įsikūrei su Mari Luiza būdamas kokių trisdešimties.

— Tai visai kas kita. Gal buvau kvailas. Nė vienas iš mano draugų nevedė iki keturiasdešimties. Su Mari Luiza dar studijų laikais užmezgėme labai aistringus santykius. Daug vandens nutekėjo, tačiau mes kartu išgyvenome ir sunkius, ir gerus laikus. Tikriausiai visiems taip būna. Galbūt mums sunkiau, nes kartu ir dirbame. Bet man patinka su ja būti visą laiką. Mari Luiza sako, kad esu per daug nepatikimas, reiklus ir egoistiškas.

Sara šyptelėjo.

— Man atrodai visai normalus.

— Tu negyveni su manimi. Gal ji ir teisi. Aš vis kartoju, kad ji pernelyg šaltakraujiška ir nepriklausoma, ir per daug jau prancūzė, velniai griebtų. Ji negali pakęsti šios šalies, dėl to dar sunkiau. Mari Luiza skrenda namo, kai tik randa progą, ir užsibūna šešias savaites vietoj dviejų.

— Tai turbūt kenkia verslui, — užjaučiamai tarė Sara. Jai toks elgesys irgi nepatiktų.

— Mūsų klientams, atrodo, nė motais. Ji dirba iš ten, palaiko ryšį internetu. Iš esmės ji tiesiog nekenčia gyventi Amerikoje, dėl to man sunku. Dauguma prancūzų tokie. Kaip ir geriausi prancūziški vynai, jie prastai išsilaiko vežiojami.

Sara vėl nusišypsojo. Džefas apie Mari Luizą nekalba blogai, tačiau sako tiesą. Ta moteris neatrodo miela ir maloni. Su ja gyventi turėtų būti tikras pragaras.

— Tai kaipgi tu? Dabar neturi žmogaus kasdienai? — paklausė Džefas. Nepanašu, kad jis stengtųsi užpildyti tuštumą, kol nėra Mari Luizos. Džefas tik nori susidraugauti. Jis greičiausiai jaučiasi toks pat vienišas.

— Ne, — atvirai atsakė Sara. — Su vienu vyruku susitinkame tik savaitgaliais. Mūsų poreikiai labai skirtingi. Jis jau dvylika metų išsiskyręs. Turi tris paauglius vaikus, su jais vakarieniauja kartą ar du per savaitę. Kartu atostogauja. Bet dažniau su jais nesimato, savaitgaliais išvis niekada nebendrauja, nes jie ir taip turi ką veikti, be to, jam ir tiek užtenka. Jis aistringai nekenčia ir buvusios žmonos, ir motinos, o pyktį kartais išlieja ant manęs. Kaip ir aš, dirba teisininku, paskendęs darbe. Dažniausiai jis būna užsiėmęs savo reikalais — ne tik darbo dienomis, bet kartais ir savaitgaliais. Artumas jam nelabai prie širdies, jis nepakenčia kito žmogaus savo erdvėje. Kartu praleidžiame penktadienio ir šeštadienio vakarus. Iš esmės bendraujame tik savaitgaliais. Kiekvienos darbo dienos vakarą jis eina į sporto salę ir užsispyręs atsisako susitikti ne savaitgalį. Nesimatome ir švenčių dienomis...

— Ar tau taip patinka? — susidomėjęs paklausė Džefas. Jam šitoks ryšys neatrodė geras. Tokie santykiai greičiausiai patiktų Mari Luizai, bet ne jam. Džefas nesitaikstytų su tokiu elgesiu, kokį Sara ką tik apibūdino. Jis nustebo, kad ji taikstosi. Sara atrodė kaip moteris, kuri nori daugiau ir kuriai reikia daugiau. Bet gal jis apsiriko.

— Atvirai? Ne, man taip nepatinka. Tikra kankynė. Negaliu to pakęsti. Iš pradžių buvo neblogai, bet po poros metų ėmė erzinti. Pastaraisiais metais dėl to nuolat skundžiuosi, bet jis nenori nieko girdėti. Savaitgaliai — vienintelis jo pasiūlymas, arba priimk, arba atmesk. Jis puikus derybininkas ir labai geras advokatas.

— Tai kodėl nenutrauki tokių santykių? — Dabar Džefas atrodė dar labiau susidomėjęs.

— O kas man belieka? — liūdnai atsiduso Sara. — Nebesu jauna. Sulaukus tokio amžiaus, nebėra daug padorių vyrukų. Dauguma bijo įsipareigoti — jie jau buvo nelaimingai vedę, todėl nebenori dar vienos santuokos ar kokių rimtesnių santykių. O tie, kurie niekada nebuvo vedę, apskritai yra nenormalūs ir išvis nepakenčia jokių santykių. Visi geri vyrai jau vedę ir turi vaikų. Be to, aš užsiėmusi. Daug dirbu. Kada man eiti ieškoti draugo? Ir kur? Į barus nevaikštau. Į vakarėlius irgi beveik nebeinu. Neišgeriu tiek, kad būtų linksma. Visi vyrai, su kuriais dirbu, yra vedę. O su vedusiais aš neprasidėsiu. Lieka tai, ką turiu. Vis bandau save įtikinti, kad po kurio laiko jis panorės daugiau būti su manimi. Bet kol kas taip nėra. Gal ir nebebus. Jam taip patinka kur kas labiau nei man. Jis tikrai mielas, nors kartais ir savanaudis. Dažniausiai man patinka būti su juo, kol pradedu nerimauti, kad tiek mažai laiko mes leidžiame kartu. — Sara nenorėjo pridurti, kad net po ketverių metų mylėtis su Filu vis dar nuostabu.

— Jis niekada nepraleis su tavimi daugiau laiko nei dabar, — konstatavo Džefas. Kalbėdami apie širdies reikalus, juodu pamažu tapo draugais ir vis labiau vienas kitam patiko. — Kam jam to reikia? Jis jau gavo tai, ko norėjo — moterį savaitgaliams, kuri visada jo laukia ir nekelia barnių, nes tu greičiausiai nenori per daug triukšmauti ir įkyrėti. Jis turi su kuo jaukiai pabūti dvi dienas per savaitę, o visą kitą laiką gali skirti sau. Po galais, tokiam kaip jis geriau ir būti negali. Vyrukas, kuris jau buvo vedęs, turi vaikų ir daugiau nieko nebenori, viską, ko jam reikia, gauna iš tavęs.

Sara tik nusišypsojo. Argi galėtų prieštarauti.

— Iki šiol neturėjau pakankamai valios pasitraukti. Mama man sako tą patį, ką ir tu. Vadina jį veltėdžiu. Bet aš žinau, ką reiškia savaitgalius leisti visiškai vienai, ir pasakysiu tau atvirai — negaliu jų pakęsti. Niekada negalėjau. Nesu pasiruošusi vėl tai patirti. Dar ne.

— Niekada nesusirasi geresnio žmogaus, jeigu nepasiryši.

— Tu teisus, bet tai padaryti velniškai sunku...

— Žinau... Kaip tik dėl to mudu su Mari Luiza vis grįžtame vienas pas kitą. Ir dar dėl kartu pirkto namo, bendro verslo ir buto Paryžiuje, už kurį moku aš, o naudoja ji. Kiekvieną kartą išsiskyrę mes apsidairome ir velniškai išsigąstame, tada vėl susibėgame. Po keturiolikos metų bent jau žinome, ką turime. Ji nėra psichopate, aš nesu nenormalus. Mudu nedraskome vienas kito į gabalėlius, vienas kito neapgaudinėjame. Bent jau taip tikiuosi, — liūdnai šypsodamasis tarė jis. Juk Mari Luiza dabar Paryžiuje, už daugybės tūkstančių kilometrų. — Bet vieną dieną ji, ko gero, grįš į Paryžių ir ten pasiliks, o tada turėsime ir dirbti atskirai, nors nė vienam iš mūsų tai nebus į naudą. Kartu nemažai pinigo užsidirbome. Ji gera moteris. Tik mes labai skirtingi. Gal tai ir gerai. Bet ji visada sakė, kad nenori pasenti čia. O aš negaliu įsivaizduoti savęs Paryžiuje. Taip ir neišmokau gerai kalbėti prancūziškai. Susikalbu, bet dirbti būtų sunku. O jeigu nesusituoksime, negausiu darbo leidimo. Mari Luiza sako, kad niekada netekės, o aš žinau, kad ji kalba rimtai. Dar geriau žinau, kad ji niekada nenorės turėti vaikų. — Kaip ir Sara. Tai vienintelis bruožas, siejantis abi moteris, nors visais kitais atžvilgiais jos buvo visiškos priešingybės.

— Dieve, šiais laikais viskas taip sudėtinga, tiesa? Visi turi savą supratimą apie žmonių santykius ir kaip nori gyventi. Visi turi savo problemų. Nieko nėra paprasto. Žmonės nebegali prie altoriaus ištarti „taip“ ir susikibę už rankų nueiti saulėlydžio pusėn. Keisti santykiai mus lyg ir tenkina, bet kartu lyg ir ne, gal tenkins ateityje, o gal ir ne... Kažin ar visada taip buvo. Tikriausiai ne, — susimąsčiusi svarstė Sara.

— Ko gero, mes visi tokie, nes nė vienas iš mūsų augdamas nematė laimingos šeimos. Visi mūsų tėvų kartos žmonės gyveno kartu, tačiau vienas kito nekentė. Mūsų kartos žmonės arba visai nesituokia, arba vos susituokę skiriasi. Niekas nesistengia santykių pataisyti. Jeigu tik yra koks nepatogumas, kur nors spaudžia ar trina, žmonės viską meta, — samprotavo Džefas, o Sara nusijuokė iš tokio pasakymo. Tačiau ji neprieštaravo.

— Gal tu ir teisus, — tarė ji, vėl susimąsčiusi. Įdomi teorija.

— O tavo tėvai? Ar jie buvo laimingi? — stebėdamas Sarą, paklausė jis. Džefui ji patiko. Jis jautė, kad ši moteris yra gera, sąžininga ir žinanti, kokios yra tikrosios vertybės. Tačiau ir Mari Luiza buvo tokia, tik turėjo daugybę aštrių kampų. Be to, sunki vaikystė jai darė poveikį iki šiol, kad ir kaip Mari Luiza tai neigtų.

— Žinoma, ne, — išgirdusi klausimą nusijuokė Sara. — Mano tėvas buvo įjunkęs alkoholikas, motina dirbo už du. Ji išlaikė mus visus, o jis voliodavosi lovoje toks girtas, kad vos galėdavo pajudėti. Mama jį dar teisindavo. Nekenčiau tėvo už tai. Kai man buvo šešiolika, jis mirė. Negaliu sakyti, kad jo pasiilgau. Atrodo, jo išvis nebuvo. Kai jo nebeliko, tapo net lengviau. — Beveik visą jaunystę Sara svajojo, kad tėvo šalia nebūtų, o po jo mirties dėl to jautėsi kalta.

— Ar tavo motina dar kartą ištekėjo? — nuoširdžiai domėdamasis klausinėjo Džefas. — Ji turėjo būti dar labai jauna, jei tau buvo tik šešiolika.

— Gerai sakai, ji buvo tik metais vyresnė nei aš dabar. Vertėsi nekilnojamojo turto prekyba, o paskui tapo interjero dizainere ir uždirbdavo tikrai neprastai. Mama mokėjo už mano studijas Harvarde, o paskui ir Stenfordo teisės mokykloje. Bet ji daugiau neištekėjo. Turėjo trumpalaikių draugužių, bet jie visi buvo alkoholikai arba nesveiko proto. Bent jau jai taip atrodė. Dabar ji dažniausiai leidžia laiką su draugėmis ir vaikšto į knygų klubus.

— Kaip liūdna, — užjaučiamai tarė Džefas.

— Tikrai, nors ji tvirtina, kad yra laiminga. Bet aš ja netikiu. Pati taip gyvendama laiminga nebūčiau. Todėl ir įsitaisiau savaitgaliais pasirodantį draugą. Nenoriu ateinančius dvidešimt metų bastytis po knygų klubus kaip mama.

— Vis tiek taip nutiks, — tiesiai rėžė Džefas. — Nejaugi manai, kad jis bus su tavimi dvidešimt metų?

— Tikriausiai ne, — atsiduso ji. — Bet šiuo metu jis su manimi. Čia ir bėda. Nujaučiu, kad vieną dieną mūsų santykiai vis tiek iširs, bet aš to neskubinsiu. Nekenčiu vienišų savaitgalių.

— Žinau. Aš taip pat. Nesuprask manęs klaidingai, nenoriu atrodyti pasipūtęs. Aš irgi nežinau atsakymo.

Po tokio pokalbio juodu išėjo iš restorano. Abu buvo atvažiavę savo automobiliais, taigi prieš išsiskirdami draugiškai apsikabino ir Sara nuvažiavo namo. Įėjusi į butą tuoj išgirdo telefono skambutį. Ji žvilgtelėjo į laikrodį ir nustebo pamačiusi, kad jau vienuolikta valanda. Vakarieniaudama buvo išjungusi mobilųjį.

— Po galais, kur tu buvai? — Filas buvo įniršęs.

— Viešpatie, nurimk. Išėjau pavakarieniauti. Nieko čia tokio. Valgiau sušį.

— Vėl? Su kuo? — Atrodė, kad jis tuoj išlįs pro telefono ragelį. Sara pagalvojo, ar jis taip pavydi, ar tiesiog elgiasi kaip tikrų tikriausias šiknius. Gal buvo kur nors išėjęs ir pasigėrė.

— Koks skirtumas? — kiek susierzinusi atsakė ji. — Darbo dienomis mes juk vis tiek nesusitinkame. Vakarieniavau su žmogumi, kuris kartu su manimi dirba. Tik darbo reikalai. — Tai buvo tiesa.

— Kas čia? Kerštas? Dėl to, kad man po darbo reikia nueiti truputį pasportuoti? Baudi mane? Jėzau, juk tai vaikiška.

— Juk ne aš dabar rėkauju, — ramiai pasakė Sara. — Tu. Kas čia tokio blogo?

— Ketverius metus tu kas vakarą grįždavai namo ir padėdavai užpakalį ant sofos prieš televizorių, o dabar staiga kiekvieną vakarą valgai sušį. Kas čia dedasi? Gal dulkiniesi su kokiu sumautu japonu?

— Filai, galvok, ką kalbi. Ir kaip elgiesi. Aš ir su tavimi einu valgyti sušio. Turėjau darbo reikalų. Nuo kada mudu vienas kitam draudžiame dalykines vakarienes? — Sara jautėsi kiek kalta, nes vakaras buvo tikrai smagus, o po kelių valandų ji pasijuto lyg vakarieniaudama su draugu. Tačiau Filui pasakyti žodžiai irgi tiesa. Ji turėjo aptarti reikalus. — Jeigu jau taip nori žinoti, ką veikiu darbo dienomis, kodėl nesutrumpini savo treniruočių laiko ir neužsuki pas mane? Visada esi laukiamas. Aš daug mieliau eičiau valgyti sušio su tavimi.

— Eik šikt! — krioktelėjo Filas ir numetė ragelį. Jokio kito atsakymo ir nebuvo galima tikėtis, nes Sara buvo teisi, ir jis tai žinojo. Negalima turėti ir to, ir to: kaipgi būsi visiškai laisvas darbo dienomis ir neabejosi, kad ji tarsi pririšta laukia susitikimo savaitgalį. Gal jis dar ir ištikimybės diržą sugalvos užsegti? Filui velniškai pasisekė, kad Džefas Parkeris jau turi draugę. Nes jis Sarai pasirodė nepaprastai mielas vyrukas. Ir visos jo pastabos apie Filą ir jo požiūrį buvo teisingos. Jųdviejų santykiai buvo toli gražu ne tobuli.

Kiek vėliau Filas paskambino atsiprašyti, bet Sara leido jam kalbėti su atsakikliu. Tą vakarą ji praleido smagiai kalbėdama su Džefu ir nenorėjo visko sugadinti. Filas apkaltino ją neištikimybe — tuo, ko ji niekada nedarė ir nieku gyvu nedarytų. Ji juk ne toks žmogus.

Kitą rytą, kai ji paskubomis rengėsi į darbą, Filas paskambino dar kartą. Buvo penktadienis. Jis vėl atrodė susinervinęs.

— Tai šįvakar susitinkame?

— Kodėl klausi? Ar turi kitų planų? — šaltai paklausė Sara, bet bijojo provokuoti.

— Ne. Galvojau, gal tu turi. — Jis irgi neatrodė draugiškas ir mielas. Laukia puikus savaitgalis.

— Ketinau susitikti su tavimi, nes nesimatėme tris savaites, — kiek kandžiai tarė ji.

— Nepradėkime. Savaitę darbo reikalais turėjau būti Niujorke. O praėjusią savaitę atostogavau su vaikais. Tu gi žinai.

— Mintį supratau, advokate. Kas toliau?

— Užeisiu šįvakar po treniruotės.

— Tai pasimatysime, — atsakė Sara ir padėjo ragelį.

Matyt, abu iš lovos išlipo ne ta koja. Abu buvo aiškiai įsižeidę. Sara dėl to, kad tris savaites nematė jo nė akies krašteliu, nors nebūtų buvę sunku bent trumpam užsukti darbo dieną. Filas dėl to, kad ji eina vakarieniauti be jo ir išjungia telefoną. O juk šį savaitgalį Sara ketino papasakoti apie namą Skoto gatvėje, galbūt net parodyti tą pastatą. Vis dėlto net Filo pavydo priepuolis jos neatgrasė nuo šios minties.

Pakeliui į darbą Sara paskambino Džefui ir padėkojo už puikų vakarą.

— Tikiuosi, nebuvau pernelyg tiesmukas, — lyg atsiprašydamas tarė jis. — Aš neretai taip elgiuosi, kai išgeriu per daug arbatos. — Sara nusijuokė, Džefas taip pat. Paskui jis pasakė, kad turi keletą naujų minčių apie naująją virtuvę, o gal net ir apie sporto salę. — Ar turėsi laiko šį savaitgalį? Gal būsi su juo?

— Jo vardas Filas. Jis visada išeina sekmadienį iki pusiaudienio. Galėtume susitikti po pietų.

— Puiku. Paskambink man, kai jis išeis.

Sara nepapasakojo, kad vakar Filą ištiko pavydo priepuolis. Ji negalėjo atsidžiaugti, kad nuo šiol namas užims jos laisvą laiką. Dabar nebebus taip liūdna darbo dienomis ir sekmadieniais, kai Filas išeis. Norint pertvarkyti tokio dydžio namą, teks nemažai padirbėti. Taigi ji nebeturės laisvalaikio.

Vakare pakeliui iš darbo Sara sustojo prie parduotuvės, nes ketino paruošti vakarienę. Juk juodu šitiek laiko nesimatė. Ji gerokai nustebo, kai po septintos įžengė Filas.

— Negi nebuvai treniruotėje? — Jis niekada neateidavo anksčiau kaip aštuntą.

— Pamaniau, gal norėsi išeiti pavakarieniauti, — tarė jis. Atrodė kiek aprimęs. Jis retai atsiprašydavo žodžiais, bet jeigu jausdavo, kad ją kaip nors įžeidė ar nuliūdino, stengdavosi atsipirkti kitais būdais.

— Būtų smagu, — nudžiugusi atsakė Sara ir pakilo jo pabučiuoti. Moteris net nustebo, kad Filas ją taip stipriai apkabino ir karštai pabučiavo. Gal vyrukas iš tikrųjų ėmė pavydėti. Tuomet reikėtų dažniau išeiti valgyti sušio ir išjungti telefoną.

— Pasiilgau tavęs, — meiliai tarė jis, ir Sara nusišypsojo. Jųdviejų santykiai tokie keisti. Didžiąją dalį laiko jis nenori jos nė matyti, o kai ji galiausiai susiranda savų pramogų, jis pradeda pavydėti, iškelia sceną ir sako, kad jos pasiilgo. Atrodo, bent vienas iš jų nuolat turi jaustis nepatogiai. Lyg sėdėtų ant sūpynių — viena pusė pakilusi, kita nusileidusi, pusiausvyros nebūna. Net gaila darėsi.

Tą vakarą Filas nusivedė Sarą į jos mėgstamą restoraną, atrodė, jis tikrai stengiasi. Kai pavalgę abu grįžo į Saros butą, jis pareiškė, kad yra pavargęs ir norėtų eiti į lovą. Ji suprato, apie ką kalbama, ir neprieštaravo. Nuo tada, kai jie paskutinį kartą mylėjosi, praėjo jau trys savaitės. Iš to, kaip jis elgėsi tą naktį, buvo aišku, kad labai jos norėjo. Sara taip pat pasiilgo draugo, bet ne taip stipriai, nes turėjo tokią galybę rūpesčių dėl namo. Apie naująjį pirkinį per vakarienę ji neužsiminė — norėjo palaukti iki šeštadienio pusryčių. Kažkodėl atrodė, kad tuomet Filas bus geresnės nuotaikos. Sara pati nežinojo kodėl, bet jautė, kad jis nepritars. Filas nepakęsdavo pokyčių, o šitas pokytis bus milžiniškas.

Šeštadienio rytą Sara iškepė kiaušinienės su šonine ir padėjo ant stalo bandelių su mėlynėmis, kurių buvo nupirkusi iš vakaro. Ji net paruošė jam kokteilį iš šampano ir apelsinų sulčių, atnešė laikraštį į lovą.

— Vaje, — vylingai šypsodamasis tarė jis, kai Sara įdavė jam į rankas kapucino puodelį su šokolado drožlėmis ant viršaus. — Kodėl man taip meilikauji?

— Kodėl manai, kad meilikauju? — gudriai nusišypsojusi paklausė ji.

— Pusryčiai buvo net per daug geri. Kapucino kava. Paprastai tu neatneši laikraščio man į lovą. O šampanas su apelsinų sultimis... — Tada Filas pažvelgė į ją kiek sunerimęs. — Tu arba ketini mane mesti, arba ką negero padarei.

— Nei viena, nei kita, — pergalingai atsakė Sara sėsdamasi ant lovos krašto. Ji nebegalėjo tramdyti susijaudinimo. Sara tiesiog mirė iš noro pasidalyti naujiena ir sužinoti, ką jis apie tai mano. Net tikėjosi popiet nusivesti jį pasižiūrėti. — Noriu tau kai ką pasakyti. — Ji nusišypsojo.

— Nejuokauk, — susinervinęs atsakė Filas. — Šitai jau galėjau suprasti. Ką padarei?

— Aš kraustausi, — paprastai tarė Sara, o jį, atrodo, ištiko panika.

— Iš San Francisko?

Sara patenkinta nusijuokė. Filas iš tiesų atrodė išsigandęs — geras ženklas.

— Ne. Vos už kelių kvartalų. — Atrodo, jis aprimo.

— Nusipirkai butą? — nustebęs paklausė. — Juk sakei, kad nutarei nepirkti.

— Tiesa. Nepirkau buto. Aš nusipirkau namą.

— Namą? Sau vienai?

— Sau vienai. Ir tau savaitgaliais, jei norėsi.

— Tai kur jis yra? — skeptiškai paklausė Filas. Sara matė, kad jis šią mintį laiko labai prasta. Jis jau turėjo namą, kai buvo vedęs, o dabar nenorėjo nieko daugiau už savo mažą butą. Jis teturėjo didelį miegamąjį ir mažą kambariuką su trigule lova vaikams. Jie retai ten nakvodavo, ir nesunku suprasti kodėl. Norėdami ten tilpti, jie turėtų būti be kaulų. Kai Filas norėdavo pabūti su vaikais, jis juos kur nors veždavosi, o visą kitą laiką jie gyvendavo senajame name su motina. Jam visiškai užtekdavo susitikti su jais kartą ar du per savaitę pavakarieniauti.

— Namas Skoto gatvėje, visai netoli nuo čia. Jei norėtum, galėtume po pietų nueiti pasižiūrėti.

— Kada perimsi nuosavybės teisę? — Jis gurkštelėjo kapucino.

— Rytoj.

— Juokauji? Tai kada sudarei sutartį?

— Ketvirtadienį. Savininkai priėmė mano pasiūlymą. Pirkau viską, kaip yra, todėl dar reikės įdėti daug darbo, — nuoširdžiai prisipažino ji.

— Jėzau, Sara, tokios bėdos tau tikrai nereikia. Ką tu išmanai apie remontą?

— Nieko. Bet išmoksiu, nes noriu daug ką padaryti pati.

Filas užvertė akis.

— Tu kliedi. Ko buvai prisirūkiusi, kai nutarei taip pasielgti?

— Nieko. Pripažįstu, tai kiek beprotiška. Bet ne per daug. Apie tai visada svajojau.

— Nuo kada? Juk ieškoti pradėjai tik praėjusią savaitę.

— Tas namas buvo mano prosenelių. Mano močiutė ten gimė.

— Tai ne priežastis jį pirkti. — Filas jau dabar galvojo, kad kvailiau pasielgti nebegalima, nors dar negirdėjo viso pasakojimo. Sara pasakojo po truputį. O jis kas akimirką rodės vis skeptiškiau nusiteikęs. — Kada jis pastatytas?

— Prosenelis pastatė jį 1923-iaisiais.

— O kada paskutinį kartą buvo pertvarkytas? — paklausė Filas, lyg tardytų liudytoją.

— Niekada, — kiek suglumusi šyptelėjo Sara. — Viskas originalu. Niekas nebuvo net paliesta. Juk sakiau, kad reikės įdėti daug darbo. Gali užtrukti apie metus. Iš karto į jį nesikraustysiu.

— Tikiuosi, ne. Panašu, kad nusipirkai didžiulį ūkį. Jis tau atsieis nemažą sumą.

Sara jam nepapasakojo, kad Stenlio Perlmano dėka tą sumą jau turi. Filas niekada neklausinėdavo apie pinigus, kaip ir ji. Tai buvo jų atskiri reikalai.

— Kokio jis dydžio?

Sara nusišypsojo. Tai pokalbio kulminacija. Žiodamasi kalbėti ji vos nepradėjo juoktis.

— Trisdešimt tūkstančių kvadratinių pėdų.

— Gal visai kuoktelėjai? — Filas nušveitė pusryčių padėklą į šoną ir pašoko iš lovos. — Iš proto išsikraustei? Trisdešimt tūkstančių kvadratinių pėdų? Kas ten buvo? Viešbutis? Gal koks sumautas „Fairmont“5? Dėl Dievo meilės!

— Jis dar gražesnis, — išdidžiai atsakė Sara. — Norėčiau, kad eitum su manimi jo apžiūrėti.

— Ar tavo motina žino? — Lyg tai būtų svarbu. Filas apie ją niekada nė neužsimindavo. Vyrukas Odrės nemėgo taip pat stipriai, kaip ir ji jo.

— Dar ne. Aš joms papasakosiu per Kalėdas. Noriu nustebinti savo senelę — ji to namo nematė nuo septynerių metų.

— Nesuprantu, kas tau užėjo, — spigindamas akimis pasakė Filas. — Elgiesi kaip lunatikė. Jau kelias savaites tu tokia keista. Žmonės taip paprastai nenusiperka šitokio namo. Nebent sumanei investuoti ir ketini jį po remonto pelningai parduoti, bet man ir tai neatrodo protinga. Tu juk neturi laiko imtis šitokio darbo. Nuolat dirbi, kaip ir aš. Tu gi teisininkė, dėl Dievo meilės, ne kokia statybos darbų prižiūrėtoja ar dekoratorė. Ką sau manai?

— Aš turiu daugiau laisvo laiko už tave, — atkirto Sara. Jai atsibodo klausytis įžeidinėjimų. Ji juk neprašo jo už viską sumokėti. Tačiau iš Filo elgesio atrodė, kad yra kaip tik taip.

— Nejaugi? Ir kodėl gi manai, kad turi daugiau laisvo laiko? Kiek man žinoma, dirbi po keturiolika valandų per dieną.

— Aš nevaikštau į sporto salę. Todėl turiu penkis laisvus vakarus per savaitę. Be to, galiu ten dirbti ir savaitgaliais.

— O ką man daryti? — įpykęs paklausė jis. — Dykinėti, kol tu plauni langus ir šveiti grindis?

— Galėtum padėti. Filai, juk net savaitgaliais dieną čia nebūni. Nuolat darai savo.

— Nesąmonės, pati žinai. Negaliu patikėti, kad tu šitaip kvailai pasielgtum. Ir ketini gyventi tokio dydžio name?

— Jis pasakiškas. Palauk, kol pamatysi. — Sarą žeidė kiekvienas jo pasakytas žodis, skaudino ir tai, kaip Filas kalbėjo. Jeigu jam būtų atėję į galvą atidžiai į ją pažvelgti, būtų pamatęs tai jos akyse. Bet jis nepažvelgė. Jam rūpėjo tik atvėsinti jos entuziazmą. — Ten net yra pokylių salė, — tyliai pasakė Sara.

— Puiku. Galėsi ją išnuomoti Artūrui Murėjui6, gal tada apmokėsi visas sąskaitas už remontą. Sara, man rodos, tau galvoj pasimaišė, — sėsdamasis ant lovos pasakė jis.

— Greičiausiai. Ačiū, kad mane palaikai.

— Šiais laikais reikia viską paprastinti. Mažinti. Turėti mažiau. Mažiau veltis į reikalus. Kam reikia tokio galvos skausmo? Tu nė nenumanai, į kokią kilpą kiši galvą.

— Dar ir kaip numanau. Ketvirtadienio vakarą ten su architektu praleidau keturias valandas.

— Tai štai kur tu buvai, — patenkintas savimi su palengvėjimu iškvėpė Filas. Jis dėl to ne juokais nerimavo jau dvi dienas.

Dėl to ir vedėsi ją vakarieniauti praėjusį vakarą. — Jau pasisamdei architektą? Nešvaistei laiko veltui, tiesa? Ačiū, kad paklausei ir mano nuomonės.

— Ir džiaugiuosi, kad neklausiau, jeigu būčiau išgirdusi šitai.

— Reikia turėti daug pinigų, kad galėtum tiek išmesti į balą. Nė nenumaniau, kad tavo įmonei taip gerai sekasi.

Sara nieko neatsakė. Kaip ir iš kur ji gauna pinigų, buvo ne jo reikalas, ir moteris nė neketino aiškintis.

— Leisk man kai ką pasakyti, Filai, — kiek pakeltu balsu prabilo ji. — Gal tu ir gali „paprastinti“ savo gyvenimą, kaip pats sakai, ir „mažinti“. Aš ne. Tu buvai vedęs, turi vaikų, gyvenai dideliame name. Tu visa tai jau turėjai. Aš ne. Nieko neturėjau. Gyvenu šitame netikusiame bute nuo to laiko, kai baigiau teisės studijas, turiu tuos pačius suknistus baldus, kuriuos turėjau studijuodama Harvarde. Aš net neturiu sumautos kambarinės gėlės. Gal aš noriu ko nors didelio ir gražaus, gal noriu imtis ko nors jaudinančio. Neketinu sėdėti čia visą likusį gyvenimą šalia nudžiūvusių augalų, laukdama, kol savaitgalį pasirodysi tu.

— Ką tu sakai? — Jis dar pakėlė balsą, ji irgi.

— Sakau, kad mane tai išties domina. Negaliu sulaukti, kol to imsiuosi. Aš dievinu tą namą. O jeigu tu negali su tuo susitaikyti, negali nors šiek tiek manęs palaikyti ar bent jau būti mandagus, dėl Dievo meilės, tai velniop tave. Aš tavęs neprašau už viską sumokėti, neprašau net pagalbos. Tau tereikia šypsotis, linksėti ir bent kiek mane padrąsinti. Velniškai sunki užduotis?

Kurį laiką Filas sėdėjo tyliai, nieko neatsakydamas, paskui atsistojo ir kaip vėjas nulėkė į vonią, garsiai trenkė durimis. Sara buvo labai pasipiktinusi, kad jis taip reagavo, ji negalėjo suprasti, kodėl jis taip elgiasi. Gal jis pavydi, gal bijo, o gal negali pagalvoti apie jokį pasikeitimą. Kad ir dėl kokių priežasčių jis taip pasiuto, į tokį Filą buvo nemalonu žiūrėti.

Kai Filas šlapiais plaukais ir apsijuosęs rankšluostį išlindo iš vonios, Sara jau buvo apsirengusi nertinį ir džinsus. Moteris liūdnai pažvelgė į jį. Filas nepasakė nieko malonaus, jokio gero žodžio. Jis elgėsi bjauriai.

— Atleisk, kad nesidžiaugiu dėl tavo namo, — paniuręs tarė jis. — Manau, tai labai prastas sumanymas. Aš nerimauju dėl tavęs.

— Nereikia. Jeigu nepajėgsiu susitvarkyti, parduosiu. Bet noriu bent jau pabandyti. Ar norėtum jį pamatyti?

— Nelabai, — atvirai prisipažino jis, o Sara pakėlė akis. Jis nori valdyti. Filui patiko status quo ir vyrukas nenorėjo, kad kas nors keistųsi. Jis norėjo, kad Sara būtų čia, jau pažįstamame bute, darbo dienų vakarais, kad galėtų tiksliai žinoti, kur ji yra. Jis norėjo, kad ji liūdėtų, jaustųsi vieniša ir kamuotųsi iš nuobodulio, kad lauktų, kol jis ateis dviem naktims per savaitę. Sara buvo teisi. Dar niekada tai neatrodė taip akivaizdu. Filas nenorėjo, kad ji savo gyvenime kuo nors džiaugtųsi, net jei už tai susimokėtų pati. Ne tai svarbiausia. Jis vertino savo laisvę ir nepriklausomybę, bet negalėjo susitaikyti su tuo, kad ir ji gali būti laisva. — Pamatęs tą namą tik pasiusčiau, — tarė Filas. — Gyvenime nesu girdėjęs, kad kas pasielgtų kvailiau. Be to, šiandien einu žaisti teniso. — Jis žvilgtelėjo į laikrodį. — Ir tavo dėka jau vėluoju.

Sara nieko neatsakė. Ji apsisukusi nuėjo į vonią, uždarė duris, atsisėdo ant klozeto ir pravirko. Kai po dvidešimties minučių nurimusi išėjo, Filo nebebuvo. Jis paliko raštelį, kad grįš šeštą.

— Ačiū už puikų šeštadienį, — perskaičiusi raštelį, tarė Sara. Reikalai krypo tik blogyn. Filas tarsi tikrino, kiek ji dar gali ištverti. Bet Sara dar nebuvo pasirengusi išsiskirti. Kraudama į kriauklę indus, ji vėl prisiminė, ką kalbėjo Džefas. Sara neplovė indų, neklojo lovos — jai tai neberūpėjo. Kokia prasmė? Filas elgėsi kaip paskutinis stuobrys. Nė vienas šįryt jo pasakytas žodis nebuvo nei pagarbus, nei geras. Visi meilės prisipažinimai beverčiai, jeigu po jų šitaip elgiamasi. Sara prisiminė, kaip Džefas paklausė, ką ji prarastų palikdama Filą, ir kaip ji atsakė, kad nežino. Kad ir kaip būtų, Filas to prašėsi. Jis jau peržengė ribas, prie kurių anksčiau net nepriartėdavo.

Tą popietę Sara nuvažiavo į namą Skoto gatvėje, atsirakino duris ir apsidairė. Dabar jau ėmė galvoti, kad gal Filas ir teisus. Gal ji tikrai beprotė. Ji jau beveik ėmė gailėtis savo pirkinio, bet vaikščiodama po kambarius vėl prisiminė gražią jauną moterį, kuri čia gyveno, o paskui pabėgo į Prancūziją palikusi vyrą ir vaikus. O jos mylimas senas draugas gyveno šio namo palėpėje, bet niekada neturėjo tikro gyvenimo. Sara norėjo paversti šią vietą laimingais namais. Namas to vertas, kaip ir ji.

Sara grįžo namo šiek tiek prieš šešias, galvodama, ką pasakys Filui. Ji visą dieną mąstė, kad reikėtų viską baigti. Sara to nenorėjo, tačiau pajuto, kad nebėra kitos išeities. Ji nusipelnė daug daugiau nei tai, ką gaudavo iš jo. Tačiau įėjusi vidun moteris pamatė, kad butas sutvarkytas, indai išplauti, kvepėjo ruošiama vakarienė, o ant jos bjauraus stalo stovėjo vaza su dviem tuzinais rožių. Filas išėjo iš miegamojo ir pažvelgė į ją.

— Maniau, žaidi tenisą, — šaltai tarė Sara. Ji liūdėjo visą dieną — dėl jo, be abejonės, ne dėl namo.

— Apsigalvojau. Grįžau atsiprašyti dėl to, kad esu tikras subingalvis ir gadinu tau džiaugsmą, bet tavęs nebebuvo. Skambinau į mobilųjį, bet jis buvo išjungtas. — Sara buvo išjungusi telefoną, nes nenorėjo kalbėtis. — Atleisk, Sara. Tai, ką darai su tuo namu, yra ne mano reikalas. Aš tik nenoriu, kad prisiimtum daugiau, nei gali pakelti. Bet sprendi tu.

— Ačiū, — liūdnai tarė ji. Paskui pamatė, kad Filas ir lovą paklojo. Jis niekada nebuvo to daręs. Sara nebežinojo, ar jis elgiasi nuoširdžiai, ar tik manipuliuoja ja. Tačiau aišku viena — jis taip pat nenori jos prarasti. Filas negalėjo visko padaryti kaip reikiant, bet nenorėjo ir jos paleisti. Ko gero, abu buvo panašūs, vienintelis skirtumas tas, kad Sara norėjo tikrų santykių, kurie keistųsi, tobulėtų, o Filas ne. Jis norėjo, kad viskas liktų taip, kaip yra, kad jų santykiai būtų tarsi sustingę laike ir pastovūs. Sarai tai nepatiko, bet kaipgi dabar apie tai prabilti, juk jis taip stengėsi.

— Aš pradėjau ruošti vakarienę, — pasakė Filas, tada prisiartino ir ją apkabino. — Myliu tave, Sara.

— Ir aš tave myliu, Filai, — atsakė ji nusukdama veidą į šoną, kas jis nepamatytų ašarų.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Filas nusivedė Sarą vėlyvų pusryčių į „Rožės“ kavinę. Juodu atsisėdo prie staliuko lauke po šildytuvais. Jis skaitė laikraštį, ir Sara nieko nesakė. Abu tylėdami pavalgė. Naktį jie nesimylėjo — tik pažiūrėjo filmą ir anksti užmigo. Diena buvo varginanti, Sara jautėsi visiškai išsekusi.

Ji nebekvietė Filo pasižiūrėti namo, nes nebenorėjo nieko iš jo girdėti. Jis ją tik įskaudintų ir sugadintų visą malonumą. Šįkart Sara net neprieštaravo, kai jis pasakė, kad po pusryčių turės darbo. Ji dar labiau nusiminė supratusi, kad jam išėjus net pajuto palengvėjimą. Jųdviejų santykiai kabojo ant paskutinio siūlo. Sara tai žinojo, tik Filas gal nesuprato arba nenorėjo to pripažinti. Liko mažai gerų dalykų, tik daug nusivylimo ir neigiamų jausmų. Tiek paaiškėjo iš vakarykščio barnio. Sara suprato, kad taip atsitiko ne dėl namo, o dėl jųdviejų. Jis pavargo nuo jos nuolatinių maldavimų duoti daugiau, o ji pavargo prašyti. Jie pateko į aklavietę. O Saros naujasis namas Filą dėl kažkokios priežasties gąsdino — taip, kaip ją gąsdino atstumas tarp jų.

Po pietų, kaip ir buvo žadėjusi, Sara paskambino Džefui. Jis laukė savo kabinete.

— Susitikime prie namo po pusvalandžio, — tyliai pasakė ji, ir Džefas iš balso suprato, kad savaitgalis buvo nekoks. Moteris, kuri jaučiasi mylima ir globojama, kalba ne taip. Ji atrodė vieniša, liūdna ir blogai nusiteikusi.

Sara nudžiugo išvydusi, kai jis atsivežė iškylų krepšelį, kuriame buvo pašteto, sūrio, duonos, šviežių vaisių ir butelis raudonojo vyno.

— Pamaniau, galėtume paiškylauti, — nusišypsojo jis. Džefui nereikėjo nė klausti, kaip praėjo savaitgalis. Jis pats tai matė. Jie nusinešė krepšelį į sodą ir prisėdo ant akmeninės tvorelės. Gėlės buvo jau seniai išnykusios, dabar vešėjo tik piktžolės. Tačiau pavalgiusi Sara atrodė geriau. Paskui jis išdėstė naujus sumanymus, kaip įrengti virtuvę.

— Nuostabu, — tarė Sąra, o jos akys sužibo. Ji jau atrodė kaip kitas žmogus, buvo visai nepanaši į tą Sarą, kuri atvažiavo čia prieš valandą. Visą savaitgalį moteris jautėsi kaip apmirusi. Dabar, žiūrinėdama į namą kartu su Džefu, vėl pasijuto gyva. Sara nelabai suprato, ar taip atsitiko dėl namo, ar dėl Džefo, o gal dėl abiejų. Kad ir kaip būtų, šitaip sėdėti buvo kur kas geriau nei klausytis Filo užgauliojimų. Visi jo žodžiai žeidė. Tai buvo karas, kurio nė vienas negalėjo laimėti.

Sara su Džefu vėl apžiūrėjo viršutinius aukštus. Kol abu stengėsi sugalvoti, ką daryti su visomis spintomis, jis netyčia prie jos prisilietė. Sara pasakė, kad neturi tiek drabužių.

— Tai gal turėtum nusipirkti daugiau, — paerzino Džefas. Mari Luiza buvo užėmusi beveik visas jų spintas. Iš Paryžiaus ji grįždavo su pilnais lagaminais naujų daiktų daiktelių, parsiveždavo ir tuziną naujų batų porų. Jau nebeliko vietos kur juos dėti.

— Atleisk, kad buvau tokia paniurusi, — žingsniuojant per buvusį senelės kambarį atsiprašė Sara. — Sumautas savaitgalis.

— Jau supratau. Ar jis pasirodė?

— Taip. Savaitgaliais jis visada pasirodo. Aprėkė mane, kai papasakojau apie namą. Jis mano, kad aš kuoktelėjusi.

— Tu ir esi kuoktelėjusi, — švelniai nusišypsojo jis. Sara jam labai patiko. — Bet gerąja prasme. Nieko blogo turėti svajonę, Sara. Mums visiems to reikia. Tai ne nuodėmė.

— Tiesa. — Ji liūdnai nusišypsojo. Nors ir menkai jį pažinojo, šis vyras jau dabar atrodė kaip geras draugas. Sara jautėsi taip, lyg jau metų metus su juo bendrautų. Džefui atrodė lygiai taip pat. — Bet turi pripažinti, kad ši svajonė gana didelė.

— Tai nėra blogai. Dideli žmonės turi dideles svajones. Menki neturi jokių. — Džefas neapkentė Filo vien dėl išraiškos Saros veide. Matė, kad ji įžeista ir įskaudinta. Jau iš to, ką Sara papasakojo ketvirtadienio vakarą, Džefui buvo aišku, kad Filas yra tikras stuobrys. Sarai Mari Luiza taip pat nepatiko, tačiau ji nieko apie ją nesakė.

— Bet sekasi nekaip, — atsiduso Sara, kai jie lipo laiptais žemyn.

Tą dieną Sara su Džefu nuveikė nedaug, bet abu pailsėjo ir geriau susipažino su namu. Išlandžiojo kiekvieną kampelį. Džefui patiko tai daryti su ja. Tą rytą jam skambino Mari Luiza. Vyras jai pasakė, kad pietaus su kliente, bet neužsiminė su kokia. Anksčiau jis niekada taip nesielgdavo ir dabar nežinojo, kodėl taip padarė. Gal dėl to, kad Mari Luizai Sara nepatiko nuo pirmo susitikimo. Kai jie važiavo iš namo, ji pasakė keletą nelabai gražių replikų, paskui tą patį pakartojo Venecijoje. Prancūzės nuomone, Sara pernelyg jau amerikietė. Be to, jai ir namas baisiai nepatiko. Todėl Džefas neketino prašyti jos pagalbos vykdant šį projektą — tai būtų nesąžininga Saros atžvilgiu. Mari Luiza manė, kad tai neįmanomas darbas, net pasakė, kad tą namą iš viso reikia nugriauti. Džefui tai atrodė šventvagystė.

— Kai tik atvažiavai, pamačiau, kad kažkas negerai, — tarė Džefas dėdamas maisto likučius į iškylų krepšį. Tą krepšį jis pirko Paryžiuje, sendaikčių turguje. Jis tikrai buvo labai senas.

— Nežinau, kodėl aš vis dar su juo. Vakar jis taip bjauriai su manimi kalbėjo, kad ketinau viską nutraukti. Bet paskui, kai grįžau namo, jis virė vakarienę, buvo sutvarkęs namus, padovanojo man puokštę rožių ir atsiprašė. Anksčiau niekada taip nesielgdavo. Sunku jį palikti, kai jis toks.

— Gal jis pajuto, kad tau jau gana. Kai kurie žmonės turi nepakartojamą uoslę, kai reikalai klostosi štai taip. Greičiausiai jis taip pat nėra pasirengęs su tavimi išsiskirti. Jei klaustum manęs, iš jo elgesio atrodo, kad jis griebiasi šiaudo. — Sara šyptelėjo išgirdusi tokį vyrišką situacijos įvertinimą.

