Стедман М Л

Švyturys tarp dviejų vandenynų

Versta iš:

M. L. Stedman

The Light between the Oceans

Doubleday, an imprint of Transworld Publishers, London, 2012

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 978-609-01-1105-5

Copyright © Grasshill Communications 2012

© Viršelyje panaudotos nuotraukos, Colin Hutton / „Trevillion Images“, John McCormick / „Shutterstock“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Zita Marienė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Zita Marienė

Redaktorė Bronė Balčienė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelio dailininkas Agnius Tarabilda

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu savo tėvų atminimui

I DALIS

1926, balandžio 27

STEBUKLO DIENĄ IZABELĖ, klūpėdama ant skardžio krašto, įbedė į žemę naują kryželį, sukaltą iš krantan išmestų šakaliukų. Balandžio pabaigos dangumi, atsispindinčiu vandenyno veidrodyje, lėtai šliaužė vienišas purus debesėlis. Izabelė dar užpylė vandens ant ką tik pasodinto rozmarino krūmelio ir delnais jį apkaupė.

– …ir neleisk mūsų gundyti, bet gelbėk mus nuo pikto, – šnibždėjo ji.

Akimirką jai pasigirdo kūdikio verksmas. Nuvijusi šalin haliucinaciją pamatė, kaip kranto pusėn plaukia guotas banginių, panorusių atsivesti jauniklius šiltesniuose vandenyse. Jų uodegų pelekai švysčiojo lyg adatos, badančios siuvinį. Tačiau ankstyvo rytmečio vėjelis vėl atnešė verksmą, jau garsesnį. Negali būti.

Šioje salos pusėje nieko nėra, iki pat Afrikos tyvuliuoja vandenų platybės. Čia Indijos vandenynas susilieja su Didžiąja Australijos įlanka ir kartu nusidriekia po uolų kriaušiais tarsi koks begalinis kilimas. Tokią dieną kaip ši vanduo atrodo toks tvirtas, kietas, regis, sugulusiais dviejų mėlynių klodais ji galėtų nueiti iki pat Madagaskaro. Kita salos pusė neramiai žvelgia į Australijos žemyną beveik už šimto mylių; lyg ir atsiskyrusi nuo jo, bet ne visai laisva: ši sala buvo aukščiausias iš povandeninių kalnų, kyšančių nelyginant aštrūs dantys, taip ir laukiantys, kad galėtų sutreškinti kokį nerūpestingą laivelį, beatodairiškai skubantį į uostą.

Lyg norėdama atsilyginti už skriaudas, sala – Jano Uola – laivams pasiūlė švyturį, kurio spindulys apgaubdavo juos saugia trisdešimties mylių ilgumo skraiste. Kas naktį oras gausdavo nuo žibinto tolygaus dūzgimo, kai šis sukdavosi ir sukdavosi, vienodai, nekliūdamas už rifų, nevengdamas bangų – gelbstinti šviesa.

Verksmas nesiliovė. Už nugaros trinktelėjo švyturio durys, ir galerijoje pasirodė aukšta Tomo figūra. Pro žiūronus jis ėmė žvalgytis po salą.

– Iza, – šūktelėjo, – valtis! – Ir parodė į užutėkį. – Ant kranto valtis!

Jis dingo ir tuoj pat išlindo į lauką.

– Atrodo, joje kažkas yra! – sušuko jis.

Izabelė nulėkė jo pasitikti. Išmintu taku juodu ėmė lipti į paplūdimį.

– Tikrai valtis, – patvirtino Tomas. – Ir… Kad tave kur – kažkoks vyrukas, bet…

Žmogus nejudėjo, sėdėjo sudribęs ant suolelio, tačiau verksmas netilo. Tomas puolė prie valties, bandė vyriškį pakelti, tada žengė į valties priekį, iš kur sklido tie garsai. Pasilenkęs kažką paėmė; kai atsitiesė, jo rankose ji pamatė vilnonį ryšulį: į minkštą šviesiai violetinį moterišką megztuką susuktą klykiantį vaikelį.

– Kad jį perkūnas! – sušuko Tomas. – Kad jį griausmas, Iza! Čiagi…

– Kūdikis! Viešpatie švenčiausias! Tomai! Tomai! Nagi, duokš jį man!

Jis padavė jai ryšulį ir vėl bandė gaivinti nepažįstamąjį. Pulso nėra. Atsisuko į Izabelę, žiūrinėjančią mažylį.

– Jis negyvas, Iza. O vaikas kaip?

– Atrodo, sveikas. Jokių mėlynių ar įbrėžimų. Koks mažytis! – Ir prikišusi veidą prie vaikelio ėmė jį sūpuoti. – Cit, neverk, tu išgelbėtas, mažyti. Tu išgelbėtas, mano gražuoliuk.

Tomas stovėjo žiūrėdamas į vyriškio lavoną. Užsimerkė, vėl atsimerkė. Ne, nesapnuoja. Kūdikis liovėsi klykęs ir tik žiopčiojo ant Izabelės rankų.

– Nematyt jokių smurto žymių ir nepanašus į ligonį. Neatrodo, kad valtis ilgai jį nešė. – Patylėjęs liepė: – Iza, nešk vaikelį į vidų, o aš kuo nors užklosiu kūną.

– Bet, Tomai…

– Būtų velniškai sunku užvilkti jį taku į viršų. Verčiau palikti čia, kol atplauks pagalba. Nesinori, kad jį apipultų paukščiai ar musės. Pašiūrėje yra brezento, bus kaip tik.

Jis kalbėjo ramiai, bet rankos ir veidas pašiurpo, kai skaisčią rudens saulę uždengė tamsūs šešėliai.

* * *

Jano Uola buvo ketvirtis mylios dirvono. Žolės pakako keletui avių ir ožkų, pulkeliui vištų, o dirvožemio – mažam daržiukui. Vieninteliai medžiai buvo dvi išlakios Norfolko pušys, kurias pasodino darbininkų brigada iš Puan Partagezo, kai daugiau nei prieš trisdešimt metų, 1889-aisiais, čia statė švyturį. Seni kapeliai priminė gerokai anksčiau sudužusį laivą: dienos aky ant godžiai tykančių povandeninių uolų užplaukė „Birmingamo pasididžiavimas“. Vėliau tokiu pačiu laivu buvo atgabentas ir pats švyturys, besipuikuojantis „Chance Brothers“ marke. Ji garantavo pažangiausią to meto technologiją: švyturys galėjo būti surinktas bet kurioje pasaulio vietoje, kad ir kokia atšiauri ar nepasiekiama ji būtų.

Vandenynų srovės išplaudavo į krantą visokiausių daiktų: tarp jų tarsi tarp dviejų sraigtų sukdavosi laivų duženos ir už borto išmestų krovinių likučiai, arbatžolių pakai, banginių kaulai. Daiktai pasirodydavo jiems patinkamu laiku ir būdu. Švyturys stūksojo salos viduryje, prie jo glaudėsi prižiūrėtojo namukas ir ūkiniai pastatai, susigūžę nuo dešimtmečiais juos čaižančio vėjo.

Izabelė atsisėdo virtuvėje prie stalo su vaikeliu ant rankų, susuptu į pūkuotą geltoną pledą. Lėtai nusivalęs kojas į patiesalą prie durų, Tomas įėjo, uždėjo jai ant peties sudiržusį delną.

– Užklojau tą varguolį. Kaip mažulis?

– Mažulė, – nusišypsojo Izabelė. – Aš ją išmaudžiau. Lyg ir visai sveika.

Kūdikis pasuko galvytę ir įsmeigė į jį išplėstas akis.

– Kaži kaip jai čia viskas atrodo? – tarė jis.

– Daviau jai pieniuko, ar ne, pupule? – klausimu kreipėsi į vaikelį Izabelė. – Oi, Tomai, kokia ji nuostabi, – pasakė ir pabučiavo mergytę. – Vienas Dievas žino, ką jai teko iškęsti.

Iš pušinės indaujos paėmęs butelį brendžio, Tomas įsipylė šlakelį ir vienu mauku išgėrė. Atsisėdo šalia žmonos ir ėmė žiūrėti, kaip šviesos blyksniai šokinėja jos veidu, palinkusiu prie brangenybės glėbyje. Kūdikis sekė kiekvieną jos akių kryptelėjimą, sakytum žvilgsniu neganoma Izabelė būtų galėjusi pranykti.