— Kad aš žinočiau. Man būtų smagiau, jei jis būtų gražiau kalbėjęs, o ne paskui pirkęs rožes. Jis pasakė tikrai bjaurių dalykų. Jaučiuosi kaip kokia lepšė, kad lieku su juo.

— Pasitrauksi, kai būsi pasirengusi, jeigu taip reikės. Pati suprasi, — išmintingai tarė Džefas.

— Iš kur tu taip išmanai tokius dalykus? — paklausė Sara.

Džefas šyptelėjęs tarė:

— Aš vyresnis už tave ir turiu tokios patirties. Bet aš nesu nei protingesnis, nei drąsesnis. Šįryt skambino Mari Luiza. — Jis neprasitarė Sarai, kad nutylėjo, su kuo eis pietauti. — Ji tik niurzgėjo dėl to, kad reikia grįžti, ir bambėjo, kaip jai čia nepatinka. Žinai, aš irgi pavargstu to klausytis. Jeigu jai čia taip jau nemiela, tai gal galėtų ir nebegrįžti. Vieną dieną ji taip ir padarys. Žinau. — Džefas tai pasakė jau antrą kartą. Atrodė prislėgtas. Mari Luiza nuolat grasindavo nebegrįžti.

— Tai kodėl tu vis su ja? — Sara norėjo žinoti. Gal tai ir jai pačiai bus pamoka.

— Sunku numoti ranka į keturiolika metų ir pripažinti, kad galbūt klydai. Nesu tikras, kad taip ir nėra.

— Sunku numoti ranka net į ketverius metus, — pritarė Sara.

— Pabandyk prie jų pridėti dar dešimt. Kuo ilgiau užtrunki, tuo blogiau darosi.

— O aš maniau, kad laikui bėgant reikalai gerėja.

— Tik tada, kai esi su tinkamu žmogumi.

— O kaip, velniai griebtų, tai žinoti?

— Nežinau. Mano gyvenimas būtų daug paprastesnis, jei žinočiau. Aš irgi sau užduodu daugybę klausimų. Gal du žmonės niekada lengvai vienas prie kito neprisitaiko. Nuolat tai kartoju sau.

— Ir aš. Randu pateisinimų, kodėl jis taip bjauriai elgiasi.

— Nereikia. Bent jau priimk viską taip, kaip yra.

Sara linktelėjo, galvodama apie jo žodžius ir pro svetainės langą žvelgdama į sodą. Tuomet pajuto, kad Džefas stovi visai šalia, ir atsigręžė į jį. Jis buvo aukštesnis už ją, todėl Sara pažvelgė aukštyn, o tada jų akys susitiko ir nebeišsiskyrė. Jo lūpos be jokių pastangų susirado jos, jie rankomis apsivijo vienas kitą, o bučinys, rodos, truko amžinybę. Sara jau buvo pamiršusi, koks tai jausmas, Džefas taip pat. Tai nebuvo sunku. Atvirkščiai, labai paprasta. Bet tai buvo naujas ir uždraustas vaisius. Abu buvo įsipareigoję kitiems žmonėms, nesvarbu, kad su jais nelengva.

— Tikriausiai tai buvo klaida, — švelniai tarė Sara. Ji jautėsi tik šiek tiek kalta. Džefas jai labai patiko. Šis vyras buvo kur kas mielesnis už Filą.

— Bijojau, kad taip pasakysi, — atsakė Džefas. — Aš nesu įsitikinęs, kad tai buvo klaida. Jaučiausi ne kaip klysdamas. O tu?

— Nežinau, — sutrikusi atsakė Sara.

— Gal reikėtų pamėginti dar kartą, tuomet paaiškėtų. — Sulig tais žodžiais jis pabučiavo ją dar kartą, ir šį kartą Sara stipriai prisiglaudė prie jo. Jis pasijuto galingas, o ji — saugi ir laiminga jo glėbyje. — Klaida ar ne? — sušnibždėjo jis, ir šį kartą Sara nusijuokė.

— Mudu veliamės į didelius nemalonumus, — pasakė ji, o Džefas suspaudė ją glėbyje. Abiem buvo taip gera.

— Gal jie to nusipelnė. Neteisinga elgtis su žmonėmis taip, kaip jie elgiasi su mumis. — Džefas taip pat buvo pavargęs nuo savų rūpesčių.

— Jeigu jau taip, tai gal mes turime sukaupti ryžtą ir juos palikti, — išmintingai tarė Sara. Tai būtų garbingas poelgis.

— A, palikti, — šypsodamasis tarė Džefas. Popietė praėjo maloniai, ypač kelios pastarosios minutės. — Aš esu taip padaręs. Ne kartą. Ji irgi. Bet mes vis tiek baigiame toje pačioje vietoje ir viską pradedame iš pradžių.

— Kodėl?

— Iš įpročio. Baimės. Tingulio. Dėl to, kad viskas taip gerai žinoma. Patogu.

— O meilė? — paklausė Sara. Ji dažnai užduodavo šį klausimą sau galvodama apie Filą. Ar ji myli jį, ar ne? Dabar Sara jau nebežinojo.

— Gal ir iš meilės. Po keturiolikos metų sunku ir pasakyti. Sakyčiau, mudu kartu daugiausia iš įpratimo. Ir dėl darbo. Būtų nelengva padalyti verslą. Juk ne batus pardavinėjame. Dauguma klientų samdo mus abu. Ir dirbti mums sekasi gerai. Man patinka su ja dirbti.

— Tai nėra priežastis likti kartu, — pasakė Sara. — Bent jau kartu gyventi. Ar galėtumėte vis dar dirbti kartu, jei išsiskirtumėte? — Sara, kaip ir Džefas, norėjo viską išsiaiškinti.

— Tikriausiai ne. Ji vis tiek grįžtų į Paryžių. Mari Luizos brolis taip pat architektas, ji man nuolat kartoja, kad pradės dirbti su juo. Jie ten turi neprastą įmonę.

— Jai gerai.

— Aš nebijau dirbti vienas. Man tik nesinori tos marmalynės, kurią reikėtų pereiti. — Sara linktelėjo. Ji suprato. Bet nenorėjo būti „kita moterimi“ jo gyvenime. Būtų dar sunkiau nei dabar. — Kartais reikia leisti, kad viskas sustotų į savo vietas, — filosofiškai nutęsė jis. — Svarbu tik tinkamai pasielgti tinkamu metu. Manau, kai elgiesi tinkamai, jauti tai. Mane visada stebėtinai traukė netinkami dalykai, — susigėdęs prisipažino jis. — Kai buvau jaunas, man patiko pavojingos moterys. Arba tokios, su kuriomis sunku sugyventi. Mari Luiza yra truputį ir tokia, ir tokia.

— Aš ne, — atsargiai pridūrė Sara, ir jis nusišypsojo.

— Žinau. Dievinu šį tavo bruožą. Ko gero, pagaliau suaugau.

— O tu esi neeilinis. — Sara akimirką susimąstė. — Bet neprieinamas. Tai mano specializacija. Tu jau gyveni su kita moterimi. Vargu ar mums abiem tai būtų gera mintis. Pavojinga tau. Netinkama man. Uždrausta.

Abu suprato, kad Sara teisi, tačiau visa tai labai viliojo, o bučiniai buvo tokie saldūs. Bet jeigu taip turi nutikti, tai vėliau.

— Palaukime ir pažiūrėkime, kas bus, — tarė Džefas. Juodu turės nemažai laiko praleisti kartu, kai dirbs name. Abiem bus geriau, jei santykiai plėtosis palengva.

— Kada ji ketina grįžti? — paklausė Sara, kai jie išėjo pro paradines duris į gatvę.

— Sako, kad po savaitės. Vadinasi, po kokių dviejų ar trijų, gal net keturių.

— Ar grįš iki Kalėdų?

— Apie tai net nepagalvojau, — susimąstęs atsakė jis, lydėdamas Sarą iki jos mašinos. — Nežinau. Greičiausiai ne. Niekada negali žinoti. Kai nebegali sugalvoti daugiau priežasčių likti, ji vieną gražią dieną pasirodo.

— Atrodo, ji panaši į Filą. Jeigu ji iki tada negrįš, gal norėtum Kalėdas švęsti su mano šeima? Bus tik mano senelė, mama, aš ir greičiausiai mano senelės draugas. Jie vienas prilipę prie kito.

Džefas nusijuokė.

— Tikriausiai galėtume švęsti kartu net jei ji grįš. Mari Luiza nekenčia švenčių ir atsisako jas švęsti. O man Kalėdos labai patinka.

— Man irgi. Bet gal geriau atsisakyti šios minties, jei ji grįš. Jos nekviesdama jausčiausi labai nemandagi, bet kviesti nenoriu. Jeigu tu neprieštarautum.

Džefas švelniai pabučiavo Sarą į lūpas ir ji įsėdo į automobilį.

— Aš neprieštarauju niekam, ką tu darai, Sara. — Sara turėjo tiek daug jam patinkančių savybių. Ji buvo tvirta, principinga, sąžininga, protinga ir turėjo gerą širdį. Geresnio rinkinio ir būti negali. Sara turėjo viską.

Ji padėkojo Džefui už atsivežtus priešpiečius ir nuvažiavo mojuodama ranka. Visą kelią iki namų suko galvą, ką daryti su Filu. Ji nenorėjo, kad sprendimui, kad ir koks jis būtų, įtakos turėtų Džefas. Juk ne dėl Džefo reikia apsispręsti. Dėl Filo. Be to, Džefas turi Mari Luizą, Sara neketino to pamiršti. Ji nebesieks to, kas nepasiekiama, net jei šį kartą yra šiek tiek kitaip. Džefas tikrai mielas vyrukas. Tačiau to, kas nepasiekiama, ji turėti negali. Sara neleis sau vėl taip pasielgti. Šįkart ji turi padaryti tinkamą sprendimą. Akivaizdu, kad Filas nėra tinkamas, tačiau Sara dar nežinojo, ar tinkamas Džefas.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Kaip ir kiekvienais metais, Filas ir Sara Kalėdas kartu atšventė dieną prieš atostogų pradžią, kai jis su vaikais dar nebuvo išvažiavęs slidinėti į Aspeną. Jis visada išvažiuodavo pirmą šeštadienį prasidėjus moksleivių atostogoms ir grįždavo tik po Naujųjų metų. Taigi per šventes Sara vėl likdavo viena — tai buvo sunku ištverti, kaip visada. Jis norėjo pabūti vienas su vaikais, o Sara turėjo pati susirasti, ką veikti per Kalėdas ir Naujuosius. Ji žinojo, kad motina vėl dėl to ilgai niurzgės. Bus jau penktos Kalėdos, praleistos be Filo, nes jųdviejų santykiai trunka jau penktus metus.

Paskutinį vakarą prieš atostogas Filas nusivedė Sarą į „Gary Danko“ restoraną. Valgiai čia buvo nepaprasti, jo pasirinkti vynai — brangūs ir tikrai geri. Po vakarienės juodu grįžo į Saros butą, apsikeitė dovanomis ir pasimylėjo. Filas padovanojo jai naują kavavirę, nes senoji jau nekaip atrodė, ir dailią sidabrinę apyrankę iš „Tiffany“. Pastaroji Sarai be galo patiko. Tai buvo kuklus, paprastas, akies nerėžiantis papuošalas, kurį galima nešioti bet kur, net darbe. Sara Filui padovanojo naują portfelį, kurio jam verkiant reikėjo, ir gražų mėlyną kašmyro megztinį iš „Armani“. Kaip visada, kai vyrukas ryte susiruošė eiti, Sara nenorėjo jo išleisti. Šį kartą jis ir taip užtruko ilgiau nei paprastai. Iki kito pasimatymo turės praeiti dvi savaitės. Dvi svarbios šventinės savaitės. Ir vėl per šventes ji bus viena.

— Sudie... Myliu tave... — dar kartą tarstelėjo Sara, kai Filas paskutinį kartą prieš išeidamas ją pabučiavo. Ji siaubingai jo pasiilgs — kaip paprastai. Bet šį kartą moteris nebesiginčijo. Nėra tikslo. Vienintelis skirtumas šiemet bus tas, kad ji turės rūpintis naujuoju namu.

Savaitgaliais Sara name praleisdavo nemažai laiko: šlifuodama, valydama, matuodama, sudarinėdama sąrašus. Ji nusipirko įspūdingą įrankių rinkinį ir ketino miegamajame susiręsti knygų lentyną. Džefas pažadėjo pamokyti, kaip tai padaryti.

Mari Luiza galiausiai grįžo į San Franciską savaitę prieš Kalėdas. Sarai teko su ja pabendrauti. Moteris kalbėjo su dar ryškesniu prancūzišku akcentu nei anksčiau, tačiau į naująjį projektą nesikišo. Parskridusi Mari Luiza turėjo griebtis savų darbų, nes dauguma klientų jau buvo sunerimę, kada gi ji grįš.

Dabar Sara jau beveik kasdien kalbėdavosi su Džefu. Dar prieš grįžtant Mari Luizai juodu susitarė nebekurstyti besimezgančio romano, bendrauti tik darbo klausimais. Jeigu vėliau kas nors iš to ir plėtotųsi ir jei santykiai su dabartiniais partneriais dėl kokių nors priežasčių sužlugtų, tai būtų tarsi didelė premija. Tačiau Sara aiškiai pasakė, kad šiuo metu jai labai neparanku puoselėti bet kokius švelnesnius jausmus Džefui, nes jis gyvena su Mari Luiza ir yra jai įsipareigojęs, nesvarbu, patinka jam tai ar ne. Džefas pritarė.

Išvykus Filui, rytojaus dieną jie kartu papietavo. Buvo sekmadienis, o Mari Luiza turėjo dirbti, kad pasivytų terminus. „Rožės“ kavinėje baigus valgyti omletą Džefas įteikė Sarai mažą paketėlį. Moteris susijaudinusi atsargiai jį išvyniojo ir neteko žado išvydusi dailią nedidukę senovinę segę. Tai buvo auksinis namukas su mažais deimančiukais langeliuose. Nuostabi dovana — dosni ir kartu prasminga.

— Ne toks didelis kaip tavo namas, — kiek susigėdęs pasakė Džefas. — Bet man pasirodė labai gražus.

— Puikus! — susijaudinusi tarė Sara. Tokią segę galima nešioti darbe įsisegus į bet kurio švarko atlapą. Ši dovana nuolat primins Džefą ir namą. Sara iš šio žmogaus tiek daug išmoko. Be segės, jis dar padovanojo knygą apie dailidės darbą ir remontą, kuri be galo pravers. Džefas išrinko jai puikiai tinkančias dovanas.

O Sara jam padovanojo rinkinį senų, oda įrištų knygų apie architektūrą. Tai buvo pirmieji leidimai, kuriuos jai pavyko rasti senoje dulkėtoje knygų parduotuvėje miesto centre. Kainavo brangiai, bet Džefui labai patiko. Tos knygos puikiai papildys jo ir taip nemažą ir branginamą biblioteką.

— Ką veiksi per atostogas? — paklausė jis, kai pavalgę abu gurkšnojo kavą. Atrodė pavargęs ir kiek įsitempęs. Buvo susikaupę daug darbų, kuriuos reikėjo kuo greičiau baigti, o dabar, grįžus Mari Luizai, jo gyvenimas tapo dar labiau užimtas ir ne toks ramus. Ji visada atūždavo kaip viesulas. Per tiek metų Džefas įsitikino, kad dauguma istorijų, pasakojamų apie raudonplaukius, yra tiesa. Mari Luiza buvo ūmi, judri ir baisaus charakterio. Tačiau kartu ir aistringa — ir pykdama, ir džiaugdamasi.

— Dirbsiu name, — paprastai atsakė Sara. Ji jau nekantraudama to laukė. Dabar, kai Filas išvažiavęs, galima dirbti ištisus savaitgalius, užtrukti iki vėlumos. Sara tikėjosi, kad taip atostogos praeis greičiau. — Kūčių vakarą praleisiu su senele, mama ir dar kuo nors, jei jos ką pasikvies. O visą likusį laiką dirbsiu name. Mūsų biuras uždarytas nuo Kalėdų iki Naujųjų.

— Maniškis taip pat. Galbūt galėčiau tau padėti. Mari Luiza taip stipriai nekenčia švenčių, kad šiuo metų laiku būna itin irzli. Ji ne tik nenori jų švęsti pati — laiko įžeidimu, jei švenčia kas nors kitas, o ypač aš. — Tai pasakęs, Džefas nusijuokė.

Sara irgi šyptelėjo. Niekam gyventi nėra lengva, kad ir kaip atrodytų iš šalies. — Ji nori per Naujuosius važiuoti kur nors paslidinėti. Aš to nemėgstu, taigi greičiausiai liksiu padirbėti. Anksčiau važiuodavau su ja ir visą dieną nuobodžiaudavau, o vakare ji būdavo pernelyg pavargusi kur nors eiti. Mari Luiza puikiai slidinėja jau nuo mažų dienų. Kadaise mėgino išmokyti ir mane, bet, matyt, esu beviltiškas. Slidinėjimas — viena iš tų sporto šakų, kurios man nesiseka ir kurių nemėgstu. Negaliu pakęsti šalčio. — Jis nusišypsojo. — Ir nuolat griūti ant užpakalio. O taip dažnai nutikdavo, ir ji garsiai juokdavosi. Dabar ji viena važiuoja į Skvo slėnį. Mums abiem taip labiau patinka.

— Gali užeiti kada tik panorėsi, — draugiškai pasiūlė Sara.

Ji suprato, kad dabar name leidžiant laiką kartu jiedviem reikės būti apdairesniems. Nuo to sekmadienio Džefas daugiau jos nebebučiavo — abu sutarė, kad mintis netikusi, nes taip abu tik įsiveltų į nemalonumus ir kas nors liktų įskaudintas. Nei vienas, nei kitas to nenorėjo. Džefas pripažino, kad Sara teisi, nors kai likdavo dviese su ja, jam reikėdavo tvardytis, kad neištiestų rankų ir jos neapkabintų. Bet dabar tiek dėl jos, tiek dėl savęs pagundai atsispirdavo. Jie valandų valandas dirbdavo kartu, vienas šalia kito, bet nesiliesdami. Be abejo, kartais būdavo sunku, tačiau Džefas gerbė Saros sprendimą ir norus. Be to, jis nenorėjo komplikuoti savo santykių su Mari Luiza.

— Tai ką tu veiki per Kalėdas, jei Mari Luiza jų nešvenčia? — Sarai visada buvo smalsu, kaip šie žmonės kartu gyvena. Juodu atrodė tokie skirtingi.

Džefas nusišypsojo ir pasakė:

— Dažniausiai mudu baramės. Aš niurzgu dėl to, kad jos požiūris man sugadina šventinę nuotaiką. Ji aiškina, kad esu nenuoširdus, kvailas ir pasiduodu prekeivių norams, sako, jog esu auka tų, kurie man mažam pardavinėjo visokias grožybes, ir kad likau per silpnas ir per kvailas, kad suaugęs joms atsispirčiau. Na, nieko naujo. — Sara nusijuokė. — Mari Luizos vaikystė buvo sunki, ji daugiausia gyveno su giminaičiais, kurie jos nekentė ir skriaudė tiek ją, tiek vieni kitus. Todėl ji nejaučia didelės pagarbos šeimos ryšiams, tradicijoms ar religinėms šventėms. Mari Luiza vis dar daug laiko praleidžia su savo šeima, bet jie visi vienas kito nekenčia.

— Kaip jai sunku.

— Taip, tikriausiai. Mari Luiza tuos išgyvenimus slepia pykdama. Taip jai geriau. — Džefas vėl nusišypsojo. Šią moterį jis priėmė tokią, kokia ji yra, nors dėl to gyventi kartu nebuvo lengviau.

Sara ir Džefas kartu lėtai nužingsniavo Sąjungos gatve, link savo automobilių. Visos parduotuvės buvo išpuoštos kalėdinėmis dekoracijomis, net dieną ant medžių mirksėjo lemputės. Visas miestas atrodė labai šventiškai.

— Kai mūsų biurai jau bus uždaryti, paskambinsiu tau, — pažadėjo vyriškis. — Ateisiu ir padėsiu, kada tik panorėsi.

— Ar Mari Luiza neprieštaraus? — atsargiai paklausė Sara. Ji nenorėjo pakliūti tai moteriai į akis. Iš visko, ką teko girdėti, Sara susidarė įspūdį, kad toji prancūzė — tikra ragana. Bet Sara gerbė Džefo jausmus jai, nors jis neretai skųsdavosi dėl jos elgesio.

— Ji nė nepastebės, — nuramino Džefas. Be to, jis nė neketino pasakoti Mari Luizai, ką veiks, nors Sarai apie tai neprasitarė. Jis žinojo, kokia ši moteris garbinga, ir jautė, kad sprendimas, kaip elgtis su Mari Luiza, priklauso tik nuo jo paties. Juk Džefas ją pažįsta ir žino ribas. Dabar, kaip ir Sara, jis buvo nusiteikęs neleisti šiam potraukiui tapti nevaldomam. Juodu susitarė būti tik draugai.

Abu padėkojo vienas kitam už dovanas ir išsiskyrė, Sara parvažiavo namo. Po kurio laiko nešina Džefo dovanota knyga ji jau buvo prie namo Skoto gatvėje. Tą vakarą moteris dirbo dar ilgai po vidurnakčio.

Kūčių vakarą Sara įsisegė auksinę namuko pavidalo segę. Motina papuošalą pagyrė beveik tą pačią akimirką, kai visi susėdo prie stalo. Filo dovanota apyrankė liko pamiršta gulėti ant komodos. Jau trečia diena iš jo nieko negirdėti. Taip visada būdavo, kai jis ilsėdavosi Aspene. Vyrukas per daug smagiai leido laiką, kad prisimintų paskambinti.

— Graži segė, — pasakė Odrė. — Iš kur tokią gavai?

— Draugas padovanojo, — paslaptingai atsakė Sara. Tą vakarą ji ketino papasakoti namiškiams apie namą ir labai nekantravo.

— Filas? — nustebo motina. — Nemaniau, kad jo toks skonis.

— Tiesa, jo ne toks, — atsakė Sara ir pasisuko į Džordžą, senelės draugą. Jis ką tik nusipirko namą Palm Springse ir labai juo džiaugėsi. Senukas kvietė visus atvažiuoti į svečius. Mimi tą namą jau matė ir jai labai patiko. Džordžas ten mokė ją žaisti golfą.

Kūčių vakarienė buvo maloni ir jauki. Odrė iškepė jautienos kepsnį ir Jorkšyro pudingą — savo ypatinguosius patiekalus. Mimi paruošė daržoves ir iškepė du pyragus, pastarieji sulaukė daug pagyrų. Saros atneštas vynas irgi visiems pasirodė puikus. O Džordžas Kalėdų proga padovanojo Mimi apyrankę su safyrais — jos akys tiesiog žibėjo, kai svečiai apžiūrinėjo papuošalą ir aikčiojo, o Džordžas liko be galo patenkintas.

Sara palaukė, kol visi aprims, baigs valgyti. Odrei pilstant kavą, Sara nužvelgė visus susėdusius.

— Atrodai laiminga kaip katė, prarijusi kanarėlę, — susiraukė motina, mintyse melsdamasi, kad tik Sara nepraneštų susižadėjusi su Filu. Bet jeigu taip, pamanė Odrė, jis bent jau būtų pasirodęs. Ir, ačiū Dievui, ant dukters piršto nėra žiedo. Viską kaipmat įvertinusi, ji nutarė, kad sužadėtuvių nebuvo.

— Ne visai kanarėlę, — vos tvardydamasi atsakė Sara. — Pagaliau paklausiau mamos patarimo.

Odrė pavartė akis ir atsisėdo.

— Tai būtų pirmas kartas, — įsiterpė ji.

Sara geranoriškai nusišypsojo. Visa atleista.

— Tikrai paklausiau, mama. Aš nusipirkau namą. — Tuos žodžius ji ištarė lyg moteris, pranešanti, kad laukiasi kūdikio, — susijaudinusi, laiminga ir išdidi.

— Tikrai? — Odrė atrodė patenkinta. — Kada spėjai tai padaryti? Man nieko nepasakojai!

— Pasakoju dabar. Nusipirkau jį prieš keletą savaičių. Netikėtai ir neplanuotai. Pradėjau ieškotis naujo buto, ir man prieš nosį išdygo nepaprasta galimybė. Tarsi kokia svajonė išsipildė — kol ji neišsipildė, nė nežinojau, kad tokią svajonę turiu.

— Kaip nuostabu, brangioji! — suskubo pasidžiaugti Mimi. Jai pritarė ir Džordžas, kuris pats buvo susijaudinęs dėl savo naujojo namo. Tik Odrė, kaip paprastai, buvo kiek įtaresnė.

— Jis nėra kokiame baisiame rajone, tiesa? Ten persikrausčiusi tu nepakeisi pasaulio? — Odrė žinojo, kad jos duktė tai sugebėtų.

Sara purtydama galvą atsakė:

— Ne, man regis, tu pritarsi. Jis vos už kelių kvartalų nuo mano dabartinio buto, Pasifik Heitse. Rajonas tikrai padorus ir saugus.

— Tai koks gi tas laimikis? — neatlyžo Odrė. Sara norėjo, kad motina pagaliau susirastų kokį draugą, kuris galėtų ją prablaškyti. Bet ir tuomet tektų ją raminti ir tildyti. Ši moteris sugebėdavo išgąsdinti bet kokį vyrą, o jei tai nepavykdavo, tiesiog jį mesdavo. Ji nesistengdavo būti maloni, tuo labiau su Sara. Dukterį dažnai įskaudindavo aštrus kaip skustuvas motinos liežuvis.

— Nėra jokio laimikio, mama. Dar reikės įdėti daug darbo, labai daug. Bet aš tuo nuoširdžiai džiaugiuosi, be to, gavau jį už puikią kainą.

— Dieve, bus kokia landynė. Taip ir žinojau.

Sara smarkiai papurtė galvą ir paprieštaravo:

— Ne, jis nuostabus. Užtruksiu kokius šešis mėnesius, gal net metus, kol jį sutvarkysiu, bet paskui visi išvirsite iš koto. — Taip kalbėdama Sara žiūrėjo į senelę. Mimi linksėjo galva tikėdama kiekvienu anūkės žodžiu. Senelė visada tikėdavo, tik Odrė nuolat ja abejodavo.

— O kas tau padės? — galvodama praktiškai paklausė motina.

— Pasisamdžiau architektą, bet daug darbo stengsiuosi daryti pati.

— Tikriausiai neapsiriksime nesitikėdami išvysti Filą savaitgaliais mojuojantį plaktuku. Tau darbe, matyt, puikiai sekasi, jei gali pasisamdyti architektą. — Odrė kietai sučiaupė lūpas, o Sara linktelėjo. Stenlio palikimas buvo ne jų reikalas. — Kada jį turėsi?

— Namas jau priklauso man, — išdidžiai šypsodamasi tarė Sara.

— Kaip greitai, — įtariai žvelgdama pasakė Odrė.

— Labai, — pripažino Sara. — Tai buvo meilė iš pirmo žvilgsnio, aš iš karto apsisprendžiau. Apie tą namą žinojau jau seniai, bet tik dabar buvo paskelbta apie jo pardavimą. Niekada nemaniau, kad toks pastatas galėtų priklausyti man.

— Kokio jis dydžio? — dalykiškai paklausė Odrė, o Sara garsiai nusikvatojo.

— Trisdešimt tūkstančių kvadratinių pėdų, — tarė ji tokiu balsu, lyg sakytų „vienas“ arba „du“. Visi netikėdami savo ausimis įsmeigė į ją akis.

— Juokauji, — aiktelėjo Odrė.

— Nejuokauju. Todėl ir gavau jį už tokią gerą kainą. Niekas nebenori tokio dydžio namo. — Tada Sara pasisuko į senelę ir švelniai prabilo: — Mimi, tu pažįsti tą namą. Tu ten gimei. Tai tavo tėvų namas, Skoto gatvė, dvidešimt ketvirtas numeris. Tai turbūt svarbiausia priežastis, kodėl jį pirkau. Man jis labai daug reiškia, tikiuosi, kad didžiulę reikšmę turės ir tau, kai tik jį pamatysi.

— O varge... — tarstelėjo Mimi, jai iš akių pabiro ašaros. Ji nė nežinojo, ar nori dar kartą pamatyti tą namą. Tiesą sakant, senutė beveik neabejojo, kad nenori. Ta vieta kėlė širdį draskančius prisiminimus apie tėvą, kai jo dar nebuvo pakirtusi depresija, apie paskutines dienas, kai matė savo motiną... — Ar tu įsitikinusi?.. Turiu galvoje... Juk namas toks didelis, nepajėgsi viena tvarkytis. Niekas taip nebegyvena... Mano tėvai samdė gal trisdešimt žmonių, o gal ir daugiau. — Mimi atrodė sunerimusi, beveik išsigandusi — lyg būtų prisikėlęs praeities vaiduoklis. Motinos vaiduoklis. Lili.

— Ką gi, aš trisdešimties žmonių nesamdysiu, galiu šitai pažadėti, — vis dar šypsodamasi atsakė Sara, nepaisydama motinos raukymosi ir senelės išgąsčio. Net Džordžas atrodė priblokštas. Jo naujasis namas Palm Springse buvo penkių tūkstančių kvadratinių pėdų, ir senukas baiminosi, kad jau tiek bus per daug. Trisdešimt tūkstančių sunku ir įsivaizduoti. — Gal pasisamdysiu valytoją, kuri ateitų kartą per savaitę. O visi kiti darbuotojai — tai aš. Bet tas namas toks gražus. Kai padarysiu jį tokį, koks buvo anksčiau, visi jį pamėgsite. Aš jį jau pamilau.

Odrė sėdėjo purtydama galvą, lyg jau būtų galutinai ir neginčijamai įsitikinusi, kad jos duktė pamišėlė.

— O kam jis iki šiol priklausė? — paklausė ji, bet vargu ar jai tai rūpėjo.

— Jau mirusiam klientui, Stenliui Perlmanui.

— Ar jis tau tą namą paliko? — šiurkštokai paklausė motina. Ji dar būtų paklaususi, ar Sara su juo permiegojo, tik prisiminė girdėjusi, kad jam buvo arti šimto metų.

— Ne, nepaliko. — Daugiau nereikia nieko pasakoti, nes tai tik jos, Stenlio ir devyniolikos paveldėtojų reikalas. — Paveldėtojai nutarė jį parduoti už neregėtai mažą kainą, ir aš nusipirkau. Jis kainavo mažiau, nei kainuotų naujas nedidelis namas Pasifik Heitse, o šitas man daug labiau patinka. Be to, man daug reiškia ir tai, kad jis grįžo mūsų šeimai. Tikiuosi, jums tai taip pat šį tą reiškia, — tarė Sara žvelgdama į motiną ir senelę. Abi moterys tylėjo. — Norėčiau, kad rytoj abi ateitumėte jo pažiūrėti. Man tai būtų labai svarbu. — Kurį laiką niekas neatsiliepė, ir Sara pajuto nusivylimą.

Kaip paprastai, pirma prabilo Odrė:

— Negaliu patikėti, kad nusipirkai tokio dydžio namą. Ar bent įsivaizduoji, kiek kainuos jį atstatyti ir atnaujinti, o ką jau kalbėti apie įrengimą ir baldus? — Motinos žodžiai visada skambėdavo kaip kaltinimas.

— Įsivaizduoju. Net jeigu darbas užtruks ilgai, man tas namas yra svarbus. O jeigu pamatysiu, kad nesusitvarkau, galėsiu jį parduoti.

— Ir prarasti paskutinius marškinius, — atsiduso Odrė, o Mimi palinko artyn ir paėmė anūkės ranką. Net sulaukusi tokio amžiaus ji vis dar turėjo dailias rankas gražiais, ilgais ir plonais pirštais.

— Sara, mano galva, nuostabiai pasielgei. Tik mes visi kiek nustebę. Labai norėčiau jį pamatyti. Niekada nemaniau, kad išauš tokia diena. Nemaniau, kad kada nors to norėsiu, bet dabar, kai jis tavo, noriu... — Kaip tik tai Sarai ir reikėjo išgirsti. Mimi buvo Odrės priešingybė, ji visada rasdavo tinkamus žodžius.

— Ar galėtume nueiti rytoj? — Tai būtų pirmoji Kalėdų diena. Sara jautėsi kaip vaikas, norintis parodyti močiutei savo sukurtą darbelį ar naują šuniuką. Ji norėjo, kad Mimi ja didžiuotųsi. Troško, kad didžiuotųsi ir motina, bet Odrės pagyrimą daug sunkiau užsitarnauti.

— Iš pat ryto taip ir padarysime, — tvirtai tarė Mimi, pati vis dar kovodama su savo jausmais ir baimėmis. Jai nebuvo lengva tenai grįžti, tačiau dėl Saros ji buvo pasiruošusi nugalėti bet kokį pragaro demoną, net savąjį pragarą ir skausmingus prisiminimus. Džordžas pažadėjo eiti kartu. Liko tik Odrė.

— Puiku. Bet nelauk, kad sakysiu, jog gerai pasielgei. Nes taip nemanau.

— Nieko kita iš tavęs ir nesitikėčiau, mama, — patenkinta atsakė Sara. Neilgai trukus ji išvažiavo namo. Pakeliui pravažiavo pro Skoto gatvę ir nusišypsojo. Vakar ji ant durų pakabino Kalėdų vainiką. Nebegalėjo sulaukti, kada pagaliau kraustysis.

Vidurnaktį paskambino Filas ir palinkėjo linksmų Kalėdų. Pasakė, kad vaikai, kaip ir jis pats, mėgaujasi atostogomis. Dar pasakė, kad labai jos pasiilgo, ir Sara atsakė tą patį, bet padėjusi ragelį dar ilgai liūdėjo. Ji vis galvojo, ar kada nors turės vyrą, su kuriuo galės švęsti Kalėdas. Gal vieną dieną. Gal tas vyras bus visai ne Filas.

Kalėdų rytą Sara norėjo paskambinti Džefui ir pasveikinti, bet pabijojo, kad atsiliepti gali Mari Luiza. Taip ir nepaskambinusi, patraukė tiesiai į namą Skoto gatvėje. Laukdama, kol vienuoliktą valandą atvažiuos šeima, šiek tiek pasikrapštinėjo. Jie vėlavo tik keletą minučių. Odrė pakeliui pasiėmė Mimi ir Džordžą. Ji apsimetė, kad nesupranta, jog jie kartu praleido naktį. Pastaruoju metu senukai tapo nebeišskiriami. Džordžas dabar tikrai turėjo pranašumą prieš kitus Mimi gerbėjus. Sara ją paerzino sakydama, kad taip nutiko dėl golfo pamokų. Odrės manymu, taip nutiko dėl namo Palm Springse. Kad ir kaip būtų, atrodo, jiems gera kartu, ir Sara dėl to džiaugėsi. Nors viena moteris šeimoje palaiko padorius santykius. Mimi juk tokia miela ir nusipelno likusį gyvenimą būti laiminga. Sara manė, kad Džordžas jai puikiai tinka.

Mimi pirmoji įžengė pro paradines duris — nedrąsiai dairydamasi, lyg bijotų išvysti vaiduoklį. Kiti sekė iš paskos. Ji lėtai įėjo į didįjį prieškambarį ir nužingsniavo tiesiai prie didžiųjų laiptų. Tuomet pažvelgė aukštyn, lyg ten vis dar matydama artimus žmones. Kai senutė atsigręžė į Sarą, jos skruostais ritosi didelės ašaros.

— Viskas atrodo lygiai taip, kaip prisimenu, — tyliai tarė ji. — Niekada nepamiršiu, kaip mano motina lipdavo žemyn šitais laiptais, vilkėdama gražias vakarines sukneles, apsisiautusi kailiais ir pasipuošusi brangakmeniais, o mano tėvas laukdavo laiptų apačioje, vilkėdamas fraką ir cilindrą, ir šypsodavosi, žiūrėdamas į ją. Ji buvo tokia graži. — Sara nesunkiai galėjo viską įsivaizduoti, užteko vienos matytos nuotraukos. Lili buvo stebuklinga, jos grožis buvo užburiantis. Ji atrodė kaip kino žvaigždė, fėja ar jauna karalienė. Matydama savo senelę, grįžusią į šiuos namus, Sara tarsi išvydo visa tai.

Po pirmąjį aukštą visi vaikštinėjo beveik valandą, kol Sara pasakojo apie savo sumanymus ir naująją virtuvę. Odrė tylėdama tyrinėjo raižinius ir sienų plokštes. Ji pagyrė puošnias medines grindis, kurios buvo atvežtos iš Europos, o Džordžą sužavėjo sietynai. Ko gi nesužavėtų?

— Mano tėvas atvežė juos iš Austrijos motinai, — paaiškino Mimi. Sietynai vis dar neveikė, bet Džefo atvestas žmogus juos jau pritvirtino, kad nenukristų. Dabar buvo saugu stovėti ir po jais. — Auklė man apie juos pasakojo, — susimąsčiusi toliau kalbėjo Mimi. — Man atrodo, du yra iš Rusijos, kiti iš Vienos, o tas, kuris kaba motinos kambaryje, — iš Paryžiaus. Kol statė Šitą namą, mano tėvas plėšė pilis visoje Europoje. — Tai buvo matyti. Rezultatas išėjo išties įspūdingas.

Dar pusvalandį jie užtruko antrame aukšte, apėjo svetaines, pastovėjo išpuoštoje pokylių salėje su paauksuotais veidrodžiais, raižiniais ir mozaikinėmis grindimis. Vien grindys buvo tikras meno kūrinys. Paskui visi užlipo viršun. Mimi patraukė tiesiai į savo ir brolio kambarius. Ji jautėsi taip, lyg būtų mačiusi juos tik vakar. Ten stovėdama senutė negalėjo net kalbėti. Džordžas priėjęs švelniai uždėjo ranką jai ant pečių. Grįžti į šiuos kambarius jai buvo jausminga kelionė į praeitį. Sara jautėsi beveik kalta, kad privertė senelę tai išgyventi, bet kartu tikėjosi, kad taip užgis senos žaizdos.

Mimi papasakojo apie motinos miegamąjį ir persirengimo kambarius, apie ten stovėjusius baldus, rausvas atlasines užuolaidas ir neįkainojamą Obiusono kilimą. Vėliau ji kažkur skaitė, kad net 1930 metais už jį aukcione gerai sumokėjo. Senelė pasakojo apie motinos vakarines sukneles, kabėjusias spintose, puikius jos drabužius ir nuostabias skrybėles, kurios buvo pagamintos Prancūzijoje asmeniškai jai. Tai buvo nuostabi legenda, prilygstanti istorijos pamokai. Kol jie ten buvo, Odrė laikėsi neįprastai tyliai. Per šešiasdešimt vienus gyvenimo metus jai neteko girdėti motinos taip kalbant apie savo vaikystę, liko tik stebėtis, kiek daug ji prisimena. Odrė visuomet manė, kad mama nesugeba nieko prisiminti. Nuo mažų dienų Odrė težinojo, kad jos mamos šeima per 1929 metų ekonomikos krizę neteko viso turto ir kad neilgai trukus jos senelis mirė nieko nepalikęs. Ji niekada negirdėjo apie žmones, kurie buvo šalia Mimi vaikystėje, nežinojo smulkmenų apie senelės dingimą, net apie šį namą. Mimi niekada apie tai nebuvo net prasižiojusi, o dabar pagaliau išlaisvinti prisiminimai liejosi kaip iš gausybės rago.

Svečiai atidžiai ištyrinėjo net palėpę ir rūsį, nors ten nebuvo ko žiūrėti. Mimi prisiminė liftą ir kaip mėgo juo važinėtis su tėvu, prisiminė mylimiausią tarnaitę, kurią lankydavo palėpėje, kai tik pavykdavo pasprukti nuo auklės.

Kai jie baigė apžiūrinėti namą, buvo jau antra valanda. Mimi atrodė išsekusi, net ir kiti buvo pavargę. Tai buvo daugiau nei seno namo apžiūra, daugiau nei istorijos pamoka — tai buvo tarsi kelionė į praeitį aplankyti seniai pamirštų žmonių, kuri tapo įmanoma todėl, kad Sara siekė svajonės ir nepamiršo savo šeimos.

— Na, ką manote? — paklausė Sara, kai visi sustojo didžiajame prieškambaryje.

— Ačiū, — ištarė Mimi ir stipriai ją apkabino. — Telaimina tave Viešpats, — sušnibždėjo ji, o iš akių vėl pabiro ašaros. — Tikiuosi, kad būsi čia laiminga, Sara. Jie buvo, kurį laiką. Tikiuosi, tu čia būsi laiminga visada. Tu to nusipelnei. Jei padarysi šį namą vėl gyvenamą, bus nuostabu. Norėčiau tau padėti, — pasakė senutė. Sara žinojo, kad ji kalba iš visos širdies. Džordžas taip pat ištiesė rankas ir ją apkabino.

— Ačiū, Mimi, — padėkojo Sara, vėl apkabindama senelę, o paskui su nerimu akyse pažvelgė į motiną. Visada taip žvelgdavo, kai laukdavo jos pritarimo. Tai pasiekti būdavo nelengva.

Odrė linktelėjo, akimirką padvejojo, o paskui prabilo užkimusiu balsu, pro ašaras:

— Ketinau pasakyti tau, kad išprotėjai. Taip ir maniau... Bet dabar suprantu. Tu teisi. Tai svarbu mums visiems... ir šitas senas namas toks gražus... Aš padėsiu tau jį tvarkyti, jeigu nori, kai tik būsi pasiruošusi. — Ji meiliai nusišypsojo dukrai. — Šitai vietai prireiks velniškai daug medžiagų... Vien dėl užuolaidų gali tekti bankrutuoti... Bet aš norėčiau padėti. Žinai, turiu sumanymų, ką daryti su svetainėmis. Kai baigsi, galėtum namą nuomoti vestuvėms. Vis būtų šiokios tokios pajamos. Vestuvėms žmonės visada ieško elegantiškų vietų. Šita būtų tiesiog tobula, galėtum nemažai uždirbti.

— Puiki mintis, mama, — tarė Sara. Jai akyse kaupėsi ašaros. Niekada anksčiau motina nebuvo siūliusi jai pagalbos, tik nurodydavo, ką daryti. Namas jas keistu būdu suartino. Pirkdama jį, Sara apie tai nė negalvojo, bet dabar tai buvo netikėtas ir labai malonus posūkis. — Man ji nebuvo atėjusi į galvą. — Ji iš tiesų manė, kad tai gera mintis.

Prieš išeidamos iš namo, visos trys moterys pastovėjo su šypsena žvelgdamos viena į kitą, lyg pasidalijusios kokia ypatinga paslaptimi. Lili de Bomon palikuonys pagaliau grįžo namo, susirinko po stogu, kurį jai pastatė Aleksandras. Kadaise tai buvo meilės kupini namai, ir visos žinojo, kad Saros rankose jie vėl tokie bus.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Per atostogas, kai tik nemiegodavo, Sara dirbdavo name. Odrė taip pat įprato ten užsukti. Ji nuėjo į biblioteką paieškoti žinių apie namo istoriją ir rado keletą įdomių dalykų. Papasakojo apie juos Sarai ir pateikė keletą vykusių pasiūlymų, kaip bus galima įrengti patalpas. Pirmą kartą per tiek metų Sara džiaugėsi motinos draugija. Mimi irgi keletą kartų užėjo, atnešė sumuštinių, kad Sara nemirtų badu, kol kala, šlifuoja ir pjausto. Knygų lentyna pamažu įgavo formą, o stropiai vaškuojami raižiniai ir sienų plokštės beveik švytėjo.

Kelis vakarus, kol Mari Luiza slidinėjo, name praleido ir Džefas. Kartą jie dirbo ištisą naktį, tik atskiruose kambariuose. Už visą name praleistą laiką Džefas nepaėmė jokio užmokesčio — tik už eskizus, brėžinius ir tarpininkavimą su rangovais. Jis vis sakydavo, kad darbas čia jam padeda atsipalaiduoti. Džefas užsuko patikrinti, kaip jai sekasi vaškuoti sienas nauju vašku. Sara buvo išvargusi, rankos atrodė baisiai, plaukai sukelti ant viršugalvio, o vilkėjo ji nutrintus darbo drabužius ir nunešiotus batus. Ji trumpam liovėsi dirbusi, ir Džefas padavė jai alaus.

— Jaučiuosi taip, lyg rankos tuoj nukris, — pasiguodė ji sėsdamasi ant grindų pailsėti, o jis šypsodamasis pažvelgė žemyn į ją. Kiek anksčiau abu sukirto picą.

— Ar žinai, kokia šiandien diena? — statydamas ant žemės nedidelį šlifuotuvą ir gurkštelėdamas alaus paklausė Džefas.

— Nė neįsivaizduoju. — Dirbdama ji prarado laiko nuovoką. Kambaryje juodu buvo įtaisę laikinas lempas — jos apšviesdavo tas vietas, kuriose reikėdavo dirbti. Visa kita skendėjo šešėliuose, bet baugu nebuvo. Sara niekada nesijautė čia blogai, net naktį dirbdama viena. Tačiau kai Džefas būdavo šalia, jausdavosi smagiau.

Jis pasižiūrėjo į datą laikrodyje ant riešo ir nusišypsojo.

— Šiandien Naujųjų metų išvakarės.

— Nejaugi? — nustebo Sara. — Vadinasi, po dviejų dienų turėsiu grįžti į biurą. Gera buvo tiek dienų dirbti čia. Jaučiu, kad man nepatiks vėl lankytis čia tik savaitgaliais. Gal vakarais po darbo galėsiu šį tą nuveikti.

Kuo greičiau ji dirbs ir kuo daugiau laiko tam skirs, tuo greičiau bus galima viską užbaigti. Sara negalėjo sulaukti tos dienos, kai persikels čia gyventi. Moteris tikėjosi, kad iki pavasario bus padaryta gana daug. Tada ji prisiminė, ką prieš akimirką pasakė Džefas.

— Kiek valandų?

— Vienuolika penkiasdešimt trys. Septynios minutės iki Naujųjų metų. — Tebesėdėdama ant grindų, Sara kilstelėjo alaus butelį greta stovinčio Džefo pusėn. Abiem buvo smagu šitaip sutikti Naujuosius metus. — Tikiuosi, ateinantys metai mums abiem bus geri.

— Ir aš. Kitais metais tokiu metu jau gyvensiu čia ir galėsiu surengti Naujųjų metų vakarėlį savo pokylių salėje. — Vargu ar taip bus, bet buvo smagu bent jau įsivaizduoti.

— Tikiuosi, pakviesi mane, — tarė Džefas šypsodamasis ir kiek erzindamas.

Sara nenusileido:

— Žinoma, pakviesiu. Tave ir Mari Luizą. Atsiųsiu kvietimą.

— Prašyčiau, — elegantiškai nusilenkdamas atsakė jis.

Mari Luiza slidinėjo Skvo slėnyje. Jai Naujieji metai nerūpėjo. Filas vis dar Aspene su vaikais. Vakar jis skambino, bet nė žodžiu neužsiminė apie Naujuosius metus, Sara taip pat. Jis turėtų grįžti kitą savaitę, kai baigsis vaikų atostogos.

— Vienuolika penkiasdešimt aštuonios, — pranešė Džefas, vėl pažiūrėjęs į laikrodį, ir Sara atsistojo, rankoje tebelaikydama alų. Ji pastatė butelį ant įrankių dėžės ir į drabužius nusivalė rankas. Moteris buvo purvina nuo galvos iki kojų, ant veido net matėsi dulkių ir vaško dryžiai. Netyčia žvilgtelėjusi į savo atspindį veidrodyje, ji nusijuokė.

— Nieko sau apdaras Naujųjų metų išvakarėse, ką?

Džefas taip pat nusijuokė. Sara džiaugėsi, kad juodu kartu.

Kitaip gal būtų pernelyg tylu. Bet ir dirbdama viena Sara jautėsi ne tokia vieniša kaip savo bute.

— Vienuolika penkiasdešimt devynios. — Nebeatitraukdamas akių nuo laikrodžio Džefas žengė žingsnį artyn. Sara nepasitraukė. — Laimingų Naujųjų metų, Sara, — švelniai tarė jis. Moteris linktelėjo, lyg duodama sutikimą. Tik šį kartą. Naujųjų metų proga.

— Laimingų Naujųjų metų, Džefai, — taip pat švelniai tarė Sara, o vyras ją apsivijo rankomis ir pabučiavo. Jau kurį laiką jie to nedarė — tyčia. Pasibučiavę abu dar ilgai stovėjo apsikabinę, paskui lėtai atsiskyrė ir pažvelgė vienas į kitą. — Ačiū, kad esi čia.

— Nenorėčiau būti niekur kitur.

Paskui abu lėtai grįžo prie darbo, nieko nesakydami apie bučinį, nekalbėdami apie tai, ar iš viso reikėjo bučiuotis. Trečią valandą ryto jie kartu išėjo namo.

Grįžusi Sara rado žinutę nuo Filo. Jis skambino vidurnaktį ir palinkėjo laimingų Naujųjų metų. Į mobilųjį neskambino. Sara buvo telefoną pasiėmusi, tik dėl visa ko. Filas darkart paskambino ryte, pažadino ją aštuntą valandą.

— Kur vakar buvai? — paklausė susidomėjęs. Jis skambino iš mobiliojo, keltuvu pamažu kildamas į kalną, ir ryšys buvo prastas, vis trūkinėjo.

— Dirbau name. Grįžau namo trečią ir išklausiau tavo žinutę. Ačiū. — Sara pasirąžė ir nusižiovavo.

— Tu ir tas pamišėlių namas. Pasiilgau tavęs, — tarė jis. Tada ryšys dingo, bet netrukus vėl atsirado.

— Ir aš pasiilgau. — Tai buvo tiesa. Tačiau praėjusią naktį ji bučiavo Džefą, ir buvo gera.

— Pasimatysime, kai grįšiu, — pasakė Filas, ir kalno viršūnėje ryšys galutinai dingo. Tada Sara atsikėlė, o jau dešimtą vėl darbavosi name.

Vidurdienį prie jos prisidėjo Džefas. Jis nepapasakojo, kad ryte telefonu susibarė su Mari Luiza. Ji neskambino Naujųjų vidurnaktį, tačiau norėjo žinoti, kur jis buvo. Džefas pasakė tiesą ir pridūrė, kad tai buvo visiškai nekalta, tačiau prancūzė juo nepatikėjo, nes žinojo, kiek laiko ir pastangų jis skiria Sarai ir tam namui. Tada Džefas priminė Mari Luizai, kad Naujųjų metų naktį neturėjo daugiau ką veikti, tik dirbti. Supykusi ji pasiuntė Džefą velniop ir padėjo ragelį. Prancūzė turėjo grįžti vakare. Likusią dienos dalį Džefas praleido su Sara, išėjo tik šeštą. Nė vienas nė žodžiu neužsiminė apie vidurnakčio bučinį, bet mintis apie jį Sarai visą dieną sukosi galvoje. Tą rytą ji dar kartą griežtai priminė sau, kad Džefas nepasiekiamas, tačiau jis juk toks patrauklus. Ji dievino jo protą, širdį, išvaizdą. Ko gero, ir tai, kad jis gyvena su kita moterimi. Sara visada susikurdavo sau sunkumų.

Nors Sara nerimavo, tą dieną juodu, kaip visada, puikiai padirbėjo. Saros nuvaškuotos plokštės atrodė nuostabiai, ji buvo pasiryžusi taip padaryti visame name.

— Panašu, kad ir ateinančiais metais nagų auginti negalėsiu, — nusijuokė Sara ir pažvelgė į savo rankas. — Reikės sugalvoti, ką pasakyti klientams. Jie tikriausiai pamanys, kad naktimis papildomai uždarbiauju plikomis rankomis rausdama griovius. — Dabar Sara niekaip negalėdavo išlaikyti rankų švarių, tačiau jai buvo nė motais.

Tą vakarą Sara dirbo iki devynių, o grįžusi namo sudribo priešais televizorių. Šiais metais atostogos tikrai vykusios. Na, beveik. Būtų buvę daug smagiau praleisti jas su Filu... bet gal ir ne. Su Džefu dirbti juk taip smagu. Jiems abiem smarkiai pasisekė, kad Mari Luiza taip pat buvo išvažiavusi.

Kitą rytą Sara grįžo į darbą, o Filas parskrido dar kitą dieną. Jis paskambino vos parėjęs į savo butą, bet nepasisiūlė užsukti. Sara ir nebeprašė. Žinojo — jis pasakytų, kad yra baisiai užsiėmęs, kad ant stalo laukia kalnai darbų, kad reikia eiti į treniruotę. Sarai jau atsibodo kas kartą nusivilti. Paprasčiau bus palaukti savaitgalio. Filas pasakė, kad užeis penktadienį. Sara tai girdėjo daugybę kartų, bet vis dar jautėsi keistai, žinodama, kad jis jau grįžo į miestą, jau yra savo bute vos už kelių kvartalų, bet ji negali su juo susitikti. Ta mintis ją graužė jau seniai.

Kiekvieną vakarą po darbo Sara vis nuvažiuodavo vaškuoti plokščių, o ketvirtadienį nutarė grįžti prie knygų lentynos. Keletą kartų ji pridarė klaidų ir turėjo ištraukti vinis, tuomet pradėti iš naujo. Galiausiai visai nusikankino ir apie vienuoliktą nutarė pasiduoti. Važiuodama namo, apsižiūrėjo, kad yra vos už kvartalo nuo Filo namų. Rytoj jie ir taip susitiks, bet gal būtų visai gera mintis užsukti ir jį pabučiuoti, o gal įlįsti į jo lovą ir palaukti grįžtančio iš treniruotės. Sara retai taip elgdavosi, bet kartais pasitaikydavo. Be to, turėjo ir raktus. Praėjusiais metais Filas pagaliau davėjai raktus nuo savo buto — praėjus metams nuo tada, kai Sara davė jam raktus nuo savojo. Šitas vyras visada lėtai reaguodavo. Jis žinojo, kad Sara tokia teise nepiktnaudžiauja. Dėl kokios nors kitos priežasties, o ne norėdama jį nustebinti, Sara niekada ten neitų, kol Filo nėra namie. Ji gerbė draugo privatumą, kaip ir jis jos. Jie išvis retai kada užeidavo vienas pas kitą iš anksto neperspėję — taip atrodė geriau. Abipusė pagarba buvo viena iš priežasčių, kodėl jųdviejų santykiai trunka jau ketverius metus.

Sara pastatė automobilį šalikelėje prie jo namo ir išlipo. Vis dar avėjo nutrintus batus ir vilkėjo darbo drabužius. Visi rūbai buvo išteplioti vašku, kuriuo ji tepė plokštes, o plaukai sukelti į kuodą, kad netrukdytų dirbant.

Eidama namo link, Sara matė, kad Filo bute šviesos nedega. Staiga mintis įsmukti į lovą ir palaukti jo grįžtančio pasirodė labai patraukli. Rakindama laukujės duris, o paskui ir jo buto duris antrame aukšte, Sara tyliai kikeno. Viduje buvo visiškai tamsu, bet Sara nejungė šviesos. Ji nenorėjo išsiduoti, jeigu Filas kaip tik dabar eitų namo iš sporto salės ir žvilgtelėtų į langus.

Sara patraukė tiesiai per koridorių į tamsų miegamąjį, atidarė duris ir įėjo. Prieblandoje matėsi neklota lova, ir moteris ėmė greitai nusirenginėti. Nusivilkusi marškinėlius, ji staiga išgirdo kažką aimanuojant ir pašoko. Garsas buvo toks, lyg kažkas gulėtų čia sužeistas, ir Sara su siaubu pasisuko į tą pusę. Staiga iš po antklodės išniro dvi žmonių figūros ir vyriškas balsas nusikeikė. Paskui Filas įjungė šviesą ir pamatė priešais stovinčią Sarą vienais apatiniais, vis dar avinčią nutrintus batus, o ji išvydo jį visiškai nuogą su lygiai tokia pat nuoga blondine šalia. Sara suglumusi žvelgė į juos gana ilgai, spėjo pastebėti, kad merginai maždaug aštuoniolika metų ir kad ji puikiai atrodo.

— Viešpatie, — pratarė Sara, spoksodama į jį ir drebančiose rankose laikydama savo drabužius. Akimirką pagalvojo, kad nualps.

— Kokį velnią tu čia darai? — atrodydamas išsigandęs, bet piktu balsu paklausė Filas. Paskui Sara pagalvojo, kad galėjo būti ir blogiau — bet tik šiek tiek. Vos įžengusi į kambarį ji galėjo išvysti nuogą Filo užpakalį tai žavingai blondinei tarp kojų. Dabar bent jau nematė, ką jie veikė pasislėpę po patalais. Laimė, naktis pasitaikė šalta, o Filo bute niekada nebūdavo šilta, todėl balandėliai liko po antklode.

— Atėjau tavęs nustebinti, — drebančiu balsu atsakė Sara, rydama skausmo, įniršio ir gėdos ašaras.

— Tai jau tikrai nustebinai, — sėsdamasis ir ranka braukdamas per plaukus atkirto jis. Mergina gulėjo nejudėdama nuo to laiko, kai įsijungė šviesos, nes nežinojo, ką daryti. Ji žinojo, kad Filas nėra vedęs, bet jis niekada nesakė, kad turi draugę. Moteris, stovinti lovos kojūgalyje, atrodė baisiai. — Kaip tau atrodo, kas čia? — Jis nesugalvojo, ką daugiau pasakyti, o žavingoji blondinė tylėjo lyg žuvis, įbedusi žvilgsnį į lubas ir laukdama, kol viskas baigsis.

— Man panašu į neištikimybę, — žiūrėdama jam tiesiai į akis tarė Sara. — Man regis, dėl to mes kaip kvailiai susitinkame tik savaitgaliais. Sumautas mėšlo gabalas, — rėžė ji, vis dar nežinodama, ar kalba apie jųdviejų santykius, ar apie jį patį. Virpančiomis rankomis užsitempė marškinėlius, pasirodo, įšvirkščius. Sara norėjo lėkti pro duris tiesiai lauk, tik negalėjo pasirodyti gatvėje vienais apatiniais. Paskui apsirengė kombinezoną, bet užsisegė tik vieną pusę. Kita pusė liko karoti.

— Klausyk, eik namo. Aš tau paskambinsiu. Nėra taip, kaip atrodo. — Filo žvilgsnis nuo Saros nuslydo prie blondinės, paskui vėl grįžo prie jos. Bet iš lovos jis nelipo — dėl akivaizdžių priežasčių. Juk buvo nuogas ir greičiausiai vis dar kaip reikiant susijaudinęs.

— Gal juokauji? Nėra taip, kaip atrodo? Kokia kvaile mane laikai? Gal ji ir Aspene su tavimi buvo? Gal jau ketverius metus man šitą mėšlą pasakoji?

— Ne... aš... klausyk... Sara...

Mergina atsisėdo ir bukai pažvelgė į Filą.

— Nori, kad išeičiau?

Sara atsakė už jį:

— Nesivargink.

Sulig tais žodžiais ji apsisuko, nulėkė koridoriumi, trenkė buto duris, numetė raktus ant žemės, paskui nubėgo laiptais žemyn, išpuolė iš namo ir šoko prie savo automobilio. Visa taip drebėjo, kad net negalėjo vairuoti. Iššvaistyti ketveri gyvenimo metai. Bet dabar ji bent jau žino. Daugiau jokių gudrybių, jokio melo. Jokio nusivylimo. Jokių kankinančių klausimų, kodėl ji pakenčia jo kvailystes. Viskas pagaliau baigta. Sara kartojo sau, kad džiaugiasi, bet ašaros vis dar nepaliaujamai sruvo net grįžus namo. Ji patyrė baisų šoką. Atrakinus duris skambėjo telefonas, bet Sara neatsiliepė. Nebeliko ką pasakyti. Ji išgirdo, kaip įsijungė atsakiklis, ir Filas paliko žinutę. Pažino balsą. Ji priėjo prie telefono ir ištrynė žinutę nė neišklausiusi. Nenorėjo jos girdėti.

Tą naktį Sara gulėjo lovoje negalėdama užmigti, o prieš akis vis iškildavo bjaurus vaizdas, toji sumauta akimirka, kai jis atsisėdo ir Sara suprato, kad lovoje yra ir moteris. Lyg stebėtum griūvantį namą ar bombos sprogimą. Asmeniniai bokštai dvyniai. Visas susikurtas pasakų pasaulis, kuriuo ji dalijosi ištisus ketverius metus, — kad ir koks netobulas tas pasaulis buvo, — sudrebėjęs ėmė ir sugriuvo. Ir nebeįmanoma jo atstatyti. Sara to nė nenorėjo. Net būdama tokia sukrėstąjį suvokė, kad tai tikra laimė. Jei ne šitai, ji greičiausiai dar ne vienus metus tenkintųsi savaitgaliais.

Telefonas skambėjo visą naktį“ ir Sara neapsikentusi jį išjungė, paskui išjungė ir mobilųjį. Malonu žinoti, kad jis taip susirūpinęs. Gal vyrukas tiesiog nenorėjo pasirodyti kaip šunsnukis. O gal bendrauti savaitgaliais jam buvo visai patogu ir jis nenori to atsisakyti. Bet Sarai tai neberūpėjo. Neištikimybės ji tikrai nepakęs. Ji ir taip per daug jam leido. Bet šitai buvo paskutinis lašas.

Ryte Sara stengėsi save įtikinti, kad jaučiasi geriau. Širdyje žinojo, kad taip nėra. Tačiau neabejojo, kad netrukus pasijus geriau. Filas pats nebepaliko jai kitos išeities. Taigi Sara susiruošė ir į darbą atvyko laiku. Dešimt minučių po devintos paskambino susirūpinusi motina.

— Ar tau nieko nenutiko?

— Ne, mama. — Toji moteris turi prakeiktą radarą.

— Vakar negalėjau tau prisiskambinti. Telefonų kompanija sakė, kad tavo telefonas neveikia.

— Ruošiausi bylai teisme, todėl jį išjungiau. Tikrai. Viskas puiku.

— Tai gerai. Aš tik tikrinau. Dabar turiu eiti pas odontologą. Paskambinsiu tau vėliau.

Kai motina padėjo ragelį, Sara paskambino Filui namo, žinodama, kad jis jau bus išėjęs į darbą, ir paliko žinutę. Ji paprašė per kurjerį grąžinti raktus.

— Neišmesk jų ir nenešk grąžinti pats. Nesiųsk paštu. Perduok per kurjerį. Ačiū. — Ji tiek ir tepasakė. Tą dieną Filas šešis kartus skambino jai į biurą. Sara nė karto neatsiliepė, bet kai jis paskambino septintą kartą, galiausiai pakėlė ragelį. Pasakė sau, kad neprivalo nuo jo slėptis. Ji nepadarė nieko bloga. Bloga padarė jis.

Kai sekretorė juos sujungė, Sara tepasakė „klausau“. Atrodė, kad Filas apimtas panikos. Tai ją nustebino. Jis buvo toks pasipūtęs, savimi pasitikintis kalės vaikas, kad Sara tikėjosi, jog jis pradės išsisukinėti, bet taip nenutiko.

— Paklausyk, Sara... Aš atsiprašau... Čia pirmas kartas per visus ketverius metus. Taip jau nutinka... Nežinau, kas man užėjo. Gal tai buvo paskutinis mano laisvės gurkšnis. Mums reikia pasikalbėti. Gal ir turėtume matytis dažniau, kelis kartus ir darbo dienomis... Gal tu ir teisi. Aš pas tave šį vakarą užeisiu ir pasikalbėsime. Mažute, aš atsiprašau. Juk žinai, kad tave myliu...

Tada Sara nebeištvėrė.

— Nejaugi? — šaltai atrėžė. — Pasirinkai keistą būdą tai parodyti. Meilė pagal įgaliojimą. Panašu, kad ji pavadavo mane.

— Nereikia, mažute... prašau... Juk aš tik žmogus. Kaip ir tu. Vieną dieną ir tau taip galėtų nutikti... ir aš tau atleisčiau...

— Ne, man taip nutikti negalėtų. Todėl, kad esu neįtikėtina kvailė. Aš tikėjau tais niekais, kuriuos man pasakodavai. Nepykdavau, kai tu mane palikdavai namie savaitgaliais ir per visas šventes, kad galėtum pabūti su vaikais. Ketverius metus viena praleidau visas prakeiktas Kalėdas ir Naujuosius metus, o tu man riesdavai istorijas, kiek daug dirbi, kad turi eiti į treniruotes, nors iš tikrųjų dulkinai kažką kitą. Filai, skirtumas tarp mūsų toks, kad aš bent jau esu nuoširdi ir turiu sąžinę. Tu jos neturi. Štai kur viskas slypi. O dabar viskas baigta. Aš daugiau su tavimi nesusitiksiu. Atsiųsk mano buto raktus.

— Nebūk kvaila, Sara. — Jis pradėjo pykti. Neilgai užtruko. — Mes tam jau paaukojome ketverius metus.

— Turėjai apie tai pagalvoti vakar, prieš lįsdamas į lovą su ja, o ne dabar, — šaltai atkirto Sara. Ji vėl pradėjo drebėti, sukilo seni jausmai, bet kelio atgal nebuvo. Ji ir nenorėjo grįžti. Po šitiek laiko ji norėjo ištrūkti.

— Ar tai mano kaltė, kad tu įsiveržei į mano butą ir mane užklupai? Reikėjo paskambinti.

— Tai tu neturėjai dulkinti kitos moters, nesvarbu, įsiveržiau aš ar ne. Džiaugiuosi, kad taip padariau. Jau seniai reikėjo. Būčiau išvengusi daug skausmo ir neiššvaisčiusi ketverių metų. Sudie, Filai.

— Tu dar pasigailėsi, — įspėjo Jis. — Tau jau trisdešimt aštuoneri, juk liksi viena. Dėl Dievo meilės, Sara, nebūk kvaila. — Vyras beveik grasino, bet dabar Sara nebūtų sutikusi pas jį grįžti net jei Filas būtų buvęs paskutinis vyras Žemėje.

— Aš buvau viena su tavimi, Filai, — ramiai atsakė ji. — Dabar šiaip būsiu viena. Ačiū už viską, — tarė Sara ir, neišklausiusi, ką jis atsakys, padėjo ragelį. Į darbą jis daugiau nebeskambino. Kai vakare namie Sara vėl įjungė telefoną, Filas dar mėgino prisiskambinti, bet šį kartą ji išjungė atsakiklį — nebenorėjo girdėti jo balso. Dabar tikrai viskas baigta. Tą naktį, kol Sara mėgino iš galvos išmesti tą šlykštų vaizdą, nuriedėjo dar kelios ašaros. Kitą rytą kurjeris atnešė jos raktus. Filas atsiuntė juos į Saros butą, nes buvo šeštadienis. Kartu atėjo ir raštelis, kad jis laukia skambučio, nesvarbu, kada ji panorėtų paskambinti, ir tikisi, jog paskambins. Permetusi akimis Sara raštelį išmetė. Paskui surinko visus jo paliktus daiktus. Jų nebuvo daug: kosmetika, džinsai, apatiniai, marškiniai, sportbačiai, šlepetės ir batai. Dar odinis švarkas, kurį jis nešiodavo savaitgaliais. Rinkdama daiktus Sara suprato, kad tas vyras jos gyvenime buvo daugiau svajonė nei tikrovė. Jis įkūnijo Saros viltį, buvo viršūnė jos pačios neurozės, baimės likti vienai, būti paliktai vyro, kaip ją buvo palikęs tėvas. Todėl ji ir tenkinosi trupiniais, niekada nereikalavo daugiau. Tiesa, prašė daugiau, bet visada nusileisdavo, kai gaudavo mažiau, nei nusipelno. Negana to, jis dar buvo neištikimas. Tą naktį atsiguldamas į lovą su ta jauna blondine Filas padarė Sarai paslaugą. Ji net pati nustebo supratusi, kad po išsiskyrimo nesijaučia taip blogai, kaip tikėjosi. Tos dienos pavakare ji jau buvo name, kalė knygų lentyną. Sara pamanė, kad darbas išeis į naudą. Taip ir buvo. Iš pradžių ji neišgirdo, kaip suskambo durų skambutis, o kai pagaliau išgirdo, išsigando, kad atėjo Filas. Moteris atsargiai žvilgtelėjo žemyn pro antro aukšto langą ir pamatė, kad atėjo Džefas. Tada nukurnėjo didžiaisiais laiptais atidaryti durų.

— Labas, — tarė jis. — Pamačiau tavo automobilį ir nusprendžiau trumpam užsukti. — Džefas pastebėjo, kad Sara kiek išsiblaškiusi, ir pažvelgė į ją atidžiau. — Ar tu gerai jautiesi?

— Puikiai, — atsakė ji, bet taip neatrodė. Nutiko kažkas negera, bet jis negalėjo suprasti kas. Tik matė tai iš jos akių.

— Sunki savaitė darbe?

— Taip. Panašiai.

Džefas nusekė paskui ją laiptais aukštyn apžiūrėti knygų lentynos. Kaip sukaltas mėgėjo, baldas atrodė stebėtinai gerai. Sara darbus atlikdavo kruopščiai. Paskui jų akys susitiko, ir Džefas nusišypsojo.

— Kas yra, Sara? Neprivalai man pasakoti, jei nenori, bet kažkas tikrai atsitiko. — Ji linktelėjo, bet nepravirko.

— Prieš dvi dienas išsiskyriau su Filu. Seniai buvo laikas. — Sara atidėjo į šalį plaktuką ir nusibraukė nuo veido plaukus.

— Kas nutiko? Susibarėte, kai jis grįžo iš Aspeno?

— Ne visai, — tyliai atsakė ji. — Užklupau jį su kita moterimi. Tai jau naujas patyrimas. Neįprasta. — Sara viską išbėrė vienodu balsu, ir Džefas pamanė, kad ji visai gerai valdosi.

— Vaje, — švilptelėjo jis. — Turbūt buvo baisiai nemalonu.

— Dar ir kaip. Atrodžiau kaip kokia kvaiša. Ji atrodė kaip kekšė. O jis — kaip visiškas šunsnukis. Gal jis visą laiką taip elgėsi. Aš tiesiog numečiau raktus ant grindų ir išėjau. Šį rytą išsiunčiau jo daiktus. Dabar skambina man kaip pasiutęs.

— Tu iš tikrųjų manai, kad viskas baigta, ar vėliau priimsi jį atgal? — Mari Luiza Džefui taip pat buvo neištikima, bet jis nusileido, kai ji grįžo ir paprašė atleidimo. Paskui jis to pasigailėjo, nes prancūzė vėl taip pasielgė. Bet daugiau jau niekada. Per keturiolika metų jie abu daug patyrė.

— Ne, aš jo nebepriimsiu, — liūdnai atsakė Sara. Didesnį liūdesį kėlė ne tai, kad ji neteko Filo, o tai, kad šitiek laiko buvo tokia kvaila. — Viskas baigta. Seniai turėjau jį palikti. Jis tikras pašlemėkas. Melagis ir apgavikas. Visi šie mieli apibūdinimai jam tinka.

— Jis tavęs taip lengvai nepaleis, — nutarė Džefas.

— Gal ir ne. Bet aš jį jau mečiau. Niekada negalėsiu jam atleisti. Tas vaizdas buvo šlykštus. Buvau belipanti į lovą, tikėjausi jį nustebinti, bet supratau, kad kažkas mane jau aplenkė. Gyvenime taip kvailai nesijaučiau ir dar niekada nebuvau taip sukrėsta. Maniau, ištiks infarktas. Na, bet viskas baigta, o aš grįžau dirbti čia. Naujas puikus pasaulis. Negaliu sulaukti, kada kraustysiuosi, — keisdama temą tarė Sara, ir Džefas linktelėjo. Jis suprato. Bet jam buvo smalsu sužinoti, ar ji tikrai nebegrįš pas Filą. Dabar ji kalbėjo labai tvirtai, tačiau praėjo vos dvi dienos.

— Kaip manai, kada galėsi įsikelti?

— Nežinau. O kaip tau atrodo? — Tvarkyti elektros sistemą pasamdyta įmonė pradės kitą savaitę, santechnikai ateis po savaitės. Name dar ilgai sukinėsis būriai darbininkų. Pradėti įrengti virtuvę bus galima gal tik vasarį ar kovą, kai visa kita jau bus baigta arba bent jau arti pabaigos.

— Gal balandį, — susimąstęs pasakė Džefas. — Viskas priklausys nuo to, kaip vyks darbai. Jei gerai, gal galėsi įsikurti kovą, tik turėsi iškentėti dulkes ir triukšmą.

— Būtų gerai, — šyptelėjo ji. — Mirštu, kaip noriu dingti iš savo buto. — Tą butą Sara jau išaugo, ypač dabar, kai nebėra Filo. Ji norėjo judėti pirmyn. Žūtbūt. Jau laikas.

Džefas kurį laiką pasisukiojo aplink ir palaikė Sarai draugiją, kol ji dirbo. Pats padirbėti jis neturėjo kada, nes reikėjo imtis kitų dalykų, bet negalėjo palikti jos vienos, tuo labiau dėl to, kas atsitiko. Galiausiai po dviejų valandų jis pažadėjo užeiti kitą dieną ir paliko ją toliau kalti knygų lentyną. Sara užsibuvo iki vidurnakčio, o paskui grįžo į savo tuščią butą. Atsakiklis vis dar buvo išjungtas, kaip ir mobilusis telefonas. Nebuvo nė vieno žmogaus, su kuriuo ji norėtų pasikalbėti, taigi skambučiai beprasmiai. Guldama į savo neklotą lovą, Sara pagalvojo apie Filą ir moterį, su kuria užklupo jį besimylintį. Kažin ar jis dabar su ja, o gal su kuo nors kitu. Dar pagalvojo, su kiek moterų jis ją apgaudinėjo per tiek metų, kai nenorėdavo susitikti ir ateidavo tik savaitgaliais. Skaudu suvokti, kokia kvaila ji buvo. Bet dabar nebeliko nieko kita, kaip tik pasirūpinti, kad Filas niekada nebegrįžtų. Sara nebenorėjo jo akyse matyti.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Sausio pabaigoje Sara jautėsi geriau. Biure buvo daug darbo, o kiekvieną savaitgalį ji plušėdavo name.

Džefas buvo teisus. Filas lengvai nepasidavė. Daug kartų skambino, rašė laiškus, siuntė rožes, net mėgino užeiti į namą Skoto gatvėje. Sara jį pamatė pro langą ir neįsileido. Neatsakė į nė vieną skambutį ar žinutę, nepadėkojo už rožes ir išmetė visus laiškus. Ji neapsimetinėjo. Nebeliko ką aptarti. Viskas baigta. Sara nutarė, kad Filas jau seniai buvo jai neištikimas. Kai jųdviejų gyvenimas buvo taip sutvarkytas, progų jam netrūkdavo. O dabar Sara žinojo, kad nebegali juo pasitikėti, ir to užteko. Praėjo beveik mėnuo, kol Filas nustojo skambinti. O kai taip atsitiko, Sara suprato, kad jis gyvena toliau. Kartą Filas prisipažino, kad buvo neištikimas savo žmonai, bet dėl to apkaltino ją, sakydamas, kad ji pati jį pastūmėjo. Gal dabar, pagalvojo Sara, jis kaltina mane.

Reikalai dėl Stenlio palikimo buvo beveik sutvarkyti. Paveldėtojams jau buvo išmokėtos nemažos sumos. Sara taip pat gavo savo palikimo dalį. Jau atsargiai dalijo ją Džefo samdomiems darbininkams ir rangovams. Vienas iš jų areštavo namą, sakydamas, kad tai tik įprasta procedūra, bet Sara privertė jį panaikinti areštą. Kol kas pinigų užteko visiems darbams, o Džefas prižiūrėjo darbininkus už Sarą. Ji daugybę darbų darydavo pati ir mėgavosi kiekviena minute name. Po varginančio protinio darbo biure fizinis krūvis buvo tikra palaima. Sara net nustebo supratusi, kad nesiilgi Filo taip stipriai, kaip tikėjosi. Gal taip yra todėl, kad savaitgalius praleidžia dirbdama.

Sara labai nudžiugo, kai sausio pabaigoje paskambino Tomas Harisonas. Jis pasakė, kad kitą savaitę verslo reikalais atvyksta į San Franciską, ir pakvietė kartu pavakarieniauti. Sara savo ruožtu pasiūlė užsukti pasižiūrėti, kaip vyksta darbai name, ir jis mielai priėmė kvietimą. Juodu susitarė, kad Sara nuvažiuos pasiimti jo iš viešbučio.

Tą dieną, kai Tomas atvažiavo, kaip iš kibiro pylė lietus — įprastas oras tokiu metų laiku. Bet jis pasakė, kad lietus kur kas geriau nei sniegas Sent Luise. Prieš vakarienę Sara nusivežė jį į namą Skoto gatvėje, ir vyras liko sužavėtas, kad per tokį trumpą laiką pavyko atlikti šitiek darbo. Sara jau pati nebežinojo, kaip smarkiai pasistūmėjo, nes name būdavo beveik kasdien.

— Tiesiog nuostabu, ką čia padarei, Sara, — plačiai šypsodamasis tarė jis. — Atvirai kalbant, pamaniau, kad esi išprotėjusi, jei nusprendei pirkti šitą namą. Bet dabar matau, kodėl taip padarei. Kai baigsi, ši vieta bus neapsakoma. — Nors, be abejonės, ir pernelyg didelė vienam žmogui. Tačiau Sara negalėjo atsispirti norui išgelbėti istorijos dalelę — savo pačios istorijos, ir dar tokią žavingą.

— Tą namą pastatė mano prosenelis, — vakarieniaujant paaiškino Sara ir papasakojo visą istoriją apie Lili. Juodu sėdėjo naujame restorane, kuriame ruošė puikius prancūzų ir Azijos šalių patiekalus. Abiem buvo smagu, ir Sara tuo nesistebėjo. Tomas Harisonas jai patiko nuo pat pirmo susitikimo. Į San Franciską jis atvyko dviem dienoms. Sara prisiminė ankstesnį jųdviejų pokalbį.

— Ar turi laiko rytoj papietauti? — atsargiai paklausė moteris. Ji nenorėjo pasirodyti įkyri, bet Tomas tik nusišypsojo.

— Gal ir turėčiau. O kodėl klausi? — Tas vyras, kad ir ką darytų, atrodė protingas ir geras. Su Sara jis elgėsi kaip su dukterimi, ir ji šalia jautėsi patogiai.

— Tikriausiai nuskambės kvailai, bet labai norėčiau, kad susipažintum su mano motina. Sakiau tau apie ją, kai pirmą kartą susitikome, bet tada laikas buvo ne visai tinkamas. Kaip motina ji tikra rakštis, bet šiaip yra miela moteris. Tiesiog jaučiu, kad tau ji patiktų, o tu tikriausiai patiktum jai.

— Vaje vaje, — juokdamasis palingavo galva jis, bet neatrodė įsižeidęs. — Kalbi visai kaip mano duktė. Ji vis organizuoja man pasimatymus su savo draugių motinomis. Turiu pripažinti, kelios iš jų buvo tikrai nepaprastos, bet, ko gero, sulaukęs mano amžiaus turi gyventi linksmai ir vienas.

Sara žinojo, kad jam šešiasdešimt treji. Jos motinai buvo šešiasdešimt vieni ir moteris dar puikiai atrodė. Sara nudžiugo išgirdusi, kad Tomas vaikšto į pasimatymus su motinomis, o ne su dukromis. Dauguma tokio amžiaus vyrų domisi merginomis, kurios pagal amžių tiktų jiems į dukras arba dar blogiau — į anūkes. Sara ir pati kartais jausdavosi per sena, o tokio amžiaus moterims kaip mama susirasti draugą dar sunkiau. Ji žinojo, kad dauguma Odrės draugių išbandė pažintis internetu, ir kai kurioms net visai neblogai sekėsi. Bet dauguma Odrės amžiaus vyrų vis dėlto rinkosi Saros amžiaus moteris. Ji pamanė, kad Tomas jai puikiai tiktų, jei tik motina nebus pernelyg pikta ar net agresyvi ir jo neišgąsdins.

Juodu sutarė susitikti kitą dieną „Ritz-Carlton“ viešbučio restorane, o Sara vos grįžusi namo paskambino motinai.

— Sara, aš negaliu, — susigėdusi gynėsi Odrė. Pastarąjį mėnesį ji buvo nepaprastai gera, nuo pat tos dienos, kai pirmą kartą apžiūrėjo namą. Moterys kažkodėl suartėjo. — Juk aš to vyro nė nepažįstu. Jis greičiausiai norėtų susitikinėti su tavimi, tik elgiasi mandagiai.

— Ne, nenorėtų, — neatlyžo Sara. — Prisiekiu, jis normalus. Tiesiog mielas, padorus, protingas, patrauklus, elegantiškas našlys iš Sent Luiso. Ten žmonės tikriausiai pagarbesni nei čia. Jis su manimi elgiasi kaip su vaiku.

— Tu ir esi vaikas. — Motina nusijuokė nebūdingu mergaitišku juoku. Akivaizdu, kad jai toks kvietimas bent jau pasirodė malonus. Odrė jau senokai nėjo į pasimatymą. Kai paskutinį kartą ėjo į aklą pasimatymą, vyriokas pasirodė tikras nevykėlis. Jis buvo septyniasdešimt penkerių metų senis su netikrais dantimis, kurie vis iškrisdavo, kurčias kaip tetervinas, visiškai trenktas, atsisakė po vakarienės padavėjui palikti arbatpinigių ir nekentė visko, kuo Odrė tikėjo. Po pasimatymo ji norėjo nugalabyti draugę, kuri juos suvedė, o ta nusiminė, kad Odrė nepalaikė jo mielu. Tas senis nė iš tolo nebuvo mielas. Atvirkščiai, šykštus pikčiurna. Neskaitant Saros įkalbinėjimų, moteris neturėjo jokio pagrindo manyti, kad Tomas Harisonas bus geresnis. Galiausiai Odrė nusileido, kai duktė pareiškė, kad čia ne šnipų misija, širdies operacija ar vedybos, o tik pietūs.

— Gerai jau, gerai. O ką man apsirengti? Kokį įprastą ar gundantį drabužį?

— Kuklų, bet ne slegiantį. Nesivilk savo juodo kostiumo. — Sara nenorėjo sakyti, kad tas rūbas ją sendina. — Apsirenk ką nors linksmo, kad jaustumeisi patogiai.

— Gal tiktų leopardo kailio raštas? Turiu pasakišką naują zomšinį švarką. Mačiau tokį žurnale, su auksiniais batais puikiai tiko.

— Ne! — net riktelėjo Sara. — Atrodysi kaip paleistuvė... atleisk, mama. — Sara net atsitraukė nuo telefono, pajutusi, kaip motina įsitempė.

— Aš gyvenime neatrodžiau kaip paleistuvė!

— Žinau, mama... Atsiprašau, — švelniai tarė Sara. — Man tik pasirodė, kad būtų kiek per daug einant į pasimatymą su bankininku iš Sent Luiso.

— Gal jis ir iš Sent Luiso, bet aš ne, — išdidžiai atkirto Odrė, bet paskui sušvelnėjo. — Nesijaudink. Aš ką nors sugalvosiu.

— Žinau, kad atrodysi nepakartojamai ir išversi jį iš kojų.

— Vargiai, — šyptelėjo motina.

Kitos dienos pusiaudienį skubėdama į „Ritz-Carlton“ viešbutį Sara nervinosi labiau už juos abu. Ji vėlavo, bet jie abu atėjo laiku ir jau smagiai šnekučiavosi, kai įlėkė Sara. Tomas iš karto suprato, kuri moteris yra Odrė. O Sara ja didžiavosi. Motina atrodė kaip reikiant. Ji vilkėjo raudoną vilnonę suknelę, kuri išryškino figūrą, bet neatrodė vulgariai, nes buvo ilgomis rankovėmis ir aukštu kaklu. Be to, ji avėjo aukštakulnius batelius ir buvo užsisegusi perlų vėrinį, o plaukus susisukusi į tvarkingą kuodelį. Ant suknelės moteris buvo užsimetusi dailų juodą švarką, kurį turėjo jau metų metus, bet tas vis dar puikiai jai tiko. Tomas vilkėjo tamsiai mėlyną dryžuotą kostiumą, baltus marškinius ir gražiai derantį mėlyną kaklaraištį. Kartu jie labai gražiai atrodo, pamanė sau Sara, o pokalbis liejasi kaip upė. Ji pati beveik nerasdavo progų įsiterpti, nes vyresnieji vis plepėjo apie vaikus, keliones, mirusius sutuoktinius, sodininkystę, simfonijas, baletą, filmus ir muziejus. Atrodė, kad nuomonės sutampa visais klausimais. Sara tyliai kramsnodama savo sumuštinį su vištiena iš džiaugsmo norėjo ploti rankomis. Jie valgė sriubą ir krabų salotas. Tomas kalbėjo apie tai, kaip jam patinka San Franciskas, Odrė prisipažino, kad niekada nėra buvusi Sent Luise, bet dievina Čikagą. Abu taip ilgai kalbėjosi, kad Sara galiausiai turėjo atsiprašyti ir grįžti į biurą. Ji jau vėlavo į susirinkimą, o jie vis dar plepėjo. „Nuostabu!“ — išeidama iš viešbučio patenkinta tarė sau Sara. Pavyko!

Išėjusi iš susirinkimo ji paskambino motinai ir Odrė pritarė dukters nuomonei — Tomas tikrai malonus vyras.

— Gal tik šiek tiek sunkokai pasiekiamas, — priminė Sara. Juk Sent Luisas ne visai už kampo, kaip tuomet matytis? Bet jie bent jau turi po naują draugą. — Beje, mama, jis turi neįgalią dukterį. Man atrodo, ji akla ir protiškai atsilikusi, gyvena kartu su juo. — Ji pamiršo apie tai užsiminti dar prieš pietus. Nutarė, kad turėtų pasakyti bent jau dabar.

— Žinau, Debė, — atsakė motina tokiu balsu, lyg apie Tomą žinotų viską ir jis būtų jos, o ne Saros draugas. — Mes apie ją pasikalbėjome, kai tu išėjai. Kokia tragedija. Ji gimė neišnešiota ir buvo sužalota per gimdymą. Šiandien taip nenutiktų. Bet Tomas sakė, kad ja rūpinasi nuostabūs žmonės. Dabar, kai liko vienas, jam turbūt labai sunku.

Sarai liko tik stebėtis.

— Džiaugiuosi, kad jis tau patiko, mama, — pasakė ji jausdamasi taip, lyg pati ką tik būtų laimėjusi loterijoje. Jai buvo smagu stebėti juodu per pietus.

— Jis labai gražus vyras, ir toks malonus, — pridūrė Odrė.

— Esu tikra, kad dar apie jį išgirsi, kai kitą kartą svečiuosis San Franciske. Man pasirodė, kad tu jam irgi patikai. — Jei panorėdavo, Odrė galėdavo būti tikrai žavinga, ypač su vyrais. Tik savo dukteriai ji kartais būdavo griežta ir negailestinga. Sara iki šiol prisiminė, kokia gera mama būdavo tėvui, nesvarbu, kiek jis išgerdavo. O Tomas juk ne girtuoklis, be jokios abejonės.

— Šiandien kartu vakarieniausime, — prisipažino Odrė.

— Tikrai? — nustebo Sara.

— Jis buvo numatęs susitikti su verslo partneriais, bet viską atšaukė. Gaila, kad rytoj jam jau reikia išvažiuoti, — ilgesingai pasakė motina.

— Panašu, kad jis dar grįš.

— Galbūt, — dar neįtikinta atsakė Odrė, tačiau dabar ji buvo patenkinta. Kaip ir jos duktė. Kaip gerai viskas klostosi. Sara pagalvojo, kad norėtų taip pat lengvai susirasti porą ir sau. Tačiau kol kas ji nenorėjo naujų santykių. Reikėjo, kad praeitų nors kiek laiko po išsiskyrimo su Filu, nes tai buvo per daug skaudu ir liūdna. Be to, dar tiek darbo name. Sara dar nenorėjo vyro. O Odrė tikro vyro jau seniai neturėjo.

— Pasilinksmink šįvakar. Per pietus atrodei labai gražiai.

— Ačiū, brangute, — padėkojo Odrė tokiu švelniu balsu, kokio Sara jau seniai nebuvo girdėjusi. — Juk ne tik Mimi gali linksmintis, — pridūrė ji, ir abi moterys nusikvatojo. Senelė pastaruoju metu laiką leido su Džordžu, visi kiti gerbėjai liko atstumti. Po Kalėdų ji paaiškino Sarai, kad dabar jie su Džordžu „juda pirmyn“. Taip miela buvo matyti senukus kartu, ir tokius laimingus. Aplink juos tvyrojo giedra nekaltumo aura.

Sara su motina vėl pasikalbėjo tik praėjus keletui dienų po tos vakarienės. Tuo metu Tomas jau buvo išvykęs. Jis paliko Sarai žinutę — padėkojo už pažintį su žavinga moterimi ir pažadėjo vėl susisiekti, kai tik kitą kartą atvyks į San Franciską. Sara nė nenumanė, kada tai bus. Kai šeštadienį ji sustojo prie motinos namų ir užėjo atiduoti iš valyklos paimtų drabužių, pastebėjo didelę vazą raudonų rožių ilgais kotais.

— Leisk man spėti, — kiek sumišusi tarė Sara. — Hm... nuo ko gi jos galėtų būti?

— Nuo gerbėjo, — atsakė Odrė, vėl atrodydama kaip maža mergaitė. Ji paėmė iš dukters išvalytus drabužius. — Na gerai jau, gerai. Jos nuo Tomo.

— Labai įspūdinga, mama. — Žvilgtelėjusi į vazą, ji pamatė, kad rožių ten apie du tuzinus. — Ar kalbėjotės jam išvažiavus?

— Mes susirašinėjame elektroniniu paštu, — kukliai atsakė Odrė.