– Oi, mažyte, – čiučeno Izabelė, – vargše, vargše mažyte…

Kūdikis prigludo veideliu prie jos krūties. Tomas pačios balse girdėjo ašaras. Tarp jųdviejų pakibo slogus prisiminimas.

– Tu jai patinki, – tarė jis ir tartum sau pridūrė: – Nenorom galvoju, kaip galėjo būti. – Staigiai susigriebęs sumurmėjo: – Aš norėjau… visai nenorėjau… Tiesiog atrodai tobulas motinos paveikslas.

Jis paglostė jai skruostą. Izabelė pakėlė akis.

– Žinau, brangusis. Žinau, ką turi galvoje. Aš jaučiu tą patį.

Jis apkabino pačią su vaikeliu. Izabelė užuodė brendį.

– Ak, Tomai, garbė Dievui, kad laiku ją radome.

Tomas pabučiavo Izabelę, glustelėjo lūpomis prie kūdikio kaktytės. Trise taip ir buvo susiglaudę, kol kūdikis muistydamasis iškišo iš po antklodės rankytę.

– Ką gi… – Tomas rąžydamasis atsitiesė. – Eisiu ir duosiu signalą, pranešiu apie valtį. Tegul atsiunčia laivą paimti lavono. Ir šitos panelės.

– Neskubėk! – sudraudė Izabelė, glostydama vaikeliui pirštukus. – Juk nedega. Tam vargšui blogiau nepasidarys. O šitam paukščiukui, manyčiau, kol kas užtenka plaukiojimo. Tegul pabūna, kiek atsigauna.

– Laivas plauks kelias valandas. Mergytė spės pailsėti. Jau ją nuraminai, vargšiukę.

– Palaukime. Koks skirtumas, kada praneši.

– Viską reikia įrašyti į budėjimo žurnalą. Pati žinai, turiu nedelsdamas pranešti, – kalbėjo Tomas. Jo pareiga buvo pažymėti kiekvieną svarbesnį įvykį švyturyje ar netoli jo, nuo praplaukiančių laivų ir oro sąlygų iki prietaisų gedimų.

– Praneši rytą, gerai?

– O jeigu valtis iš kokio laivo?

– Šita valtis ne gelbėjimo, o pramoginė.

– Tada kur nors krante kūdikio tikriausiai laukia motina, iš nevilties raunasi plaukus. Kaip jaustumeis, jeigu pradingtų tavo vaikas?

– Juk matei megztinį. Motina turbūt išgriuvo per bortą ir paskendo.

– Saulele, apie motiną mes ničnieko nežinome. Nei apie tą vyriškį.

– Bet tikriausiai taip ir buvo, ką? Nevaikštantys kūdikiai vieni nuo tėvų nenuklysta.

– Iza, visaip galėjo būti. Mes tik nieko nežinome.

– Ar esi girdėjęs, kad mažytis kūdikis kur nors išplauktų be mamos?

– Padėtis rimta, Iza. Tas žmogus negyvas.

– O kūdikis gyvas. Turėk širdį, Tomai.

Jos balsas jį kažkuo sugraudino, ir, užuot trumpai drūtai atkirtęs, jis ėmė galvot apie prašymą. Gal jai norisi pabūti su vaikeliu… Gal jis jai skolingas tokį pabuvimą. Tylėdama Izabelė pakėlė į jį maldaujančias akis.

– Ką gi, iš bėdos galima signalizuoti ir rytą, – nenorom nusileido jis. – Bet nieko nelaukiant, vos prašvitus.

Izabelė pabučiavo jį ir dėkingai spustelėjo ranką.

– Reikia grįžt į žibinto patalpą. Ketinau pakeisti lempos stiklą, – pasakė Tomas.

Eidamas taku girdėjo švelnų Izabelės dainavimą: „Pūski, vėjau, į pietus, į pietus, į pietus, pūski, vėjau, į pietus per jūras marias…“ Melodinga daina jo nepaguodė: lipdamas švyturio laiptais negalėjo atsikratyti nesmagumo, apėmusio padarius žmonai tokią nuolaidą.

1 SKYRIUS

1918, gruodžio 16

– TAIP, SUPRANTU, – tarė Tomas Šerbernas.

Jis sėdėjo spartietiškame kambaryje, kur oras buvo vos trupučiuką vėsesnis už lauke tvyrančią šutrą. Sidnėjaus vasaros lietus prausė langą ir ginė žmones nuo šaligatvio ieškoti prieglobsčio viduje.

– Pabrėžiu, bus labai sunku. – Žmogus už stalo net palinko į priekį. – Čia tau ne iškyla. Nepasakysi, kad Bairon Bėjus – blogiausia vieta švyturininkui, bet noriu, kad žinotum, kam ryžties.

Nykščiu pamaigęs tabaką, jis užsirūkė pypkę. Tomo prašyme atsispindėjo tipiška to meto istorija: gimęs 1893 metais, rugsėjo 28 dieną; dalyvavęs kare; moka Tarptautinę signalų sistemą ir Morzės abėcėlę; fiziškai stiprus; demobilizuojant apdovanotas. Žinybos nuostatai reikalavo, kad pirmenybė būtų teikiama tarnavusiems kariuomenėje.

– Neturėtų… – Tomas užsikirto, bet vėl prabilo: – Atleiskite, pone Koflanai, vargu ar ten bus sunkiau negu Vakarų fronte.

Žmogus dar kartą peržvelgė demobilizacijos dokumentus, įdėmiai pažiūrėjo į Tomą tarsi ieškodamas jo akyse, jo veide kažkokio atsakymo.

– Tikrai, sūnau. Turbūt dėl šito neklysti. – Ir jis išpoškino darbo taisykles: – Į kiekvieną postą vykstama savo lėšomis. Darbas pamaininis, todėl atostogų nepriklauso. Etatiniai tarnautojai gauna laisvą mėnesį kas treji metai, kai baigiasi sutartis. – Paėmęs parkerį stora plunksna, pasirašė blanką priešais save. Padažęs į paspaudę antspaudą, kaukštelėjo jį trijose blanko vietose. – Sveikinu įsidarbinus Australijos Federacijos švyturių tarnyboje.

Blanke blizgėjo rašalu ką tik užrašyta data: „1918, gruodžio 16“.

* * *

Pusmečio pamaina Bairon Bėjuje, Naujojo Pietų Velso pakrantėje, gyvenant su kitais dviem švyturininkais ir jų šeimomis Tomą išmokė profesijos pagrindų. Po to jis kurį laiką dirbo Meitsaikeryje, atkampioje saloje į pietus nuo Tasmanijos, kur kone kasdien lydavo, o kilus audrai vėtra nupūsdavo į jūrą vištas.

Dirbdamas švyturio prižiūrėtoju, Tomas turėjo baisybę laiko galvoti apie karą. Apie veidus, apie balsus vyrukų, stovėjusių šalia, vienaip ar kitaip gelbėjusių jam gyvybę; apie tuos, kurių priešmirtinius žodžius jis dar spėjo išgirsti, ir tuos, kurių murmesio nesuprato, bet vis tiek klausydamasis linkčiojo.

Tomas kare nebuvo iš tų, kuriems sutriuškintos kojos laikėsi ant kelių sausgyslių ar kuriems žarnos virto iš pilvo rangydamosi it slidūs unguriai. Jo plaučiai nevirto klijais, o smegenys – koše nuo dujų atakų. Bet liko kitokių randų: jam reikia gyventi tame pačiame apvalkale kaip ir tam kareiviui, kuris darė viską, ką tada privalėjo daryti. Jis nešiojasi šešėlį, krintantį į vidų, ant širdies.

Stengiasi per daug neįsijausti, nes matė, kaip daugybė vyrų nuo tokių minčių visai nukvailėjo. Tad jis gyvena savo gyvenimėlį stengdamasis neužminti šešėlio, kuriam niekaip neranda vardo. Kai sapnuoja tuos metus, sapnuose veikiantis Tomas, Tomas kruvinomis rankomis, esti maždaug aštuonerių metų berniukas. Šis mažas berniukas eina prieš vyrus, ginkluotus šautuvais ir durtuvais, nervinasi, kad nusmuko mokyklinės puskojinės, o jis negali jų užsitraukti, nes tam reikėtų padėti šautuvą, kurį ir taip vos nulaiko. Be to, niekur neranda mamos.