— Tikrai? — Sara dar kartą apstulbo. — Aš nė nežinojau, kad tu turi kompiuterį.

— Kai jis išvyko, kitą dieną nusipirkau tokį nešiojamą, — prisipažino motina ir nuraudo. — Smagu.

— Gal man reikėtų įsteigti pažinčių agentūrą, — pajuokavo Sara, vis negalėdama atsistebėti, kad visa tai įvyko vos per keletą dienų.

— Tau pačiai praverstų tokios paslaugos. — Sara jau buvo papasakojusi motinai, kad išsiskyrė su Filu. Ji nieko neaiškino, tik pasakė, kad abiem pritrūko garo, ir tikriausiai pirmą kartą gyvenime Odrė daugiau neklausinėjo.

— Aš dabar turiu pernelyg daug darbo name, — išsigynė Sara. Ji vėl vilkėjo darbo drabužius, nes buvo bevažiuojanti tenai.

— Tik nenaudok savo darbo kaip pasiteisinimo.

— Aš ir nenaudoju, — užsispyrusi atsakė Sara.

— Tomas sakė, kad mielai tave supažindintų su savo sūnumi. Jis metais už tave vyresnis ir neseniai išsiskyrė.

— Žinau, jis gyvena Sent Luise. Tai man nelabai paranku. — Odrei tikriausiai taip irgi neparanku, bet pažintis su Tomu pakėlė jai nuotaiką ir savigarbą.

— O kaip tas architektas, kurį pasamdei? Ar jis viengungis ir patrauklus?

— Jis puikus, kaip ir moteris, su kuria jis gyvena jau keturiolika metų. Juodu turi bendrą įmonę ir namą Potrero Hile.

— Ką gi, panašu, kad su tuo nieko nebus. Bet pamatysi, kas nors būtinai pasirodys, kai to mažiausiai tikėsiesi.

— Taigi, kas nors panašus į Hilsaido smaugiką arba Čarlzą Mansoną7. Negaliu sulaukti, — ciniškai atsakė Sara. Pastaruoju metu ji pyko ant visų vyrų. Filas paliko labai nemalonius jausmus jos širdyje.

— Nereikia taip blogai nusiteikti, — sudraudė motina. — Atrodai baisiai nusivylusi.

— Ne, — papurtė galvą Sara, — tik pavargusi. Šią savaitę biure buvo labai daug darbo.

— O kada jo nebuvo? — paklausė Odrė, lydėdama ją iki durų. Tuo metu supypsėjo nešiojamasis kompiuteris ir balsas pranešė: „Jums žinutė!“ Sara kilstelėjo antakį ir nusišypsojo mamai.

— Kupidonas kviečia!

Moterys pakštelėjo viena kitai į skruostą, ir Sara išėjo. Ji džiaugėsi supažindinusi motiną su Tomu. Kol vyras gyvena Sent Luise, sunku daug tikėtis, bet jiems abiem bent jau smagu. Sara jautė, kad Tomas jaučiasi vienišas, kaip ir Odrė. Kartais visiems norisi gauti rožių ir elektroninį laišką nuo draugo.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Vasario pabaigoje name vamzdžiai jau buvo pakeisti variniais, o kai kuriose dalyse buvo ir nauji elektros laidai. Aukštas po aukšto, ir kovą Sara pradėjo ruoštis virtuvės įrengimui. Jai buvo labai smagu stebėti, kaip vyksta darbai. Visus buitinius įrenginius moteris išsirinko iš žurnalų Džefo kabinete, kuriuos jis pirkdavo krūvomis. Namas dar nebuvo tinkamas gyventi, bet reikalai klojosi puikiai. Darbininkai tvirtino, kad elektros sistema bus sutvarkyta iki balandžio.

— O gal tu važiuok kur nors atostogų? — pasiūlė Džefas, kai vieną vakarą juodu dėliojo modelius virtuvėje norėdami įsitikinti, kad viskas tilps. Sara tuo metu galvojo apie didžiulį stalą virtuvės viduryje. Džefas nerimavo, kad jis pernelyg užgriozdins erdvę, bet Sara buvo įsitikinusi, kad ne. Kaip vėliau paaiškėjo, ji buvo teisi.

— Gal bandai manimi nusikratyti? — nusijuokė ji. — Ar jau varau tave iš proto?

— Ne, — atsakė Džefas, — bet Mari Luiza varo.

Ji kasdien niurnėjo, kaip nekenčia Jungtinių Valstijų, įskaitant jį, ir vis grasino grįžti į Prancūziją. Kaip tik artinosi pavasaris, tokiu metų laiku Mari Luiza norėdavo būti Paryžiuje.

O išvažiuoti trijų mėnesių atostogų ji negalėjo iki birželio. Džefas jau skaičiavo dienas iki jos išvykimo, nors nenorėjo net sau to pripažinti. Kartais su ta moterimi gyventi būdavo baisiai sunku.

— Kol nebaigsime elektros darbų ir virtuvės, tu nedaug ką galėsi nuveikti. Man atrodo, jei dabar kelioms savaitėms išvažiuotum, grįžusi jau galėtum kraustytis. Gal būtų smagu.

Džefui labai patiko padėti Sarai. Dirbdamas jis prisimindavo laikus, kai restauravo savąjį namą Potrero Hile. Šitas, be abejonės, buvo kur kas didesnis, tačiau jam vis tiek tiko tos pačios taisyklės — nors, žinoma, kiekvienas senas namas turi savų gudrybių.

— Negaliu taip ilgai nesirodyti biure, — pasiguodė Sara.

— Tada duok mums dvi savaites. Pažadu, kad jeigu išvažiuosi balandžio viduryje, gegužės pirmąją galėsi kraustytis. — Tai išgirdusi, Sara ėmė šokinėti kaip maža mergaitė, o vakare ėmė rimtai apie tai galvoti.

Sara dvejojo. Jai niekada nepatikdavo neiti į darbą. Be to, nebuvo ir kur važiuoti, tuo labiau su kuo. Moteris nemėgo keliauti viena. Visos draugės jau seniai turi vyrus ir vaikų. Sara paskambino senai koledžo draugei iš Bostono, bet paaiškėjo, kad ji kaip tik skiriasi su vyru ir negali palikti savo vargšų vaikų. Sarai teliko guostis, kad ir su Filu nebūtų galėjusi niekur nuvykti. Per tuos ketverius metus jis niekada niekur nevažiavo su ja, tik su savo vaikais. Sara net pakvietė vieną bendradarbę, bet ji atsisakė, nes neturi laiko. Iš nevilties ji paskambino motinai, bet toji jau buvo suplanavusi kelionę su drauge į Niujorką, ketino pasivaikščioti po muziejus ir nueiti į teatrą. Galų gale Sara pasidavė ir nutarė vis tiek išvažiuoti, nors ir viena. Liko didysis klausimas — kur. Meksikoje jai būna bloga, taigi tikriausiai ne pati geriausia mintis vykti ten vienai. Sarai patiko Havajai, bet dvi savaitės ten — tikrai per daug. Ir Niujorke smagu, bet tik ne vienai. Vis dar nieko nenusprendusi, Sara savaitgalį vėl apžiūrinėjo Lili nuotrauką, ir staiga sugalvojo, kur žūtbūt nori nuvykti. Į Prancūziją, ieškoti pėdsakų. Moteris prisiminė, kad Mimi sakė kadaise buvusi prie Lili pilies Prancūzijoje, kur ji gyveno su markizu. Tiesa, pilis buvo apleista ir negyvenama, bet Sarai pasirodė įdomu bent jau ją pamatyti, sužinoti, kur Lili gyveno. Juk ji ten praleido penkiolika metų — gana ilgas laikas.

Sekmadienį Sara nuėjo apie tai pasikalbėti su Mimi ir sužinojo, kad toji pilis yra Dordonės regione, nelabai toli nuo Bordo. Moteriai tokia kelionė pasirodė įdomi. Ji juk visada norėjo apsilankyti tame regione ir išvysti Luaros pilis, jei pavyktų. Be to, jai ir Paryžius patiko. Pirmadienį Sara tvirtai apsisprendė dviem savaitėms išsiruošti į Prancūziją. Išvykti ji ketino iš karto po Velykų ir priminė Džefui jo pažadą — įrengti namą iki gegužės pirmosios. Iki to laiko dar buvo šešios savaitės, jis nuramino, kad tikrai spės. Sara buvo nusprendusi, kad namą dažys jau įsikrausčiusi. Džefo padedama ji ketino pati tiesti kilimus kai kuriuose mažesniuose kambariuose, kuriuos naudos. O naudoti ruošėsi persirengimo kambarius, darbo kabinetą, nedidelį svečių kambarį ir vieną vonios kambarį suskilusiomis grindimis. Kur tik įmanoma, norėjo pati dažyti sienas, nes darbai kainuotų žvėriškus pinigus ir dėl to gerokai sumažėtų jos biudžetas. Be to, dažyti gal net būtų savotiška pramoga, o mokydamasi tiesti kilimus galėtų bent jau pasakyti sau, kad taupo pinigus. Taupyti Sarai iš tiesų neblogai sekėsi.

Moteris apie kelionę į Prancūziją papasakojo motinai ir senelei, o Mimi surašė viską, ką žinojo apie savo motiną, taip pat užrašė tikslų pilies pavadinimą ir vietą, kur ji buvo. Daugiau nieko ji ir nežinojo. Pati nuvažiavusi į Prancūziją ji nedaug tepešė, tačiau Sarai tai nerūpėjo. Jai pati kelionė atrodė įdomi, o mintis, kad gali ką nors sužinoti apie Lili, tik dar labiau ją kurstė. Vis dėlto Lili ten gyveno jau daugiau kaip prieš šešiasdešimt metų.

Per kitą mėnesį Sara sutvarkė visus reikalus darbe ir pradėjo krautis daiktus, kad grįžusi galėtų iš karto kraustytis. Dauguma daiktų buvo pasmerkti keliauti arba į šiukšlyną, arba į labdarą. Sara tenorėjo pasiimti knygas ir drabužius. Į kitką buvo baisu žiūrėti, negalėjo suprasti, kodėl tiek laiko tokį šlamštą laikė.

Velykas Sara šventė su motina ir Mimi. Visos trys Velykų pusryčius valgė „Fairmont“, o kitą dieną Odrė išskrido į Niujorką. Ji tuo labai džiaugėsi. Mimi ketino kelias dienas praleisti su Džordžu Palm Springse ir mokytis žaisti golfą, o Sara ruošėsi į Paryžių. Prieš išvažiuodama ji vakarieniavo su Džefu.

— Ačiū už pasiūlymą išvažiuoti, — padėkojo ji, kai indų restorane abu susėdo vienas priešais kitą. Jis užsisakė aštrų troškinį su kariu, ji — švelnų, bet abiejų patiekalai pasirodė labai skanūs. — Dabar labai laukiu tos kelionės. Važiuosiu pasižiūrėti pilies, kurioje gyveno mano prosenelė.

— Kur ji yra? — susidomėjęs paklausė Džefas. Iš Saros pasakojimų jis žinojo pačią istoriją, bet ne smulkmenas, todėl jam buvo įdomu. Toji istorija namui įkvėpė gyvybę, davė dvasią ir sielą. Turint galvoje laikus, kuriais ji gyveno, Lili buvo tikra nuotykių ieškotoja ir net šiek tiek akiplėšiška jauna moteris, tuo labiau kad tuo metu, kai pabėgo, jai tebuvo dvidešimt ketveri. Lili gimė naktį per 1906 metų žemės drebėjimą kelte, kuriuo žmonės iš Oklendo gelbėjosi nuo gaisro. Tinkama įdomaus ir maištingo gyvenimo pradžia. Ši moteris į pasaulį atėjo drebant žemei, o jos gyvenimas baigėsi per karą. Sara suskaičiavo, kad Lili mirė būdama jos amžiaus, ir jai pasidarė dar įdomiau. Trumpas, bet ugningas gyvenimas. Ji mirė sulaukusi trisdešimt devynerių, penkiolika metų nemačiusi savo vaikų. Jos vyras markizas žuvo tais pačiais metais, dalyvaudamas pasipriešinimo judėjime.

— Ta pilis yra Dordonės regione, — paaiškino Sara, o Džefo akys ėmė ašaroti nuo aštraus maisto. Jis dažnai juokaudavo, kad mėgsta aštrias moteris ir aštrų troškinį, bet pastaruoju metu taip sakyti jis buvo linkęs tik apie troškinį. Mari Luiza darėsi vis piktesnė ir ėmė nebevaldyti liežuvio, bet jis laikėsi.

— Tavo protėviai daug įdomesni už mano, — pasakė jis.

— Senelė mane žavi, — prisipažino Sara. — Net nuostabu, kad ji išliko tokia paprasta, nors ją paliko motina, jai teko gyventi su depresijos prislėgtu tėvu, šeima per ekonomikos krizę prarado visus turtus, o brolis žuvo kare. O ji vis tiek liko blaiviai mąstanti ir moka būti laiminga. — Džefas nebuvo matęs Mimi, bet labai daug apie ją girdėjo ir suprato, kaip Sara ja žavisi. Vyras tikėjosi vieną dieną su senole susipažinti. — Mimi vakar su draugu išvažiavo į Palm Springsą. Jos gyvenimas daug smagesnis nei mano. — Sara nusijuokė. Nuo to laiko, kai išsiskyrė su Filu, ji su niekuo nesusitikinėjo. Tačiau dabar ji buvo be galo susižavėjusi būsima kelione, ir Džefas dėl to džiaugėsi. Mintis ieškoti Lili pėdsakų vyrui pasirodė puiki, jis ir pats mielai būtų prisidėjęs.

— Beje, kaip tau sekasi su Mari Luiza? — paklausė Sara.

Jis dažnai su Sara kalbėdavo apie savo draugę, lygiai taip ji prieš išsiskyrimą Džefui pasakodavo apie Filą. Per tuos keletą mėnesių dirbdami kartu juodu tapo gerais draugais. Sara prie atlapo buvo prisisegusi jo dovanotą namelio pavidalo segę — dabar ją nešiojo beveik visada. Tai buvo jos išsivadavimo ir jos aistros namui simbolis. O labiausiai Sarai toji segė patiko todėl, kad buvo dovanota Džefo.

— Lyg ir neblogai, — atsakė vyras. — Jos požiūris į gyvenimą prancūziškesnis nei mano. Ji vis sako, kad gyventi be ginčų būtų tolygu valgyti kiaušinį be druskos. Jei taip, tai aš pasiruošęs laikytis dietos be druskos... Bet man atrodo, kad ji jaustųsi nemylima, jei visą laiką nesiginčytume. — Nėra abejonės, Džefas myli Mari Luizą, bet gyventi kartu buvo tikras vargas. Jei tik kildavo koks nesutarimas, ji visų pirma grasindavo išeiti. Dėl to tvyrodavo didžiulė įtampa. Kartais jam atrodydavo, kad Mari Luiza tuo mėgaujasi. Ji taip įpratusi — visa jos šeima tokia. Kai Džefas lankydavosi pas juos, jam atrodydavo, kad jie kasryt vos atsikėlę tranko durimis vien dėl smagumo. Niekuo nesiskyrė ir Mari Luizos tetos, dėdės, pusbroliai — jie niekada nekalbėdavo normaliu balsu, nuolat rėkdavo vienas ant kito. — Nežinau, gal tai sutrikimas, o ne prancūzų būdo bruožas, bet negaliu sakyti, kad man patinka. — Džefas negalėjo nė pagalvoti, kad šitaip nugyvens visą likusį gyvenimą, bet taip gyveno jau keturiolika metų. Sara savo ruožtu negalėjo įsivaizduoti tokio gyvenimo, bet kol jis nieko nesiima, galima manyti, kad jam taip patinka.

— Atrodo, man yra panašiai kaip tau su Filu, — po vakarienės tarė Džefas. Suvalgęs aštrų troškinį jis jautėsi kaip garo variklis, bet jam tai patiko. — Po kurio laiko pripranti ir net pamiršti, kad gali būti kitaip. Nuostabu, prie ko galime prisitaikyti. Beje, ar ką nors iš jo girdėjai?

— Ne, jau kelis mėnesius tylu. Jis pagaliau pasidavė. — Sara laikėsi žodžio ir su Filu niekada nebesikalbėjo. O dabar net nebesiilgėjo jo. Kartais norėdavo, kad šalia būtų žmogus, bet ne jis. — Jis tikriausiai jau turi naują draugę ir ją apgaudinėja. Dabar suprantu, kad jis toks. — Sara gūžtelėjo pečiais, jie vėl pradėjo kalbėti apie kelionę. Ji turėjo iškeliauti jau kitą rytą, laukė ilgas skrydis iki Paryžiaus.

— Nepamiršk atsiųsti man atviruko, — išleisdamas Sarą prie jos namų priminė Džefas. Ji padėkojo jam už vakarienę. Džefas nepabučiavo jos atsisveikindamas. Dabar Sara buvo laisva, bet jis ne, todėl moteris nenorėjo tuo metu žaisti — žinojo, kad liktų įskaudinta. O jis gerbė jos norus. Džefui ši moteris per daug rūpėjo, kad galėtų ją įskaudinti, be to, jį saistė ryšiai su Mari Luiza, kad ir kokie prasti buvo jų santykiai. Juk viskas gali greitai pasikeisti. Jis niekada nežinodavo, su kuo atsibus iš ryto — Bembiu ar Godzila. Kartais pagalvodavo, kad gal Mari Luiza yra susidvejinusi asmenybė.

— Jei name nutiks kas nors, apie ką man reikėtų žinoti, arba jei reikėtų ką nors nuspręsti, skambink man. — Džefas, kolegos ir senelė jau turėjo Saros kelionės planą. Moteris ketino oro uoste išsinuomoti prancūzišką telefoną ir pranešti savo numerį. Be to, Sara vežėsi ir kompiuterį, kad prireikus galėtų elektroniniu paštu susisiekti su biuru.

— Nesijaudink, pasistenk viską pamiršti. Mėgaukis atostogomis. O kai grįši, aš padėsiu tau persikraustyti. — Tai išgirdusi, Sara nušvito. Ji negalėjo sulaukti tos dienos. Bet pirma — smagi kelionė. — Aš tau elektroniniu paštu siųsiu ataskaitas apie mūsų pažangą. — Sara žinojo, kad taip ir bus. Džefas visada pranešdavo, kas vyksta name. Kol kas nebuvo jokių blogų naujienų, vien geros.

Viskas klojosi kaip iš pypkės, atrodė, taip ir turėjo būti. Atstatytas namas buvo tikra svajonė. Galima pamanyti, kad tiek Lili, tiek Stenlis norėjo, kad Sara turėtų šį namą, tik kiekvienas dėl skirtingų priežasčių. Ir moteris ten jau jautėsi kaip namie. Kraustymasis bus gardžiausias didelio pyrago gabalas. Sara jau nutarė apsigyventi Lili miegamajame, net užsisakė naują didžiulę lovą šviesiai rausvu galvūgaliu. Lova atkeliaus vos Sarai grįžus iš Prancūzijos.

— Bon voyage!8 — šūktelėjo Džefas, ir Sara, jau bėgdama laiptais, atsisuko pamojuoti. Paskui moteris pradingo iš akių, o jis nuvažiavo, galvodamas apie ją. Džefas tikėjosi, kad kelionė bus gera.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Lėktuvas nusileido Šarlio de Golio oro uoste aštuntą valandą ryto Paryžiaus laiku. Sara užtruko beveik valandą, kol atsiėmė lagaminus ir perėjo muitinės patikrinimą. Dešimtą valandą ji jau sėdėjo taksi, važiuojančiame pro Eliziejaus laukus, ir dairydamasi aplink plačiai šypsojosi. Per vienuolikos valandų skrydį moteris gerai išsimiegojo. Atrodė, kad kelionė trunka amžinybę, bet dabar ji pagaliau čia. Važiuodama pro Santarvės aikštę su nuostabiais fontanais, per Aleksandro III tiltą link Invalidų rūmų, kur palaidotas Napoleonas, Sara jautėsi kaip kino filmo herojė. Ji ketino apsistoti nedideliame viešbutyje kairiajame Senos krante, Sen Žermeno bulvare, pačioje Lotynų kvartalo širdyje. Tą viešbutį jai Mari Luizos patarimu pasiūlė Džefas. Pasiūlymas pasirodė vykęs.

Sara paliko lagaminus savo kambaryje ir išėjo pasivaikščioti po Paryžių. Pakeliui kavinėje sustojo išgerti puodelio kavos ir viena pavakarieniavo užkandinėje. Kitą dieną ji nuėjo į Luvrą ir kaip tikra turistė paplaukiojo laivu Senos upe. Moteris aplankė Dievo Motinos katedrą ir Šventosios Širdies baziliką, pasigrožėjo Operos rūmais. Sara Paryžiuje lankėsi nebe pirmą kartą, tačiau dabar viskas atrodė daug įdomiau. Ji niekada nesijautė tokia laisva ir nevaržoma, neslegiama jokios naštos. Tris dienas ji džiaugėsi gerai leisdama laiką, o ketvirtąją traukiniu išvyko į Dordonę. Viešbučio šveicorius patarė, kur ten apsistoti. Jis sakė, kad tas viešbutėlis paprastas, švarus ir labai mažas, o Sarai tokio ir reikėjo. Juk ji čia ne pasirodyti atvyko. Be to, Sara net pati nustebo, kaip gera vienai. Ji jautėsi visiškai saugi. Be to, nors atvykėlė prancūziškai kalbėjo prastai, visi sutikti žmonės atrodė pasiruošę padėti.

Išlipusi iš traukinio, Sara įsėdo į taksi. Senas „Renault“ markės automobilis dardėjo vieškeliais, o kraštovaizdis buvo nepakartojamas. Tai arklių kraštas, pamanė Sara, nes pakeliui matė nemažai arklidžių. Be to, automobilis prariedėjo ir pro keletą pilių, tik dauguma jų atrodė apgailėtinai. Kažin ar ir Lili pilis bus tokia pati, o gal kas nors ją restauruoja? Sara labai norėjo ją pamatyti. Stropiai užrašytą pavadinimą ji parodė viešbučio administratoriui. Šis linktelėjo ir pasakė kažką nesuprantama prancūzų kalba, paskui parodė vietą žemėlapyje ir prašneko laužyta anglų kalba. Administratorius paklausė, ar Sara norėtų, kad kas nors ją ten nuvežtų, ir moteris nudžiugo. Jau buvo vėlyva popietė, bet vyras pažadėjo iki ryto surasti automobilį ir vairuotoją.

Tą dieną Sara vakarieniavo viešbutyje. Užsisakė žąsies kepenų pašteto ir jis pasirodė neapsakomai skanus — patiektas su keptais obuoliais, salotomis ir sūriu. Grįžusi į savo kambarį, Sara krito į pūkinius patalus ir kaip kūdikis išmiegojo iki ryto. Ryte ją pažadino pro langus srūvantys saulės spinduliai, bet ji neužtraukė sunkių užuolaidų. Saulė geriau.

Jos viešbučio numeris buvo su atskira milžiniška vonia, taigi Sara išsimaudė ir apsirengusi nulipo žemyn. Pusryčiams buvo patiekta balinta kava ir tą rytą iškepti raguoliai. Sarai trūko tik draugo, su kuriuo būtų galima viskuo pasidalyti. Kol administratoriaus pažadėtas vairuotojas vežė ją iki de Majarų pilies, kurioje kadaise gyveno Saros prosenelė, nebuvo su kuo pasikalbėti apie tai, koks čia skanus maistas ar koks gražus kraštovaizdis.

Iki pilies buvo pusė valandos kelio nuo viešbučio, bet pirmiausia prieš akis iškilo be galo graži bažnyčia. Vairuotojas laužyta anglų kalba paaiškino, kad kitados toji bažnyčia priklausė pilies savininkams, bet dabar jau nebe. Paskui jie lėtai nuriedėjo siauru keliuku, ir Sara ją išvydo. Tai buvo milžiniškas pastatas su bokštais bokšteliais, didžiuliu kiemu ir daugybe priestatų. Pilis buvo pastatyta XVI amžiuje ir atrodė nepaprastai graži, nors ir buvo rekonstruojama. Pagrindinį pastatą juosė pastoliai, buvo matyti stropiai dirbantys žmonės, visai kaip Skoto gatvėje.

— Naujasis šeimininkas, — kryptelėjęs galvą, pasakė jaunasis vairuotojas. — Hremontas! — Sara linktelėjo. Ko gero, pilį naujasis šeimininkas nusipirko visai neseniai. — Tuhrtingas! Vynas! Labai gehrai! — Abudu vienas kitam nusišypsojo. Naujasis šeimininkas susikrovė turtus iš vyno.

Sara išlipo ir apsidairė. Čia buvo vaismedžių sodai ir vynuogynai, didžiulės arklidės, tik jokių žirgų pėdsakų. Lili laikais čia turbūt buvo labai gražu. Sara su šypsena pagalvojo, kad prosenelė sugebėdavo rasti nuostabius namus ir ją lepinančius vyrus. Žvalgydamasi moteris svarstė, ar Lili čia buvo laiminga, ar ilgėjosi savo paliktų vaikų, Aleksandro ir namų San Franciske. Čia viskas buvo kitaip, ir taip toli nuo namų. Nors Sara pati neturėjo vaikų, negalėjo suprasti, kaip galima palikti savo atžalas. Apie tai pagalvojus, vėl suskaudo širdį dėl Mimi.

Nė vienas iš darbininkų nekreipė į Sarą jokio dėmesio, tad ji vaikštinėjo aplinkui beveik valandą. Moteriai buvo labai smalsu užeiti vidun, tačiau ji nedrįso, todėl tik stovėjo lauke ir dairėsi. Staiga pamatė, kad lange stovi kažkoks vyras ir žvelgia žemyn į ją. Sara pamanė, kad dabar jau bus išprašyta. Po keleto minučių tas pats vyras pasirodė ant pagrindinių laiptų ir priėjo su klausiama išraiška veide. Tai buvo aukštas žmogus sidabriniais plaukais, apsivilkęs megztinį, džinsus ir apsiavęs darbinius batus. Tačiau jis neatrodė panašus į vieną iš darbininkų. Matyt, jis čia svarbus. Kai vyras priėjo arčiau, Sara pastebėjo brangų auksinį laikrodį ant riešo.

— Puis-jevous aider, mademoiselle?9 — mandagiai paklausė jis. Vyras Sarą kurį laiką stebėjo. Moteris neatrodė pavojinga, bet jis pamanė, gal ji kokia žurnalistė. Keliautojai čia retai užsukdavo, tačiau kartais pasirodydavo žiniasklaidos atstovai.

— Atleiskite. — Sara skėstelėjo rankomis ir susigėdusi nusišypsojo. — Je ne parle pas franqais. — Tai buvo vienintelė žinoma frazė — kad nesupranta prancūziškai. — Amerikietė, — pridūrė ji, ir vyras linktelėjo.

— Gal galiu kuo padėti? — paklausė jis dar kartą, jau angliškai. Jam labai parūpo, kas šioji moteris. — Ar ko nors ieškote? — Angliškai jis kalbėjo su akcentu, bet kitais atžvilgiais nepriekaištingai.

— Ne, — papurtė galvą Sara. — Aš tik norėjau pamatyti pilį. Ji labai graži. Prieš daug metų čia gyveno mano prosenelė.

— Ar ji buvo prancūzė? — susidomėjo jis. Tai buvo nepaprastai gerai atrodantis vyras, jau pradėjęs šeštą dešimtį. Jo veidas buvo raukšlėtas, bet gražus, ir atrodė protingas. Vyras įdėmiu žvilgsniu tyrinėjo Sarą.

— Ne. Ji buvo amerikietė ir ištekėjo už markizo. Markizo de Majaro. Jos vardas buvo Lili. — Sara tai pasakė lyg pateikdama savo įgaliojimus, o vyras nusišypsojo lyg leisdamas įeiti.

— Mano prosenelė taip pat čia gyveno, — šypsodamasis atsakė jis. — Taip pat mano senelė ir motina. Jos čia dirbo. Mano senelė greičiausiai dirbo jūsiškei.

— Prosenelei, tiesą sakant, — pataisė Sara, ir vyras linktelėjo. — Labai atsiprašau už tokį įsibrovimą. Aš tik norėjau pamatyti, kur ji gyveno.

— Nedaug žmonių čia užsuka, — vis dar tyrinėdamas Sarą pasakė vyras. Mūvėdama džinsus, avėdama sportinius batelius, per pečius persimetusi megztuką ir ilgus plaukus susirišusi kaspinu ji atrodė kaip jauna mergina. — Pilis buvo apleista daugiau kaip šešiasdešimt metų, — pasakė jis. — Nusipirkau ją praėjusiais metais, apgailėtinos būklės. Niekas pastatų nelietė nuo pat karo. Mes čia dirbame milžinišką darbą. Aš pats neseniai įsikrausčiau.

Sara linktelėjo ir nusišypsojo.

— Aš neseniai nusipirkau jos namą San Franciske. Jis milžiniškas, nors ir ne toks didelis kaip ši pilis. Išskyrus keletą kambarių palėpėje, jame niekas negyveno nuo 1930-ųjų, o grįžusi namo jau kraustysiuosi.

— Jūsų prosenelei tikriausiai labai patiko dideli namai ir vyrai, kurie galėdavo juos padovanoti. — Sara vėl linktelėjo. Tokia jau ta Lili. — Mudu labai panašūs, — rūpinamės abiem jos namais. — Tai išgirdusi, Sara nusijuokė, vyras taip pat. — Tikiuosi, ji mums už tai padėkotų. Gal norėtumėte užeiti pasižvalgyti vidun?

Vyras tikrai svetingas. Sara kurį laiką dvejojo, paskui linktelėjo. Be galo norėjo viską pamatyti ir paskui papasakoti Mimi, ir Džefui, ir mamai. Dabar galės visiems sakyti, kad matė.

— Aš užtruksiu tik keletą minučių. Nenoriu sukelti nepatogumų. Senelė sakė, kad buvo čia atvykusi, bet tada, kaip ir sakėte, pilis buvo apleista, langai užkalti. Kodėl čia taip ilgai niekas negyveno?

— Nebuvo paveldėtojų. Paskutinis markizas neturėjo vaikų. Kažkas pilį nusipirko po karo, bet ir tie žmonės neilgai trukus mirė, o šeima dėl jos ėmė peštis. Gal dvidešimt metų jie dėl to kovojo, bet taip niekas ir neapsigyveno. Galiausiai visi pilį tiesiog paliko, nes tie, kurie jos norėjo, mirė, o kitiems jos nebereikėjo. Pastatai jau daugelį metų buvo parduodami, bet neatsirado tokio kvailio, kuris juos pirktų. — Vyras nusijuokė ir įeidamas vidun pasisveikino su darbininkais.

Iš vidaus pilis atrodė tokia pat milžiniška ir šiek tiek niūri. Lubos buvo be galo aukštos, o į viršutinius aukštus vedė milžiniški laiptai. Ilguose koridoriuose Sara jau galėjo įsivaizduoti sukabintus protėvių portretus. Dabar ant sienų kabojo kilimai, o tarpuose kyšojo sieninės žvakidės. Paėjėjus giliau Sara išvydo pro aukštus langus krintančią saulės šviesą. Atrodo, jos namas San Franciske gražesnis ir šviesesnis, bet kur kas mažesnis. Kažkodėl ji pasijuto kaip urve ir nuliūdo. Čia gyvenimas visiškai kitoks. Sara vėl susimąstė, ar Lili buvo laiminga gyvendama su markizu. Juk čia viskas kitaip.

Naujasis pilies savininkas nusivedė Sarą aukštyn laiptais ir parodė milžiniškus miegamuosius, keletą bibliotekų, kurios buvo vis dar pilnos knygų. Svetainėje stovėjo didžiulis židinys — toks didelis, kad jame aukštas žmogus galėjo lengvai stovėti, ir šeimininkas pats tai pademonstravo, o paskui, lyg staiga prisiminęs, ištiesė ranką.

— Labai atsiprašau už nemandagumą. Esu Pjeras Peti. — Sara paspaudė ranką ir prisistatė pati. — Ne markizas de Majaras, — šyptelėjo jis. — Jūs esate markizo proanūkė, o aš tik valstiečio proanūkis, virėjos vaikaitis. Būdama jauna mano motina dirbo čia tarnaite. Nusipirkau šią pilį, nes mano šeima čia dirbo tol, kol čia gyveno Majarai. Iš pradžių jie tebuvo baudžiauninkai. Pamaniau, kad, nebelikus Majarų, pats laikas šičia apsigyventi Peti šeimai. Valstiečiai drėbti iš kietesnio molio, jie ir valdo pasaulį. — Tai pasakęs, jis garsiai nusijuokė. — Aš labai džiaugiuosi su jumis susipažinęs, Sara. Gal pasivaišinsite taure vyno?

Sara dvejojo, bet Pjeras nužingsniavo tiesiai į milžinišką senovinę virtuvę. Jos dar nespėjo atnaujinti. Šičia stovinti viryklė buvo mažiausiai aštuoniasdešimties metų senumo ir atrodė labai panaši į tą, kurią Sara visai neseniai išmetė.

Sara to nežinojo, bet Pjeras buvo vienas svarbiausių prekiautojų vynu Prancūzijoje. Gėrimus jis veždavo į įvairias pasaulio šalis, bet daugiausia į JAV. Vyras iš stovo ištraukė butelį ir Sara apstulbo pamačiusi pavadinimą ir derliaus metus. Tai buvo 1968 metų „Chateau Margaux“ vynas.

— Aš tais metais gimiau, — droviai šyptelėjusi pasakė Sara ir jau tiesė ranką paimti taurės.

— Vynas turėtų kiek pakvėpuoti, — atsiprašė Pjeras, o paskui nusivedė Sarą apžiūrėti kitos pastato dalies.

Į senovinę virtuvę jie grįžo po pusvalandžio. Kadaise tai buvo nuostabi vieta, bet dabar atrodė labai niūriai. Bevaikštinėjant Pjeras kalbėjo apie savo planus ir klausinėjo Saros apie namą. Ji ir pati mielai pasakojo, ką ten daro, kaip jai tai patinka. Išklojo visą Lili istoriją. Pjerui ji taip pat pasirodė be galo įdomi.

— Stebėtina, kad ji paliko savo vaikus, tiesa? Aš pats nė vieno neturiu, bet negaliu įsivaizduoti, kokia moteris galėtų taip pasielgti. Ar jūsų senelė jos dėl to nekenčia?

— Ji niekada nekalba apie savo motiną, bet kažin ar nekenčia. Senelė nedaug apie ją težino, nes buvo tik šešerių, kai ji pabėgo.

— Ji tikriausiai sudaužė savo vyrui širdį, — užjaučiamai tarė jis.

— Ko gero. Jis mirė maždaug po penkiolikos metų, bet praradęs turtus ir žmoną, kaip senelė sakė, tapo atsiskyrėliu ir galiausiai mirė iš sielvarto.

Pjeras papurtė galvą ir gurkštelėjo vyno.

— Kartais moterys taip elgiasi, — pasakė jis, žvelgdamas į Sarą. — Jos gali būti beširdės būtybės. Todėl niekada ir nevedžiau. Be to, kur kas smagiau, kai tau širdį sudaužo daug žmonių, o ne vienas. — Tai pasakęs, jis linksmai nusijuokė, Sara taip pat. Šitas vyras neatrodė taip, lyg jo širdis būtų sudaužyta: jau veikiau jis pats daužydavo širdis ir tuo džiaugdavosi. Pjeras buvo labai patrauklus vyras, charizmatiška asmenybė ir, be abejonės, itin vykęs verslininkas. Atstatydamas šią pilį, jis leido milžiniškus pinigus.

— Žinote, yra vienas žmogus, su kuriuo tikriausiai norėtumėte susipažinti, — susimąstęs tarė Pjeras. — Mano senelė. Ji dirbo virėja, kai čia gyveno jūsų prosenelė. Dabar ji devyniasdešimt trejų metų ir labai silpna, vaikščioti nebegali, bet viską prisimena taip, lyg tai būtų nutikę vakar. Jos atmintis vis dar nuostabi. Ar norėtumėte ją pamatyti?

— Taip, norėčiau. — Saros akys net sužibo.

— Ji gyvena už pusės valandos kelio nuo čia. Ar leisite man jus nuvežti? — paklausė jis statydamas taurę ant stalo ir nusišypsodamas.

— Ar nekiltų per daug sunkumų? Aš turiu vairuotoją, reikėtų tik pasakyti, kur važiuoti.

— Nejuokaukite. Man čia nėra ką veikti. Aš gyvenu Paryžiuje, tik atvažiavau čia keletui dienų patikrinti, kiek padaryta. — Jis jau buvo papasakojęs Sarai, kad darbai užtruks dar dvejus metus, nors pilis restauruojama jau nuo pernai. — Aš jus pats nuvešiu. Man patinka lankyti senelę, ji tik nuolat niurna, kad atvažiuoju per retai. Jūs davėte man gerą priežastį. Be to, ji nemoka angliškai. Aš jums išversiu.

Pjeras ryžtingai nužingsniavo koridoriumi, paskui žemyn laiptais, o Sara nusekė iš paskos, džiaugdamasi, kad jį sutiko ir kad turi galimybę susipažinti su moterimi, pažinojusia Lili. Ji tikėjosi, kad senelės atmintis iš tikrųjų tokia gera, kaip vyras sako. Sara norėjo turėti ką papasakoti Mimi. Tokios bus jos lauktuvės senelei. Taigi Sara buvo nuoširdžiai dėkinga Pjerui už pagalbą.

Jis paliko Sarą stovėti kieme, pasakęs, kad greitai sugrįš. Po penkių minučių jis grįžo važiuotas juodu „Rolls Royce“ nudengiamu stogu. Automobilis traukė akį. Pjeras save lepino. Gal jo protėviai ir buvo baudžiauninkai, bet šitas vyras akivaizdžiai buvo turčius.

Sara atsisėdo šalia, prieš tai paaiškinusi savo vairuotojui, kad ponas parveš ją į viešbutį. Norėjo vaikinui sumokėti, bet jis tepasakė, kad tai bus įskaičiuota į jos viešbučio sąskaitą. Po minutės abudu su Pjeru jau lėkė keliu. Vyras smagiai ją kalbino, klausinėjo apie gyvenimą ir darbą San Franciske. Sara pasakė, kad dirba teisininke, o jis paklausė, ar ji ištekėjusi. Sara atsakė, kad ne.

— Dar esate jauna, — šypsodamasis tarė jis. — Vieną dieną ištekėsite.

Jis tai pasakė beveik visažinio tonu, ir Sarai iš karto kilo noras prieštarauti. Šitas vyras jai patiko, labai maloniai su ja elgėsi. Ir kelionė prabangiu automobiliu po apylinkes buvo smagi — sunku būtų tokia nesimėgauti. Puiki balandžio diena — Sara Prancūzijoje, važinėjasi „Rolls Royce“ su labai patraukliu vyru, turinčiu nuosavą pilį. Visa tai atrodė toli nuo tikrovės.

— Kodėl manote, kad ištekėsiu? Jūs nevedėte. Kodėl aš turėčiau?

— Aaa... jūs viena iš jų, tiesa? Nepriklausoma moteris. Kodėl nenorite ištekėti? — Pjeras nudžiugo, kad mezgasi ginčas, jam akivaizdžiai patiko moterys. Sara numanė, kad moterys jį tiesiog dievina.

— Man to nereikia. Ir taip esu laiminga, — paprastai atsakė Sara.

— Ne, nesate, — patenkintas paprieštaravo Pjeras. — Prieš valandą sėdėjote sename „Renault“ neturėdama su kuo pasikalbėti. Viena keliaujate po Prancūziją. O dabar sėdite „Rolls Royce“, kalbatės su manimi, juokiatės ir žiūrite į visokias grožybes. Argi taip ne geriau?

— Aš nesu už jūsų ištekėjusi, — pabrėžė Sara. — Ir mums taip daug geriau, abiem. Ar nesutinkate?

Pjeras nusijuokė iš jos atsakymo. Sara jam patiko. Ji buvo protinga ir neieškojo žodžio kišenėje.

— Gal jūs teisi. O vaikai? Ar nenorite turėti vaikų? — Sara pažvelgė į jį ir papurtė galvą. — Kodėl? Dauguma žmonių savo vaikais labai džiaugiasi.

— Aš daug dirbu. Kažin ar būčiau gera motina. Neturiu laiko vaikams. — Patogus pasiaiškinimas.

— Tai gal per daug dirbate, — susiprotėjo jis. Prakalbo kaip Stenlis. Tačiau šitas vyras buvo kitoks. Jis žinojo, kaip iš gyvenimo pasisemti malonumų, ne tik dirbti. Jis atrado gyvenimo paslaptis, kurių Stenlis niekada nesužinojo.

— Gal, — atsakė Sara. — O jūs? Tikriausiai turėjote labai daug dirbti, kad užgyventumėte tokį turtą. — Pjeras nieko nepaveldėjo, viską užsidirbo savo rankomis, ir atsakydamas juokėsi.

— Kartais dirbu per daug. O kartais per daug žaidžiu. Man patinka ir tai, ir tai, viskas savo laiku. Turi daug dirbti, kad paskui galėtum žaisti. Pietuose turiu nuostabų laivą. Jachtą. Ar jums laivai patinka?

— Jau seniai nė vienu neplaukiojau. — Tiksliau, nuo koledžo laikų, kai su draugais plaukė į Martos Vynuogynų salą10, bet Sara buvo įsitikinusi, kad visi laivai, kuriais jai teko plaukioti, nė iš tolo neprilygtų tai jachtai.

Po kelių minučių automobilis pririedėjo prie senelės namų. Tai buvo daili, tvarkinga sodybėlė, aptverta tvorele, labai gražiai sutvarkyta. Priešais namelį augo rožių krūmai, o už jo buvo nedidukas vynuogynas. Pjeras išlipo iš automobilio ir mandagiai atidarė dureles Sarai. Su juo moteris jautėsi nepakartojamai, lyg būtų kino filme. Šiuo metu jos gyvenimas atrodė kaip filmas, o Sara viską tik stebėjo iš šalies. Ji buvo toli nuo San Francisko.

Pjeras paskambino į duris ir jas atidarė, tuo metu prie jų šluostydamasi rankas į prijuostę atskubėjo moteris. Ji pasikalbėjo su vyru ir mostelėjo ranka į sodą. Ta moteris buvo senelės slaugė. Pjeras pro užpakalines namelio duris nuvedė Sarą į sodą. Visas namas buvo pilnas traukiančių akį senų daiktų, o ant langų kabėjo gražios šviesios užuolaidos. Jis buvo mažas, bet puikiai tiko Pjero senelei. Ji sėdėjo sode vežimėlyje su ratukais žvelgdama į vynuogynus ir toli besidriekiantį kraštovaizdį. Senolė šioje šalies dalyje gyveno visą gyvenimą, o namelį prieš daug metų jai nupirko Pjeras. Močiutė čia jautėsi kaip rūmuose. Pamačius vaikaitį, jos akys sužibo.

— Bonjour, Piene! — laiminga sušuko ji, paskui nusišypsojo, pamačiusi Sarą. Senelė atrodė patenkinta ją matydama — jai patiko svečiai, o ypač anūkas. Jis buvo jos gyvenimo džiaugsmas, senoji juo didžiavosi. Tai buvo matyti.

— Bonjour, Mamie, — atsakė Pjeras, pristatė senelei Sarą ir paaiškino, ko ji čia atvyko. Močiutė žvelgė susidomėjusi ir linksėjo Sarai sveikindama atvykus. Jiedviem gyvai besikalbant, vėl pasirodė slaugė, nešina sausainiais ir limonadu. Visiems įpylė atsigerti, o ąsotėlį pastatė ant gretimo stalo. Sausainiai buvo tikras skanėstas.

Pjeras pasisuko į Sarą ir pritraukė arčiau dvi kėdes.

— Ji sako, kad gerai pažinojo jūsų prosenelę ir visada ją mėgo. Sako, kad ji buvo labai miela moteris. Mano senelė buvo tik septyniolikos ir dirbo paprasta tarnaite virtuvėje, kai Lili atvyko čia. Jūsų prosenelė buvo labai gera jai. — Per visą pokalbį senolė vadino ją madame la marquise. — Jūsų prosenelė po keleto metų padėjo senelei tapti virėja. Ji sako, jog ilgą laiką nė nenumanė, kad Lili turi vaikų, bet vieną dieną pamatė ją sode žiūrinčią į savo vaikų nuotraukas ir verkiančią. Bet vis dėlto ji čia visada buvo laiminga. Lili buvo linksmo būdo ir dievino savo vyrą. Markizas buvo tik keleriais metais vyresnis ir ją labai mylėjo. Senelė sako, kad jie buvo laimingi kartu. Jis visad juokdavosi, kai būdavo šalia jos. Visiems tapo labai sunku, kai atėjo vokiečiai. Kareiviai užėmė arklides ir dalį pilies. Visi priestatai buvo pilni vyrų, o jie kartais būdavo labai šiurkštūs ir vogdavo maistą iš virtuvės. Jūsų prosenelė su vokiečiais elgėsi maloniai, bet jų nemėgo. Senelė sako, kad Lili karo pabaigoje labai smarkiai susirgo. Nepadėjo jokie vaistai, jai darėsi vis blogiau, o markizas iš nerimo vos neišprotėjo. Man regis, ji susirgo tuberkulioze arba plaučių uždegimu, — pridūrė Pjeras.