Pabudęs pasijunta esąs vietoje, kur aplinkui vien vėjas, bangos ir šviesa, ir sudėtingas mechanizmas, palaikantis lempos degimą ir sukantis žibintą. Jis juk turi suktis ir suktis…

Jei tik Tomas galėtų pabėgti, kuo toliau nuo žmonių ir prisiminimų, laikas padarytų savo.

* * *

Vaikystės namuose Sidnėjuje Tomas žinojo, kad Jano Uola yra už tūkstančių mylių, tolimiausias Australijos taškas vakaruose. Bet 1915 metais, jo karo laivui pūškuojant į Egiptą, šios salos švyturys buvo paskutinis Australijos ženklas, kurį regėjo jo akys. Eukaliptų kvapas lydėjo kaži kiek mylių nuo Olbanio, o jam išsigaravus Tomui net bloga pasidarė – suprato netekęs kažko, ko net neįsivaizdavo galįs pasigesti. Ir tada, po daugelio valandų, jis išvydo švyturį, blyksintį penkių sekundžių intervalais, tolimiausią tėvynės žemės pėdą, ir per visus tuos pragariškus metus šis prisiminimas guodė jį lyg atsisveikinimo bučinys. Kai 1920 metų birželį jis sužinojo apie laisvą vietą Jano Uoloje, jam pasirodė, kad jį kviečia ano švyturio šviesa.

Stovintis ant žemyninio šelfo krašto, Jano Uolos švyturys nebuvo mėgstama darbovietė. Nors pirmo laipsnio sudėtingumas reiškė kiek didesnę algą, bet ji vis tiek liko menka, dėl tokios nevertėjo plėšytis. Jano Uolos švyturininkas Trimblis Dokertis, kurį Tomas turėjo pavaduoti, sukėlė sąmyšį pranešęs, kad jo žmona praplaukiantiems laivams signalizuodavo iškabindama spalvotas Tarptautinės sistemos vėliavėles. Vyresnybė pasipiktino dėl dviejų priežasčių: pirma, Švyturių valdybos direktoriaus pavaduotojas prieš kelerius metus buvo uždraudęs iš Jano salos signalizuoti vėliavėlėmis, nes, priplaukdami tokiu atstumu, kad jas įžiūrėtų, laivai labai rizikuoja; antra, minėtoji žmona ką tik mirė.

Šiuo klausimu prasidėjo aktyvus susirašinėjimas trimis egzemplioriais tarp Frimentlio ir Melburno: direktoriaus pavaduotojas Frimentlyje gynė šitiek metų puikiai tarnavusį Dokertį, o valdybai Melburne pirmiausia rūpėjo darbo našumas, išlaidos ir taisyklių laikymasis. Pagaliau pasiektas kompromisas – bus pasamdytas žmogus, pavaduosiantis Dokertį, o šis bus išleistas pusei metų atostogų sveikatai pataisyti.

– Šiaip jau į Janą nesiųstume viengungio. Tokioje atkampioje vietoje žmona ir vaikai – ne tik paguoda, bet ir parama, – kalbėjo Tomui direktoriaus pavaduotojas. – Bet kai tik laikinai… Po dviejų dienų išplauksi į Partagezą, – pasakė jis ir priėmė Tomą pusei metų.

Organizacinių rūpesčių nekilo. Atsisveikinti nebuvo su kuo. Po dviejų dienų Tomas užlipo laivo trapu nešinas tik kelionmaišiu. Garlaivis „Prometėjas“ yrėsi palei pietinę Australijos pakrantę sustodamas visuose uostuose tarp Sidnėjaus ir Perto. Kelios kajutės, skirtos pirmos klasės keleiviams, buvo viršutiniame denyje, arčiau pirmagalio. Kartu su kažkokiu pagyvenusiu jūreiviu Tomas tenkinosi trečios klasės kajute.

– Penkiasdešimt metų plaukioju šituo keliu – niekas nedrįs pareikalauti iš manęs mokesčio. Būtų blogas ženklas, – linksmai pasigyrė jūreivis ir vėl sutelkė dėmesį į didelį septyniasdešimt penkių laipsnių romo butelį, nuo kurio daugiau ir nesitraukė. Nenorėdamas kvėpuoti alkoholio garais, dieną Tomas vaikštinėdavo po denį, o vakarais vyrai triume lošdavo kortomis.

Užtenka vieno žvilgsnio į žmogų, kad suprastum, jis ten buvo ar visą karą prasėdėjo namie. Uoste užuodi. Kiekvienas stengėsi glaustis prie saviškių. Sėdėdamas laivo viduriuose nenorom prisimeni karo laivus, kurie iš pradžių nugabeno juos į Vidurinius Rytus, vėliau – į Prancūziją. Vos įlipę į laivą, visi tiesiog pajuto, kurie iš jų karininkai, kurie – paprasti kareiviai ir iš kur kas keliauja.

Kaip ir karo laivuose, labiausiai rūpėjo prasimanyti kokią pramogą, kad ne taip prailgtų kelionė. Pasirinktas žaidimas visiems buvo žinomas: kas pirmas atneš suvenyrą, gautą iš pirmos klasės keleivio, tas laimės. Ir ne bet kokį suvenyrą. Geidžiamasis daiktas buvo moteriškos kelnaitės. „Prizas padvigubinamas, jei kelnaitės bus ką tik numautos.“

Pramogos sumanytojas, vyriškis, pavarde Makgovanas, su ūsais ir nuo cigarečių „Woodbine“ pageltusiais pirštais, sakė su stiuardu aptaręs keleivių sąrašą – pasirinkimas menkas. Pirmoje klasėje iš viso buvo dešimt kajučių. Advokatas su žmona – šiuos geriau aplenkti plačiu lanku; kelios pagyvenusios poros, keletas senmergių (jau šis tas), bet geriausias variantas – be palydos keliaujanti kažkokio didžponio duktė.

– Manau, galima užlipti laivo šonu ir pro langą įlįsti į jos kajutę, – pareiškė Makgovanas. – Kas su manimi?

Tomo nestebino užmačios pavojingumas. Grįžęs iš karo girdėjo ne vieną panašią istoriją apie vyrus, nei iš šio, nei iš to rizikuojančius gyvybe: geležinkelio pervažose raitom šokinėjančius per užkardą, puolančius į potvynio bangas, kad įsitikintų, ar išplauks… Kiek daug vyrų, išvengusių mirties fronte, dabar neatsispyrė jos vilionei. Na, laisvi žmonės, ką nori, tą daro. Pamals liežuviais ir nustos.

Kitą naktį, kai košmarai ėmė kankinti labiau negu visada, Tomas nutarė nuo jų pabėgti – pasivaikščioti po denius. Buvo antra nakties. Tokią valandą galėjo vaikščioti kur tinkamas, tad jis lėtai žingsniavo žiūrėdamas, kaip mėnulis tiesia taką ant vandens. Užkopė į viršutinį denį prisilaikydamas turėklų, nes supo, ir valandėlę stovėjo glostomas gaivaus vėjo ir grožėdamasis žvaigždėmis, pasipylusiomis nakties tamsoje.

Akies krašteliu vienoje kajutėje pastebėjo kažką šmėstelint. Net pirmos klasės keleivių kartais neima miegas, pamanė sau. Staiga jam pabudo kažkoks šeštasis pojūtis – toks pažįstamas ir kartu neapibūdinamas jausmas, kad kažkas negerai. Patyliukais prisėlinęs prie kajutės pažvelgė pro langą.

Prieblandoje išvydo moterį, prisispaudusią prie sienos, nors priešais ją stovintis vyriškis jos nelietė. Bet jo gašlus žvilgsnis Tomui buvo pernelyg dažnai matytas. Atpažinęs vyriškį iš triumo prisiminė prizą už suvenyrą. Prakeikti kvailiai! Jis pastūmė duris, jos atsidarė.

– Atstok nuo jos, – ramiai, bet įsakmiai pasakė įžengdamas į kajutę.

Vyriškis atsisuko pažiūrėti, kas toks atėjo, ir atpažinęs Tomą išsišiepė.

– Velnias, pamaniau, kad stiuardas. Galėsi man padėti, aš tik…

– Pasakiau, atstok nuo jos. Nešdinkis. Tučtuojau.

– Bet aš dar nebaigiau. Kaip tik norėjau ją pradžiuginti.

Nuo jo trenkė alkoholiu ir prastu tabaku.

Tomas taip suspaudė jam petį, kad vyriškis riktelėjo. Buvo gerais šešiais coliais žemesnis už Tomą, bet vis tiek mėgino užsimoti. Tomas sugriebė už riešo, pasuko.

– Pavardė ir laipsnis.

– Makenzis. Eilinis. Trys du septyni septyni, – negalvodamas išpoškino jis ir numerį, nors niekas nereikalavo.

– Eilini, atsiprašai šios damos ir grįžti į guolį, o denyje daugiau nesirodai, kol neprisišvartuosime. Aišku?

– Taip, sere! – Jis atsigręžė į moterį. – Prašau atleisti, panele. Nenorėjau padaryti nieko blogo.

Neatsigavusi nuo baimės, moteris tik linktelėjo.

– O dabar lauk! – įsakė Tomas, ir vyriškis, staigiai išsiblaivęs, nuolankiai išdūlino iš kajutės.

– Viskas gerai? – paklausė Tomas moterį.

– At… atrodo.

– Ar jis jus nuskriaudė?

– Jis ne… jis manęs net nepalietė, – atsakė ji ir jam, ir sau.

Jis pažvelgė moteriai į veidą. Jos pilkos akys buvo jau ramesnės. Palaidi tamsūs banguoti plaukai krito ant rankų. Pirštai tebegniaužė naktinių marškinių apykaklę. Tomas nukabino nuo sienos chalatą ir apsiautė jai pečius.

– Dėkui.

– Tikriausiai baisiai išsigandote. Deja, šiuo metu kai kurie mūsų nemoka elgtis kultūringoje draugijoje.

Ji tylėjo.

– Daugiau jis nedrums jums ramybės, – pažadėjo jis ir pastatė parverstą kėdę. – Jūsų valia, panele, ar pranešti policijai. Manyčiau, jam truputį galvoj negerai.

Jos akyse išvydo klausimą.

– Karas žmogų pakeičia. Kai kurie nebeskiria gėrio nuo blogio. – Jau žengęs už durų dar įkišo galvą. – Jei norite, turite visišką teisę perduoti jį policijai. Bet jam turbūt ir taip užteko. Žodžiu, kaip nuspręsite.

2 SKYRIUS

PUAN PARTAGEZO VARDĄ sugalvojo prancūzų tyrinėtojai, perkeldami į žemėlapį kyšulį pietvakariniame Australijos kampe, – dar gerokai prieš 1826 metus, kai anglai puolė kolonizuoti žemyno vakarų. Nuo tada, gviešdamiesi neliestų miškų, nusidriekusių šimtus mylių, naujakuriai ėmė sklisti į šiaurę nuo Olbanio ir į pietus nuo Gulbių upės kolonijos. Rankiniai pjūklai vertė medžius, aukštumo sulig katedra, jų vietoj radosi ganyklos; blyškiaveidžiai vyrukai colis po colio skynėsi per miškus šunkelius ir, pasikinkę šairus, tokius sunkiuosius arklius, iki tol žmogaus nejudintą žemę degino, plėšė, žymėjo žemėlapiuose, matavo ir dalijo visiems, pasiryžusiems bandyti laimę pusrutulyje, kuriame gali laukti neviltis, mirtis arba nesapnuoti turtai.

Partagezo gyventojai it vėjo nešamos smiltys sukrito kampelyje, kur susilieja du vandenynai, nes čia rado gėlo vandens, gamtinę prieplauką ir derlingą dirvožemį. Jų uostas negalėjo varžytis su Olbaniu, bet buvo patogus vietiniams, plukdantiems statybinę medieną, santalmedžius ar jautieną. Uolienos atodangas lyg kerpės apkibo dirbtuvėlės, buvo pastatyta mokykla, keletas nevienodos architektūros ir skirtingo tikėjimo bažnyčių, nemažai plytinių ir akmens namų, dar daugiau – medinių, apkaltų lentelėmis su skardiniais stogais. Pamažu prisirado įvairių parduotuvių, iškilo rotušė, net Delgečio žemės ūkio agentūra. Ir pridygo užeigų. Aibė užeigų.

Iš pradžių Partagezo žmonės lyg susitarę tikėjo, kad visa, kas tikra ir svarbu, vyksta kažkur kitur. Naujienos iš tolimojo pasaulio prasisunkdavo lyg lietaus lašai pro medžių šakas – kaptelės nuotrupa, paskui koks visas gandas… 1890 metais atvedus telegrafo liniją, tempas šiek tiek pagreitėjo, vėliau vienas kitas žmogus įsitaisė telefoną. 1899 metais miestas netgi pasiuntė į Transvalį kareivių, būrelis jų žuvo, bet apskritai gyvenimas Partageze buvo panašesnis į mugės intermediją, kurią vaidinant nenutinka nei ko labai blogo, nei labai nuostabaus.

Kitiems vakarų miestams, aišku, klostėsi kitaip, pavyzdžiui, Kalgurlis, įsikūręs už kelių šimtų mylių nuo vandenyno, pagarsėjo požeminėmis aukso gyslomis, užneštomis dykumos smėliu. Vyrai atkeliaudavo čia su vienračiais ir loviais auksui plauti, o netrukus miesto gatvėmis, ne visai ironiškai pavadintomis Krezo ir panašiais vardais, jau važinėdavo automobiliais, nusipirktais už kačioko didumo grynuolius. Pasaulis troško Kalgurlio turtų. Partagezo siūlomos gėrybės, mediena ir santalmedžiai, buvo smulkmena, tai tau ne žėrintis Kalgurlio bumas.

1914 metais padėtis pasikeitė. Partagezas pamatė, jog ir jis turi pasauliui reikalingų išteklių. Vyrų. Jaunų vyrų. Fiziškai tvirtų vyrų. Vyrų, visą gyvenimą mojavusių kirviu, spaudusių plūgą ir kentusių vargą. Vyrų, kurie buvo tinkamiausia patrankų mėsa, skirta paaukoti ant apkasų karo aukuro kitame Žemės pusrutulyje.

1914 metai – tai vėliavos ir šviežumu kvepianti uniforminių diržų oda. Tik po metų gyvenimas pradėjo atrodyti šiek tiek kitaip, jau ne toks panašus į mugės intermediją, nes moterys, užuot sulaukusios savo brangiųjų žaliūkų, pradėjo gauti telegramas. Popieriaus lapelius, kurie, iškritę iš bejėgiškai nusvirusių rankų, imdavo suktis aštriame it peilio ašmenys vėjuje, kurie pranešdavo, kad tavo žindytas, maudytas, bartas ir tiek ašarų ištraukęs berniukas yra… na, kad jo nebėra. Partagezas prisijungė prie pasaulio vėlai ir per kančias.

Žinoma, vaikų netektis neišvengiama. Jokios garantijos, kad pastojus gims gyvas kūdikis ar pagimdytas bent kiek ilgiau pagyvens. Tik stipriems ir dalingiems gamta leidžia pasilikti šiame žemės rojuje. Pasižiūrėkit į bet kurios šeimos Bibliją, ir išvysite tai patvirtinančių faktų. Ir kapinės byloja apie kūdikius, kurių balsai, įkirtus gyvatei, nuo karštinės ar iškritus iš vežimo, pagaliau pakluso motinų maldavimui: „Cit, mažuli, cit, nutilk.“ Išgyvenę vaikai įprasdavo, kad ant stalo dedama viena lėkšte mažiau, kaip priprasdavo ir pasislinkti atsiradus prie jo naujai burnai. Taip ir kviečių lauke – ne visos pasėtos sėklos sudygsta, o sudygusios sulaukia brandos. Dievas tarsi pribarsto vaikelių dosnia sauja, bet paskui juos pasiima pagal kažkokį neperprantamą dieviškosios pjūties kalendorių. Miesto kapinės šitai visada sąžiningai atspindėdavo: jų paminkliniai akmenys, kai kurie pakrypę tarsi klibantys ir pajuodę dantys, atvirai pasakodavo apie gyvenimus, kuriuos anksti nutraukė gripas ar vanduo, ar netgi žaibas. Bet 1915 metais jos pradėjo meluoti. Viso krašto vaikinai ir vyrai mirė dešimtimis, bet kapinės tylėjo.