Pasakojimas sujaudino abu, o ypač Sarą. Ji jau įsivaizdavo Lili laikančią Mimi ir jos brolio nuotrauką rankose ir raudančią. Tik dabar Sarai atėjo į galvą, kad Mimi brolis mirė tais pačiais metais kaip ir motina — 1945-aisiais, jau beveik pasibaigus karui. Aleksandras, jos buvęs vyras, taip pat mirė tais metais. Sunku net įsivaizduoti, kaip Lili išgyveno visus tuos metus negaudama jokių žinių iš savo vaikų ar kitų kadaise mylėtų žmonių. Dėl markizo moteris paliko visus, uždarė savo praeities duris ir niekada jų nebeatvėrė.

— Mano senelė sako, kad jūsų prosenelė, ilgai kovojusi su liga, galiausiai mirė, nors buvo dar labai jauna, — toliau vertė Pjeras. — Lili jai buvo pati gražiausia iš visų matytų moterų. Kai ji mirė, markizo niekas negalėjo paguosti. Senelė mano, kad jis nuo pat pradžių dalyvavo pasipriešinimo judėjime, nors niekas tikrai nežino. Po žmonos mirties jis vis dažniau dingdavo, gal rengdavo žygius su vietinėmis kuopomis. Vokiečiai nužudė jį visai netoli nuo čia. Jie pasiaiškino, esą markizas tą naktį ketino susprogdinti traukinį, tik nežinia, kiek čia tiesos. Jis buvo geras žmogus ir negalėjo žudyti nekaltųjų, tik vokiečius. Senelė mano, kad jis pats leidosi nušaunamas, nes buvo toks prislėgtas žmonos mirties. Taigi jis žuvo praėjus vos keliems mėnesiams po jos mirties. Abu jie palaidoti kapinėse netoli pilies. Galiu jus ten nuvesti, jei norite, — pasisiūlė Pjeras, ir Sara linktelėjo. — Senelė sako, kad visi labai liūdėjo po jų mirties. Vokiečiai tarnus toliau laikė pilyje ir vertė sunkiai dirbti, nes po markizo mirties ten įsikėlė komendantas. Bet vokiečiai galiausiai pasitraukė. Po karo visi tarnai iškeliavo į kitas vietas, ir pilis liko apleista. Paskui ją kažkas nupirko... o likusią istorijos dalį jūs žinote. Nepakartojama, — tarė Pjeras Sarai, o ji paėmė senolės rankas, savaip dėkodama. Senelė linktelėjo ir nusišypsojo — ji suprato. Ji buvo supratinga, kaip Pjeras ir pasakojo. Jos papasakota istorija bus dovana, kurią Sara galės parvežti Mimi. Saros senelė sužinos apie savo motinos metus, praleistus Prancūzijoje, apie jos paskutines dienas.

— Ačiū... merci... — tebelaikydama senolės rankas ištarė Sara. Šis žmogus buvo vienintelis ryšys tarp jos ir dingusios prosenelės, kurios namas dabar priklausė jai. Tą moterį du jos vyrai mylėjo taip aistringai, kad mirė ją praradę. Lili priklausė jiems abiem ir buvo jų abiejų, tačiau iš tikrųjų priklausė tik sau. Ši moteris buvo kaip graži paukštė, kurią galima mylėti, kuria galima grožėtis, bet tik ne uždaryti į narvelį.

Taip joms besėdint ir Sarai tebemąstant apie nepakartojamą Lili istoriją, Pjero senelė suraukė kaktą ir kažką pasakė. Vyras išklausęs linktelėjo ir pasisuko į Sarą.

— Mano senelė prisiminė dar šį tą apie Lili vaikus. Sako, kad dažnai matydavo ją rašant laiškus. Ji nežino, bet gali būti, kad tie laiškai buvo skirti jos vaikams. Berniukas, kuris nešiodavo paštą, sakė, kad jos laiškai iš Amerikos visada grįždavo. Laiškus jis atiduodavo pačiai madame la marquise į rankas, ji visada labai nusimindavo. Jis mano senelei papasakojo, kad šeimininkė juos perrišdavo kaspinais ir dėdavo į mažą dėžutę. Senelė sako tuos laiškus pamačiusi tik po markizės mirties. Ji rado tą dėžutę, kai padėjo tvarkyti jos daiktus, ir iš karto parodė markizui. Jis liepė laiškus išmesti, senelė taip ir padarė. Ji tiksliai nežino, bet mano, kad tai buvo jūsų prosenelės laiškai vaikams, visi grąžinti. Lili tikriausiai vylėsi su jais susisiekti, bet kažkas juos net neatplėštus išsiųsdavo atgal. Gal pirmasis vyras, vaikų tėvas. Jis tikriausiai ant jos labai pyko. Aš jo vietoje irgi pykčiau.

Visiems buvo sunku suvokti, kaip Lili iš aistros kitam žmogui galėjo palikti savo vyrą ir vaikus. Tačiau iš Pjero senelės pasakojimo buvo galima suprasti, kad moteris markizą labai mylėjo. Senolė sakė, kad daugiau niekada nematė taip stipriai vienas kitą mylinčių žmonių — iki pat mirties. Taip stipriai, kad dėl to būtų galima apleisti savo vaikus. Sara susimąstė, ar Lili kada nors to gailėjosi. Jei jau liejo ašaras žiūrėdama į nuotraukas ir saugojo grąžintus laiškus... Tačiau kad ir kaip sunku suprasti, meilė markizui tikriausiai buvo galingesnė ir nugalėjo. Ko gero, ją apėmusi aistra vertė nepaisyti sveiko proto. Lili dėl jo paliko visą savo gyvenimą, visus žmones, net vaikus. Ji iškeliavo į aną pasaulį taip jų ir nebepamačiusi. Sarai tai atrodė baisu. Turbūt ir Mimi, jos mylimai senelei.

Pjeras kurį laiką dar pakalbėjo su močiute, o paskui juodu išvažiavo. Sara dar kartą nuoširdžiai padėkojo. Diena buvo nepakartojama. Pakeliui atgal, kaip ir žadėjo, Pjeras užsuko į kapines. Majarų mauzoliejų rasti nebuvo sunku. Štai ir jie — Armanas, markizas de Majaras, ir Lili, markizė de Majar. Kai mirė, jam buvo keturiasdešimt ketveri, jai — trisdešimt devyneri. Markizas žuvo praėjus aštuoniasdešimčiai dienų po žmonos mirties — nepraėjo nė trys mėnesiai. Eidama iš kapinių Sara vis galvojo apie išgirstą pasakojimą ir jai buvo liūdna. Kažin kiek kartų Lili verkė dėl paliktų vaikų ir kodėl nebesusilaukė kūdikio su markizu. Gal vaikas būtų ją paguodęs, o gal, praradus du jau turėtus vaikus, jai būtų buvę pernelyg skaudu auginti dar vieną. Net tiek sužinojus, Lili visiems liks mįslė. Kas ją vedė, kas ji buvo, ką ji iš tikrųjų jautė ar ko nejautė, kuo rūpinosi ir ko ilgėjosi — paslaptys, nusineštos į kapą. Aišku kaip dieną, kad meilė markizui buvo galinga jėga. Sara žinojo, kad juodu susipažino diplomatų pobūvyje San Franciske prieš pat ekonomikos krizę. Kaip Lili nutarė su juo pabėgti, kada ir kodėl — niekas nežinojo ir niekada nesužinos. Gal ji buvo nelaiminga su Aleksandru, tačiau jis žmoną akivaizdžiai dievino. Bent jau vėliau jos širdis priklausė markizui, ir tik jam. Sara žinojo, kad turi ką papasakoti senelei ir motinai, nors Lili ir toliau liks mįslė. Iki pat dienų galo ji buvo aistringa ir be galo paslaptinga moteris. Grįžusi Sara ketino papasakoti Mimi apie jos mamos laiškus.

— Man atrodo, aš įsimylėjau jūsų prosenelę, — pakeliui į viešbutį šyptelėjęs pasakė Pjeras. — Ji tikriausiai buvo nepaprasta moteris, be galo aistringa, traukianti kaip magnetas ir, sakyčiau, net pavojinga. Vyrai ją taip mylėjo, kad dėl meilės pražuvo. Jie nebegalėjo gyventi, kai jos nebuvo šalia, — pasakė jis žvilgtelėjęs į Sarą. — Ar jūs irgi tokia pavojinga? — erzindamas paklausė.

— Ne, ne tokia, — Sara nusišypsojo savo geradariui. Dėl jo šita kelionė įgavo prasmę. Sara jautėsi taip, lyg pats likimas būtų juos suvedęs. Pažintis su Pjeru buvo neįkainojama dovana.

— O gal ir tokia, — pasakė jis sukdamas į keliuką viešbučio link. Sara padėkojo už gerumą ir kartu praleistą dieną.

— Niekada nebūčiau tiek sužinojusi, jei nebūčiau susipažinusi su jūsų senele. Labai ačiū jums, Pjerai. — Moteris jautė nuoširdų dėkingumą.

— Man taip pat buvo smagu. Tai bent istorija, — tyliai atsakė jis. — Senelė man to niekada nebuvo pasakojusi. Visa tai nutiko dar prieš man gimstant. — O tada, Sarai jau lipant iš automobilio, vyras staiga ištiesė ranką ir palietė jos riešą. — Rytoj grįžtu į Paryžių. Gal sutiktumėte su manimi pavakarieniauti? Čia yra tik maža užkandinė, bet ji visai nebloga. Labai džiaugčiausi jūsų draugija, Sara. Šiandien puikiai praleidau laiką.

— Aš taip pat. Ar jūs nuo manęs dar nepavargote? — Sarai atrodė, kad ji jau ir taip piktnaudžiauja Pjero svetingumu.

— Dar ne. Jeigu pavargsiu, parvešiu į viešbutį, — nusijuokė jis.

— Tada mielai.

— Nuostabu. Atvažiuosiu jūsų aštuntą.

Atsisveikinusi Sara užlipo laiptais į savo kambarį ir atsigulė ant lovos. Dabar reikėjo daug ką apmąstyti. Ji niekaip negalėjo išmesti iš galvos Lili. Jautėsi taip, lyg būtų jos apsėsta, ypač išklausiusi Pjero senelės pasakojimą. Vakare atvažiavęs jos paimti, Pjeras pasakė, kad irgi jaučiasi panašiai.

Jie nuvažiavo į nedidelę užkandinę, kur maistas buvo paprastas, bet skanus. Pjeras atsivežė butelį savo vyno. Visą vakarą jis linksmino Sarą pasakojimais apie savo keliones ir nuotykius, kuriuos patyrė jachta plaukiodamas po pasaulį. Šis vyras buvo įdomus pašnekovas, su kuriuo laikas neprailgsta. Kalbėdama su juo, juokdamasi Sara jautėsi kaip kitame pasaulyje. Abu gerai praleido vakarą. Pjeras buvo penkiolika metų vyresnis už ją, tačiau į gyvenimą žvelgė labai jaunatviškai — gal todėl, kad nebuvo vedęs ir neturėjo vaikų. Sakė, pats dar tebėra vaikas.

— O tu, brangioji mano, kaip matau, esi per daug rimta, — gerdamas paskutinę dar vienos nepaprastos rūšies vyno taurę, ėmė bartis jis. — Tau reikia daugiau linksmintis ir į gyvenimą žiūrėti paprasčiau. Sunkiai dirbi, o dabar dar žudaisi tame name. Tai kada tu žaidi?

Sara kurį laiką pagalvojo, o paskui patraukė pečiais:

— Nežaidžiu. Dabar mano žaidimas yra namas. Bet tu teisus. Aš tikriausiai per mažai linksminuosi. — Sara neklydo manydama, kad Pjero tuo niekas negalėtų apkaltinti.

— Gyvenimas trumpas. Tuoj pat pradėk linksmintis.

— Todėl ir esu čia, Prancūzijoje. Grįžusi kraustysiuos į Lili namą, — džiugiai tarė ji.

— Sara, tai ne Lili namas, o tavo. Saros namas. Ji jau nugyveno savo gyvenimą, darė tai, ką norėjo daryti, nesvarbu, ką įskaudino ar paliko. Toji moteris žinojo, ko nori, ir tai gaudavo. Iš visos šios istorijos galima taip spręsti. Neabejoju, kad ji buvo be galo graži, bet greičiausiai ir labai savanaudiška. Panašu, kad vyrai beprotiškai įsimyli savanaudės moteris, o ne tas, kurios yra malonios, geros ir gražiai su jais elgiasi. Nebūk per gera, Sara... Kitaip liksi įskaudinta.

Sara pagalvojo, ar Pjeras kada buvo įskaudintas, o gal pats skaudino kitus. Bet, matyt, dėl Lili jis neklysta. Juk ji paliko savo vaikus ir vyrą. Sarai iki šiol buvo sunku tai suprasti. O Mimi tikriausiai visai negalėjo to suvokti. Juk Lili buvo jos motina.

— Kas laukia tavęs namuose? — paklausė Pjeras, ir Sara susimąstė.

— Mano senelė, mama, draugai. — Tai sakydama ji pagalvojo apie Džefą. — Apgailėtina? — Buvo šiek tiek gėda pasakyti tai garsiai, bet Pjeras tą popietę tikriausiai ir pats suprato, kad Saros gyvenime vyro nėra, bet ji dėl to per daug nesirūpina. Turint galvoje jos išvaizdą ir amžių, jam tai atrodė neatleistina.

— Ne, miela. Net pernelyg miela. Man rodos, su savo vyrais turėtum būti kietesnė.

— Aš neturiu vyrų, — nusijuokė Sara.

— Turėsi. Kada nors sutiksi tinkamą.

— Ketverius metus turėjau netinkamą, — tyliai tarė moteris. Juodu su Pjeru jau tapo draugais. Sara pamėgo šitą vyrą, nors ir jautė, kad jis šiek tiek plevėsa ir palaidūnas. Tačiau jai Pjeras buvo geras, net tėviškas.

— Per ilgai. Ko tu nori? — Pjeras buvo pasirengęs priglausti ją po sparneliu. Jo akimis, Sara buvo nekalta. O jis pats atrodė kaip Kalėdų Senelis, klausiantis vaiko noro.

— Aš jau nebežinau, ko noriu. Draugijos, draugystės, juoko, meilės, kad kas nors pastebėtų, ką aš darau, kad kam rūpėtų tie patys dalykai. Kad manęs neskaudintų ir nenuviltų... kad su manimi gerai elgtųsi. Labiau už aistrą noriu gerumo. Noriu mylėti ir būti mylima.

— Daug prašai, — rimtai tarė jis. — Nežinau, ar gali tiek rasti.

— Jei ir randu, jie būna vedę, — abejingai atsakė Sara.

— O kas čia bloga? Aš tik su ištekėjusiomis ir bendrauju, — nusistebėjo Pjeras, ir abu nusikvatojo. Sara neabejojo, kad taip ir yra. Matyt, šitas vyras kartais būna blogas berniukas. Juk jis buvo per daug gražus, kad toks nebūtų, ir pakankamai turtingas, kad galėtų daryti ką nori ir dėl to nenukentėti. Pjeras buvo baisiai išlepęs. — Aš žmogus, klausantis sąžinės balso, — lyg niekur nieko staiga pasakė jis. — Jei toks nebūčiau, išversčiau tave iš kojų ir aistringai pamylėčiau. — Taip jis tik juokaudamas erzino ją, Sara tai žinojo. — Bet jei taip pasielgčiau, įskaudinčiau tave. Grįžusi liūdėtum, o aš to nenoriu. Tau visa kelionė būtų sugadinta. Noriu, kad grįžtum laiminga, — švelniai žvelgdamas į ją pasakė Pjeras. Jis elgėsi kaip globėjas, tai retai pasitaikydavo.

— Aš irgi. Ačiū, kad esi man toks geras. — Akyse kaupėsi ašaros. Sara galvojo apie Filą ir kaip niekšiškai jis elgėsi. Pjeras buvo geras žmogus. Tikriausiai todėl moterys jį ir mylėjo, nesvarbu, ištekėjusios ar ne.

— Susirask gerą vyrą, Sara. Tu to nusipelnei, — tyliai pasakė jis. — Gal tau taip ir neatrodo, bet tai tiesa. Nebešvaistyk laiko su netinkamais. Kitą kartą rasi reikiamą, — tarė kaip tikras draugas. — Jaučiu.

— Tikiuosi, esi teisus. — Tiesiog keista: Stenlis vis kartojo jai nešvaistyti gyvenimo per sunkiai dirbant, o dabar Pjeras jai liepia susirasti gerą vyrą. Jie tarsi mokytojai atsirado jos gyvenimo kelyje, kad išmokytų to, ką Sarai reikėjo žinoti.

— Ar norėtum rytoj su manimi važiuoti atgal į Paryžių? — veždamas ją į viešbutį paklausė Pjeras.

— Ketinau grįžti traukiniu, — dvejodama atsakė Sara.

— Nebūk kvaila, negi su tais bjauriais smirdančiais žmogėnais? Nejuokauk. Kelias ilgas, bet gražus. Man patiktų tavo draugija, — paprastai pasakė jis. Atrodė, kad iš tikrųjų taip ir mano.

— Tada norėčiau. Bet tu man ir taip jau buvai per geras.

— Gerai, rytoj bent valandą pabūsiu nesukalbamas. Ar tada pasijusi geriau? — vėl paerzino jis.

Pjeras pasakė atvažiuosiąs jos paimti devintą valandą, kad penktą popiet jau būtų Paryžiuje. Apgailestaudamas pasakė, kad tą vakarą jau yra sutaręs susitikti su draugais, bet mielai pakviestų ją vakarieniauti kitą vakarą. Sara nudžiugusi sutiko.

Kartu važiuoti buvo nepaprastai smagu. Papietauti Pjeras užsuko į žavų restoraną, ten visi jį pažinojo, nes, matyt, vyras dažnai čia sustodavo pakeliui į Dordonę. Sarai buvo be galo smagu ir gera, kaip ir praėjusią dieną. Valandos bėgo kaip minutės, ir juodu pasiekė Paryžių Sarai nespėjus nė apsidairyti. Pjeras pažadėjo paskambinti ir prieš nuvažiuodamas pabučiavo į abu skruostus. Lipdama viešbučio laiptais Sara jautėsi kaip Pelenė. Karieta vėl virto moliūgu, liokajai — trimis baltomis pelėmis, o ji lipo laiptais tempdama lagaminą ir galvodama, ar pastarosios dvi dienos buvo tikrovė. Norėjo įsižnybti, kad įsitikintų. Apie Lili ji sužinojo viską, ką norėjo, matė pilį ir prosenelės amžinojo poilsio vietą, net susirado naują draugą. Be galo sėkminga kelionė.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Likusias atostogų dienas Paryžiuje Sara leido apžiūrinėdama paminklus, bažnyčias, muziejus, valgydama užkandinėse ir gurkšnodama kavą kavinėse. Vaikščiojo gatvėmis, po parkus, žvilgčiojo į sodus, tyrinėjo antikvarinius daiktus. Padarė viską, ko troško, ir prieš išvykstant jau atrodė, kad Paryžiuje prabėgo visas mėnuo.

Vieną vakarą Sara pavakarieniavo su Pjeru „Tour d’Argent“ restorane, paskui šoko, ir pamanė, kad kaip gyva neleido laiko taip smagiai. Savo aplinkoje Pjeras buvo tikrai žavingas, ir tikrai palaidūnas, nors jos ir neviliojo. Išleidęs Sarą prie viešbučio ketvirtą valandą ryto, jis vėl pakštelėjo į abu skruostus. Vyras pasakė, kad mielai dar kartą pasimatytų su ja, bet turi vykti į Londoną susitikti su klientais. Jis jau ir taip daug padarė, kad Saros kelionė būtų sėkminga. Ji pažadėjo atsiųsti Lili namo San Franciske nuotraukas, o jis savo ruožtu — pilies nuotraukas, kurias būtų galima perduoti Mimi. Be to, Sara privertė jį pažadėti, kad atskridęs paskambins, jei kada atskristų į San Franciską. Moteris nė neabejojo, kad jis tikrai paskambintų. Jie abu nuoširdžiai džiaugėsi vienas kito draugija, ir iš Paryžiaus Sara išvyko žinodama, kad ten turi draugą.

Išsiregistruodama iš viešbučio ir sėsdama į taksi, Sara jautėsi tarsi paliekanti namus. Dabar ji suprato, kodėl Mari Luiza nori čia grįžti. Ji ir pati taip pasielgtų, jei tik galėtų. Paryžius — stebuklingas miestas, o čia praleistos dienos buvo geriausios gyvenime. Dabar nebeatrodė taip svarbu, kad Sara čia atvyko viena. Dabar ji nebesijautė vargšė, atvirkščiai, jautėsi praturtėjusi. O ausyse skambėjo Pjero — ir Stenlio — žodžiai „susirask sau gerą vyrą“. Lengviau pasakyti nei padaryti. Tačiau neturėdama „gero vyro“ ji vis dar turėjo save, o tai kol kas atrodė visai neblogai. Sara norėjo dar grįžti į Paryžių. Šiame mieste buvo viskas, ko ji tikėjosi, ir dar daugiau.

Per visą kelionės laiką Sara sulaukė tik dviejų žinučių nuo Džefo. Vieną jis parašė iškilus nedidelių keblumų dėl elektros, o kitoje pranešė, kad nupirko naują šaldytuvą, anksčiau užsakytasis nepasirodė. Džefo elektroniniai laiškeliai buvo trumpi. O kolegos iš darbo išvis su ja nesusisiekė. Dvi savaitės buvo tikros atostogos, ir nors išvažiuoti buvo gaila, Sara jautėsi pasirengusi grįžti. Ji nesiveržė grįžti į darbą, bet negalėjo sulaukti, kada gi kraustysis į naująjį namą. Džefas rašė, kad pastatas jau laukia šeimininkės.

Lėktuvas iš Šarlio de Golio oro uosto pakilo ketvirtą, taigi šeštą valandą vietos laiku Sara jau buvo San Franciske. Pasitaikė graži, šilta balandžio diena. Buvo penktadienis. Sara turėjo kraustytis pirmadienį, o į darbą grįžti antradienį. Prieš akis dar buvo visas savaitgalis — galės susidėti likusius daiktus, gal net kai ką pati pervežti. Savaitgalį Sara jau norėjo nakvoti naujajame name, nors naujus baldus turėjo atvežti pirmadienį, gegužės pirmąją, kaip Džefas ir žadėjo. Jis viskuo pasirūpino.

Sara nekantravo, kada gi galės senelei papasakoti, ką matė ir sužinojo, bet motina elektroniniu laišku pranešė, kad Mimi su Džordžu vis dar Palm Springse. Pati Odrė su draugėmis Niujorke buvo surengusi šokių vakarą. Motina tapo tikra šiuolaikinių technologijų žinove ir dievino savo elektroninį paštą. Sarai tai vis dar atrodė juokinga. Kažin ar motina vis dar susirašinėja su Tomu, gal viskas jau seniai baigėsi. Draugauti per atstumą nėra lengva. Sara tai išbandė jau koledže, ir jai nepatiko. Nuo to laiko toli gyvenantys vyrai jai atrodė netinkami.

Oro uoste Sara sėdo į taksi ir parvažiavo į senąjį butą. Įėjus pro duris jis pasirodė baisesnis nei bet kada. Sara jau jautėsi ten nebegyvenanti ir negalėjo sulaukti, kada pagaliau ištrūks. Bute stovėjo dėžės su daiktais, sukrautais dar prieš išskrendant, o visa kita tiesiog gulėjo krūvose kur pakliuvo. Antradienį turi ateiti labdaros darbuotojai, jie išsineš viską, ko Sara nepasiims. O daug išsinešti ji neketino. Moteris beveik gėdijosi visa tai atiduoti labdarai. Per šešis mėnesius, nuo tada, kai nusipirko namą, ji tarsi suaugo.

Tą vakarą Sara paskambino motinai pranešti, kad grįžo. Odrė kažkur skubėjo, prisipažino, kad jau lekia pro duris. Ji važiavo į Karmelą11, praleis ten savaitgalį. Atrodo, pastaruoju metu ji daug keliavo ir linksminosi. Motina pasakė, kad Mimi turėtų grįžti trečiadienį. Sara ketino kitą savaitgalį visus sukviesti vakarienės naujajame name. Be to, po viešnagės Dordonėje ji turėjo tiek daug papasakoti Mimi.

Sara nustebo tą vakarą nesulaukusi Džefo skambučio. Jis žinojo, kada ji grįžta, bet greičiausiai buvo užsiėmęs. Moteris užmigo anksti — vis dar gyvendama Paryžiaus laiku — ir penktą valandą ryto pabudo trykšdama energija. Atsikėlusi nusiprausė po dušu, apsirengė, išgėrė puodelį kavos ir šeštą valandą iškeliavo į namą. Buvo gražus saulėtas rytas.

Atsirakinusi duris ir įėjusi vidun Sara pasijuto tarsi jau seniai čia gyvenanti. Su malonumu viską apėjo ir apžiūrėjo. Visi šviestuvai veikia, santechnika sutvarkyta. Raižiniai tiesiog švytėjo. O naujoji virtuvė buvo nuostabi — dar gražesnė, nei Sara tikėjosi. Šaldytuvas pasirodė dar geresnis nei anksčiau išrinktas. Kitą savaitę Sara ketino pradėti dažyti mažesnius kambarius, o profesionalūs dažytojai po dviejų savaičių pradės dirbti didžiuosius. Birželį namas bus beveik baigtas. Smulkius darbus Sara buvo nusprendusi daryti pati, neskubėdama, ruošėsi ieškoti baldų antikvariatuose ir aukcionuose. Taip ji užtruks ilgiau, bet sutaupys pinigų. Džefo dėka daug kas jau ir taip kainavo kur kas mažiau. Liftas gali palaukti, nes jo nelabai ir reikia. Džefas net pakvietė sodininką, kuris dirbo jo ir Mari Luizos sode Potrero Hile. Piktžolės buvo nušienautos, o aplink namą net buvo pasodintos tvarkingos gėlių lysvės ir gyvatvorės.

— Oho! — sėsdamasi prie savo naujo stalo virtuvėje šūktelėjo Sara. — Dukart oho! — Ji švytėjo iš laimės. Viskas buvo tiesiog puiku.

Po dviejų valandų sučirškė durų skambutis. Sara žvilgtelėjo pro šoninį langelį ir pamatė, kad ten stovi Džefas su dviem puodeliais kavos iš „Starbucks“.

— Ką čia veiki tokį ankstyvą rytą? — šypsodamasis paklausė. Jis atrodė laimingas ir atsipalaidavęs, padavė Sarai puodelį dvigubo kapucino su neriebia puta — tokio, kokį ji labiausiai mėgo.

— Aš vis dar esu kitoje laiko juostoje. — Tačiau iš išraiškos veide Džefui buvo aišku, kad ji labai patenkinta.

— Ar smagiai praleidai laiką?

— Nuostabiai... Ir virtuvė atrodo nepakartojamai, — tarė Sara, o Džefas nusekė jai iš paskos apsižvalgyti. Prieš dieną čia lankėsi valytojų brigada, kad atėjus Sarai viskas atrodytų be priekaištų. Kaip pats pajuokavo, buvo suteiktos visos paslaugos.

Juodu gurkšnojo kavą ir jaukiai šnekučiavosi, bet staiga Džefas juokais paklausė, ar Sara Paryžiuje nesutiko Mari Luizos. Toks klausimas ją sutrikdė.

— Ne. Ar ji vėl išvyko? Argi ne per ankstyvos vasaros atostogos?

— Ji neatostogauja. Ji mane paliko. — Tai sakydamas, jis pažvelgė Sarai į akis.

— Ji tave paliko? — priblokšta perklausė ji. — Nori pasakyti, tikrai paliko, ar tik išskrido kelias savaites pasibastyti po Paryžių?

— Išsikraustė. Išsipirksiu jos įmonės dalį. Be to, parduodame namą. Neįstengsiu ir to iš jos išpirkti. Pinigus už savo namo pusę galiu panaudoti išpirkdamas įmonę. Aš parduodu jos namo dalį už ją. — Tai sakydamas Džefas atrodė ramus. Sara tegalėjo įsivaizduoti, kaip jis iš tiesų jaučiasi. Keturiolika metų šuniui ant uodegos — nelengvas kąsnis. Bet jis puikiai tvardėsi. Tam tikra prasme nuo tokios atomazgos jam palengvėjo.

— Užjaučiu, — švelniai tarė Sara. — Kaip tai nutiko?

— Jau seniai buvo metas. Ji vaikščiojo paniurusi nuo tos dienos, kai grįžo. Nemanau, kad su manimi buvo laiminga. Tikriausiai ne, — kreivai šyptelėjo jis, — kitaip būtų pasilikusi.

Nors Džefas tvardėsi ir žinojo, kad taip geriau, jam vis tiek buvo skaudu. Su Mari Luiza jie kivirčijosi nuo Kalėdų. Jis jau buvo pavargęs nuo visko ir jautė tam tikrą palengvėjimą, kad tai baigėsi.

— Tikriausiai ji išvyko ne dėl tavęs, — guodė Sara. — Tokia jau ji buvo, nenorėjo čia gyventi.

— Prieš keletą metų aš jai net pasiūliau kraustytis kartu į Europą. Bet jai ir taip buvo negerai. Ji nelaimingas žmogus. Per daug pikta. — Mari Luiza pikta išliko iki paskutinės minutės, o išeidama trenkė durimis. Džefas nenorėjo, kad pabaiga būtų tokia. Tačiau ji nemokėjo kitaip. Skirtingi žmonės iš namų išeina nevienodai — vieni ramiai, kiti pykdami. — O kaip tu? Ar Paryžiuje sutikai svajonių vyrą? — Džefas atrodė kiek sunerimęs.

— Susiradau draugą. — Ir Sara papasakojo jam apie kelionę į Majarų pilį, pažintį su Pjeru Peti ir jo senele, išklojo viską, ką matė ir girdėjo. Ausyse tebeskambėjo Pjero žodžiai: „Grįžk ir susirask sau gerą vyrą.“ Tačiau Džefui ji apie tai neužsiminė. Jis turėjo užtektinai rūpesčių ir tikriausiai vis dar jautėsi įskaudintas Mari Luizos. Sara panašiai jautėsi išsiskyrusi su Filu. Ji žinojo, kad taip geriau, bet vis tiek buvo skaudu.

— Aš gerai praleidau laiką, — tyliai pasakė ji baigdama gerti kavą. Nenorėjo to pabrėžti. Kol jos nebuvo, Džefui atėjo nelengvi laikai.

— Numaniau, kad tu neliūdi. Neparašei nė vieno elektroninio laiško, — liūdnai šyptelėjo jis. Buvo dėl to kiek sunerimęs.

— Mėgavausi kiekviena akimirka ir maniau, kad tu labai užsiėmęs.

Sara dar kartą išreiškė užuojautą dėl išsiskyrimo su Mari Luiza, o paskui jie apėjo namą ir Džefas parodė visas naujoves. Kaip ir buvo žadėta, per dvi savaites daug kas sustojo į savo vietas.

— Šiąnakt miegosiu čia, — išdidžiai pasakė Sara.

Džefas nusišypsojo matydamas, kokia ji laiminga. Moteris atrodė geriau nei bet kada ir jis džiaugėsi, kad ji grįžo namo. Džefas pasiilgo Saros, ypač pastarosiomis dienomis. Mari Luiza išvažiavo prieš savaitę, bet jis nenorėjo apie tai rašyti Sarai. Be to, ir pačiam reikėjo laiko susitaikyti. Vis dar atrodė keista grįžti į tuščius namus. Prancūzė išsivežė viską, ką norėjo, o visa kita liepė pasilikti arba parduoti. Toji moteris niekam nejautė prisirišimo, net jam. Tai ir buvo skaudžiausia. Keturiolika metų, šiaip ar taip, ilgas laikas. Taigi prisitaikyti teks prie daug ko. Pirmąsias kelias naktis Džefas beveik juokėsi iš savęs, nes suprato, kad pasiilgo barnių. Keturiolika metų tai buvo jų santykių esmė.

— Ką šiandien žadi veikti? — paklausė jis.

— Krautis daiktus. Kai ką atvešiu čia. Noriu pradėti gabenti drabužius. — Ne tiek jau daug Sara jų turėjo. Ir tų nemažai atsikratė. Dabar ji be gailesčio metė lauk viską, ko nebenorėjo ar nebereikėjo.

— Gal reikia pagalbos? — viltingai paklausė Džefas.

— Elgiesi mandagiai ar iš tikrųjų nori padėti? — Sara žinojo, kad jis turi darbų.

— Iš tikrųjų. — Ką gi, jis nebuvo toks užsiėmęs, kaip Sara manė, ir norėjo padėti.

— Tada pagalbos reikia. Galime kai ką atvežti, kad galėčiau šiąnakt nakvoti. Daugiau neketinu nakvoti savo bute. — Viskas baigta. Ir praėjusią naktį Sara nenorėjo būti ten. Į namą Skoto gatvėje jau buvo atvežta lova — nuostabi, beveik mergaitiška, su rausva galvūgalio lenta. Beveik verta Lili.

Taigi Džefas kartu nuvažiavo į Saros butą, padėjo nešioti glėbius drabužių ir daugybę dėžių, jie net keturis kartus vežė daiktus abiem automobiliais. Paskui jis padėjo visus daiktus sunešti viršun į miegamąjį. Darbas jį ramino. Sara matė, kad jis išsiblaškęs. Vyras vis dar atrodė kiek pritrenktas.

— Kaip manai, ar ji šį kartą sugrįš? — paklausė Sara, kai abu susėdo užkąsti. Ji buvo alkana kaip vilkas, bet pastebėjo, kad Džefas valgo nedaug.

— Na jau ne, — žaisdamas su sumuštiniu rankose abejingai atsakė jis. Sara savąjį sukimšo per dvi minutes. — Abu nutarėme, kad reikia viską baigti. Jau seniai reikėjo. Buvome per daug užsispyrę ir bailūs, kad vienas kitą paleistume. Džiaugiuosi, kad šį kartą pavyko. Šią savaitę imsiuosi namo pardavimo. — Sara žinojo, kaip Džefas tą namą mylėjo ir kiek daug ten dirbo, ir gailėjo jo. Tačiau už pastatą Džefas gaus nemažą pelną, šiokia tokia paguoda. Jis sakė, kad Mari Luiza nori gauti viską iki paskutinio cento. Už įmonės dalį Džefas jai sumokės nemažą sumelę.

— Kur tu gyvensi? — paklausė Sara.

— Nusipirksiu butą kur nors Pasifik Heitse, arčiau biuro. Taip bus protingiau. — Biuro Potrero Hile nepavyko įkurti, nes ten klientams būdavo per toli važiuoti. — Gal man reikėtų perimti taviškį.

— Liaukis. Tau jis nepatiktų. Baisus. — Nors apstatytas jo baldais atrodytų šiek tiek geriau.

— Rytoj eisiu pasižiūrėti keleto butų. Gal nori prisidėti? — Atrodė, kad Džefas jaučiasi be galo vienišas ir neranda sau vietos. Tai normalu. Mari Luiza retai su juo būdavo, bet dabar, žinant, kad ji nebegrįš, viskas buvo kitaip. Kad ir kaip sunku buvo kartu, dabar liko tuštuma ir jis dar neišmanė, kaip ją užpildyti. Mari Luiza dabar buvo kaip trūkstama galūnė — skaudėjo, bet buvo galima gyventi ir be jos.

— Mielai eičiau kartu. Ar neketini pirkti kito namo?

— Dar ne dabar. Pirma noriu leisti nusėsti senoms dulkėms, parduoti senąjį ir pažiūrėti, ką pavyks gauti. Sumokėjus jai už įmonės dalį, tikriausiai liks dar pakankamai pinigų nusipirkti neblogą naują butą. Bet aš neskubu.

— Protingas sprendimas, — pritarė Sara. Džefas su Mari Luiza elgėsi protingai, buvo praktiškas ir dosnus — kaip jam ir būdinga.

Vėliau Džefas padėjo Sarai perkraustyti daugiau daiktų. Užtruko gana ilgai, taigi vakarienei abu užsisakė kinų maisto į namus, o paskui jis išėjo. Vyras grįžo kitą rytą, jie ruošėsi eiti apžiūrėti butų.

— Kaip praėjo pirmoji naktis? — paklausė Džefas. Šįryt jis šypsojosi ir atrodė kur kas geriau negu vakar, nors ir tada džiaugėsi ją matydamas. Kol Sara buvo Paryžiuje, jis jos labai pasiilgo. Per keletą mėnesių jie tapo tikrai artimais draugais.

— Pasakiškai. Dievinu savo naują lovą, o vonia nenupasakojama. Joje galėtų mirkti dešimt žmonių. — Sara visą naktį jautėsi esanti namie. Toks jausmas lydėjo nuo tada, kai tą namą pamatė pirmą kartą, o dabar jis tapo tikrove. Svajonė pagaliau išsipildė.

Tą popietę jie rado butą Džefui — mažą ir patogų. Ne kažin kas, bet butukas bent jau buvo švarus, geros būklės ir tik už kvartalo nuo biuro. Šalia net buvo nedidelis sodelis. Be to, butas buvo už keturių kvartalų nuo namo Skoto gatvėje. Taigi vieta puikiai tiko. Buvo ir židinys, kuris labai patiko Džefui. Išėjus jis Sarai prisipažino, kad po šitiek metų name bus keista kraustytis į butą.

Paskui parvežė Sarą namo ir grįžo krautis daiktų. Vakare paskambino.

— Kaip laikaisi, Džefai? — paklausė Sara.

— Gerai. Liūdnoka krauti daiktus. Ką galėsiu, parduosiu su namu, bet man atrodo, kad vis tiek turėsiu daug ką padėti į sandėliuką. — Naujasis išsinuomotas butas buvo mažas, bet kol kas jis tokio ir norėjo. Džefas sakė, kad kada nors nusipirks kitą namą, bet ne dabar. Per greitai. Sara taip pat jautėsi keistai. Jie penkis mėnesius flirtavo, keletą kartų aistringai pasibučiavo ir ji nebežinojo, kokie yra dabartiniai jųdviejų santykiai. Nežinojo ir jis. Po tų penkių mėnesių jie jau buvo geri draugai, ir staiga Džefas tapo laisvas. Dabar abu lėtai ir be galo atsargiai artėjo vienas prie kito. Sara nenorėjo gadinti draugystės dėl romano, kuris galbūt ilgai netruks, ar apsunkinti tokio nuoširdaus bendravimo.

Po to vakaro jie nebesikalbėjo iki antradienio. Tą dieną Sara jau buvo grįžusi į darbą biure. Džefas paskambinęs pasakė, kad netoliese turės susitikti su klientu, ir pakvietė kartu papietauti. Pirmą valandą Džefas jau laukė „Big Four“ restorane. Jis vilkėjo trumpą sportinį švarką ir laisvas kelnes, atrodė labai patraukliai. Sara, kaip visada, švarko atlape segėjo jo dovanotą segę.

— Norėjau tavęs kai ko paklausti, — įpusėjus pietums atsargiai pradėjo jis. Šis klausimas buvo susitikimo esmė, bet Sara nieko neįtarė. — Ką manytum apie pasimatymus? — Ji nesuprato klausimo.

— Apskritai, konkrečiai ar kaip apie visuomeninį reiškinį? Dabar net nežinau, ar pamenu, kaip tai daroma. — Sara nebuvo pasimatyme jau keturis mėnesius, nuo tada, kai išsiskyrė su Filu, ar visus ketverius metus. — Kiek primiršau.

— Ir aš. Turėjau galvoje konkrečiai mus.

— Kaip mus? Dabar?

— Na, gerai. Jeigu norėtum, galėtum šį susitikimą laikyti pasimatymu. Pavadintume jį pirmuoju. Bet aš daugiau galvojau apie vakarienes, kiną, bučinius... — Na, apie tai, ką žmonės daro per pasimatymus. — Sara nusišypsojo. Džefas atrodė nervingas. Sara paėmė jo ranką.

— Man patinka ta dalis, kai bučiuojamasi. Bet vakarienės ir kinas irgi būtų visai nieko.

— Tai gerai, — lengviau atsikvėpdamas atsakė jis. — Tuomet šį susitikimą laikysime pirmuoju pasimatymu ar tik bandymu?

— Nė nežinau. O ką tu manai?

— Sakyčiau, bandymas. Reikėtų pradėti nuo vakarienės. Gal rytoj?

— Puiku, — šypsodamasi atsakė ji. — O ar esi užsiėmęs šį vakarą?

— Nenorėjau pasirodyti įžūlus ar pernelyg degantis noru.

— Tau gerai sekasi.

— Džiaugiuosi. Atvirai sakant, nedariau to jau keturiolika metų. Kai pagalvoji, jau pats laikas būtų. — Džefas plačiai nusišypsojo priešais sėdinčiai Sarai, o išeidami iš restorano jie susikibo rankomis. Jis palydėjo ją iki darbo, o aštuntą vakare pasitiko prie namų. Juodu nuėjo į nedidelį itališką restoranėlį Filmoro gatvėje, kuris buvo vos už kelių minučių kelio. Šitas rajonas ir Džefui taps savas, kai tik jis persikraustys.

Po vakarienės vyras vėl palydėjo Sarą namo, o sustojęs prie įėjimo pabučiavo.

— Tai bus pirmasis oficialus mūsų pasimatymas. Sutinki?

— Visiškai, — sušnibždėjo Sara, ir Džefas dar kartą ją pabučiavo. Paskui ji atsirakino duris, jis pabučiavo ją paskutinį kartą ir įsėdęs į automobilį šypsodamas nuvažiavo namo. Dabar galvojo, kad Mari Luiza grįždama į Paryžių padarė jam didžiausią paslaugą pasaulyje.

Lėtai lipdama laiptais į savo miegamąjį, Sara vėl prisiminė Pjero žodžius. „Susirask sau gerą vyrą. Tu to nusipelnei.“ Be jokios abejonės, širdyje ji žinojo, kad tokį jau rado.

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Pirmąją vakarienę Skoto gatvėje Sara surengė kitą savaitgalį. Ji pakvietė Mimi su Džordžu, motiną, Džefą ir padengė stalą savo naujojoje virtuvėje. Sara ketino jį pristatyti kaip architektą, kuris padėjo darbuotis name, bet kol kas neužsiminti, kad juos sieja artimesni santykiai. Viskas dar atrodė labai nauja, ir moteris nebuvo pasiruošusi tuo dalytis. Tačiau tai buvo gera proga visiems šeimos nariams su juo susipažinti. Išvakarėse Džefas telefonu prisipažino, kad jaudinasi. Sara tegalėjo nuraminti sakydama, kad motina turėtų gerai elgtis, senelė apskritai yra nuostabi, o su Džordžu lengva bendrauti. Džefą tai tik šiek tiek nuramino. Pirmasis susitikimas jam buvo labai svarbus ir jis nenorėjo visko sugadinti.

Tą savaitę Sara su Džefu buvo susitikę tris kartus. Vieną vakarą jis užsuko nešinas kario troškiniu (aštriu sau, švelniu jai), kai Sara jau buvo pradėjusi dažyti savo kambarį. Kai Džefas pasirodė, jos plaukai buvo aptaškyti rausvais dažais. Jis juokdamasis parodė, kaip reikėtų dirbti, o galiausiai liko padėti. Valgį juodu prisiminė tik vidurnaktį, bet rytą, kai Sara pabudusi nuskubėjo patikrinti spalvos, kambarys atrodė labai gražiai. Matinė rausva spalva, kaip ji ir norėjo, dailūs lygūs potėpiai.

Džefas užėjo ir kitą dieną, tuomet Sara paruošė vakarienę. Abudu užsiplepėjo apie užsienio šalių filmus, namų puošimą, politiką ir kitką, todėl nieko daugiau nenuveikė, užtat smagiai praleido laiką. O penktadienį jis nusivedė naująją draugę pavakarieniauti ir į kiną — kaip pats pasakė, kad „išlaikytų pasimatymų režimą“. Jie skaniai pavalgė prancūzų restorane Klemento gatvėje, o paskui nuėjo į kiną pažiūrėti gero trilerio. Abiem patiko. Filmas buvo ne iš geriausių, tačiau jiems buvo gera leisti laiką kartu, o grįžę namo jie dar ilgai bučiavosi. Nors ir dažnai matydavosi, jųdviejų santykių raida buvo lėta.

Džefas su Sara buvo ir šeštadienį, jie vėl dažė kambarius. Vėliau jis padėjo Sarai padengti stalą pirmajai vakarienei su šeima. Ji paruošė ėriuko koją su bulvių koše ir salotomis. Džefas atnešė sūrio pyragą ir prancūziškų raguolių. O vidury pastačius didelę vazą su gėlėmis stalas atrodė labai dailiai. Viskas buvo kaip reikiant, o virtuvė atrodė nuostabi. Sara jau negalėjo sulaukti, kada gi pasirodys Mimi su motina. Ji tiesiog degė noru papasakoti, ką Prancūzijoje sužinojo apie Lili ir apie pažintį su Pjero senele. Likimas juos suvedė ne veltui.