Bėda ta, kad visi tie jauni kūnai gulėjo purvyne kitam pasaulio krašte. Vadovybė darė, ką galėjo: kur leisdavo sąlygos ir mūšio eiga, būdavo kasami kapai; jei pavykdavo surankioti rankas ir kojas ir sudėti visą kareivį, jis būdavo palaidojamas su šiokiomis tokiomis apeigomis. Žuvusieji buvo stropiai registruojami. Vėliau kapai būdavo nufotografuojami, ir šeima už du svarus, vieną šilingą ir šešis pensus galėjo nupirkti oficialią atminimo lentelę. Dar vėliau iš žemės ėmė dygti karo paminklai, pabrėžiantys ne praradimus, o tai, kas tais praradimais laimėta, ir kaip šaunu būti nugalėtoju. „Anokia pergalė, jeigu nugalėtojas negyvas“, – kai kas murmėdavo.

Be vyrų miestas liko skylėtas kaip šveicariškas sūris. Tačiau mobilizacijos nebuvo. Niekas jų nevertė eit į karą.

Žiauriausias anekdotas buvo vyrukai, kuriuos visi vadino „laimės kūdikiais“, mat jie turėjo sugrįžti visam laikui, pas vaikus, išpuoštus tėvelio sutikimo proga, pas šunį su kaspinu ant kaklo, kad galėtų džiaugtis su šeima. Dažniausiai šuo pirmas ir suprasdavo, jog kažkas ne taip: žmogeliui trūksta ne vien akies ar kojos, o apskritai kažko trūksta – jis tebėra dingęs be žinios, nors kūnas niekur nedingo. Pavyzdžiui, Bilis Višartas iš Sedlerio malūno, turintis tris mažiukus ir žmoną, apie kokią vyras gali tik pasvajoti, apnuodytas dujomis nebenulaiko šaukšto, seilėjasi ir spjaudosi kaip šiaudapjaustė, apipurkšdamas sriuba visą stalą. Rankos taip dreba, kad kelnių nepajėgia susisegti. Vakare likęs vienas su pačia net nenusirengia, tik susiriečia į kamuoliuką ir rauda. Arba jaunasis Semas Dausitas – atlaikęs pirmąjį išsilaipinimą Galipolyje, Bulkūro mūšyje neteko abiejų rankų ir pusės veido. Našlė jo motina sėdi vakarais ir sielojasi, kas pasirūpins jos berniuku, kai ji mirs. Visame krašte nerasi tokios kvailos mergos, kuri už tokio tekėtų. Skylėtas šveicariškas sūris… Kažko trūksta.

Ilgą laiką žmonės vaikščiojo apstulbusiais veidais kaip žaidėjai, staiga sužinoję, kad pakeistos žaidimo taisyklės. Jie labai stengėsi guostis mintimis, jog vaikinai žuvo ne veltui: jie dalyvavo didingoje kovoje dėl gėrio. Būdavo valandėlių, kai jiems pavykdavo tuo įtikėti ir užgniaužti iš gerklės besiveržiantį piktą, skausmingą motinos paukštės riksmą.

Po karo žmonės stengėsi būti atlaidūs vyrams, kurie grįžo pernelyg įjunkę gerti ar peštis, kurie nepajėgė išbūti vienam darbe ilgiau kaip tris dienas. Verslas mieste daugmaž grįžo į vėžes. Kelis tebelaikė bakalėjos krautuvę. Mėsininkas tebebuvo senis Lenas Bredšo, nors jaunikliui Lenui taip ir knietėjo užimti jo vietą: užteko pamatyti, kaip jis plačiai apkečia prekystalį lenkdamasis per tėvą paimti žlėgtainio ar kiaulės pažandės. Ponia Inkpen (tarsi niekada ir neturėjusi krikščioniško vardo, nors sesuo prie keturių akių vadindavo ją Popse), vyrui Mekui negrįžus iš Galipolio, perėmė jo kalvę. Jos veidas buvo kietas kaip geležinė pasaga, ne minkštesnė ir širdis. Jai dirbo tikri galiūnai, tačiau iš jų girdėjai tik: „Taip, ponia Inkpen. Ne, ponia Inkpen“, nors kiekvienas būtų galėjęs ją pakelti vienu pirštu.

Žmonės žinojo, kam galima parduoti skolon, o iš ko būtina reikalauti pinigų iš karto; kuriuo pirkėju galima patikėti, kai prekę atneša atgal ir liepia grąžinti pinigus. Mučmoro audinių ir galanterijos krautuvė daugiausia pelno duodavo prieš Kalėdas ir Velykas, nors artėjant žiemai padidėdavo vilnonių siūlų paklausa. Pelninga buvo ir prekyba moteriškais apatiniais. Glostydamasis smailius ūsus, Leris Mučmoras pataisydavo klientus, neteisingai tariančius jo pavardę – Mučmoras, ne Maučmoras. Su baime ir apmaudu jis stebėjo, kaip ponia Terkl gretimame name atidarė kailių parduotuvę. Kailių parduotuvė Partageze? Čia tai bent! Po pusės metų maloniai šypsodamasis sutiko parduotuvės uždarymą ir likusias prekes nupirko paakintas „kaimyniškų jausmų“, bet pardavė pasidarydamas gražaus pinigo vienam kapitonui, plaukiančiam į Kanadą, kur, sakoma, visi pasimaišę dėl tokių dalykų.

Taigi 1920 metais Partagezas pasižymėjo nedrąsiu išdidumu ir atkaklumu, būdingais kiekvienam Vakarų Australijos miestui. Vejos lopinėlio centre šalia pagrindinės gatvės stovėjo naujas granitinis obeliskas, jame buvo iškalti vardai visų vyrų ir vaikinų (kai kurie neturėjo nė šešiolikos), jau negrįšiančių arti laukų ar leisti medžių, jau nebaigsiančių savo pamokų, nors daugelis miestelėnų vis tiek jų tebelaukė užgniaužę kvapą. Palengva gyvenimas vėl susiaudė į praktišką, tvirtą audeklą, kuriame kiekvienas siūlas daugybę kartų susikryžiuoja su kitais per mokyklą, darbą ir santuoką nužymėdamas gijas, nematomas tiems, kurie negyveno šiame mieste.

Ir Jano Uola, krovininiu laivu keturis kartus per metus susisiekianti su žemynu, maskatavo ant Australijos drobės kraštelio lyg palaida saga, bemat galinti nukristi tiesiai į Antarktidą.

* * *

Ilga siaura Puan Partagezo prieplauka buvo iš tokių pačių eukalipto rąstų, kokie dardėdavo per ją vagonais ir būdavo kraunami į laivus. Plati įlanka, kurios krantuose miestas išaugo, buvo ryškios turkio spalvos ir tą dieną, kai atplaukė Tomo laivas, spindėjo it stiklas.

Vyrai skubėjo pakrauti ir iškrauti prekes, galynėjosi su kroviniais švilpaudami ir šūkalodami. Krante šurmulys nenurimo, žmonės ryžtingais veidais kažkur drožė pėsti ar sėdo į brikeles.

Prie šito sambrūzdžio nepritapo jauna moteris, lesinanti kirus. Juokdamasi ji mėtė pluteles į visas puses ir žiūrėjo, kaip paukščiai klykaudami pešasi dėl grobio. Skrendantis kiras kaptelėjo kąsnelį ir nėrė sugriebti kito, o mergina kvatojo.

Tomui atrodė, kad jau kaži kiek metų negirdėjęs juoko, neatmiešto šiurkštumu ar liūdesiu. Buvo saulėta žiemos popietė, eiti neturėjo kur, jokių reikalų. Po poros dienų, kai susitiks su reikalingais žmonėmis ir pasirašys reikalingus popierius, bus nuplukdytas į Jano Uolą, tačiau dabar nereikia nei pildyti žurnalo, nei valyti lęšio prizmių, nei pilti į lempą žibalo. O čia žmogus smaginasi. Staiga tai tapo nepaneigiamu įrodymu, kad karas tikrai baigėsi. Atsisėdęs ant suolo šalia prieplaukos, jis atkišo veidą saulei ir ėmė žiūrėti, kaip mergina straksi, o jos tamsios garbanos plaikstosi it tinklas vėjuje. Jos ploni pirštai bolavo mėlyname jūros fone. Jis ne iš karto pastebėjo, jog ji daili. Dar vėliau suvokė, kad netgi graži.

– Ko šypsotės? – staiga šūktelėjo ji Tomui, šis net krūptelėjo.

– Atsiprašau.

Jis pajuto, kaip rausta skruostai.

– Niekada neatsiprašinėkit už šypseną! – sušuko ji liūdnoku balsu. Ūmai jos veidas nušvito. – Jūs ne iš Partagezo.

– Ne.

– O aš čia pragyvenau visą gyvenimą. Norite duonos?

– Ačiū, nealkanas.

– Ne valgyt, kvailuti! Gal norite palesinti kirus?

Ji atkišo jam plutą. Prieš metus, gal net vakar, Tomas būtų atsisakęs ir nuėjęs savo keliu. Tačiau dabar šita šiluma, šita laisvė ir dar kažkas, ko jis nemokėjo įvardyti, privertė sutikti.

– Galiu lažintis, kad prie manęs suskris daugiau negu prie jūsų, – tarė ji.

– Aišku, kai šitaip išsitreniravusi, – nusijuokė Tomas.

– Pirmyn! – sukomandavo ji, ir juodu ėmė svaidyti aukštai į orą trupinius lankstydamiesi, kad nekliudytų žaibiškai nardantys, sparnais įnirtingai besidaužantys kirai.

Kai pagaliau neliko duonos, Tomas kvatodamas paklausė:

– Katras laimėjo?

– Oi, pamiršau teisėjauti. – Mergina gūžtelėjo. – Tegul bus lygiosios.

– Teisingas sprendimas, – pasakė jis, užsidėjo skrybėlę ir čiupo nuo suolo kelionmaišį. – Jau žygiuosiu. Ačiū. Buvo smagu.

Ji nusišypsojo.

– Kvailas žaidimas, ir tiek.

– Ką gi, ačiū, priminėte man, jog ir kvaili žaidimai gali būti smagūs. – Užsimetęs maišą ant peties pasisuko eiti į miestą. – Geros dienos, panele.

* * *

Tomas paskambino į pensiono duris pagrindinėje gatvėje. Čia buvo ponios Mjuit valdos – per šeštą dešimtį perkopusios moteriškės, apvalios kaip kubilas. Neleidusi jam nė prasižioti, ji ėmė tarkšti:

– Laiške rašėte, kad esate viengungis ir iš rytinių valstijų, todėl būsiu dėkinga, jei prisiminsite, kad esate Partageze. Ši įstaiga krikščioniška, joje negeriama alkoholio ir nerūkoma.

Tomas jau norėjo padėkoti jai už raktą, bet ji piktai sugniaužė jį ir toliau žėrė reikalavimus:

– Kad man jokių svetimšališkų įpročių, žinau, ką tai reiškia. Po jūsų turėsiu keisti patalynę, tikiuosi, nereikės grandyt paklodžių, jei suprantat, ką turiu galvoj. Durys užrakinamos dešimtą vakaro, pusryčiai šeštą, neateisit, liksit nevalgęs. Pavakario arbata pusę šešių, taisyklė ta pati. Pietus susirasit kur nors kitur.

– Labai dėkui, ponia Mjuit, – tarė Tomas, nutaręs apsieiti be šypsenos, kad kartais nesulaužytų dar kokios taisyklės.

– Už karštą vandenį papildomai šilingas per savaitę. Pagalvokit, ar reikės. Mano protu, jūsų amžiaus vyriškiui šaltas vanduo dar niekada nepakenkė.

Pagaliau ji atkišo kambario raktą. Jai nušlubčiojant koridoriumi, Tomui dingtelėjo klausimas: gal kartais koks nors ponas Mjuitas taip maloniai ją nuteikė vyrų atžvilgiu?

Kambarėlyje užpakalinėje namo pusėje jis iškraustė kelionmaišį, ant vienintelės lentynėlės tvarkingai pasidėjo muilą ir skutimosi reikmenis. Šiltas apatines kelnes ir puskojines sukišo į komodos stalčių, trejus marškinius, dvejas kelnes, gerąjį kostiumą ir kaklaraištį pakabino siaurutėje spintoje. Tada išėjo apžiūrėti miesto.

* * *

Paskutinė Tomo Šerberno pareiga Partageze buvo vakarienė su uosto viršininku ir jo žmona. Be kapitono Persio Heslako žinios neįplaukdavo ir neišplaukdavo joks laivas. Tradiciškai kiekvieną naują Jano Uolos švyturininką prieš kelionę į salą jis pakviesdavo vakarienės.

Vakare Tomas nusiprausęs vėl nusiskuto, išsitepė plaukus briliantinu, prisisegė apykaklę ir apsirengė kostiumą. Pastarųjų dienų giedrą pakeitė debesys ir žiaudrus vėjas, pučiantis tiesiai iš Antarktidos, taigi dėl visa ko jis užsivilko paltą.

Pripratęs prie Sidnėjaus mastų, jis paliko daug laiko nepažįstamam keliui įveikti, todėl atėjo gerokai per anksti. Šeimininkas pasitiko jį plačiai šypsodamas, o kai Tomas atsiprašė už tokį paankstinimą, „ponia Kapitonė Heslak“, kaip ją vadino sutuoktinis, suplojusi delnais sučiulbo:

– Dieve mano, pone Šerbernai, tikrai nėra reikalo atsiprašyti, kad taip greitai pagerbėte mus savo apsilankymu, ypač kai atnešėte tokių žavingų gėlių. – Pasilenkusi prie puokštės, ji įtraukė vėlyvųjų rožių aromato. Tomas už mokestį jų išsiderėjo iš ponios Mjuit sodo. Kapitonienė pažvelgė į jį užvertusi galvą. – Vaje, aukštas beveik kaip švyturys!

Ir nusijuokė iš savo sąmojaus.

Paėmęs iš Tomo skrybėlę ir paltą, kapitonas tarė:

– Prašom į svetainę.

Žmonelė iškart prisegė:

– Pakvietė voras musę!

– Tai šelmė! – šūktelėjo kapitonas.

Tomas išsigando, kad vakarienė gali užtrukti ilgai.

– Gal chereso? Arba portveino? – pasiūlė moteris.

– Nors kiek pasigailėk ir atnešk vargšeliui alaus, ponia Kapitone, – nusijuokė vyras. Pliaukštelėjo Tomui per nugarą. – Nagi, jaunuoli, sėskitės ir viską klokit apie save.

Tomą išgelbėjo durų skambutis.

– Atsiprašau, – sumurmėjo kapitonas Heslakas. Koridoriaus gale Tomas išgirdo jį sutinkant svečius: – Sirelai, Berta, džiaugiuosi, kad galėjot ateiti. Duokite skrybėles.

Grįžusi į svetainę su buteliu alaus ant sidabrinio padėklo, ponia Heslak paaiškino:

– Sugalvojome pakviesti keletą žmonių, kad nors kiek susipažintumėte su čionykščiais. Partagezas labai draugiškas miestas.

Kapitonas įvedė naujuosius svečius: paniurusią porą, susidedančią iš Sirelo Čiperio, Apygardos kelių direkcijos pirmininko, ir jo žmonos Bertos, liesos kaip šakalys.

– Na, kaip jums patinka mūsų keliai? – vos supažindintas užsipuolė Sirelas. – Tik be mandagumų. Kaip juos vertintumėt lygindamas su rytiniais?

– Ak, nekankink vargšo žmogaus, Sirelai, – atsiduso žmona.

Tomas apsidžiaugė ne tik šituo įsiterpimu, bet ir vėl nuskambėjusiu durų skambučiu.

– Bilai, Violeta, kaip džiugu jus matyti, – kalbėjo kapitonas, atidaręs lauko duris. – O tu, panele, kasdien gražėji!

Jis atlydėjo į svetainę tvirto sudėjimo vyriškį žilomis žandenomis ir jo žmoną, sveikatingai išraudusią.

– Čia Bilas Greismarkas su žmona Violeta ir dukra… – Jis atsisuko. – Kurgi ji? Šiaip ar taip, duktė kažkur yra, tikiuosi, netrukus pasirodys. Bilas – Partagezo mokyklos direktorius.