Mimi su Džordžu atvyko pirmieji. Ji atrodė laiminga ir miela kaip visada. Senelė pasakė Džefui, kad labai džiaugiasi pagaliau su juo susipažinusi ir kaip puikiai jis padėjęs jos anūkei tvarkyti šitą namą. Visi nuėjo tiesiai į virtuvę, nes visur kitur, išskyrus Saros lovą, nebuvo net ant ko sėdėti. Vos išvydusi vietoj senųjų sandėliukų įrengtą virtuvę, Mimi iš džiaugsmo suplojo rankomis:

— Dievuliau! Kaip čia gražu! Kaip gyva nesu mačiusi tokios didelės virtuvės!

Pro langą buvo matyti gražus sodo vaizdas. Baldai, pagaminti iš švytinčio balto granito, su balinto medžio durelėmis, buvo labai sumaniai išdėstyti, o didžiulis apskritas stalas, rodėsi, stovi pačiame sode. Mimi be galo patiko viskas, ką pamatė.

— Prisimenu senąją virtuvę, kai dar buvau vaikas. Ta vieta buvo tamsi ir niūri, bet ten dirbantys žmonės man visada buvo labai geri. Aš vis pabėgdavau nuo savo auklės ir slėpdavausi virtuvėje, o jie man duodavo sausainių.

Senutė nusijuokė tai prisiminusi. Atrodė, kad ji nė trupučio nenusiminė čia grįžusi. Atvirkščiai, šitame name ji atrodė labai laiminga. Ji išsivedė Džefą aprodyti viso namo ir, įsikibusi jam į parankę, pasakojo prisiminimus ir istorijas. Jiems vis dar tebevaikštant po viršutinius aukštus, į duris paskambino motina ir Sara įleido ją vidun. Odrė vos gaudydama kvapą atsiprašė už vėlavimą.

— Nevėluoji, mama. Mimi ką tik atėjo. Dabar išsivedė mano architektą į ekskursiją. Džordžas palaiko man draugiją virtuvėje.

Sara paėmė motinos paltą ir pakabino erdvioje drabužinėje, kuri buvo beveik tokio pat dydžio kaip miegamasis sename bute. De Bomonų šeima naudojo ją svečių paltams ir kailiniams kabinti, kai kėlė puotas. Sara kartą Džefui pasakė, kad drabužinė būtų galėjusi tapti jos darbo kabinetu, bet tam tinkamų kambarių ir taip buvo apstu — šiuo metu jos darbo kambariu buvo virtęs senasis šeimininkų kabinetas.

— Tu pasikvietei vakarienės savo architektą? — kiek nustebusi paklausė Odrė, o Sara pagyrė jos plaukus. Pastaruoju metu motina šukuodavo juos kitaip nei visada, įvairiai sukeldavo į viršų, ir atrodė labai dailiai. Be to, šį kartą ji buvo įsisegusi ir naujus perlų auskarus — jie taip pat neliko dukters nepastebėti.

— Pamaniau, kad norėtum su juo susipažinti, — apie Džefą pasakė Sara, o paskui prašneko tylesniu balsu, lyg sąmokslininkė. — Man atrodė, būtinai turiu jį pakviesti. Jis tiek daug dėl manęs padarė, galybę daiktų gavo pirkti pigiau ir gražiai pasidarbavo name. — Motina pritardama linktelėjo ir kiek sutrikusi nusekė iš paskos į virtuvę. Odrė nusišypsojo pamačiusi Džordžą, kuris sėdėjo prie stalo ir gurkšnodamas baltąjį vyną gėrėjosi sodo vaizdu.

— Labas, Džordžai, — maloniai pasisveikino ji. — Kaip laikaisi?

— Nuostabiai. Ką tik grįžome iš Palm Springso. Tavo motina pamažu tampa visai nebloga golfo žaidėja, — didžiuodamasis tarė jis.

— Aš ir pati truputį pasimokiau, — pasakė Odrė.

Sara padavė motinai taurę vyno ir nustebusi pažvelgė į ją.

— Kada pradėjai?

— Prieš keletą savaičių, — šypsodamasi atsakė Odrė. Sara pamanė, kad motina dar niekada taip gerai neatrodė. Kaip tik tuo metu grįžo Mimi su Džefu.

Odrė su Mimi apsikabino, o senoji vis nenutildama kalbėjo, kaip nepriekaištingai atrodo namas. Žinoma, daug ką dar reikėjo perdažyti, bet elektros sistema jau buvo sutvarkyta, sietynai atnaujinti ir šviesa namui suteikė nemažai žavesio. Raižiniai blizgėjo, o vonios buvo švarios ir gerai veikė. Net be baldų ši vieta pradėjo panėšėti į namus. Mimi be galo patiko Saros sumanymas, kaip atnaujinti miegamąjį. Džefas atkreipė jos dėmesį į kiekvieną naują smulkmeną, o Mimi pasakojo vaikystės istorijas ir parodė mažus paslapčių kambarėlius ir slaptus kampelius vaikų kambariuose. Per tą neilgą pasivaikščiojimą juodu jau spėjo susidraugauti.

Sara ant stalo uždegė žvakes ir visi susėdo vakarieniauti. Mimi pagyrė anūkės paruoštą ėriuko koją. Jie su Džordžu nesustodami pasakojo, ką veikė Palm Springse. Džefas susidomėjęs klausėsi. Jis sėdėjo tarp Saros ir Mimi ir, atrodo, džiaugėsi galėdamas jų klausytis. Odrė klausinėjo jo apie darbą ir vyras papasakojo apie savo potraukį seniems namams. Visiems jis pasirodė labai patrauklus, bet Odrė prisiminė Saros žodžius, kad jis gyvena su kita moterimi, vadinasi, jų santykiai grynai profesiniai. Vis dėlto jos duktė su architektu atrodė kaip labai artimi draugai.

— O ką tu veikei, mama? — paklausė Sara. Tuo metu ji kraustė indus nuo stalo ir krovė juos į indaplovę. Džefas padėjo patiekti desertą. Mimi atkreipė dėmesį, kad jis virtuvėje lengvai randa reikalingus daiktus, ir Sara priminė, kad tai jis virtuvę ir suprojektavo.

— Ak, koks architektas, — pajuokavo Mimi. — Jis net plauna indus.

— Aš labai smagiai praleidau laiką Niujorke, — į Saros klausimą atsakė Odrė. — Žiūrėjome nuostabius spektaklius, be to, oras pasitaikė puikus. Tobulos atostogos. O kaip tau sekėsi Prancūzijoje? — susidomėjusi paklausė.

Valgant desertą, Sara papasakojo, ką lankydamasi Majarų pilyje Dordonėje sužinojo iš Pjero Peti, o paskui iš jos senelės. Ji jautėsi kiek nesmagiai, kitų žmonių akivaizdoje taip atvirai pasakodama apie Lili senelei, nežinojo, ar jai nebus nejauku. Sara pasakė, kad Lili liejo ašaras žiūrėdama į vaikų nuotraukas, kad išsaugojo grąžintus laiškus. Besiklausant Mimi skruostais lėtai ritosi ašaros — daugiau iš palengvėjimo, o ne iš sielvarto.

— Niekaip negalėdavau suprasti, kodėl ji nė nemėgino su mumis susisiekti. Dabar, kai žinau, kad mėgino, jaučiuosi geriau. Mano tėvas visus laiškus tikriausiai išsiųsdavo atgal.

Senolė kurį laiką sėdėjo tylėdama, bandydama suvokti, ką pasakė Sara. Ji įdėmiai klausėsi kiekvieno žodžio, kelis kartus linktelėjo, uždavė keletą klausimų ir ne kartą apsiašarojo. Bet vėliau prisipažino Sarai, kad didelė paguoda yra žinoti, kas nutiko motinai, žinoti, kad ji mylėjo ir buvo taip pat karštai mylima ir kad paskutiniai jos gyvenimo metai buvo laimingi. Mimi, kaip jai ir buvo būdinga, laikėsi kilniai. Ji užaugo be motinos, nes Lili pabėgo su markizu. Keista žinoti, kad motina buvo gyva, kol Mimi sulaukė dvidešimt vienų metų, nors buvo nemačiusi jos nuo šešerių. Tie laikai jai buvo skausmingi. Senelė užsiminė, kad galbūt vieną dieną su Džordžu taip pat aplankys Majarų pilį. Ji vis dar norėjo išsiruošti į tą kelionę, pamatyti motinos kapą ir išreikšti jai paskutinę pagarbą.

Vakaras buvo puikus, niekas nenorėjo, kad jis baigtųsi. Kai svečiai jau buvo bepakylą nuo stalo, Odrė atsikosėjo ir dzingtelėjo savo taurę. Sara pamanė, kad motina palinkės sėkmės naujajame name ar, pasakys ką nors panašaus, todėl pritariamai jai nusišypsojo, kaip ir visi kiti. Džefas liovėsi kalbėjęs su Mimi. Jie visą vakarą gyvai šnekučiavosi, daugiausia apie namą, bet ir kitomis temomis. Sara matė, kad Mimi Džefą pakerėjo.

— Noriu jums visiems kai ką pasakyti, — prašneko Odrė, žvelgdama į savo motiną, paskui į dukterį ir Džordžą. Nežymiai linktelėjo Džefui. Ji nesitikėjo, kad tą vakarą Sara pakvies ir jį, bet nebenorėjo ilgiau laukti. Sprendimas buvo padarytas jau Niujorke. — Aš išteku, — vienu iškvėpimu pasakė ji. Visi nutilę įsispoksojo į ją. Sara išpūtė akis, o Mimi nusišypsojo — kitaip nei anūkė, ji nebuvo nustebinta.

— Išteki? Už ko? — Sara negalėjo patikėti savo ausimis. Ji nė nežinojo, kad motina su kažkuo susitikinėja, o ką jau kalbėti apie vestuves.

— Tai tavo kaltė. — Odrė nusišypsojo suglumusiai dukrai. — Tu mus supažindinai. Ketinu ištekėti už Tomo Harisono ir persikelti gyventi į Sent Luisą. — Ji lyg prasikaltusi pažvelgė į šeimyną. — Man labai nesmagu jus palikti, bet jis yra pats nuostabiausias mano sutiktas vyras. — Odrė nusijuokė pati iš savęs, o jos akys sudrėko. — Jeigu dabar viską sugadinsiu, antros galimybės gali nebebūti. Nenoriu palikti San Francisko, bet Tomas dar nepasirenęs išeiti į pensiją ir vargu ar greitai pradės apie tai galvoti. Galbūt vėliau galėsime vėl persikraustyti čia. Bet kol kas gyvensiu Sent Luise. — Motina vėl pažvelgė į Sarą, tada į Mimi, o jos abi bandė įsisąmoninti tai, ką išgirdo. Džefas pirmasis atsistojo ir sveikindamas ją apkabino.

— Ačiū, Džefai, — sujaudinta padėkojo Odrė.

Paskui Džordžas palinko artyn ir pakštelėjo į skruostą.

— Šaunuolė, — pasakė jis. — Tai kada vestuvės? — Senukui nieko nebuvo smagiau už šokius ir pasilinksminimus, todėl išgirdę klausimą visi garsiai nusijuokė.

— Jau greitai. Tomas mano, kad neturėtume ilgai laukti. Norime šią vasarą išvažiuoti į kelionę. Jis pamanė, kad tai galėtų būti ir mūsų medaus mėnuo. Tomas nori skristi į Europą. Jis man pasipiršo Niujorke. Nusprendėme tuoktis birželio pabaigoje. Žinau, gana banalu, bet man visai patiktų ištekėti birželį. — Tai pasakiusi, Odrė raustelėjo, o Sara nusišypsojo. Ji be galo džiaugėsi dėl motinos. Moteris nė nesvajojo, kad ši pažintis bus tokia sėkminga. Ji tikėjosi, kad juodu taps draugais, galbūt kartais susitiks papietauti. Bet tokia atomazga — lyg Las Vegase laimėti aukso puodą.

— Ar su juo ir buvai Niujorke? — paklausė Sara.

— Taip, — plačiai nusišypsodama atsakė Odrė. Per visą gyvenimą ji nebuvo tokia laiminga. Supažindindama juos, Sara neapsiriko. Tomas — nuostabus vyras.

Pakeliui iš Niujorko Odrė buvo užsukusi į Sent Luisą susipažinti su Tomo vaikais. Jie visi pasirodė puikūs ir labai malonūs žmonės, be to, ji ramiai pasėdėjo su Debe ir jos slaugėmis. Odrė pasekė merginai keletą pasakų, kurias sekdavo Sarai, kai ji buvo maža. Tomas su ašaromis akyse stebėjo jas iš tarpdurio. Odrė buvo pasirengusi prižiūrint Debę padėti kiek tik gali, kaip ir buvusioji žmona.

Odrė ašarotomis akimis apžvelgė aplink stalą susėdusius žmones ir tarė:

— Jaučiu kaltę jus palikdama. Bet nenoriu praleisti šitos galimybės... Jis mane padarė tokią laimingą.

Sara atsistojo ir apkabino motiną, tuoj pat pakilo ir Mimi. Galiausiai visos trys moterys apsipylė laimės ašaromis, o Džefas šyptelėjo Džordžui. Džefas jautėsi kiek nejaukiai, bet abu vyrai atrodė sujaudinti.

— Kokia nuostabi proga! — šūktelėjo Džordžas, kai Sara iš šaldytuvo atnešė butelį šampano, kurį buvo atsivežusi iš buto, ir Džefas jį atkimšo. Visi pakėlė taures už nuotaką.

— Geriausi linkėjimai, — mandagiai palinkėjo Džefas, žinodamas, kad jam sveikinti dera tik jaunikį, o ne jaunąją.

Visi sudaužė taures su Odre ir mintyse pasveikino Tomą. Tik tada Sara suprato, kad vestuves dar reikia suplanuoti.

— Mama, o kur vyks ceremonija?

— Dievuliau, — aiktelėjo Odrė ir pastatė taurę ant stalo. — Nė neįsivaizduoju. Mudu su Tomu apie tai net nekalbėjome. Šičia, žinoma, San Franciske. Atvažiuos jo vaikai, išskyrus Debę. Norime, kad vestuvėse dalyvautų tik šeimos nariai, na, ir dar keletas mano artimų draugių. — Vadinasi, tuzinas moterų, kurios su Odre bendravo pastaruosius dvidešimt metų. — Tomo duktė nori surengti mums vakarėlį Sent Luise. Bet čia tikriausiai nekelsime didelės puotos. — Odrė turėjo ne tiek jau daug draugų, o Tomas San Franciske iš viso nieko nepažinojo.

— Man kilo mintis, — šypsodamasi motinai tarė Sara. — Mano namas iki tada jau bus išdažytas. — Dar liko du mėnesiai. — Surenkime vestuves čia. Mama, tu galėtum man padėti. Išsinuomotume baldų, gal keletą medžių. Sode suruoštume banketą, o ceremonija gelėtų vykti svetainėje... Būtų taip gražu, be to, juk čia šeimos namas. Ką pasakysi?

Odrė pažvelgė į dukterį ir nušvito:

— Būtų puiku. Tomas nėra labai religingas ir tikriausiai čia jaustųsi jaukiau nei bažnyčioje. Aš jo dar paklausiu, bet, mano galva, taip būtų geriausia. Kaip atrodo tau, mama? — Ji pasisuko į Mimi, o senolė meiliai nusišypsojo.

— Aš džiaugiuosi dėl tavęs, Odre. Būtų nepakartojama, jeigu tavo vestuvės įvyktų čia, žinoma, jei Sara sutinka. Man tai labai daug reikštų, — tarė senelė. Tai buvo nuostabi naujiena, kuria visos džiaugėsi.

Odrė pažadėjo paskambinti maisto ir gėrimų tiekėjams bei keletui muzikantų. Jos pažįstamas floristas galėtų pasirūpinti puokštėmis. Sara neturėjo daugiau nieko daryti — tik būti čia. Motina su Tomu užsakys kvietimus. Sara negalėjo patikėti tuo, kas vyksta — jos mama išteka ir kraustosi į Sent Luisą!

— Aš tavęs pasiilgsiu, mama, — liūdnai tarė Sara išlydėdama Odrę pro duris. Dabar reikėjo tiek daug visko suplanuoti, motina buvo atgijusi ir susijaudinusi — labiausiai dėl jaunikio, kaip ir turėtų būti. — Sakei, kad kai įrengsiu namą, turėčiau jį nuomoti vestuvėms, — juokdamasi pasakė Sara. — Nė nenumaniau, kad pirmos čia iškeltos vestuvės bus tavo.

— Ir aš nenumaniau, kai apie tai kalbėjau, — prisipažino Odrė ir apkabino dukterį. — Gali mane panaudoti kaip bandomąjį triušį. Tikiuosi, kada nors čia vyks ir tavo vestuvės, — rimtai pasakė. — Beje, man patinka tavo architektas. Jis geras žmogus. Kaip gaila, kad jau turi draugę. Ar jų santykiai labai rimti? — Odrė vėl ėmėsi piršlybų, bet Sara tyliai džiaugėsi, kad šį kartą jai pavyko geriau. Tačiau ji dar nebuvo pasiruošusi papasakoti apie savo draugystę su Džefu. Šią naujieną ji kol kas norėjo pasilikti sau ir džiaugtis naujais atradimais.

— Jie kartu nugyveno keturiolika metų, — sąžiningai būtuoju laiku pasakė Sara, tačiau Odrė buvo pernelyg susijaudinusi, kad tai pastebėtų.

— Kaip gaila... Be to, atrodo, sakei, kad jie kartu yra įkūrę verslą ir turi bendrą namą. Na, žinai, Sent Luise visada lieka Tomo sūnus Fredas. Jis nuostabus ir visai neseniai išsiskyrė. Jį jau vaikosi milijonas moterų. Susipažinsite per vestuves.

— Jeigu teks kovoti su tiek varžovių... Be to, man juk netinka toli gyvenantys vyrai. Aš esu čia veikiančios teisės įmonės darbuotoja.

— Būtinai ką nors rasime, — užtikrino Odrė, nors Sara dėl to pernelyg nesijaudino. Dabar jai buvo gerai ir taip, be to, ji susitikinėjo su Džefu, nors tai ir liko paslaptis. Moteris nenorėjo bet kokia kaina susirasti vyrą. Ji vieną jau turi — ir labai gerą.

— Netrukus pasikalbėsime, mama. Labai džiaugiuosi dėl jūsų su Tomu, — pasakė Sara ir pakštelėjo motinai į skruostą atsisveikindama.

Mimi su Džordžu išėjo po keleto minučių. Juodu kartu atrodė labai miela ir graži pora. Sara paerzino Mimi, kad kitos vestuvės bus jųdviejų, ir senelė sukrizenusi liepė nekalbėti niekų, o Džordžas garsiai nusikvatojo. Senukams patiko gyventi taip, kaip dabar — vaikščioti į vakarėlius, šokti, žaisti golfą ir ilsėtis Palm Springse. Viską, ko nori, jie turėjo ir be santuokos. Tomas puikiausiai tinka Odrei, kuri dar pakankamai jauna norėti vyro, bet Mimi, kaip pati pasakė, ir taip laiminga.

Šeimynai išsiskirsčius, namas pasirodė keistai tylus. Sara grįžo į virtuvę galvodama, kaip bus keista, kai mama išsikraustys, ir jau pradėdama jos ilgėtis. Pastaruosius keletą mėnesių moterys nuostabiai sutarė, Sarai tikrai trūks motinos. Taip pagalvojusi moteris nuliūdo, pasijuto kaip paliekamas vaikas. Ji nė negalėjo to jausmo apibūdinti. Dėl to jautėsi kvailai, bet nieko negalėjo padaryti.

— Nieko sau vakaras, — įėjusi į virtuvę pasakė Sara. Džefas laukdamas dėjo indus į indaplovę. — Tokių naujienų nesitikėjau, — irgi imdamasi darbo prisipažino Sara. — Bet džiaugiuosi dėl jos.

— Ar tu neprieštarauji? — Džefas įsmeigė į ją įdėmų žvilgsnį. Vyras pažinojo Sarą geriau, nei ji manė, ir labai ja rūpinosi. — Ar tas Tomas — geras vyrukas? — Džefui patiko visa Saros šeima, jis pajuto norą globoti net Odrę, kurios beveik nepažinojo.

— Tomas? Kuo puikiausias. Aš pati juos supažindinau. Jis — vienas iš Stenlio Perlmano turto ir šio namo paveldėtojų. Bet nė nenumaniau, kad jis ją ves. Žinojau, kad jie keletą kartų vakarieniavo ir šiek tiek susirašinėjo elektroniniu paštu. Bet daugiau mama apie jį nė žodžiu neužsiminė. Vis dėlto aš manau, kad ji bus tikrai laiminga su juo. Nors mano mama retsykiais ožiuojasi ir turi aštrų liežuvį, ji tikrai gera moteris. — Sara gerbė ir mylėjo Odrę, nors anksčiau jos ne kaip sutarė. Tos dienos dabar atrodė tolima praeitis. O dabar, kai jos tapo tokios artimos, kokios dar niekada nebuvo, motina išvažiuoja. Dėl to Sara labai liūdėjo. — Aš jos tikrai pasiilgsiu. Dabar jaučiuosi taip, lyg mane būtų palikę.

Džefas nusišypsojo ir liovėsi dėti indus — tiek, kiek užtruko pabučiuoti Sarą.

— Viskas bus gerai. Galėsi ją aplankyti kada panorėjusi. Be to, nė neabejoju, kad ir ji dažnai grįš aplankyti tavęs su Mimi. Mama tavęs taip pat pasiilgs. Jei jau apie tai prakalbome, noriu tau šį tą prisipažinti.

— Ką gi?

Džefas sugebėdavo Sarą nuraminti, jai tai labai patiko. Jis buvo toks vyras, šalia kurio ramu. Džefas niekada neduodavo dingsties manyti, kad gali staiga imti ir pabėgti. Jis buvo vienas iš tų vyrukų, kurie išlieka pastovūs ir ištikimi — taip buvo su Mari Luiza, kol ji pati neišėjo. Rekomendacijos neblogos.

— Noriu prisipažinti, kad nors ir susitikinėju su tavimi, be proto įsimylėjau Mimi. Noriu pabėgti ir ją vesti, o jei reikės, kovosiu ir su Džordžu. Ji pati mieliausia, linksmiausia, juokingiausia, nuostabiausia moteris, kokią man yra tekę sutikti — be tavęs, žinoma. Tai norėjau tau pranešti, kad ketinu netrukus jai pasipiršti. Tikiuosi, tu neprieštarausi. — Džefui baigiant kalbėti, Sara jau visu balsu kvatojosi, džiaugdamasi, kad Mimi jam taip patiko. Senelei iš tiesų buvo sunku atsispirti.

— Argi ji ne nuostabi? — nusišypsojo Sara. — Pati kiečiausia senelė pasaulyje. Niekada nesu girdėjusi, kad ji apie ką nors pasakytų blogą žodį, jai patinka visi sutikti žmonės, ji sugeba pasilinksminti, kad ir kur eitų. Visi dėl jos galvas pametę ir ji niekada nenuobodžiauja. Mimi požiūris į gyvenimą yra geriausias iš visų mano pažįstamų.

— Visiškai sutinku, — pasakė Džefas. Tada įjungė indaplovę ir pasisuko į Sarą. — Tai tu neprieštarausi, jei aš ją vesiu?

— Nė trupučio, aš pati tas vestuves surengsiu. Vaje, tada tu taptum mano netikru seneliu, ar ne? Turėsiu tave vadinti seneliu?

Sulig tais žodžiais jis susiraukė.

— Gal „senelis Džefas“ būtų kiek draugiškiau. Kaip manai? — plačiai išsišiepė jis. — Vadinasi, aš bjaurus senis, nes susitikinėju su tavimi. — Džefas buvo tik šešeriais metais vyresnis už Sarą. Jis apkabino moterį ir pabučiavo. Džefas buvo sujaudintas, kad dalyvavo šeimos vakarienėje ir net išgirdo svarbią naujieną. Nė vienas to nesitikėjo, bet dėl šios žinios vakaras tapo dar įsimintinesnis — net Džefui, o ką jau kalbėti apie Mimi. Juk jos duktė panoro tuoktis namuose, kur ji gimė. Ratas užsidarė.

Sara pasiūlė Džefui dar vieną taurę vyno. Name buvo sunku rasti kur prisėsti. Virtuvės stalas su kėdėmis ir lova viršuje — tiek ir tebuvo baldų. Paprastai juodu name dirbdavo, tuomet nesibodėdavo sėdėti ant grindų, tačiau tokį vakarą pasirinkimas buvo labai ribotas. Sara jautėsi dar nepakankamai pažįstanti Džefą, kad galėtų pasikviesti jį pagulėti ant lovos ir pažiūrėti televizorių. Kambaryje nebuvo net kėdės. Sara jau buvo užsisakiusi nedidelę rausvą sofą, bet jos dar ilgai neatveš.

Džefas atsakė, kad jau pakankamai išgėrė, ir juodu dar ilgai sėdėjo virtuvėje kalbėdamiesi. Jis suprato, kokį keblumą sukelia baldų trūkumas. Džefas puikiai žinojo aplinkybes. Galiausiai Sara nusižiovavo ir jis šyptelėjo.

— Tau reikia į lovą. Aš jau eisiu, — pasakė stodamasis. Sara lėtai nulydėjo jį prie durų. Vakaras visiems buvo labai geras.

Džefas pabučiavo ją jau stovėdamas tarpduryje, o paskui lyg sutrikęs sustojo.

— Beje, kelintas šis pasimatymas?

— Nežinau, — sumurmėjo Sara, dar kartą pabučiuota. Džefas kažką skaičiavo, bet moteris net nesuprato, apie ką kalbama. Sarai patikdavo jo kvailiojimai, tada ji vėl pasijusdavo jauna.

— Na, jeigu pietūs buvo pirmas oficialus pasimatymas... Ar mes kada dėl to susitarėm?.. — kalbėjo jis, dar kartą bučiuodamas Sarą. — Tada buvo trys vakarienės... dvi čia, viena restorane... būtų keturi... skaičiuojant šiandieną penki... Sakyčiau, šiandien penktas pasimatymas...

— Ką čia šneki? — nusijuokė Sara. — Visiškai pakvaišai. Koks skirtumas, kelintas pasimatymas? — Ją suglumino pokalbio tema, bet juodu niekaip negalėjo liautis bučiavęsi. Nesvarbu, kelintas pasimatymas, abiem buvo nepaprastai gera, Sara tirpo nuo bučinių. Ji tiesiog negalėjo atsitraukti tiek, kad jis spėtų išeiti, o Džefas, atrodo, susidūrė su tokiais pat sunkumais.

— Aš tik norėjau išsiaiškinti, — pasakė jis dusliu aistringu balsu, — ar per penktą pasimatymą dar anksti prašyti leisti pasilikti nakčiai... Ką pasakysi?

Sara sukikeno. Mintis jai patiko, nes moteris ir pati apie tai galvojo.

— O aš maniau, tu susižadėjęs su Mimi... seneli Džefai.

— Hmm... tiesa... Bet sužadėtuvės dar nepaskelbtos... ir mes galime jai nepasakoti... tai yra... nebent... o kaip tau atrodo? Sara, ar nori, kad eičiau namo? — paklausė jis, akimirką surimtėjęs. Džefas nenorėjo daryti nieko, kas jai nepatiktų. Jis neskubėjo, bet jau nuo tos dienos, kai susipažino, be galo norėjo praleisti su ja naktį. — Jeigu nori, kad eičiau namo, aš taip ir padarysiu. — Džefas pagalvojo, kad gal jai atrodo per anksti. Jis taip nemanė. Panašu, kad Sara taip pat. Atsakydama ji papurtė galvą. Moteris tikrai nenorėjo, kad jis išeitų, ir droviai nusišypsojo.

— Džiaugčiausi, jei liktum... Tik yra šioks toks keblumas, tiesa? Mano miegamasis juk ne už keleto metrų... — Reikėjo užlipti dvejais laiptais, vieni iš jų buvo didieji. Tikrai ne mažas žingsnelis.

— Gal einam lenktynių? — nusikvatojo jis, o Sara išjungė šviesas ir užrakino duris. Abiem buvo aišku, kad jis liks. — Aš mielai užneščiau tave viršun, bet būsiu atviras — pasiekęs tavo miegamąjį, būčiau gerokai suluošintas. Susižeidžiau žaisdamas futbolą, dar koledže... Galėčiau tave išnešti, jei kiltų gaisras, jei tikrai reikėtų. Ant nugaros nebūtų taip jau sunku.

Sara šypsodamasi paėmė jį už rankos ir taip susikibę juodu užlipo pagrindiniais laiptais, o paskui dar kitais, vedančiais į miegamąjį trečiame aukšte. Naujoji lova buvusiame šeimininkų kambaryje atrodė labai graži, o dvi lempos šalia jos kambaryje skleidė švelnią šviesą.

— Sveikas parvykęs namo, — atsisukdama į Džefą švelniai tarė Sara. Jis žvelgė į moterį nuostabos kupinomis akimis, o ji lėtai paleido plaukus ir jie nuslydo pečiais žemyn. Didelėse mėlynose Saros akyse atsispindėjo atvirumas ir viltis.

— Aš myliu tave, Sara, — švelniai pasakė jis. — Įsimylėjau tave tada, kai pirmą kartą čia išvydau... Nė nesvajojau apie tokią laimę būti čia...

— Ir aš, — sušnibždėjo Sara, o jis ją pabučiavo ir atsargiai užkėlė ant lovos.

Abu nusirengė ir įsmuko po patalais. Sara išjungė šviesą savo lovos pusėje, Džefas — savo, ir juodu gulėjo apsikabinę, o aistra tik augo. Nuo jo rankų prisilietimo Sara virpėjo. Džefas sušnibždėjo:

— Aš visada prisiminsiu, kas nutiko per penktą mūsų pasimatymą...

Tuomet jis pradėjo švelniai ją bučiuoti ir moteris tyliai nusijuokė.

— Ša, — tarė Sara. O tada kambaryje, kuris kadaise priklausė Lili, lovoje rausvu galvūgaliu, juodu susiliejo.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Saros ir Džefo romanas tęsėsi visą gegužę ir birželį.

Jis daugumą naktų praleido name Skoto gatvėje. Į savo butą vyras grįždavo tik kai turėdavo dirbti ir jam prireikdavo braižymo stalo. Sara galiausiai pasiūlė nusipirkti dar vieną ir pastatyti kuriame nors iš nedidelių kambarėlių — jų name buvo tiek daug, kad būtų užtekę biurui įrengti. Džefui ta mintis patiko ir jis susirado neblogą naudotą stalą. Vieną penktadienio vakarą pats jį atsivežė ir užtempė laiptais. Nuo tada Džefas galėjo dirbti name, o Sara toliau dažė kambarius. Dažytojų brigada puikiai darbavosi didžiosiose salėse. Namas kasdien atrodė vis puošnesnis.

Džefas pasirodė besąs puikus virėjas. Kasryt prieš darbą jis paruošdavo pusryčius: skrudindavo skrebučius, kepdavo blynus, omletus, kiaušinienes, o savaitgaliais net kiaušinienę su kumpiu. Sara įspėjo, kad išvarys jį, jeigu per tuos pusryčius sustorės. Džefui patiko lepinti, o Sara atsilygindavo kaip tik galėdama. Jie vis dar dažniausiai užsisakydavo maisto į namus, nes abu dirbdavo iki vėlumos, bet tris savaitgalio vakarus ji ruošdavo vakarienę namuose, išskyrus tuos kartus, kai jie eidavo pavalgyti į restoraną. Jie jau seniai pametė pasimatymų skaičių, galiausiai sutarė, kad jų buvo daug. Nuo to laiko, kai Odrė pranešė apie būsimas savo vestuves, jie matydavosi kasdien. Be to, jis likdavo nakvoti. Į namą Džefas dar nebuvo atsikraustęs, bet vis tiek beveik nuolat pas ją gyveno. Net gavo vieną iš kambarių. Santykiai klostėsi be galo gražiai.

Dar iki birželio pirmosios buvo intensyviai ruošiamasi Odrės ir Tomo vestuvėms. Odrė jau išrinko baldus pirmam aukštui, valgomajam ir svetainėms, taip pat didžiajai svetainei. Jau buvo numačiusi, kokius dekoratyvinius medžius nuomoti. Į juos ketino pridėti gardenijų žiedų. Taip pat užsakė puokštes ir baltų rožių bei gardenijų girliandą pagrindinėms durims papuošti. Kaip ir žadėjo, motina pati rūpinosi net mažiausiomis smulkmenomis ir pati už viską mokėjo. Vestuvės turėjo būti kuklios, bet ji norėjo, kad viskas būtų nepriekaištinga. Nors abu jaunieji tuokėsi antrą kartą, Odrė norėjo pasirūpinti, kad toji diena įsimintų visam gyvenimui — ypač Tomui. Ji pasamdė muzikantų grupę, kad grotų svečiams įeinant vidun. Ceremonija turėjo įvykti svetainėje. Odrė pagalvojo apie viską. Trūko tik vieno dalyko, bet itin svarbaus — vestuvinės suknelės. Sara irgi neturėjo ką apsivilkti. Nuo to laiko, kai sužinojo apie vestuves, ji buvo pernelyg užsiėmusi darbe, kad vaikščiotų po parduotuves. Galiausiai motina įtikino dukterį pasiimti laisvą popietę ir jos kartu išėjo apsipirkti. „Neiman Marcus“ parduotuvėje moterims pasisekė.

Odrė išsirinko kreminio atspalvio atlasinę suknelę, siuvinėtą krištolo karoliukais ties siūlėmis, rankogaliais ir apykakle. Suknelė buvo ilgomis rankovėmis ir atrodė santūriai. Motina rado prie suknelės derančius baltus atlasinius batus su netikrų briliantų sagtimis ir rankinę. Tomas visai neseniai kaip vestuvinę dovaną įteikė jai nepakartojamo grožio deimantinius auskarus, o sužadėtuvių žiedas buvo su dešimties karatų deimantu — Sarai vos akys ant kaktos neiššoko jį pamačius. Odrė jau nutarė, kad nešis mažą baltų orchidėjų puokštę. Ji bus tikras elegancijos įsikūnijimas.

Penktą valandą Sara vis dar nebuvo radusi suknelės sau, todėl vaikštinėjo netekusi vilties. Motina užsispyrusi neleido vilktis juodos suknutės, kurią ji vilkėjo per pastaruosius du kalėdinius vakarėlius darbe. Sara juk bus vyriausioji pamergė, todėl būtinai turi nusipirkti ką nors nauja. Galiausiai motina rado nepaprastai dailią „Valentino“ suknelę — tokios pat nepakartojamai mėlynos spalvos kaip Saros akys. Atlasinė, be petnešėlių ir su gražiu švarkeliu, kurį po ceremonijos bus galima nusivilkti. Motina pasiūlė avėti sidabrinius aukštakulnius. Pasirodė, kad jie puikiai dera. Sarai buvo užsakyta mažesnė tokių pat orchidėjų puokštelė, dar viena Mimi — kad nesijaustų pamiršta. Tomui ir jo sūnums buvo paruoštos puokštės įsisegti į atlapus, o dukteriai — gardenijų puokštė. Be to, Odrė pasamdė fotografą, kad viską fotografuotų ir filmuotų. Nors vestuvės turėjo būti nedidelės, nė viena smulkmena neliko neapgalvota. O Sara pajuto didžiulį palengvėjimą, kai rado patinkančią suknelę. Ji nenorėjo vilkėti ko nors baisaus, ko daugiau gyvenime nebesirengtų. Išsirinkta mėlyna spalva tobulai tiko prie akių, odos ir plaukų, o pati suknelė buvo gundanti, nes išryškino figūrą, bet su švarkeliu atrodė santūriai. Be to, suknelė buvo labai atvira nugara, ir Odrė nutarė, kad duktė atrodo tiesiog pritrenkiamai.

— Beje, kas vyksta tarp judviejų su Džefu? — einant iš parduotuvės nerūpestingai paklausė motina. — Kiekvieną kartą, kai ką nors atvežu, net vėlai vakare ar savaitgaliais, jis būna pas tave. Niekaip nepasakysi, kad toks jo darbas. Ką jo draugė mano apie tokį atsidavimą restauruojamam namui?

— Ji nieko nemano, — miglotai atsakė Sara, žiūrėdama, kaip tvirčiau suimti visus krepšius. Moterys žingsniavo link stovėjimo aikštelės Sąjungos aikštėje, kur buvo palikusios automobilius.

— Ką tai reiškia? — Odrė išsigando, kad duktė vėl pradės nevykusius santykius ir liks įskaudinta, nors Džefas jai labai patiko.

— Jie išsiskyrė, — ramiai atsakė Sara. Jai vis dar nesinorėjo pasakoti apie savo reikalus, nors pastaruoju metu jiedvi su motina tapo artimesnės, ypač artėjant vestuvėms. Žinodama, kad motina greitai išvažiuos, Sara stengėsi praleisti su ja kuo daugiau laiko ir pirmą kartą per tiek metų tuo mėgavosi.

— Kaip įdomu. Ar jie išsiskyrė dėl tavęs? — Odrė tai palaikė daug ką žadančiu ženklu.

— Ne. Tai nutiko prieš mus.

— „Prieš mus“? — Odrė kilstelėjo antakius. — Ar judu su Džefu jau tapote „mes“? — Tai bent naujiena. Ji jau turėjo įtarimų, bet nebuvo visiškai tikra. Tačiau Sara tylėjo. Užsukusi į namą Odrė visada rasdavo ir Džefą. Jis būdavo paslaugus, mandagus ir draugiškas.

— Galbūt. Mes apie tai nekalbame. — Tai buvo tiesa. Jiems tiesiog patiko būti kartu ir nereikėjo nieko nei aptarinėti, nei įvardyti. Abu neseniai buvo nutraukę nepavykusius ilgalaikius santykius ir dabar elgėsi kiek atsargiau, nors kartu buvo labai laimingi. Laimingesni nei anksčiau, kai Sara buvo su Filu, o Džefas su Mari Luiza.

— Kodėl jūs apie tai nekalbate? — paklausė Odrė.

— Mums nebūtina žinoti.

— Kodėl ne? — neatlyžo Odrė. — Sara, juk tau trisdešimt devyneri. Negali švaistyti laiko niekur nevedantiems santykiams. — Ji to nepasakė, bet abi žinojo, kad Filas jau iššvaistė ketverius jos metus.

— Aš niekur ir nenoriu nueiti. Man patinka taip, kaip yra. Ir jam taip pat. Mes neketiname tuoktis. — Ji visada taip sakydavo, bet Odrė vis tikėjosi, kad sutikusi tinkamą vyrą duktė pakeis nuomonę. Galbūt šį kartą ir sutiko. Džefas atrodė geras, protingas ir tvirtas. Ko gi daugiau norėti? Odrei kėlė nerimą tai, kad Sara yra pernelyg nepriklausoma.

— Kuo tau nepatinka santuoka? — paklausė Odrė, kai abi priėjo prie automobilių ir ėmė rankinėse raustis raktų.

Sara kurį laiką padvejojo, bet nutarė būti atvira.

— Tu ir tėtis. Nenoriu gyventi kaip tu su juo. Negalėčiau to ištverti. — Ją iki šiol dėl to kamuodavo košmarai.

Odrė staiga susirūpino ir tylesniu balsu paklausė:

— Ar Džefas geria?

Sara nusijuokė ir papurtė galvą.

— Ne, mama, negeria. Ar bent jau ne daugiau, nei turėtų. Aš tikriausiai geriu daugiau už jį, bet irgi niekada nepadauginu. Ne, santuoka man tiesiog atrodo pernelyg sudėtinga. Visi tik ir šneka tai, kad žmonės ima vienas kito nekęsti, išsiskiria, moka alimentus ir dėl to dar labiau vienas kito nekenčia. Kam to reikia? Ne man. Aš daug laimingesnė dabar. Jei tik prie visko pridedi santuoką, bent jau mano nuomone, esi žlugęs. — Tada Sara suvokė, kad pasakė tai savo motinai, kuri ką tik nusipirko vestuvinę suknelę ir netrukus antrą kartą ištekės. — Atsiprašau, mama. Tomas — nuostabus vyrukas. Džefas taip pat. Bet santuoka ne man. Nemanau, kad ir Džefas žavėtųsi tokia mintimi. Jis su savo buvusia drauge gyveno keturiolika metų, bet jie taip ir nesusituokė.

— Gal ji buvo tokia pati kaip tu. Jūs, jaunos moterys, esate labai keistos. Nė viena nenori ištekėti. To norime tik mes — seniai.

— Tu nesi senė, mama, o vilkėdama tą suknelę atrodai nuostabiai. Tomas nualps tave pamatęs. Nežinau, gal aš tiesiog bailė.

Besiklausydama Odrė apsiašarojo.

— Atleisk, kad mudu su tėvu privertėme tave taip jaustis. Dauguma santuokų nėra tokios blogos. — Ne visos moterys išteka už alkoholikų ir tampa našlėmis sulaukusios trisdešimt devynerių, tokio pat amžiaus kaip Sara.

— Ne, bet tokių per daug. Man nepatinka tokia galimybė.

— Ir man nepatiko. Bet pažiūrėk į mane dabar. Negaliu sulaukti, kada tai įvyks. — Odrė atrodė apimta didžiulio džiaugsmo, o Sara džiaugėsi dėl motinos.

— Galbūt ištekėsiu, kai sulauksiu tavo amžiaus, mama. Kol kas neskubu.

Dėl to Odrė nusiminė. Dar labiau nuliūdo pagalvojusi, kad Sara galbūt neturės vaikų. Ji visada kartojo, kad atžalų nenori, ir net dabar, jau tiksint biologiniam laikrodžiui, laikėsi savo. Jokių vaikų. Jokio vyro. Iki šiol Sara labiausiai troško namo. Tai buvo vienintelė moters aistra. Namas ir darbas. Tačiau Odrė įtarė, kad Sara įsimylėjusi Džefą, tik nenori to pripažinti. Pati Sara žinojo, kad jį myli, nesvarbu, ką pasakė motinai. Bet mintis apie įsipareigojimus gąsdino. Ji dar nepasirengusi. Gal niekada ir nebus pasirengusi. Kol kas dabartiniai santykiai tiko abiem. Džefas jos nespaudė, tik Odrė. Motina norėjo, kad visi būtų laimingi, ir, susijaudinusi dėl artėjančios didžiosios akimirkos, manė, kad visi turi susituokti, kaip ji su Tomu.

— Gal tu geriau pasirūpink Mimi su Džordžu? — pasišaipė Sara.

— Sulaukus tokio amžiaus, tuoktis nereikia, — šypsodamasi atsakė Odrė, nors senukai dabar atrodė nebeišskiriami.

— Galbūt jie taip nemano. Per vestuves turėtum mesti puokštę jai. Jei mesi man, aš sviesiu ją atgal.

— Supratau, — atsiduso Odrė. Sara žinojo, ko nori, o ko ne. Ji buvo baisiai užsispyrusi.

Moterys sėdo į automobilius ir nuvažiavo namo jausdamos palengvėjimą, nes suknelės vestuvėms jau išrinktos. Kai Sara grįžo, Džefas kalbėjosi su dažytojais. Jie buvo bebaigią darbą. Restauravimas truko šešis mėnesius, dabar viskas atrodė nuostabiai. Liko įvairių smulkmenų — darbų darbelių bus dar ilgai. Tačiau namas jau atrodė be galo gražus ir daugmaž tvarkingas — o Džefo dėka viskas kainavo kur kas mažiau, nei tikėtasi. Sara jau buvo padariusi knygų lentyną, dabar ji stovėjo darbo kabinete, pridėta teisės veikalų, bet liko vietos ir naujiems. Viskas šiame name buvo nuostabu. Sara pradėjo galvoti apie užuolaidas, iš pradžių bent jau keliuose kambariuose. Palengva darbai artėjo prie pabaigos. Sara gavo viską, ko norėjo. Ji ketino rudenį pradėti ieškoti baldų antikvarinių daiktų aukcionuose. Abu su Džefu manė, kad smagu būtų ten eiti kartu. Vyras daug žinojo apie antikvarinius daiktus ir daug ko ją išmokė.

— Kaip sekėsi? — nusišypsojęs paklausė Džefas, kai Sara įėjo vidun ir ant žemės pastatė krepšius. Ji atsidūsėjusi nusiavė batus. Su motina vaikščioti po parduotuves buvo sunkus darbas, ji jautėsi išsekusi.

— Sunki diena „Neiman“. Nusipirkome sukneles vestuvėms. — Džefas žinojo, kad abi moterys iki šiol dėl to labai nerimavo.

— Mudu su Džo kalbėjome apie sienų spalvą pokylių salėje. Mano galva, tiktų šilta kreminė spalva. Ką pasakysi?

Jau anksčiau jie buvo nutarę, kad visiškai balta būtų pernelyg ryšku, o lengvabūdiškos nuotaikos pagauta Sara jau norėjo siūlyti šviesiai melsvą, bet kreminė jai patiko labiau. Moteris pasitikėjo Džefo akimis ir nuojauta. Dar nė karto neteko nusivilti, be to, jis gerbė Saros nuomonę — nors ir buvo pasamdytas kaip architektas. Šiaip ar taip, namas priklausė jai, ir jis to nepamiršo.