– Malonu susipažinti, – tarė Tomas, paspausdamas vyriškiui ranką ir mandagiai linktelėdamas moteriai.

– Taigi manote susitvarkyti su Jano Uola? – paklausė Bilas Greismarkas.

– Tuoj bus aišku, – atsakė Tomas.

– Žinokite, ten nyku.

– Girdėjau.

– Ir nėra jokių kelių, – įsiterpė Sirelas Čiperis.

– Na, taip, – murmtelėjo Tomas.

– Abejoju, ar man patiktų vieta, kurioje nėra kelių, – smerkiamai bambėjo Čiperis, tarsi kalbėdamas apie kažkokį moralinį nuopuolį.

– Kelių nebuvimas jums mažiausiai rūpės, sūnau, – pareiškė Greismarkas.

– Tėti, liaukis, gerai? – Prašapėlė duktė įžengė į kambarį, bet Tomas nepamatė, nes sėdėjo nugara į duris. – Vargšeliui mažiausiai reikia tavo pasakų apie pasaulio pabaigą.

– O, sakiau, kad tuoj pasirodys, – pradžiugo kapitonas Heslakas. – Čia Izabelė Greismark. Izabele, susipažink su ponu Šerbernu.

Tomas atsistojo pasisveikinti. Jų akys atpažino vienas kitą. Jis jau norėjo užsiminti apie kirus, bet ji nutildė jį tardama:

– Malonu susipažinti, pone Šerbernai.

– Prašau vadinti tiesiog Tomu, – paprašė jis, galvodamas, kad vis dėlto jos tėvai turbūt nesitiki, kad ji galėtų prieplaukoje mėtyti paukščiams duoną. Įdomu, ką dar slepia ši koketiška šypsena?

Vakaras slinko visai maloniai – Heslakai pasakojo Tomui apygardos istoriją ir kaip dar kapitono tėvo laikais buvo pastatytas švyturys.

– Labai svarbus prekybai, – patikino jį uosto viršininkas. – Didžiosios Australijos įlankos jau ir paviršius klastingas, o ką kalbėti apie povandenines uolas. Saugus transportas – svarbiausia verslo sąlyga, visi tai žino.

– Žinoma, o svarbiausias saugaus transporto pagrindas – geri keliai, – užtraukė savo giesmelę Čiperis, pasirengęs byloti vienintele jam artima pokalbio tema.

Tomas stengėsi įdėmiai klausytis, bet vogčiomis stebėjo Izabelę. Ji sėdėjo taip, kad kiti jos nematė, todėl pradėjo pusiau rimtai, pusiau pajuokiamai vaipytis iš Sirelo Čiperio pastabų, kiekvieną jo frazę palydėdama mažyte pantomima.

Spektaklis nesibaigė, Tomas iš paskutiniųjų bandė išlaikyti rimtą veidą, bet pagaliau neišlaikęs nusikvatojo ir skubiai suvaidino kosulio priepuolį.

– Kas atsitiko, Tomai? – susirūpino kapitonienė. – Atnešiu vandens.

Nedrįsdamas pakelti akių, Tomas tebekosėjo.

– Dėkui. Aš eisiu su jumis. Nežinau, kas užėjo.

Tomui atsistojus, Izabelė kuo rimčiausiai patarė:

– Pone Čiperi, kai Tomas grįš, turėsite jam papasakoti, kaip tiesiate kelius iš eukalipto medienos. – Tomui liepė: – Neužtrukite. Ponas Čiperis žino tiek įdomių istorijų.

Ir ji nekaltai nusišypsojo, bet Tomui pažvelgus virptelėjo lūpos.

Pasibuvimui baigiantis, svečiai palinkėjo Tomui geros kloties Jano saloje.

– Atrodo, esate tinkamo charakterio, – tarė Heslakas, ir Bilas Greismarkas pritariamai linktelėjo.

– Dėkui. Buvo smagu su visais susipažinti, – pasakė Tomas, tada paspaudė ponams rankas, o ponioms nusilenkė. – Ir ačiū, kad taip išsamiai mane supažindinote su Vakarų Australijos kelių tiesimu, – tyliai pridūrė jis Izabelei. – Gaila, kad negalėsiu atsilyginti.

Svečių būrelis išsiskirstė vėjuotoje naktyje.

3 SKYRIUS

KROVININIS LAIVAS „Prieš vėją“, aptarnaujantis visus šio pakrantės ruožo švyturius, buvo sena gelda, bet, pasak Ralfo Edikoto, patikimas kaip aviganis. Senis Ralfas buvo jo škiperiu daugybę metų ir vis girdavosi turįs geriausią pasaulyje darbą.

– Aa, pats būsi Tomas Šerbernas. Sveikas atvykęs į mano ekskursinį laivą! – plačiu mostu rodydamas pliką medinį denį ir druskos suėstus borto dažus, pasveikino jis Tomą, kai šis prieš aušrą atėjo pasirengęs savo pirmajai kelionei į Jano Uolą.

– Malonu susipažinti, – tarė Tomas, paduodamas ranką.

Variklis pupsėjo tuščiąja eiga, į plaučius lindo dyzelino garai. Kajutėje nebuvo daug šilčiau negu lauke, kur žnaibė šaltis, tačiau čia nors neužpūtė aštrus vėjas.

Pro liuką kajutės gale įlindo raudonų garbanų kupeta.

– Atrodo, galime judėti, Ralfai. Laivas paruoštas, – pranešė jaunas garbanų savininkas.

– Bluji, čia Tomas Šerbernas, – tarė Ralfas.

– Laba diena, – burbtelėjo Blujis, ropšdamasis pro liuką vidun.

– Rytas.

– Pasiutęs šaltumas! Tikiuos, įsidėjot vilnonių pamaučių. Jeigu jau čia taip, Jano saloj bus daug blogiau, – pūsdamas rankas kalbėjo Blujis.

Kol Blujis aprodė Tomui laivą, škiperis dar kartą viską patikrino. Purslais aptaškytą kapitono tiltelio stiklą perbraukęs senos vėliavos skiaute sušuko:

– Viskas tvarkinga, vaikine! Pasiruošk išplaukti. – Jis atidarė droselio sklendę. – Judinkis, senuk, jau keliausim, – murmėjo niukindamas laivą iš stovėjimo vietos.

Tomas tyrinėjo jūrlapį ant šturmano stalo. Net stambiu masteliu Jano sala tebuvo taškas toli nuo kranto plytinčiose seklumose. Įsmeigęs akis į jūrą priekyje, jis alsavo druskos prisodrintu oru tyčia nesigręždamas į krantą, kad neapsigalvotų.

Po kelių valandų vanduo po jais pagilėjo, jo spalva atrodė kaip kieto kūno. Retkarčiais Ralfas parodydavo ką nors įdomaus – jūrinį erelį ar delfinų būrį, žaidžiantį priešais laivo nosį. Sykį horizonte jie pastebėjo laivo kaminą. Iš kambuzo vis išlįsdavo Blujis, įteikdavo arbatos emaliuotuose puodeliuose nudužusiais kraštais. Ralfas rietė Tomui visokias poringes apie siaubingas audras ir skaudžias švyturininkų gyvenimo dramas šioje Australijos pakrantėje. Tomas šiek tiek papasakojo apie savo darbą Bairon Bėjuje ir Meitsaikerio saloje už tūkstančių mylių į rytus.

– Na, jeigu atlaikei Meitsaikerį, galima tikėtis, kad ištversi ir Jano saloje. Tikriausiai, – pridūrė Ralfas ir žvilgtelėjo į laikrodį. – Kodėl tau nesudėjus bluosto, kol galima? Kelias dar ilgas, vaikine.

Kai Tomas atsikėlė nuo apatinio gulto kajutėje ir išėjo į denį, Blujis tyliai kalbėjosi su Ralfu, o šis purtė galvą.

– Aš tik noriu sužinoti, ar tiesa. Kas blogo, jei paklausiu? – išgirdo jis sakant Blujį.

– Ko paklausiu? – pasidomėjo Tomas.

– Ar…

Blujis pažvelgė į Ralfą. Kamuojamas smalsumo, bet išsigandęs buldogiškos Ralfo grimasos paraudęs nutilo.

– Iš tikrųjų ne mano reikalas, – pasakė Tomas, nukreipdamas žvilgsnį į aplinkui banguojančią jau ruonio pilkumo jūrą.