— Sutinku.

— Gerai. O dabar eik išsimaudyti ir išgerk taurę vyno ar ko. Paskui vešiuosi tave vakarieniauti. — Tada jie su dažytoju užlipo laiptais į pokylių salę ketindami išbandyti dažus ant sienos — nuo apšvietimo priklauso, kaip spalva iš tikrųjų atrodys.

— Klausau, sere, — atsakė Sara. Ji užlipo į savo kambarį rankose nešdamasi batus ir laimikį iš „Neiman“. Laiptai naujajame name padėjo jai palaikyti formą. Sporto salės įrengimu pusrūsyje Sara dar nebuvo pradėjusi rūpintis, nes pirmiausia norėjo nusipirkti užuolaidas ir baldus.

Po pusvalandžio Džefas užėjo į miegamąjį. Sara tysojo ant lovos žiūrėdama žinias ir atrodė atsipalaidavusi. Kartais jam patikdavo ją tokią tiesiog stebėti. Džefas atsigulė šalia ir viena ranka ją apkabino.

— Šiandien apie mus pasakiau mamai, — nenuleisdama akių nuo televizoriaus nerūpestingai pasakė ji.

— Ką ji sakė?

— Nieko ypatinga. Tu jai patinki. Ir Mimi. Ji tik dar kartą paburbėjo apie mano amžių, paskutinę galimybę, vaikus ir taip toliau.

— Prašyčiau išversti, — susidomėjo Džefas. — Kas yra „ir taip toliau“? Užpildyk spragas.

— Ji mano, kad turiu ištekėti ir susilaukti vaikų. O aš nenoriu. Niekada ir nenorėjau.

— Kodėl ne?

— Netikiu santuoka. Manau, ji tik viską sumauna.

— O toks požiūris daug ką supaprastina, tiesa?

— Man — taip. Ar tu kitaip manai? — Sara pažvelgė į jį kiek sunerimusi. Juodu šios temos niekada iki galo neišnarpliojo. Kadangi Džefas taip ir nevedė Mari Luizos, Sara darydavo prielaidą, kad jis laikosi panašių pažiūrų kaip ji.

— Nežinau. Tikriausiai. Jeigu taip turi būti. Būtų neblogai kada nors turėti vaikutį, gal net du. O vaikui turbūt geriau, jei tėvai susituokę, bet tuoktis nėra būtina, jeigu tau tai atrodo taip baisu.

— Aš ir vaikų nenoriu, — griežtai tarė Sara, jau išsigandusi.

— Kodėl?

— Pernelyg baisu. Jie per daug pakeičia žmonių gyvenimus. Savo senų draugų aš niekada nematau. Jie neturi laiko, nes keičia sauskelnes ir kur nors važiuoja su šeima. Argi tai gali būti smagu?

— Bet kai kuriems žmonėms tai patinka.

Sara įbedė į jį žvilgsnį.

— Pasakyk man tiesą, ar tikrai gali įsivaizduoti bent vieną iš mūsų su vaiku? Negi mes tokie žmonės? Bent jau aš ne. Man patinka mano darbas. Patinka tai, ką darau dabar. Patinka drybsoti čia ir žiūrėti televizorių, kol dar manęs neišsivedei vakarienės. Ir nereikia ieškoti auklės, kad galėtume tai padaryti. Aš myliu tave... Ir esu galvą pametusi dėl savo namo. Kam visa tai sugadinti? O kas, jeigu galiausiai tavo vaikas bus tikras bjaurybė, pardavinėjantis narkotikus ar vagiantis automobilius, arba kaip Tomo duktė — aklas ir nesveiko proto? Aš taip gyventi negalėčiau.

— Pieši gana niūrų paveikslą, Sara.

— Taip. Reikėjo tau pamatyti, koks buvo mano motinos gyvenimas su tėvu. Jis buvo tikras kretinas, nuolat girtas slėpdavosi miegamajame, o ji vis rasdavo jam pateisinimų. Visa mano vaikystė buvo košmaras. Kai į svečius ateidavo draugų, bijodavau, kad jis išeis svyruodamas arba padarys dar ką nors, dėl ko reikės gėdytis. Paskui jis mirė ir pasidarė dar blogiau. Mama visą laiką verkė, o aš jaučiausi kalta, nes svajodavau, kad jis numirs arba kur nors išeis. Kai taip ir nutiko, maniau, kad esu kalta. Pamiršk tai. Galiausiai išlipau į suaugusiųjų pasaulį ir neketinu grįžti. Man pačiai nepatiko būti vaiku ir nelinkiu to kitam.

— Nė vienas iš mūsų negeria, — atkreipė dėmesį Džefas.

Sara su siaubu pažvelgė į jį.

— Ar sakai man, kad nori vaikų? — Tokios naujienos ji toli gražu negalėtų pavadinti gera.

— Gal ir norėčiau, — atvirai prisipažino jis. — Kol dar visiškai nesukriošau.

— O jeigu aš nenoriu? — Sara pajuto baimę, tačiau norėjo tai sužinoti, kol nevėlu. Šis klausimas galėtų nulemti tolesnius jųdviejų santykius.

— Net jeigu nenori, aš vis tiek tave myliu. Neketinu spausti. Mieliau turėsiu tave negu vaiką... Bet tikriausiai būtų neblogai turėti abu. — Sarą toks atsakymas pribloškė. Ji jau seniai buvo nutarusi, kad Džefas vaikų nenori. Tokia naujiena nebuvo gera.

— Net jeigu turėčiau vaiką, netekėčiau, — neatlyžo Sara, o Džefas tik nusijuokė ir pasilenkęs ją pabučiavo.

— Iš tavęs nieko kita ir nesitikėčiau, meile mano. Nesijaudinkime dėl to. Kas bus, tas bus. — Juodu saugojosi, bet išgirdusi tokius žodžius Sara nusprendė būti dar atsargesnė. Negali būti jokių netyčiukų, nes jis tikriausiai norėtų kūdikio, o ji ne. Sarai nereikėjo tokio rūpesčio ir ašarų. Ji manė, kad jųdviejų gyvenimas kartu yra geriausias toks, koks yra.

— Ir apskritai aš jau per sena turėti vaikų, — nesiliovė Sara. — Kitas mano gimtadienis bus keturiasdešimtas. Jau per daug. — Abu suprato, kad tai netiesa, bet Džefas nieko nebesakė. Ši tema Sarai akivaizdžiai nepatiko, be to, nebuvo reikalo šį klausimą išspręsti dabar.

Taigi jie liovėsi apie tai kalbėti, išėjo ir maloniai pavakarieniavo. Sara papasakojo apie motinos siūlymą namą arba bent jo dalį nuomoti vestuvėms. Ji manė, kad tai visai neblogas būdas gauti papildomų pinigų baldams pirkti. Džefui pasiūlymas irgi pasirodė vykęs, nors nepažįstami žmonės name galėtų ir kiek erzinti, jei landžiotų ten, kur neturėtų. Džefas turėjo dar vieną pasiūlymą, jo nuomone, visai įdomų. Bet norint užsidirbti reikėtų ir investuoti, o kol kas Sara taupė pinigus savo namui ir visiems daiktams, kuriuos dar norėjo nupirkti.

Džefas pasiūlė kartu pirkti prastos būklės namus, tada juos atnaujinti ir pelningai parduoti. Jam labai patiko, kaip Sara tvarkėsi savo name, ir Džefas nusprendė, kad ji turi gabumų. Moteriai tokia mintis patiko, bet ji nerimavo, kad tai gali brangiai kainuoti. Apie tai reikės galvoti ateityje — kaip ir apie vedybas bei vaikus. Kažkodėl šį vakarą juodu vis aptarinėjo ilgalaikius planus. Tačiau Sarai patiko mintis užsidirbti iš namų restauravimo. Ji žinojo, kad baigus darbus Skoto gatvėje bus liūdna. Moteriai buvo maloni kiekviena akimirka, praleista ten dirbant.

Tą vakarą Džefas liko nakvoti, jie kartu praleido visą savaitgalį. Į savo butą jis grįždavo tik pasiimti knygų ar drabužių. Nuo to laiko, kai jį išsinuomojo, Džefas praleido ten vos keletą dienų. Tą dieną, kai kartu vakarieniavo, jis pranešė Sarai, kad sulaukė rimto pasiūlymo dėl savo buvusio namo Potrero Hile. Mari Luiza reikalaudama pinigų jau buvo užvertusi jį elektroniniais laiškais. Įvertinus turtą, Džefas perėmė įmonę, o ji turėjo gauti visas pajamas už parduotą namą. Prancūzė liepė pasiūlymą priimti, taigi jis taip ir padarė. Be to, Mari Luiza išsipirko buvusį bendrą butą Paryžiuje. Ketino ten gyventi ir įsirengti biurą. Keista, kad keturiolika metų buvę bendri gyvenimai buvo taip paprastai atskirti, bet tai tik patvirtino Saros nuomonę ginčijantis su motina. Daug paprasčiau nesituokti, ypač jeigu vėliau kas nors nesiklosto. Sara pamanė, kad Mari Luizai labai pasisekė. Džefas buvo puikus vyrukas. Jis viską atliko už ją, neapgavo nė centu, buvo dosnus ir atidavė viską, ko ji norėjo. Tikras princas visomis prasmėmis. Sara buvo sužavėta. Šį kartą sėkmė nusišypsojo jai. Kol kas. Sara nenorėjo pernelyg žvalgytis į ateitį.

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Odrės vestuvės priartėjo, rodės, nespėjus nė apsidairyti. Buvo sunku patikėti, kad jau birželio pabaiga. Atrodo, vieną akimirką jie vis dar planavo šventę, o kitą virėjai jau zujo virtuvėje, operatorius derino kamerą, gėlininkai atvežė medžius, ant laiptų ir virš pagrindinio įėjimo driekėsi gėlių girliandos. Fotografas sekiojo kiekvieną žmogų tarsi medžiotojas, fotografavo viską: papuošimus, pasiruošimą, visus atvykstančius svečius. Grojo muzikantai. Tomas su vaikais stovėjo pagrindiniame prieškambaryje kalbėdamiesi su Sara ir Džefu. Fredas atsivežė naują draugę, ir Sara nusišypsojo. Ne todėl, kad jai labai rūpėjo — juk dabar turi Džefą. O Mimi su Džordžu atrodė kaip gyvybingi senukai iš žurnalo viršelio. Senelė vilkėjo šviesiai žydrą šilkinę suknelę su švarkeliu, labai tinkančią prie Saros ryškesnės mėlynos.

Visi laukė Odrės nulipant didžiaisiais laiptais. Žemyn jos niekas nevedė. Motina nulipo viena, skambant Hendelio „Vandens muzikai“, o kai ji pažvelgė į Tomą, skruostais nusirito ašaros. Išvydus nuotaką, visiems užgniaužė kvapą — tokia graži ji buvo. Mimi žvelgė su pasididžiavimu, Sara suspaudė Džefo ranką, o Tomas, stovėdamas tarp dviejų savo sūnų ir žiūrėdamas į moterį, kurią veda, verkė neslėpdamas ašarų. Visi buvo susijaudinę, kai ji priėjo prie vyro ir paėmė už rankos.

Teisėjas, vadovaujantis ceremonijai, pasakė vykusią kalbą apie santuokos sunkumus ir džiaugsmus, apie gerus žmones, kurie išmintingai pasirenka vienas kitą. Paskui visi valgė, ir patiekalai buvo nuostabūs. Vynas — nepakartojamas. Namas atrodė įspūdingai, o Odrės išnuomoti baldai kuo puikiausiai tiko, lyg ten ir būtų buvę. Sarai labai patiko Tomo vaikai, o jo sūnūs puikiai sutarė su Džefu. Buvo puiki diena, nuostabus metas. Nespėjus nė mirktelėti, Odrė balta atlasine suknele vėl stovėjo laiptų viršuje, o baltų orchidėjų puokštė nuskriejo tiesiai Mimi į glėbį. Sara lengviau atsikvėpė, o motina jai mirktelėjo akį. Tomas į Džefą sviedė keliaraištį. Paskui visi susirinkusieji sustojo lauke prie įėjimo ir ant jaunavedžių mėtė rožių lapelius, kol juodu įsėdo į išsinuomotą „Rolls Royce“ ir išvažiavo į „Ritz Carlton“ viešbutį, kur ketino praleisti vestuvių naktį prieš išskrisdami į Londoną. Iš ten jie ruošėsi skristi į Monte Karlą, o paskui į Italiją. Šitaip jie praleis trijų savaičių medaus mėnesį, kurį Tomas kruopščiai planavo laikydamasis daugybės Odrės nurodymų. Jo tai netrikdė. Atvirkščiai, net labai patiko.

Kai Sara su naujaisiais įbroliais grįžo į svetainę, Mimi vis dar sėdėjo ant išnuomotos sofos spausdama sugautą puokštę ir šypsodamasi.

— Dabar aš! — laiminga pasakė, o Džordžas apsimetė alpstantis.

— Ne tu, Džordžai! — įsiterpė Džefas. — Aš sugavau keliaraištį. Kiti būsime mudu su Mimi, ne tu!

Mimi sukikeno, o visi kiti ėmė juoktis. Padavėjai pripylė šampano taures. Mimi su Džordžu sušoko paskutinį šokį, kol jaunuoliai plepėjo.

Sarai patiko naujieji giminės, ir ji visus paragino vėl atvažiuoti ir apsistoti name kada tik panorės. Du iš jų buvo vedę, vienas išsiskyręs, bet savo vaikus atsivežė visi, ir šie elgėsi labai gražiai. Odrė dabar turėjo naują šeimą, kartu ir šešis anūkus. Akimirką Sara net pajuto pavydą, supratusi, kad jie jos motiną matys dažniau. San Franciske iš artimųjų liks tik Mimi. Odrė jau pardavė savo butą, visi jos daiktai buvo išsiųsti į Sent Luisą, didžiulį Tomo namą. Keletą baldų ji atidavė Sarai, tačiau didžiąją dalį pasiliko sau. Sara žinojo, kad Odrei išvykus jos ir Mimi gyvenimas smarkiai pasikeis, tačiau abi dėl jos džiaugėsi. Išvažiuodama motina atrodė laiminga nuotaka, o Tomas — išdidus jaunikis.

Kai visi svečiai išsiskirstė, jau buvo vėlu. Virėjai vis dar šurmuliavo aplink ir tvarkėsi. Dekoratyvinių medžių pasiimti turėjo atvažiuoti rytoj. Sarai nebeliko ką daryti, taigi ji su Džefu lėtai užlipo laiptais į miegamąjį.

— Buvo gražu, ar ne? — žiovaudama paklausė ji, ir Džefas nusišypsojo. Jam labai patiko Saros suknelė. Dėvint ją mylimosios akys atrodė dar mėlynesnės. Moteris laiminga prigludo prie jo.

— Labai. Stovėdami šalia ir verkdami jie abu atrodė tokie mieli. Aš pats vos neapsiverkiau.

— Aš visada verkiu per vestuves. Iš siaubo. — Sara ciniškai sukikeno, o Džefas šyptelėjęs papurtė galvą.

— Tu beviltiška.

— O tu nepagydomas romantikas, ir aš tave už tai myliu, — atkirto ji. Laiptų viršuje juodu pasibučiavo ir pasuko kitais laiptais, vedančiais į miegamąjį. Diena buvo nuostabi — Odrei, Tomui ir visiems, kurie juos myli. Sara džiaugėsi dėl motinos. Ji niekada nesitikėjo, kad piršlybos baigsis vestuvėmis, bet dabar, kai tai jau įvyko, buvo patenkinta. Moteris tikėjosi, kad jie kartu gyvens ilgai ir laimingai. Kai abu ruošėsi miegoti, motina paskambino padėkoti už tai, kad Sara leido pasinaudoti namu, ir pasakyti, kaip jai ten patiko. Iš balso atrodė, kad ji nepaprastai laiminga.

Tą naktį Sara miegojo tvirtai apkabinusi Džefą. Jai patiko lovoje prie jo prisiglausti, kaip ir mylėtis — o tą jie darė dažnai.

Santykiai klojosi puikiai. Palengva jų gyvenime nusistovėjo tvarka, o Sara be galo džiaugėsi, kad Džefas taip gerai sutaria su jos šeima, ypač su Mimi. Jis pasakė, kad norėtų būti jos įvaikintas, jeigu jau negali vesti.

— Labanakt, brangioji, — sušnibždėjo jis jau snausdamas.

— Myliu tave, — atsakė Sara ir nusišypsojo, pagalvojusi apie puokštę, kuri ją aplenkė ir buvo pagauta Mimi.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Sara su Džefu name dirbo visą vasarą. Jie jau pradėjo vartyti katalogus ir vaikščioti į aukcionus. Džefas turėjo užsakymą restauruoti didelį pastatą, todėl didelę dalį laiko turėjo skirti šiam darbui. O Sara buvo užsiėmusi biure.

Rugpjūtį jie abu pasiėmė savaitę atostogų ir išvažiavo prie Tahou ežero. Ten vaikščiojo, maudėsi, važinėjo dviračiais ir vandens slidėmis. Savaitgalį po Darbo dienos12, atostogų pabaigoje, Džefas priminė, kad juodu kartu jau keturis mėnesius. Abu sutiko, kad tai buvo laimingiausi gyvenimo mėnesiai. Apie santuoką ir vaikus nebebuvo kalbama — abiem tai liko labiau teorinis klausimas. Nė vienas nenorėjo drebinti pamatų. Ir taip buvo ką veikti.

Grįžusi iš Italijos, Odrė dažnai skambindavo. Ji rūpinosi įkurtuvėmis, norėjo perdažyti Tomo namą, taigi buvo užsiėmusi, be to, po truputį artimiau pažino jo vaikus. Moteris ilgėjosi dukters ir motinos, bet turėjo pranešti, kad negrįš prieš Padėkos dieną. Ji jau buvo pažadėjusi Tomui šventę praleisti Sent Luise su jo vaikais. Sara pasakė, kad Padėkos dieną švęs su Mimi. Šiais metais ji ketino suruošti vakarienę savo name, o jei viskas klosis gerai, prie jų prisidės ir Džefas. Sara pasakė Odrei, kad nenori važiuoti į Sent Luisą, — ji nekantravo pradėti savo tradiciją, nors šiais metais susirinks mažiau žmonių. Sarai pirmą kartą teks kepti kalakutą ir ruošti vakarienę.

Rudenį Sara turėjo ypač daug darbo. Jai teko dirbti su trimis svarbiais klientais, o savaitgaliais darbuotis savo name. Tas pastatas jai buvo lyg neišsenkantis džiaugsmo šaltinis — ir bus toks dar daug metų. Jie su Džefu lankėsi aukcionuose, net dalyvavo varžytynėse „Sotheby‘s“ ir „Christie’s“ aukcionuose Los Andžele ir Niujorke. Sara jau įsigijo keletą gražių daikčiukų. Džefas taip pat kai ką nupirko. O spalį jis galiausiai atsisakė nuomojamo buto — taip jame ir nepagyvenęs. Persivežė visus daiktus į namą Skoto gatvėje. Džefui buvo paskirtas atskiras darbo kabinetas, kambarys ir vonia, be to, jis pasakė, kad visai neprieštarauja miegoti rausvajame miegamajame. Jam tas kambarys patiko. Bet labiau už viską jam patiko Sara. Vyras tikrai ją mylėjo, kaip ir ji Džefą.

Jis jau buvo sutvarkęs visus dokumentus dėl jųdviejų su Mari Luiza namo ir buto Paryžiuje. Verslas dabar priklausė jam. Pas Džefą perėjo ir visi buvę Mari Luizos klientai. Jau nuo rugpjūčio juodu nebuvo kalbėjęsi ir, savo paties nuostabai, Džefas suprato, kad Mari Luizos nė kiek nepasiilgo. Nors jie kartu nugyveno keturiolika metų, jis visada žinojo, kad jųdviejų santykiai jam nepatinka. Galima sakyti, jis tyliai aukojosi. Bet dabar, būdamas su Sara, Džefas pamatė skirtumą. Jie jautėsi taip, tarsi būtų sukurti vienas kitam. Abu kiekvieną rytą pabusdavo negalėdami patikėti nusišypsojusia laime. Džefas prisiminė, kad jo senelis vis sakydavo, jog kiekvienam puodui yra dangtis, ar kiekvienam dangčiui yra puodas. Kad ir koks tas posakis buvo, vyras savo surado. Vienintelis žmogus, kuris šitokia sėkme taip pat stebėjosi, buvo Sara. Ji lygiai taip pat negalėjo atsidžiaugti sutikusi Džefą.

Kaip Sara ir buvo žadėjusi, tais metais Padėkos dieną šeima šventė jos namuose. Tada ji jau buvo nupirkusi sofą, kėdžių, kavos staliuką ir dailų senovinį stalą svetainei. Todėl kai atėjo Mimi su Džordžu, buvo kur atsisėsti ir pastatyti gėrimus. Mimi paprašė leidimo pasikviesti dvi savo geriausias drauges, kaip visada, taigi Sara laukė ir jų bei vieno Džefo draugo iš Niujorko, kuris tuo metu buvo mieste ir neturėjo kur praleisti šventės. Visi buvo labai malonūs ir susėdę svetainėje smagiai šnekučiavosi, o Sara su Džefu paeiliui tikrino kalakutą. Sara baiminosi, kad jis bus arba neiškepęs, arba per daug suskrudęs. Be Odrės viskas buvo kitaip. Tačiau, jos pačios nuostabai, vakarienė pavyko puikiai. Mimi sukalbėjo maldą, o kalakutą buvo paskirta supjaustyti Džefui. Jis tai atliko meistriškai, ir Džordžas prisipažino nudžiugęs, kad to imtis nereikėjo jam.

Jie su Mimi buvo ką tik grįžę iš Palm Springso. Sara pastebėjo, kad senukai vis daugiau laiko praleidžia ten. Kaip sakė patys, jiems ten geresnis oras, be to, Mimi patiko jo draugai ir vakarėliai, į kuriuos vaikščiojo. Senelė neseniai atšventė aštuoniasdešimt trečiąjį gimtadienį, bet neatrodė tokia sena. Ji buvo tokia pat gyvybinga ir graži kaip visada. O Džordžas tapo nuolatiniu jos palydovu. Jis buvo tik šiek tiek vyresnis.

Tuo metu, kai Sara patiekė mėsos, obuolių ir moliūgų pyragus — tokius kaip kiekvienais metais, — o Džefas dėjo į indelius ledus ir grietinėlę, Mimi šiek tiek nervingai visus nužvelgė, o Džordžas padrąsinamai linktelėjo.

— Noriu jums kai ką pasakyti, — nedrąsiai pradėjo ji. Sara pakėlė akis. Ji iškart pajuto, kad naujiena bus reikšminga. Bet kokia gi ji galėtų būti sulaukus tokio amžiaus kaip Mimi? Kol sveikata gera, jos gyvenimas klojosi gerai. Senelė pažvelgė į Džefą, paskui į Sarą ir jos akys sužibo. — Mudu su Džordžu tuokiamės, — beveik sušnibždėjo. Ji atrodė kiek susigėdusi, lyg būtų pasakiusi kokią kvailystę. Bet jie taip mylėjo vienas kitą ir norėjo paskutinius gyvenimo metus praleisti drauge. Vienintelė bloga žinia buvo ta, kad jie ketino kraustytis į Palm Springsą. Džordžas pranešė, kad savo namą mieste jau pardavė, Mimi ketino netrukus padaryti tą patį. Kai atvažiuos į San Franciską, jie apsistos Džordžo bute, tačiau Sara liūdnai pagalvojo, kad tos viešnagės bus nedažnos. Palm Springse jiems daug smagiau.

— Jūs ištekate už jo, o ne manęs? — šūktelėjo Džefas, stengdamasis atrodyti įpykęs. — Bet juk aš pagavau keliaraištį, o ne jis. — Jis apsimetė baisiai nuskriaustas, ir visi svečiai smagiai juokėsi.

— Atleisk, brangusis, — pasakė Mimi švelniai tapšnodama jam per ranką. — Tau teks vesti Sarą.

— Ne, neteks, — skubiai įsiterpė Sara.

— Tai beviltiška, — pasiskundė Džefas. — Ji manęs neims.

— O tu pasipiršai? — pasidomėjo Mimi, žiūrėdama vilties ir nuostabos kupinomis akimis. Ji to labai norėjo, kaip ir Odrė. Keletą kartų moterys apie tai kalbėjosi.

— Ne, — atvirai atsakė Džefas sėsdamas prie stalo valgyti pyrago.

Sara pripylė šampano taures. Lyg deja vu — gegužę prie to paties stalo tokią pat žinią pranešė motina. Dabar išteka Mimi. Sara suvokė, kad jos šeimos narės išteka ir išvažiuoja iš San Francisko. Vadinasi, mieste lieka tik ji ir Džefas. Sara jau jautėsi vieniša, nors ir džiaugėsi dėl senelės. Buvo akivaizdu, kad be galo džiaugėsi ir jie. Džordžas visas švytėjo, o Mimi akyse šokinėjo kibirkštėlės.

— Jeigu paprašyčiau Saros už manęs tekėti, ji greičiausiai mane paliktų. Ji įsikibusi laikosi savo, kad faktinė santuoka yra geriausias gyvenimo būdas, — pasakė Džefas.

Mimi nusijuokė. Visi žinojo, kad Sara su Džefu gyvena kartu, ir tai niekam netrukdė. Sulaukusi keturiasdešimties, ji galėjo daryti ką tik panorėjusi.

Sara negirdomis nuleido Džefo nusiskundimus ir paklausė senelės, kada bus keliamos vestuvės. Senukai datos dar nebuvo numatę, bet nenorėjo ilgai laukti.

— Būdami tokio amžiaus mes jau nebegalime sau leisti ilgai laukti, — linksmai pasakė Mimi, lyg tai būtų labai geras dalykas. — Džordžas tikriausiai norėtų susituokti golfo aikštėje, per pertraukėlę tarp žaidimų. Niekaip negalime nuspręsti, ar rengti vestuves čia, ar ten. Šičia gyvena tiek draugų, kad gali būti per daug vargo, — tarė susimąsčiusi. Visi pakėlė šampano taures už porą.

— O gal tekėk čia, kaip mama? — pasiūlė Sara, ilgesingai prisiminusi ceremoniją. Keista, kad tuokiasi vyresnės šeimos narės. Ji staiga pasijuto likusi viena mūšio lauke.

— Tai sukeltų tau baisiai daug rūpesčių, — gynėsi Mimi. — Nenoriu tau užkrauti viso darbo. Tu ir taip turi ką veikti.

— Bet tau visada atrasiu laiko, — neatlyžo Sara. — Galiu pasamdyti tuos pačius virėjus kaip ir mamos vestuvėms. Jie puikūs. Net netvarkos nepaliko.

— Tikrai? — dvejojo Mimi, bet Džordžą pagavo entuziazmas. Jam ši mintis labai patiko. Senukas priminė Mimi, kad ji yra gimusi šiame name. Būtų simboliška susituokti čia. Gražu ir net sentimentalu. Džefo draugas iš Niujorko džiaugėsi dalyvaudamas tokiame pokalbyje ir papasakojo apie savo senelę, kuri vos prieš metus ištekėjo antrą kartą, persikraustė gyventi į Palm Bičą ir yra labai laiminga.

— Kada norėtumėte kelti vestuves? — dalykiškai paklausė Sara.

Džefas toliau vaidino atstumtą meilužį, tuo labai džiugindamas Mimi. Kalbėdama su Sara, močiutė visada vadindavo jį „tuo mielu berniuku“. Džefas buvo neseniai atšventęs keturiasdešimt penktąjį gimtadienį, todėl buvo jau toli gražu ne berniukas, nors ir atrodė jaunai.

— Naujųjų metų išvakarėse, — įsiterpė Džordžas. — Taip turėtume progą švęsti kasmet. Ir aš manau, kad tavo senelei patiktų tuoktis čia, šitame name. Jai tai labai daug reikštų, — pridūrė, ir Mimi raustelėjo. Tą rytą ji pasakė jam, kad nenori užkrauti Sarai rūpesčių, bet prisipažino, kad labai to norėtų. Dabar visi džiaugėsi.

— Ar mama žino? — staiga susimąstė Sara. Ji nieko apie tai nesakė. Mimi linktelėjo.

— Pasakėme jai, kai šįryt skambinome palinkėti geros Padėkos dienos. Ji pritarė.

— Išdavikė, — niūriai sumurmėjo Džefas. — Aš būčiau daug geresnis jaunikis. — Jis žvilgtelėjo į Džordžą, o visi kiti leipo juokais. — Nors turiu pripažinti, kad jis geriau šoka. Kai aš šokau su Mimi per Odrės vestuves, numindžiojau jai kojas ir tuos gražius melsvus batelius. Taigi tikriausiai negaliu jūsų kaltinti. Bet, žinokite, sudaužėte man širdį.

— Nepyk, brangusis. — Mimi pasilenkė ir pabučiavo jam į skruostą. — Kada panorėjęs atvažiuok mūsų aplankyti į Palm Springsą. Gali net atsivežti Sarą.

— Reikia tikėtis, — apsimetė supykusi Sara.

Tada visi ėmė planuoti šventę. Sara išsitraukė geltoną bloknotą ir pradėjo rašyti sąrašą. Jie norėjo viską surengti kuo kukliau. Tik artimiausi giminės. Paprasta vakarienė. Senukai norėjo, kad juos sutuoktų pastorius. Mimi tvirtino, kad jis ateis į namus. Senelė norėjo, kad ceremonija įvyktų aštuntą valandą, o vakarienė būtų paruošta devintą. Odrė jau tą rytą pasakė, kad juodu su Tomu būtinai atvažiuos. Paskui jie gal važiuos į Palm Bičą praleisti savaitgalio.

— Kuo staiga tapo mano artimieji? — garsiai nusiskundė Sara. — Klajokliais? Argi daugiau niekas, be manęs, nenori gyventi San Franciske?

— Lyg ir ne, — už visus atsakė Džefas. — Nieko asmeniška. Jiems tiesiog daug smagiau kitur. — Jis nebūtų garsiai to prisipažinęs, bet kad ir kaip gerbė Mimi ir net Odrę, jam daug labiau patiko vienam turėti Sarą.

— Oho, — staiga susiprotėjusi aiktelėjo Sara, — vestuvėms surengti turime vos šešias savaites. Rytoj ryte paskambinsiu maisto tiekėjams ir visiems kitiems.

Tačiau nereikėjo nei siųsti kvietimų, nei organizuoti nieko prašmatnaus. Tai, ko senukai norėjo, buvo labai paprasta. Dalyvaus tik artimiausi giminės, ceremonija vyks Saros name Naujųjų metų išvakarėse. Vestuvės bus dar paprastesnės nei Odrės ir Tomo.

Dar dvi valandas visi susijaudinę apie tai kalbėjo, o paskui svečiai išsiskirstė. Prieš išeidama su Džordžu Mimi dar pasakė, kad nevažiuos į povestuvinę kelionę. Juodu ketino ramiai kur nors pabūti, pavyzdžiui, „Bei Air“ viešbutyje Los Andžele. Ten Mimi visada patiko, be to, ten buvo nesunku nuvažiuoti. Džefas pasakė esąs nusivylęs, kad jie nenori nuveikti ko nors egzotiškesnio, pavyzdžiui, nuvažiuoti į Las Vegasą. Atsisveikindamas jis juos abu apkabino.

— Varge, na ir keistas jausmas, — prisipažino Džefui Sara, kai juodu virtuvėje į indaploves krovė indus. Džefas įtikino ją nusipirkti dvi, ir dabar moteris džiaugėsi. Po tokių vakarų kaip šis nereikės gaišti tvarkantis. Be to, visada būdavo lengviau, nes Džefas padėdavo. Jis buvo tikras šaunuolis.

— Kodėl? Dėl to, kad tavo senelė išteka? Man atrodo, tai labai gerai. Dabar jiems abiem bus smagiau, nes sulaukę tokio amžiaus nebus vieni.

— Ji dievino mano senelį. Mama baiminosi, kad jam mirus iškeliaus ir ji, bet dabar ji gyvena antrą gyvenimą, ir kartais man atrodo, kad juo lygiai taip pat džiaugiasi. — Šį vakarą tai buvo aišku kaip dieną. — Turiu galvoje, keistas jausmas, kad jos abi išvažiuoja. Žinai, mes trys šitiek metų buvome kartu. O dabar mama gyvena Sent Luise, Mimi išvažiuoja į Palm Springsą.

— Aš čia, — švelniai tarė jis.

— Žinau, — nusišypsojo Sara, palinko arčiau ir pabučiavo jį. — Tikriausiai šitai verčia mane suaugti. Kol jos buvo čia, visada jaučiausi kaip vaikas. Gal todėl ir apėmė tas keistas jausmas.

— Tikriausiai, — pritarė Džefas. Jie išjungė šviesą virtuvėje ir pasuko laiptais aukštyn į miegamąjį, kuris dabar jau buvo jų, ne tik jos. Jie jautė, kad jis abiejų.

Ryte Sara paskambino motinai ir pavadino veidmaine už tai, kad nieko nepapasakojo apie Mimi vestuves, kai jos kalbėjosi per Padėkos dieną. Po to pokalbio Odrė skambino dar kartą, bet ir tada neužsiminė nė puse žodžio.

— Nenorėjau sugadinti staigmenos. Ji manęs prašė. Man atrodo, tai nuostabu, ir oras ten jiems bus geresnis. Palankesnis klimatas. Mudu su Tomu atvažiuosime į vestuves, bent jau vienai nakčiai.

— Gal norėtumėte apsistoti čia? — su viltimi paklausė Sara.

— Mielai.

— Būtų smagu visiems po vienu stogu.

Paskui Sara paklausė motinos visko, ką norėjo sužinoti, ir pirmadienį paskambino reikiamiems žmonėms. Mimi turėjo tik susirasti suknelę. Ji pasakė, jog jaučiasi per sena, kad tekėtų vilkėdama baltą suknelę. Po dviejų dienų senelė paskambino. Sara iš balso suprato, kad Mimi jaučiasi kaip nugalėtoja. Ji rado nuostabią suknelę — vadinamosios šampano spalvos. Tada Sara suvokė, kad ir pati neturi ką apsirengti. Šį kartą išsirinkta suknelė buvo tamsiai žalia aksominė. O kadangi vestuvės sutapo su Naujųjų metų išvakarėmis, nutarė, kad reikia ilgos. Odrė sakė, kad vilkės tamsiai mėlynai.

Kitas penkias savaites tarp Padėkos dienos ir Kalėdų Saros gyvenimas buvo virtęs tikra estafete, tik nebuvo kam ją perduoti. Ji nenorėjo, kad Mimi tektų rūpintis pasirengimu vestuvėms, bet ir pati neturėjo tam laiko. Taigi pavedė viską daryti renginių organizatoriui. Jis tik pasitikslindavo dėl detalių.

Be to, Sara turėjo kaip vilkelis suktis name stengdamasi paruošti viską taip, kad Mimi vestuvės būtų nepriekaištingos, su Džefu vaikščioti į šventinius vakarėlius ir dar pasiruošti Kalėdoms pati. Džefas buvo kaip ekstazės pagautas. Po šitiek metų, praleistų šokinėjant aplink Mari Luizą ir atsiprašinėjant dėl jos kasmetinės šventinės rūškanos (lyg dėl jo kaltės tos šventės apskritai ir būtų atsiradusios), šiemet jis galėjo švęsti nesivaržydamas. Jis kasdien namo nešdavo naujus kalėdinius papuošimus, dovanas, dar vieną kalėdinių giesmių garsajuostę, o likus dviem savaitėms iki Kalėdų grįžo su maždaug dvidešimties pėdų aukščio egle. Džefas pasamdė keturis vyrus, kad pastatytų ją šalia didžiųjų laiptų, o paskui dar atvežė gal dvi priekabas papuošimų. Pamačiusi tai, Sara ėmė juoktis. Kalėdinės giesmės buvo paleistos taip garsiai, kad kai Džefas stovėjo pasilypėjęs ant kopėčių, jie vos galėjo susišnekėti. Jis ką tik ant viršūnės užkabino žvaigždę.

— Sakiau, kad panašu į gyvenimą Kalėdų Senelio dirbtuvėse! — šūktelėjo ji, o paskui dar tris kartus pakartojo sakinį. — Tiek to. Atrodo puikiai! — pagyrė vėl garsiai šūktelėdama. Šį kartą Džefas išgirdo ir padėkojo. Jis buvo patenkintas savimi, o Sara džiaugėsi, kad jis tai daro. Pati draugui dovanų aukcione nupirko labai gražų senovinį architekto stalą. Jį atvežė Kūčių dieną. Džefas vos nepargriuvo iš laimės.

— Dieve mano, Sara, jis nuostabus! — Jam labai patiko. Džefas negalėjo atsidžiaugti, kad švenčia Kalėdas su Sara.

Per šventes nei mamos, nei senelės nebuvo. Sarai tai buvo pirmos Kalėdos be jų. Tačiau Džefas pasistengė, kad jos būtų puikios. Kūčių vakarą Sara iškepė nedidelį kalakutą, o vidurnaktį abu nuėjo į bažnyčią. Per vakarienę moteris suvokė, kad lygiai prieš metus, tą pačią dieną, mamai ir senelei pranešė nusipirkusi namą Skoto gatvėje, o dabar štai jau gyvena jame.

Sara nepamiršo ir to, kad prieš metus jau penktą kartą iš eilės atostogas leido viena, o Filas su vaikais ilsėjosi Aspene, kaip visada nepasikvietęs jos. Per tuos metus gyvenimas visiškai pasikeitė. Sara labai džiaugėsi ir Džefu, ir namu. Vienintelis trūkumas buvo tas, kad motina ir senelė išsikraustė iš San Francisko. Tai nebuvo labai smagu. Kaita. Kartais kaita būna gera, kartais bloga. Tačiau jos bent jau išsikraustė dėl gerų priežasčių.

Pirmą Kalėdų dieną Džefas ir Sara praleido tinginiaudami. Jis jai padovanojo siaurą apyrankę su deimančiukais, ir moteris žvelgdama į ją vis šypsojosi. Džefas buvo nepaprastai dosnus. Abu savo dovanomis labai džiaugėsi. Be stalo, Sara jam padovanojo daugybę nedidelių dovanėlių, prikimšo pilną kalėdinę kojinę ir net paliko laišką nuo Kalėdų Senelio, kuriame rašė, kad jis buvo geras berniukas, bet būtų labai malonu, jeigu liautųsi skalbykloje ant grindų mėtyti savo purvinus drabužius tikėdamasis, kad kas nors juos surinks. Tai buvo vienintelė Džefo yda. Daug trūkumų jis neturėjo. Be to, jis be galo džiaugėsi viskuo, ką Sara dėl jo padarė per šventes. Nuo Mari Luizos tai skyrėsi kaip diena ir naktis. Ji pati buvo geriausia jo gauta kalėdinė dovana.

Penktą dieną po Kalėdų iš Sent Luiso atvyko Odrė su Tomu. Tada Sara pasijuto kaip per tikras Kalėdas. Senelė su Džordžu atvažiavo tą patį vakarą. Abi poros liko nakvoti Saros name ir ji dėl to labai nudžiugo. Džefas padėjo paruošti vakarienę visai šeimai. O trys moterys, susėdusios virtuvėje, valandų valandas kalbėjosi. Odrė išpasakojo viską apie gyvenimą Sent Luise. Jai ten be galo gera. Tomas pasirodė besąs dar nuostabesnis, nei ji tikėjosi. Motina atrodė tikrai laiminga. O Mimi — dar laimingesnė. Tikra raustanti nuotaka. Sara be galo džiaugėsi, kad šeima apsistojo jos namuose. Kai mama ir senelė buvo šalia, ji vėl pasijuto kaip maža mergaitė.

Kitos dienos, Naujųjų metų išvakarių, rytą visi susirinko papusryčiauti. Virėjai jau plušo virtuvėje — net tokiai kukliai šventei pasiruošti reikėjo daug laiko. Tačiau Mimi ir Džordžas atrodė nepaprastai ramūs. Visiems buvo smagu kartu leisti laiką, kalbėtis ir juoktis. Trys vyrai šnekėjosi apie futbolą ir akcijų biržos svyravimus. Tomas su Džordžu rado bendrą kalbą apie golfą. Džefas, dideliam nuotakos džiaugsmui, su ja flirtavo, o Odrė su Sara aptarinėjo paskutines vestuvių smulkmenas ir tikrino sąrašą. Paskui visi išėjo pasivaikščioti ir negrįžo namo iki pirmos valandos.

Tada Mimi užsidarė atskirame miegamajame, pasakiusi Džordžui, kad iki vakaro nenori jo matyti. Sara jau buvo susitarusi su kirpėja, kad ateitų į namus padaryti nuotakai šukuosenos, ir manikiūrininke.

Visą popietę susirinkusieji smagiai leido laiką. Visi ketino likti ir tą naktį iškart po vestuvių sutikti Naujuosius metus.

Kitą rytą jaunavedžiai ruošėsi savaitgaliui išvažiuoti į Los Andželą, o Odrė su Tomu — į Palm Bičą. Džefas su Sara norėjo likti namie ir pailsėti. Sara ketino išdažyti dar du kambarius, o Džefo laukė krūva projektų.

Artėjant aštuntai valandai vakaro, namas prisipildė šurmulio. Sara su Odre užlipo viršun padėti Mimi apsirengti. Kai moterys įėjo į kambarį, ji sėdėjo ant lovos krašto, jau apsivilkusi suknelę, sušukuotais plaukais, ir rankoje laikė savo motinos nuotrauką.

Ji pažvelgė į savo dukterį ir anūkę ir su ašaromis akyse padėjo nuotrauką į šalį.

— Ar gerai jautiesi, mama? — švelniai paklausė Odrė.

— Gerai, — atsiduso Mimi. — Aš tik galvojau, kokie laimingi iš pradžių čia turėjo būti mano tėvai... ir kad aš šitame name gimiau... Aš taip džiaugiuosi, kad už Džordžo išteku čia. Kažkodėl atrodo, kad taip ir turi būti... Mąsčiau, kad mano mamai tai būtų patikę. — Tada ji pasisuko į Sarą. — Taip džiaugiuosi, kad tu nusipirkai šitą namą. Kai apie tai pranešei, iš pradžių nė nenumaniau, kaip man tai bus svarbu. Gal ir kvaila taip sakyti sulaukus mano amžiaus, bet, jaunystėje šitiek liūdėjusi ir sielvartavusi, aš pagaliau jaučiuosi grįžusi namo ir radusi ją.

Sara stipriai apkabino senelę ir švelniai sušnibždėjo į ausį, kad ją myli.

— Myliu tave, Mimi... labai... Ačiū, kad taip kalbi. — Išgirdus tokius žodžius šio namo pirkimas atrodė kaip likimo nulemtas. Buvo puiku.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Paskutinę akimirką visi nusprendė per vestuves apsirengti pokylių drabužiais. Visos trys moterys vilkėjo ilgas vakarines sukneles, kaip ir penkios ar šešios atvykusios Mimi draugės. Visi vyrai vilkėjo smokingus. Jaunikis, pasipuošęs raudona peteliške ir rankogalių sąsagomis su rubinais, kurios priklausė jo seneliui, atrodė labai galantiškai. Dideliam visų džiaugsmui, Džefas pasisiūlė palydėti nuotaką iki jaunikio ir ji sutiko. Mimi baiminosi, kad suklups ar užmins ant ilgos suknelės krašto, jei didžiaisiais laiptais lips viena. Turėdama į ką atsiremti ji jausis daug saugiau. Per vestuves niekas nenori nelaimingų atsitikimų.

— Mimi, kadangi nenorite tekėti už manęs, — o tai labai neapgalvotas jūsų poelgis, — aš nusprendžiau būti maloningas ir atiduoti jus Džordžui. Nors, turiu pasakyti, jums reikėtų gėdytis, kad klaidinote mane ištisus tuos šešis mėnesius. Aš būsiu netoliese, jeigu paskutinę minutę ateitumėte į protą ir apsigalvotumėte. — Mimi dievino tokius Džefo žaidimus su ja.

Jis laukė už kambario durų, kol nuotaka pasiruoš. Mimi išėjo vilkėdama šviesią aukso ir šampano spalvos vakarinę suknelę ir avėdama auksinius aukštakulnius batelius. Rankose

ji nešėsi pakalnučių puokštę — tai buvo jos motinos mėgstamiausios gėlės. Jaunikis taip pat buvo įsisegęs pakalnučių šakelę į atlapą ir laukė laiptų apačioje. Odrė ir Tomas šyptelėjo pastebėję, kad jis nervinasi.

Laukdami nuotakos, visi tyliai kalbėjosi su pastoriumi. Tuomet užgrojo arfa ir smuikai. Sara uždegė žvakes ir išjungė šviesas. Tada visi išvydo ją ateinančią. Mimi vis dar turėjo dailią figūrą, net sulaukusi tokio amžiaus, ir lėtai lipdama laiptais, įsikibusi Džefui į parankę, atrodė be galo didingai. Jis atrodė rimtas, labai gražus ir nusiteikęs iškilmingai. Jis švelniai paglostė Mimi ranką, tuomet ji pakėlė akis į Džefą ir nusišypsojo. O paskui pažvelgė į Džordžą ir nusišypsojo jam. Staiga Sara suprato, kad Mimi yra labai panaši į savo motiną Lili — vyresnė, bet lygiai tokia pat graži. Senelės akys taip pat žėrėjo, ji atrodė jaučianti tokią pat aistrą gyventi. Lyg moteris iš tos nuotraukos būtų atgijusi ir senstelėjusi. Sara staiga pajuto jėgą, kuri lydėjo ją ir visą jos šeimą iš kartos į kartą, kaip ratilai vandenyje. Mimi, motina, ji pati — ir Lili, gyvenusi pirma jų visų.

Mimi atrodė nuostabiai, kai grakščiai paleido Džefo ranką ir paėmė žmogaus, kuris greitai taps jos vyru. Jie sustojo priešais pastorių ir davė įžadus aiškiu, stipriu, bet ramiu balsu. Tada Džordžas pabučiavo nuotaką, vėl užgrojo muzika ir visi juokėsi, verkė ir džiūgavo taip, kaip vos prieš keletą mėnesių per Odrės vestuves.

Džefas pabučiavo nuotaką ir pasakė, kad dabar viskas įteisinta. Jį paliko prie altoriaus. Mimi atsakydama pakštelėjo jam į skruostą, o paskui pabučiavo ir visus kitus, ilgiausiai užtruko prie Odrės su Sara.

Kaip ir buvo suplanuota, vakarienė buvo paruošta devintą, o šampanas liejosi iki vidurnakčio. Laikrodžiams mušant dvyliktą, visos trys Lili palikuonės pabučiavo savo vyrus ir leidosi šokti, griežiant smuikams. Niekas nėjo gulti iki antros valandos. Vestuvės buvo nepaprastos.

Vėliau Sara, gulėdama lovoje šalia Džefo, šypsojosi.

— Pradedu jaustis kaip profesionali vestuvių rengėja, — nusijuokė. — Buvo smagu, tiesa? Tu atrodei toks gražus, kai lipai laiptais su Mimi.

— Ji net nedrebėjo. Man atrodo, aš nervinausi labiau už ją, — prisipažino Džefas.

— Džordžas atrodė kiek sunerimęs, vargšiukas. — Tada Sara vėl pasisuko į jį. — Laimingų Naujųjų metų, brangusis.

— Ir tau, Sara.

Juodu užmigo vienas kito glėbyje, o kitą rytą kėlėsi ruošti pusryčių. Rytas buvo šventiškas, o abi vyresniųjų poros jau buvo susiruošusios išvažiuoti. Mimi su Džordžu jau lipo laiptais žemyn, bet staiga ji prisiminė kai ką pamiršusi. Laukdami visi stovėjo laiptų apačioje ir kalbėjosi, o senelė grįžo nešina savo vestuvine pakalnučių puokšte.

— Vakar pamiršau mesti puokštę, — pasakė šypsodamasi. Ji sustojo laiptų viduryje, stebima įdėmių žvilgsnių. Šį rytą Mimi vilkėjo ryškiai raudoną kostiumėlį, ant rankos buvo užsimetusi audinių kailinius ir avėjo žemakulnius batelius. Ji atrodė labai gražiai sudėta ir daug jaunesnė nei iš tiesų. Senelė paskutinį kartą pauostė gležnas gėles ir elegantiškai švystelėjo puokštę anūkei. Sara gėles pagavo dar nepasiekusias žemės, tada baisiai išsigando ir, lyg jos būtų per karštos laikyti, beveik instinktyviai sviedė atgal Mimi. Ši pagavo puokštę viena ranka ir metė Džefui — vyrukas čiupo abiem rankomis ir plačiai nusišypsojo, o visi susirinkusieji ėmė ploti.

— Neblogai pagauta, — pagyrė Džordžas, o Mimi nulipo paskutines pakopas žemyn ir pažvelgė į Džefą.

— Kadangi Sara nežino, ką su jomis daryti, tikiuosi, kad žinai tu, Džefai, — pasakė, visus pabučiavo ir sėdo į taksi, kuris jau laukė prie įėjimo. Medaus mėnuo prasidėjo. Odrė su Tomu išvažiavo po penkių minučių — į Palm Bičą, o paskui pažaisti golfo Kiparisų kyšulyje.

Visiems išsiskirsčius, Sara su Džefu liko stovėti prieškambaryje, žvelgdami vienas į kitą. Džefas švelniai padėjo ant stalo pagautą puokštę.

— Tu rengi geras vestuves, — nusišypsojo Džefas ir apsivijo rankomis Sarą.

— Ačiū. Tu taip pat, — tarė ji, jau bučiuojama.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Svečiams išsiskirsčius, laukė tylus savaitgalis. Džefas grįžo dirbti į savo kabinetą viršuje. Sara persirengė ir pradėjo dažyti. Apie antrą valandą ji sutepė ir atnešė jam sumuštinį. Paskui abu dirbo iki vakaro, pavalgė nuo vestuvių likusių patiekalų ir išėjo į kiną. Prieš keletą dienų Džefas buvo įsirašęs futbolo rungtynes, rodytas per televizorių, taigi grįžę juodu dar pažiūrėjo ir jas. Naujųjų metų diena buvo puiki, malonus kontrastas po šurmulio, kuriame jie gyveno prieš vestuves. Dabar namas atrodė ne tuščias, o nutilęs.

— Ką man daryti su Mimi puokšte? — kitą rytą paklausė Sara, radusi pakalnutes šaldytuve. Džefas padėjo puokštę ten, jeigu Sara norėtų ją pasilikti. Dabar kiekvieną kartą atidarius šaldytuvo duris padvelkdavo dieviškas kvapas. — Ar blogas ženklas ją išmesti?

— Tikriausiai, — įdėdamas į šaldytuvą sviestą atsakė jis. — Gal norėtum jas pasilikti? Būtų gražus vestuvių prisiminimas, — nekaltai pridūrė.

— Taip ir patikėsiu. Tu greičiausiai mesi jas man, kai miegosiu.

— Nedrįsčiau. Mane žaibas nutrenktų, — pasišaipė Džefas. — Galėtum jas sudžiovinti ir padovanoti jai kitais metais per vestuvių metines.

— Gera mintis. Taip ir padarysiu. — Sara gėles atsargiai įdėjo į dėžutę ir pastatė ją virtuvėje ant lentynos. Visą likusią dienos dalį abu buvo užsiėmę.

Sekmadienio vakarą jie nuėjo į senų Saros draugų surengtą vakarėlį, o pirmadienį naujieji metai prasidėjo su triukšmu. Atrodė, kad tą mėnesį visi klientai sugalvojo perrašyti testamentus. Įsigaliojo nauji mokesčių įstatymai, ir visus apėmė panika. Sara dar niekada nebuvo turėjusi tiek darbų. Ji buvo pažadėjusi mamai atvažiuoti į Sent Luisą pasisvečiuoti, bet nenumanė, kada turės laiko. Darbams ir galo nesimatė. O Džefas buvo neką mažiau užsiėmęs. Atrodė, kad per šventes visi nusipirko arba paveldėjo seną namą ir panoro samdyti jį. Verslas klojosi gerai, bet dabar, Mari Luizai pasitraukus, viskas gulė ant jo vieno pečių ir vyras buvo užverstas projektais.

Keturias savaites Sara plūkėsi dieną naktį ir sausio pabaigoje baisiai peršalo. Dar niekada gyvenime jai nebuvo taip bloga. Ji savaitę karščiavo ir negalėjo iškelti kojos iš namų, galiausiai peršalimas baigėsi skrandžio uždegimu. Sara dar keturias dienas praleido tualete. Džefas labai jos gailėjo, vis nešdavo sriubos, apelsinų sulčių ar arbatos, bet nuo to Sarai pasidarė dar blogiau ir galiausiai ji tik gulėjo lovoje dejuodama.

— Man atrodo, mirštu, — pasiskundė ji Džefui, o iš akių byrėjo ašaros.

Jis jautėsi visiškai bejėgis ir antros savaitės pabaigoje neištvėręs liepė nueiti pas gydytoją. Sara ketino tai padaryti jau kitą rytą. Vakare moteris paskambino motinai ir pasiskundė dėl prastos savijautos. Odrė įdėmiai išklausė visą simptomų sąrašą.

— Gal tu nėščia, — rimtai pasakė.

— Visai nejuokinga, mama. Man gripas, o ne rytinis pykinimas.

— Kai laukiausi tavęs, aš sirgau visą laiką. Atrodo, taip nutinka dėl susilpnėjusios imuninės sistemos. Reikia, kad organizmas neatmestų kūdikio. Be to, sakei, kad pastarąsias keturias dienas pykino.

— Nuo skrandžio uždegimo, o ne nuo kūdikio. — Sarą sunervino motinos įprastinės ir, kaip visada, neteisingos, diagnozės.

— Kodėl tu nepasitikrini? Šiais laikais tai labai paprasta.

— Aš žinau, kas man yra. Azijietiškas gripas, uždegimas ar kas panašaus. Visi biure tokį pasigavo.

— Aš tik pagalvojau. Gerai, tada nueik pas gydytoją.

— Taip ir padarysiu. Ryt iš ryto.

Padėjusi ragelį, Sara dar ilgai gulėjo lovoje, susinervinusi dėl motinos žodžių, ir tyliai skaičiavo. Mėnesinės vėlavo dvi dienas, bet taip neretai nutikdavo susirgus. Jai net neatėjo į galvą, kad reikėtų nerimauti. Kol pakalbėjo su motina. Dabar tai nedavė ramybės ir Sara gulėjo lovoje galvodama. Būtų baisu. Kūdikio jai mažiausiai reikėjo. Sara gyveno nuostabų gyvenimą, darė svaiginamą karjerą, turėjo mylimą vyrą ir gražų namą. Bet ji nieku gyvu nenorėjo vaiko.

Galiausiai ji taip susinervino, kad atsikėlė, apsirengė ir nuvažiavo į artimiausią vaistinę nusipirkti nėštumo testo. Džefas dar nebuvo grįžęs. Jausdamasi kvailai, kad apskritai taip elgiasi, Sara perskaitė instrukciją, padarė viską, kaip parašyta, paliko testą ant praustuvės krašto ir grįžusi į lovą įjungė televizorių. Po pusvalandžio prisiminė, atsikėlė ir nuėjo į vonią patikrinti rezultatų. Sara žinojo, kad testas bus neigiamas. Ji saugojosi visą gyvenimą ir, neskaitant dviejų gąsdinančių atsitikimų koledže, niekada su tuo nežaidė. Sara negėrė kontraceptinių tablečių, bet juodu su Džefu visada labai saugojosi, išskyrus tam tikrą laiką per mėnesį, kai Sara žinojo, kad nėra ko nerimauti.

Sara paėmė testo lapelį su pergalinga išraiška veide, žvilgtelėjo, tada pažiūrėjo dar kartą ir ėmė šiukšlių dėžėje raustis instrukcijos. Ant lapelio buvo išryškėjusios dvi linijos, ir ji staiga nebegalėjo prisiminti, ar nesilaukiančiai moteriai turi pasirodyti viena, ar dvi. Užrašas buvo aiškus net kvailiui. Viena linija — ne nėščia. Dvi linijos — nėščia. Sara dar kartą patikrino. Dvi linijos. Kažkokia klaida. Negali būti. Testas sugedęs. Dėžutėje buvo antras, taigi Sara panaudojo ir tą. Šį kartą ji liko stovėti šalia ir nekantriai trepsėjo koja, jausdama guzą pilve, įbedusi žvilgsnį į atspindį veidrodyje. Atrodė baisiai. Juk tai tiesiog juokinga. Ji negali būti nėščia. Ji miršta. Sara žvilgtelėjo į laikrodį, o tada į testą. Ir vėl dvi linijos. Paskui pakėlė akis į veidrodį ir pamatė, kaip išbalo.

— Dieve mano... Dieve mano! To negali būti! — sušuko žiūrėdama į veidrodį. — Netiesa! — Tačiau testas rodė ką kita. Sara abu sugrūdo į šiukšliadėžę ir ėmė vaikščioti ratais, rankomis apsikabinusi juosmenį. Tai buvo pati blogiausia žinia gyvenime. — Mėšlas! — garsiai suriko ji, ir sulig tuo žodžiu į vonią įėjo susirūpinęs Džefas. Jis ką tik grįžo namo iš darbo. Motina buvo teisi.

— Ar viskas gerai? Su kuo kalbėjai? — Jis pamanė, kad Sara kalbėjo telefonu. Moteris atrodė klaikiai.

— Ne. Ne. Viskas gerai. — Sara kaip šešėlis praslinko pro šalį, įlipo į lovą ir palindo po patalais.

— Nori važiuoti į ligoninę? Taip blogai jautiesi?

— Dar blogiau, — vos ne šaukdama atkirto ji.

— Tada važiuojame. Nelauk iki rytojaus, nes bus tik blogiau. Tau tikriausiai reikia antibiotikų. — Džefas vis dar laikėsi pasenusių pažiūrų, kad antibiotikai išgydo visas ligas. Jis jau visą savaitę ragino Sarą jų išgerti.

— Man nereikia antibiotikų, — metusi piktą žvilgsnį, atsakė Sara.

— Ar kas negerai? Turiu galvoje, be to, kad bjauriai jautiesi? — Džefas nuoširdžiai ją užjautė. Vargšelė negaluoja jau dvi savaites. Tai, žinoma, slegia. Tačiau dabar jis vis tiek manė, kad Sara elgiasi lyg pamišėlė. — Ar labai karščiuoji?

— Aš laukiuosi. — Nėra jokios prasmės slėpti, vis tiek anksčiau ar vėliau reikėtų pasakyti. Džefas spoksojo į ją, lyg būtų nesupratęs to, ką išgirdo. Sara taip pat nesuprato.

— Ką?

— Aš laukiuosi, — pakartojo Sara ir pravirko. Jos gyvenimas baigtas. Tai tikras košmaras. Sarą pykino. Ne, viskas buvo dar blogiau.

Džefas atsisėdo ant lovos krašto.

— Ar tu rimtai? — Jis nežinojo, ką daugiau pasakyti. Buvo aišku, kad Sara to gera naujiena nelaiko. Moteris atrodė taip, lyg būtų pasiryžusi šokti nuo stogo.

— Ne, juokauju. Aš visada krečiu pokštus iš to, kas mane žudo. Žinoma, kad rimtai. Kaip, po velnių, taip atsitiko? Juk mes visada saugomės.

— Netiesa, — pratarė jis.

— Na, bent jau tuo laiku saugomės. Aš nekvaila. Gerai žinau. Tu irgi.

Džefas kurį laiką galvojo ir staiga suglumęs pasakė:

— Man atrodo, tai galėjo įvykti naktį po tavo senelės vestuvių.

— Negalėjo. Mes iš karto užmigome.

— Mes pabudome vidury nakties, — pataisė jis. — Man atrodo, tu pusiau miegojai... Aš tavęs neverčiau, — tarė susikrimtęs. — Mes tiesiog padarėme tai... ir vėl užmigome.

Sara greitai suskaičiavo ir garsiai sudejavo. Taip ir bus. Jeigu juodu būtų planavę vaikutį, geresnio laiko nebūtų galėję parinkti. Šiuo atveju — blogesnio.

— Gal aš buvau iš proto išsikrausčiusi? Kiek turėjau išgerti?

— Na, išlenkei kelias taures... ir, sakyčiau, daug šampano. — Džefas meiliai nusišypsojo. — Man tu atrodei nuostabiai, bet tikriausiai buvai gerokai apsvaigusi vidury nakties... Atrodei tokia miela. Negalėjau atsispirti.

— Dieve mano, — vėl sudejavo Sara, pašoko iš lovos ir ėmė žingsniuoti po kambarį. — Po velniais, negaliu šituo patikėti. Man keturiasdešimt metų ir aš nėščia. Nėščia!

— Tu nesi per sena, Sara... ir gal dėl to verta pagalvoti... Gal tai mūsų paskutinė galimybė. Vienintelė galimybė. Gal ši žinia nėra tokia jau bloga. — Jam ji ir nebuvo bloga. Tačiau Sarai tai atrodė kaip pasaulio pabaiga.

— Gal išprotėjai? Kam mums reikalingas vaikas? Mes nenorime vaiko. Bent jau aš nenoriu. Niekada nenorėjau. Sakiau tau iš pat pradžių. Niekada nemelavau.

— Tiesa, nemelavai, — atvirai tarė jis. — Bet jei kalbėtume nuoširdžiai, aš labai džiaugčiausi turėdamas vaikų.

— Tai pats ir turėk. Aš nenoriu. — Sara siautėjo, atrodė, lyg būtinai norėtų ką nors nugalabyti, pageidautina, jį. Tačiau mintyse moteris kaltino save.

— Paklausyk, kūnas tavo. Turi elgtis taip, kaip tau atrodo tinkama. Aš tik sakau, kaip jaučiuosi pats. Aš tave myliu. Ir labai norėčiau su tavimi turėti kūdikį, — meiliai tarė jis.

— Kodėl? Jis sugadintų mums gyvenimą. O mes gražiai gyvename. Tobulai. Turint kūdikį viskas pasikeistų. — Sara jau ašarojo.

Stebėdamas ją, Džefas labai nusiminė. Šitai jam jau teko patirti. Mari Luiza, gyvendama kartu, pasidarė du abortus. O dabar pirmą kartą nuo pažinties pradžios Sara kalbėjo kaip Mari Luiza. Tokių prisiminimų Džefas nenorėjo atgaivinti. Jis atsistojo ir nunešė savo portfelį į darbo kambarį. Kai grįžo, Sara susiraukusi vėl gulėjo lovoje. Keletą valandų su juo nesišnekėjo. Džefas pasisiūlė paruošti vakarienę, bet Sara atkirto, jog jai taip bloga, kad negali valgyti.

Jis atsargiai pasakė, kad kol jie nesugalvojo, ką daryti toliau, valgyti reikėtų. Tuomet Sara pasiuntė jį velniop.

— Aš jau sugalvojau, ką daryti. Imsiu ir nusižudysiu. Man valgyti nereikia.

Nusivylęs Džefas nulipo žemyn, vienas pavakarieniavo ir grįžo. Tuo metu Sara jau buvo užmigusi ir atrodė miela kaip visada. Jis žinojo, kad tokia žinia ją turėjo smarkiai priblokšti. Džefas norėjo, kad ji gimdytų, bet negalėjo jos priversti. Sprendimą turėjo padaryti pati Sara.

Kitą rytą ji tebebuvo paniurusi ir tyli. Džefas paruošė pusryčius, bet ji, netardama nė žodžio, pati užsiplikė arbatos ir pasiskrudino skrebutį. Paskui išėjo pas gydytoją, bet taip ir nepaskambino. Kai Džefas grįžo iš darbo, Sara jau buvo namie. Buvo matyti, kokia ji nusiminusi. Akivaizdu, kad gydytojas patvirtino, jog ji nėščia. Džefas nieko nesakė, ir Sara nuėjo į lovą. Devintą valandą ji jau buvo užmigusi, o kitą rytą atrodė daug geriau. Pusryčiaujant ji atsiprašė.

— Atleisk, kad buvau tokia ragana. Man reikia pačiai viską apgalvoti. Nežinau, ką daryti. Gydytojas sakė, kad jeigu kada nors norėsiu vaikų, būdama tokio amžiaus turėčiau neatsisakyti šito. Aš tikrai nenoriu. Bet gal vieną dieną... gal gailėsiuosi, kad neturiu. Aš tiesiog niekada vaiko nenorėjau. Tiesą sakant, net labai nenorėjau. Bet jei kada turėsiu, tai jis turi būti tavo, — pasakė Sara ir pravirko.

Džefas apėjo stalą ir tvirtai ją apkabino.

— Daryk tai, ką, tavo manymu, reikia daryti. Aš tave myliu. Be galo džiaugčiausi turėdamas mūsų kūdikį. Bet myliu tave. Jeigu tu tikrai nenori vaiko, galiu su tuo susitaikyti. Viskas priklauso nuo tavęs.

Šitaip gražiai elgdamasis tik apsunkino padėtį. Sara linktelėjo, išsipūtė nosį, bet vėl apsiverkė, kai jis išėjo į darbą. Ji dar nė sykio nebuvo tokia sutrikusi ir nelaiminga.

Tai tęsėsi dvi savaites. Sara pyko. Niršo. Kankino save ir gąsdino Džefą. Nežinia kaip jam pavyko išlikti ramiam. Vyras tik kartą prarado savitvardą, bet išsyk pasigailėjo. Lygiai taip buvo ir su Mari Luiza, ir galiausiai ji pasidarė abortą — abu kartus. Tačiau Sara nebuvo tokia. Ji tiesiog buvo pikta, nusiminusi ir išsigandusi. Ji nesijautė pasirengusi tapti motina, nenorėjo, kad per ją žmogus gyventų nelaimingą gyvenimą. Džefas pasiūlė jai tekėti, bet taip tik dar labiau ją išgąsdino. Jai atrodė, kad visi praeities vaiduokliai grįžo, grįžo jos gąsdinti — niekam tikusi vaikystė, tėvas. Tačiau Džefas buvo kitoks. Jis buvo geras vyras, ir Sara tai žinojo.

Prireikė beveik trijų savaičių, kol Sara apsisprendė. Ji niekam apie tai nepasakojo, net motinai, — nusprendė pati. Tai buvo baisiausias jos padarytas sprendimas. Ji pasakė Džefui, kad netekės, bent jau dabar, tačiau nori turėti jųdviejų vaiką. Džefas tai išgirdęs vos nepravirko. Tą naktį juodu pirmą kartą per mėnesį mylėjosi. Tuomet Sara buvo jau beveik antrą mėnesį nėščia. Dar po trijų savaičių jie kartu nuėjo padaryti pirmosios sonogramos ir išvydo jį — mažą tvinkčiojantį taškelį ekrane. Viskas klojosi gerai. Kūdikis turėjo gimti rugsėjo dvidešimt pirmąją. Džefas dar niekada neatrodė toks laimingas.

Sarai apsiprasti su ta mintimi prireikė daugiau laiko. Kai pirmą kartą pajuto kūdikio judesius, ji gulėjo lovoje. Tuomet nusišypsojo ir prisipažino Džefui, kad tai labai keistas jausmas. Jis vaikščiojo kartu daryti sonogramų, o penktą mėnesį juodu pamatė mažylį čiulpiantį nykštį. Jis lydėjo Sarą daryti tyrimų ir dar po keturių savaičių abu sužinojo, kad kūdikis sveikas ir kad gims berniukas. Būdama šeštą mėnesį nėščia, Sara vis dar nesijautė pasirengusi motinystei, bet džiaugėsi. Ji padėkojo Džefui už tai, kad taikstėsi su visomis neurozėmis ir baimėmis. Nuo to laiko ji taip nebesielgė. Juk kūdikis buvo jų abiejų. Sara galiausiai pranešė apie nėštumą motinai ir Mimi, visi labai džiaugėsi. Keletą kartų Džefas siūlė Sarai tekėti, bet kol kas jai to buvo per daug. Moteris jam pasakė: pirma kūdikis, o paskui žiūrėsime. Džefas iš džiaugsmo, kad netrukus su Sara turės sūnų, visai nebesivaldė. Jis pasakė, kad jam tai geriausia dovana pasaulyje.

Vieną rugpjūčio šeštadienį eidami Sąjungos gatve (Sara buvo aštuntą mėnesį nėščia) jie sutiko Filą. Sara ne iš karto jį atpažino. Paskui ir Filas ją pamatė. Vyrukas atrodė nustebęs. Jis buvo su mergina, kuri atrodė maždaug dvidešimt penkerių. Sara buvo jo nemačiusi daugiau nei pusantrų metų.

— Oho, kas tau nutiko? — šypsodamasis paklausė Filas. Sara tegalėjo prisiminti paskutinį kartą, kai jį matė lovoje su kita moterimi. Nuo tada jie nebuvo susitikę.

— Nė nenumanau, — kiek sumišusi atsakė Sara. — Maždaug prieš aštuonis mėnesius buvau tokiame pasakiškame vakarėlyje, visiškai pasigėriau, o kai pabudau, buvau tokia. Kaip tau atrodo, kas čia? — Filo mergina leipo juokais. Jis pats atrodė susigėdęs matydamas Sarą — kaip ir turėtų būti.

— Kad aš žinočiau, — atsakė. Sara atrodė labai graži ir laiminga. Akimirką pasirodė, kad Filas gailisi, ir ji apsidžiaugė. Tada Sara meiliai šypsodamasi pažvelgė į Džefą ir pristatė jį Filui. Garsiajam Filui, apie kurį teko šitiek girdėti. Su ta jaunute mergina jis atrodė kaip kvailys.

— Matau, ištekėjai, — žvelgdamas į didžiulį Saros pilvą pasakė Filas. Ji matė, kad vyrukas taip ir nevedė, bet ji juk irgi dar neištekėjo. Tačiau moteris pirmą kartą pajuto, kad nori būti Džefo žmona, o ne tik nešioti jo vaiką. Kai Filas su savo mergiote nuėjo toliau, visi plepalai apie laisvę ir nepriklausomybę išgaravo kaip rūkas. Sara nenorėjo būti tokia kaip jie. Ji norėjo būti su Džefu ir jųdviejų kūdikiu visą likusį gyvenimą. Norėjo būti jo. Tikrai — ne tik todėl, kad dabar gyveno viename name.

— Jis atrodo kaip tikras mulkis, — pasakė Džefas padėdamas Sarai įsėsti į automobilį. Ji vos galėjo pajudėti, ir abu smagiai juokėsi.

— Jis toks ir yra. Atsimeni?

— Atsimenu, — atsakė jis ir pasuko namo. Grįžusi Sara pradėjo ruošti vakarienę.

Ji vis dar dirbo, bet vis labiau pavargdavo. Gimus vaikeliui ji ketino pasiimti šešis mėnesius motinystės atostogų, o vėliau spręsti, ar tebenori dirbti visą dieną. Gal užteks ir mažiau. Džefas norėjo, kad ji išeitų iš darbo teisės įmonėje ir imtųsi su juo restauruoti namus, bet neįkalbinėjo jos. Sara turėjo spręsti pati. Ji visada tik taip ir elgėsi. Ir galų gale vis tiek apsispręsdavo tinkamai.

Kai abu jau buvo bebaigią vakarieniauti, Sara droviai nusišypsojo.

— Aš pagalvojau... — prabilo ji, o Džefas laukė tęsinio. Jis tikėjosi, kad ji pasakys ką nors gero, bet jos žodžiai pranoko visus lūkesčius. — Aš pagalvojau, kad gal mums reikėtų susituokti. — Džefas netikėdamas išpūtė akis ir ji nusikvatojo.

— Kodėl tau kilo tokia mintis?

— Nežinau. Gal jau laikas. Nenoriu visą gyvenimą atrodyti kaip kokia tuščiagalvė mergšė, — pasakė ji, ir Džefas dar garsiau nusijuokė.

— Brangioji, tu dabar tikrai į tokią nepanaši. Atrodai kaip mano sūnaus motina.

— Norėčiau atrodyti kaip tavo žmona. Būčiau graži. — Atsakydamas Džefas palinko artyn ir ją pabučiavo. Jis jau buvo pradėjęs galvoti, kad jie niekada nesusituoks, bet ir vaikelio buvo gana. Sara pati turėjo to norėti, o dabar tai pagaliau įvyko.

— Kada tik panorėsi. Prieš vaikučio gimimą?

— Nežinau. O kaip tu manai? Gal vėliau. — Jos motina ir Mimi ketino atvažiuoti per Padėkos dieną. Sara norėjo, kad jos dalyvautų vestuvėse. Gal net norėjo, kad jau dalyvautų ir kūdikis. Ji dar nežinojo. — Aš pagalvosiu ir tau pasakysiu.

— Būtų gerai.

Jie kartu sutvarkė virtuvę ir užlipo viršun. Tą naktį, gulėdama lovoje, Sara suprato, kad Mimi vestuvės buvo ypatinga dovana jiems. Ta diena atnešė viską, ką juodu dabar turi.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Galiausiai nusprendė dirbti iki pat gimdymo. Paskutinę dieną ji baigė darbus, kolegos apipylė dovanomis ir pavaišino pietumis. Sara vargiai galėjo įsivaizduoti save neinančią į darbą. Vien ta mintis atrodė keista. Ji buvo teisininkė. Kiekvieną dieną ėjo į biurą. Na, bent jau eidavo. Dabar ji šešis mėnesius bus namie su vaikeliu. Sara baiminosi, kad iš nuobodulio gali išprotėti. Ji pasakė kolegoms, kad galbūt grįš anksčiau, bet viena moteris patikino, kad ji gali iš viso nebenorėti grįžti, — Saros nuomone, tai buvo gryna nesąmonė. Žinoma, kad norės. Vienintelė kita galimybė — su Džefu įsitraukti į restauravimo verslą. Sarai tokia mintis irgi patiko, ypač dėl to, kad dirbtų su juo. Būtų smagu dirbti kartu. Dabartinis laikotarpis buvo nesibaigiančių pasikeitimų metas, viskas mainėsi ir judėjo, net kūdikis gimdoje. Po pietų su kolegomis Sara susirinko daiktus ir patraukė namo. O tada laukė. Tačiau nieko neįvyko. Gydytojas pasakė, kad tai normalu, ypač laukiantis pirmo kūdikio. Tačiau Sarą tai varė iš proto. Ji niekada niekur nevėluodavo — ir šis kartas ne išimtis. Vėlavo kūdikis.

— Ką man dabar daryti? — vieną naktį ji pasiskundė Džefui. Tuo metu kūdikis vėlavo jau dešimt dienų. Buvo spalio pirmoji. Po Mimi vestuvių praėjo devyni mėnesiai. Jie vėl rengė vakarėlį Palm Springse ir į San Franciską nebebuvo atvažiavę. Senelė pažadėjo būtinai atvažiuoti per Padėkos dieną pasižiūrėti mažylio. Jeigu jis kada nors išlįs. Gal ir niekada. Dabar Sara jau gailėjosi, kad neliko dirbti. Tačiau ji buvo pernelyg pavargusi ir didelė — net išlipti iš lovos reikėjo Džefo pagalbos. Sara jautėsi kaip į krantą išplautas banginis. Kūdikis buvo milžiniškas.

— Pasilinksmink. Nusiramink. Išeik apsipirkti, — pasiūlė Džefas, bet Sara tik nusijuokė.

— Niekas nebetinka, išskyrus rankines.

— Tai nusipirk keletą.

Sara pastaruoju metu vėl pradėjo susitikinėti su senais draugais, kurie turėjo vaikų. Pagaliau tarp jų atsirado ryšys.

Džefas stengėsi dirbti namie kiek galima daugiau, jis norėjo būti šalia, jei kas nors atsitiktų arba Sarai jo prireiktų. Juodu įrengė vaikų kambarį senajame Mimi kambaryje. Tai atrodė geras sumanymas, nes vaikelis buvo pradėtas jos vestuvių naktį, o ir Mimi motina pagimdė tame kambaryje. Lili, kuri sudaužė tiek širdžių ir mirė tokia jauna. Sarai dabar buvo keturiasdešimt. Tai atrodė tinkamas amžius gimdyti pirmą vaiką. Sara ilgai laukė, kad padarytų viską tinkamai: pirma Džefo, o dabar kūdikio.

Tą popietę jie išėjo pasivaikščioti po rajoną — tik nuėjo Filmoro gatve pirmyn ir atgal, Sara Džefo padedama vos įveikė kalvą. Juodu kalbėjosi, ką darys vėliau ir ar pirks namą perparduoti. Sarą tokia mintis labai viliojo. Vakare, jau po vakarienės, gulėdama vonioje ji vis dar galvojo apie tą patį. Jautė sąrėmius, bet tokie sąrėmiai truko jau ne pirmą savaitę, jie dar nebuvo tikri. Kūnas ruošėsi vaikelio atėjimui. Sara sėdėjo vonioje ilsėdamasi, o Džefas žiūrėjo televizorių. Kiek vėliau jis atėjo patikrinti, ar jai nieko nereikia, ir pamasažavo nugarą. Dabar ją skaudėjo visą laiką, nes kūdikis buvo sunkus. Gydytojas sakė, kad po savaitės reikės gimdymą skatinančių vaistų, bet dar ne dabar. Kol kas sveiki buvo ir kūdikis, ir mama.

Išsimaudžiusi Sara nulipo žemyn į virtuvę pavalgyti, o paskui vėl užlipo viršun. Moteris jautė, kad turi judėti. Ji negalėjo nei prisėsti, nei atsigulti — gimdymas artėjo, bet dar neprasidėjo. Ryte Sara turėjo eiti pas gydytoją ir vylėsi, kad jis kuo nors padės. Ji jau buvo pasirengusi.

— Ar gerai jautiesi? — Džefas ją stebėjo visą vakarą. Moteris niekaip nerado vietos, bet atrodė geros nuotaikos ir sveika.

— Taip, tik pavargau dykinėti, — atsakė ji kramsnodama sausainį. Dabar nuolat graužė rėmuo ir jokie vaistai nepadėjo. Tačiau Sara žinojo, kad netrukus viskas baigsis. Džefui jos be galo pagailo, kai moteris, taip sunkiai įsirangiusi į lovą, tris kartus turėjo keltis į tualetą. Sara pasiskundė, kad nuo suvalgyto užkandžio dabar skauda skrandį.

— O gal pamėgink užmigti? — švelniai pasakė jis.

— Aš nesu pavargusi, — gailiai atsakė Sara. — Labai skauda nugarą.

— Nesistebiu. Ateik čia. Aš tau ją pamasažuosiu. — Ji atsigulė ant šono ir atsuko nugarą. Pamasažavus skausmas sumažėjo, ir galiausiai ji užmigo, o Džefas stebėjo ją meiliai šypsodamasis.

Laukdamas, kada gims sūnus, Džefas leido geriausias gyvenimo dienas. Kaip gera, kad Sara guli šalia. Po valandos jis taip pat užmigo. O vidury nakties, pabudęs iš kieto miego, išgirdo šalia tamsoje dejuojant ir šnopuojant. Ištiesęs ranką Saros pusėn, pajuto, kad jos visas veidas tiesiog srūva prakaitu, ir tuoj pat įjungė šviesą. Miegai kaipmat išlakstė.

— Sara? Tau bloga?

— Taip. — Ji vos begalėjo kalbėti.

— Kas atsitiko? Kas negerai?

Sąrėmiai tiesiogine to žodžio prasme užgniaužė kvapą. Pagaliau. Ji negalėjo pratarti žodžio. Sara pabudo iš gilaus miego jau gimdydama ir buvo pernelyg sukrėsta, kad pažadintų Džefą.

Abu suprato, kad to vakaro sąrėmiai vonioje buvo tikri, o nerimas, nugaros ir pilvo skausmas jau seniai pranašavo artėjantį gimdymą. Juodu nepastebėjo ženklų. Džefas palietė Saros pilvą ir pažvelgė į laikrodį. Sąrėmiai kartojosi kas dvi minutes. Gydytojas buvo liepęs jiems važiuoti į ligoninę, kai tarpai bus dešimties minučių. Kūdikis jau tuoj gims. Dabar. Džefas neišmanė, ką daryti. Staiga Sara ėmė klykti, ir jos balsas nuaidėjo tarsi pratisas pirmykštis riksmas.

— Sara, brangute... Mums reikia važiuoti į ligoninę. Tuoj pat.

— Negaliu... negaliu pajudėti... — Ji vėl riktelėjo, užėjus kitam sąrėmiui, ir pamėgino atsisėsti, bet nė to nebegalėjo padaryti. Ji jau stūmė.

Džefas griebė telefoną ir surinko 911. Operatorė liepė jam palikti atviras namo duris, bet nesitraukti nuo Saros. Tačiau ji jo nebepaleido — stipriai suspaudusi laikė jo ranką ir verkė.

— Nagi... Sara... Aš turiu nulipti žemyn ir atrakinti duris.

— Ne! — Sulig tais žodžiais jos veidas net pamėlynavo, o akys su siaubu pažvelgė į jį. Sara raitėsi iš skausmo ir tuo pat metu stengėsi stumti. Staiga kambaryje tarp jos riksmų pasigirdo ilgas plonas verksmas, o tarp kojų pasirodė mažutis raudonas veidukas su juodais šilkiniais plaukučiais. Į pasaulį atėjo jų sūnus, pasižiūrėjo į savo tėvus ir nustojo verkti. Jis tik gulėjo ir žiūrėjo, o tėvai apsikabino ir apsiašarojo. Lauke sukaukė sirenos.

— Dieve mano, ar tu sveika? — Sara linktelėjo, ir Džefas palietė kūdikio veiduką, o paskui švelniai užkėlė jį mamai ant pilvo. Čirškė durų skambutis.

— Aš tuoj grįšiu. — Jis šuoliais nulėkė laiptais žemyn, įleido paramedikus ir bėgte grįžo atgal.

Gydytojai, apžiūrėję motiną ir vaikelį, pranešė, kad abu yra sveiki. Apkūnus medikas nukirpo virkštelę, suvystė kūdikį į paklodę ir įdavė Sarai, o toji laiminga nusišypsojo. Džefas negalėjo liautis verkęs. Sara su vaikeliu ant rankų buvo pats gražiausias jo matytas reginys. Paskui gydytojai įkėlė juos į greitosios automobilį, kad galėtų patikrinti ligoninėje. Džefas važiavo kartu. Kūdikiui viskas buvo gerai. Juos paleido namo po trijų valandų, Sara grįžusi iš karto paskambino Odrei ir Mimi. Viljamas de Bomonas Parkeris gimė tame pačiame name, kur prieš aštuoniasdešimt trejus metus į pasaulį atėjo jo prosenelė ir kuriame gyveno jo proproseneliai. Vaikelio tėvai džiūgavo. Lili namus aplankė didžiulė malonė. Sara rankose laikė naujagimį, o Džefas apkabino juos abu, ir visi trys užmigo. Nors Sara niekada netikėjo, kad taip galėtų būti, ši diena buvo pati laimingiausia jos gyvenime.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Padėkos diena tais metais buvo daug neramesnė nei įprastai. Atvažiavo Mimi su Džordžu, be to, senelė pakvietė ir savo geras drauges. Odrė su Tomu atskrido iš Sent Luiso. Sara prižiūrėjo kūdikį, kol Džefas, padedamas Odrės, kepė kalakutą. Visi pavalgė prie didžiojo stalo virtuvėje, kol pamaitintas Viljamas ramiai miegojo vežimėlyje. Sara atrodė puikiai kaip niekada, Džefas buvo išvargęs ir neišsimiegojęs. Visi nutarė, kad Viljamas yra pats mieliausias kūdikis pasaulyje. Jis buvo gražus ir sveikas berniukas. Ilgai užtruko, kol tėvai jo susilaukė, bet vaikutis atėjo tinkamu metu. Mimi labai patiko jį lankyti savo senajame kambaryje. Dar prieš gimstant kūdikiui Sara pati sienas ten nudažė melsvai — Džefas tik rūpinosi, kad ji neliptų ant kopėčių.

Pagal seną tradiciją valgiai buvo tokie pat kaip ir kiekvienais metais. Mimi labai gyrė pyragus.

— Jis pats geriausias kūdikėlis, tiesa? — didžiuodamasi tarė ji. Viljamas miegojo per visą vakarienę ir pabudo tik tada, kai Džefas su Sara užlipo viršun. Odrė padėjo sutvarkyti virtuvę. Tą dieną kūdikiui suėjo septynios savaitės. Jis svėrė penkis su puse kilogramo, buvo gimęs tik truputį vėliau nei po devynių mėnesių. Džordžas pareiškė, kad jis atrodo kaip šešių mėnesių. O Tomas vaikelį laikė kaip tikras žinovas, patyręs senelis.

Kitą dieną senelė ir prosenelė prižiūrėjo Viljamą, o Sara rengėsi. Džefas nulindo į vieną svečių kambarį bent kiek pamiegoti. Pasirengęs jis turėjo būti tik šeštą. Sara vos nepamiršo jo pažadinti. To padaryti nusiuntė Tomą. Džefą žadinti prireikė net du kartus — tėvystė sekino labiau, nei jis iš pradžių tikėjosi. Tačiau jis buvo laimingas ir mylėjo Sarą labiau nei kada anksčiau.

Sara vis dar buvo neapsirengusi, kai Odrė atnešė kūdikį. Dėl to ji pusvalandžiu vėlavo, ir kai pagaliau susiruošė, visi jau laukė. Mimi laikė vaikelį, Džefas vilkėjo tamsiai mėlyną kostiumą ir atrodė pailsėjęs. Tomas su Džordžu stovėjo vienas šalia kito. Kai Sara vilkėdama ilgą baltą suknelę lėtai nulipo laiptais, visų žvilgsniai buvo įsmeigti į ją. Suknelė buvo vienu dydžiu didesnė, negu jai norėjosi, bet atrodė labai puošniai. Ji buvo paprasta, nėriniuota, ilgomis rankovėmis, aukštu kaklu ir išryškino figūrą — gal šiek tiek ir stambesnę, bet gražią kaip niekad. Plaukus ji buvo sukėlusi į kuodą ir įsisegusi pakalnutę, o rankose nešėsi pakalnučių puokštę. Išvydus nuotaką, Džefo akys sudrėko. Jis taip ilgai laukė šios akimirkos. Sara buvo to verta.

Duodami įžadus abu jaunieji verkė, o kai vienas kitam ant pirštų movė vestuvinius žiedus, tada pabudo Viljamas ir apsidairė aplink. Pastorius jį pakrikštijo tą pačią dieną. Kaip paskui pasakė Džefas, tai buvo vestuvės su visomis apeigomis. Viskas buvo atlikta tą pačią dieną.

Paskui visi valgė, šoko, gėrė šampaną ir paeiliui laikė kūdikį. O galiausiai Džefas su savo žmona lėtai pašoko pokylių salėje. Tai buvo pirmas kartas, kai salė buvo panaudota. Tais metais juodu ketino čia surengti didelį Kalėdų pobūvį. Abu palengva suaugo su tuo namu, vienas su kitu, susiliejo jų gyvenimai. Sara tapo ponia Džeferson Parker. Ji pratęsė savo motinystės atostogas iki metų, o su Džefu visai neseniai nupirko nedidelį namą — panoro išbandyti, kaip sektųsi įgyvendinti bendrą projektą. Jie ketino pažiūrėti, kas iš to išeis ir ar pavyks užsidirbti. Jeigu viskas klosis gerai, Sara baigs savo teisininkės karjerą — ji jau pavargo vaikytis mokesčių įstatymų pakeitimus ir rašyti testamentus.

Šokdama su Džefu Sara prisiminė seniai pasakytus Stenlio žodžius — nešvaistyti savo gyvenimo, gyventi, svajoti ir mėgautis, žvelgti į ateitį ir nedaryti jo klaidų. Stenlis suteikė jai galimybę paklausyti tų žodžių. Šis namas į jos gyvenimą atvedė Džefą... Viljamą... ir Tomą į motinos gyvenimą... Tiek daug gyvenimų pakeitė Stenlis ir jo namas.

— Ačiū, kad padarei mane tokį laimingą, — sušnibždėjo Džefas, o salė sukosi aplinkui, spindėjo auksas ir veidrodžiai.

— Aš myliu tave, Džefai, — paprastai atsakė Sara. Ji girdėjo, kaip ant kažkieno rankų verkia kūdikis. Jo tėvai šoko savo vestuvių šokį. Šis kūdikis gimė Lili namuose.

Galiausiai Lili palietė juos visus. Ši moteris taip seniai pabėgo iš čia, bet paliko legendą ir savo palikimą. Dukterį, kurią vargiai pažinojo, anūkę, kuri buvo puiki moteris, ir proanūkę, kuri begaliniu švelnumu ir meile prikėlė jos namą. Ir proproanūkį, kurio kelionė dar tik prasidėjo. Kitos kartos gyveno toliau. O Sara, šokanti Džefo glėbyje, pajuto, kad paslaptingoji būtybė Lili pagaliau gali ilsėtis ramybėje.

Išnašos

Prabangių, madingų prekių parduotuvių tinklas JAV (vert.).

Rėjus Čarlzas (Ray Charles Robinson) - XX a. popmuzikos legenda. Aklas fortepijono virtuozas, soulo muzikos pradininkas, pianistas, vokalistas, saksofonininkas ir kompozitorius (vert.).

1 kvadratinė pėda = 0,0929 m2. Taigi 30 tūkst. kv. pėdų = 2787 m2 (vert.).

Apytiksliai 371 m2 (vert.).

Viešbutis San Franciske - labai prabangus, atstatytas senas istorinis pastatas (vert.).

Arturas Murėjus (Arthur Murray, 1895-1991) - garsus šokių mokytojas ir verslininkas (vert.).

Pagarsėję serijiniai žudikai (vert.).

Geros kelionės! (Prane.)

Kuo galėčiau jums padėti, panele? (Prane.).

Masačūsetso valstijai priklausanti sala Atlanto vandenyne (vert.).

Kurortas Kalifornijoje (vert).

Amerikoje pirmasis rugsėjo pirmadienis (vert.).

Content

Стил Даниэла Namas