– Buvau per jaunas. Mama neleido tokio amžiaus eiti savanoriu. Bet aš girdėjau, kad…

Tomas žiūrėjo klausiamai pakėlęs antakius.

– Na, girdėjau, kad gavot Geležinį Kryžių, – išpoškino Blujis. – Atseit parašyta demobilizacijos lape dėl įdarbinimo Jano saloje.

Tomas nuleido akis į vandenį. Blujis susikrimto, tada susidrovėjo.

– Suprantat, man didelė garbė pasigirti, kad spaudžiau ranką didvyriui.

– Turėdamas geležiuką netampi didvyriu, – tarė Tomas. – Daugumos vaikinų, kurie tikrai verti medalių, jau nėra gyvų. Taigi, tavim dėtas, vyruti, per daug neįsijausčiau.

Ir Tomas vėl palinko prie jūrlapio.

– Štai ir ji! – šūktelėjo Blujis, paduodamas Tomui žiūronus.

– Namučiai namai artimiausiai pusei metų, – susijuokė Ralfas.

Pro žiūronų stiklus Tomas žvelgė į sausumos masyvą, išnyrantį iš vandens tarsi kokia jūrų pabaisa. Vienoje salos pusėje buvo aukštas skardis, nuo jo žemė po truputį nuožulnėjo iki pat priešingo kranto.

– Nevilis apsidžiaugs mus pamatęs, – tarė Ralfas. – Žinok, jam baisiai nepatiko, kai jis, pensininkas, buvo ištemptas į darbą dėl Trimblio bėdos. Ir vis tiek – jeigu jau esi švyturininkas… Nėra žmogaus visoje švyturių tarnyboje, kuris paliktų žiburį be priežiūros, kad ir kaip šūkautų. Bet įspėju, jis nėra iš linksmųjų. Labai jau nekalbus tas Nevilis Vitnišas.

Prieplauka tęsėsi kokį šimtą pėdų nuo kranto ir buvo aukšta, kad atlaikytų didžiausias bangas ir pikčiausias audras. Prisišvartavus juos pasitiko paniuręs aštrių veido bruožų vyriškis.

– Labas, Ralfai, Bluji, – tarė atsainiai linktelėdamas. – O pats mane pakeisi, – tokiais žodžiais pasveikino jis Tomą.

– Tomas Šerbernas. Malonu susipažinti, – tarė Tomas, atkišdamas ranką.

Žmogus kurį laiką abejingai žiūrėjo į ją, kol prisiminė, ką reiškia šis mostas, tada sugriebęs ranką paspaudė lyg bandydamas, ar ji stipriai prikabinta.

– Čionai, – burbtelėjo jis ir nelaukęs, kol Tomas pasiims daiktus, ėmė klumpinti švyturio link. Buvo popietė. Tiek valandų praleidus ant bangų, Tomui reikėjo vėl pajusti žemę, tada jis stvėrė kelionmaišį ir nusvirduliavo paskui švyturio prižiūrėtoją. Ralfas su Bluju rengėsi iškrauti atgabentus krovinius.

– Prižiūrėtojo namelis, – pranešė Vitnišas, kai jie priėjo žemą trobą surūdijusios skardos stogu. Už jos stovėjo trys didelės lietaus vandens talpyklos. Šalia buvo pašiūrės prižiūrėtojo namų ir švyturio reikmenims laikyti.

– Maišą gali palikt koridoriuje, – suburbėjo atidarydamas duris. – Reikia daug ką parodyti.

Apsisukęs ant kulno ėmė lipti į švyturį. Gal ir nešnekus, bet vikrus kaip skalikas.

Vėliau, kai senukas ėmė pasakot apie švyturį, jo balsas pasikeitė, galėjai pamanyti, kad kalba apie ištikimą šunį ar mėgstamą rožių veislę.

– Po šitiek metų tebėra gražuolis, – kalbėjo jis.

Šimto trisdešimt dviejų pėdų baltų akmenų bokštas stovėjo aukščiausioje salos vietoje šalia skardžio, pilko dangaus fone šviesdamas tarsi kreidos stulpas. Tomą stebino ne tik aukštis, didesnis už tų švyturių, kuriuose dirbo, bet ir grakštumas, dailumas.

Įžengęs pro žalias duris išvydo maždaug tai, ko ir tikėjosi. Vidus ankštas, žingsniai skardžiai aidėjo atsimušę į šviežiais žaliais dažais blizgančias grindis ir baltai tinkuotas sienas. Keli baldai – dvi didelės spintos ir staliukas – buvo išlenktom užpakalinėm sienom, kad atitiktų patalpos apskritumą, tad atrodė tarsi kuproti. Centre stovėjo drūtas geležinis cilindras, užsibaigiantis aukštai, žibinto kambaryje. Jame kabėjo laikrodinio mechanizmo, kitados sukusio lęšį, svarmenys. Vienam šone prasidėjo kokių dviejų pėdų pločio įviji laiptai, viršuje užsibaigiantys metaline aikštele. Sekdamas paskui senį, Tomas užlipo į antrą aukštą, kiek siauresnį, laiptų spiralės vija nuo priešingos sienos vėl kilo aukštyn. Pagaliau jie užkopė į penktą aukštą po pat žibinto kambariu – į švyturio kontorą. Čia buvo laikomi budėjimo žurnalai, Morzės telegrafas ir žiūronai. Be abejo, švyturio bokšte neleidžiama turėti lovos ar kitokio baldo, ant kurio galėtum pusiausėda tysoti, tačiau bent jau stovėjo medinė kėdė stačia atkalte. Jos ranktūriai buvo iki blizgesio nuzulinti ne vienos kartos prižiūrėtojų delnų.

Barometrą reikėtų nušveisti, pastebėjo Tomas, tada akys užkliuvo už daikto, padėto šalia jūrlapių. Tai buvo vilnonių siūlų kamuolys, persmeigtas virbalais, ir, regis, pradėtas šalikas.

– Senio Dokerčio, – linktelėdamas paaiškino Vitnišas.

Tomas žinojo, kokia veikla prižiūrėtojai užsiima ramiomis budėjimo valandomis: raižo dramblio kaulą arba kiaukutus, drožia šachmatų figūras. Mezgimas irgi gan paplitęs.

Vitnišas parodė budėjimo žurnalus ir orų aprašus, tada užvedė Tomą į patį švyturį aukštu aukščiau. Stiklines sienas laikė kryžminiai rėmai. Iš lauko žibinto kambarį juosė metalinė galerija, prie kupolo buvo pritvirtintos pavojingos kopėčios, vedančios į siaurą takelį po vėjuje besisukiojančiu vėjarodžiu.

– Tikrai gražuolis, – pasakė Tomas, žiūrėdamas į milžinišką sudėtinį lęšį, aukštesnį net už jį patį, įtaisytą ant besisukančio pagrindo, – tokį prizmių statinį, sakytum stiklinį avilį. Čia ir buvo Jano salos širdis – vien tik šviesa, skaidrumas ir tyla.

Lengvai šyptelėjęs senasis švyturininkas tarė:

– O taip, gražuolis. Pažįstu jį nuo mažų dienų.

* * *

Kitą rytą Ralfas jau stovėjo prieplaukoje.

– Tai greit išplauksim. Nori, kad kitą kartą atgabenčiau visus susikaupusius laikraščius?

– Kokios jau čia naujienos, jeigu kelių mėnesių senumo… Verčiau pataupysiu pinigus ir nusipirksiu gerą knygą, – pasakė Tomas.

Ralfas nužvelgė jį ir, atrodo, liko patenkintas.

– Ką gi, tebūnie taip. Jau nieko nepakeisi, sūnau.

Tomas liūdnai nusijuokė.

– Tikra tiesa, Ralfai.

– Nespėsi apsidairyt, kai mes atplauksim. Trys mėnesiai – neilgas laiko tarpas, jeigu nelauki sulaikęs kvapą.

– Gražiai elkis su švyturiu, ir jis tau nesukels jokių rūpesčių, – pamokė Vitnišas. – Tereikia kantrybės ir trupučio nuovokos.

– Pažiūrėsiu, kaip seksis, – tarė Tomas. Atsisukęs į pasirengusį atsišvartuoti Blujį paklausė: – Taigi susitiksime po trijų mėnesių, Bluji?

– Žinoma.

Laivas nuplaukė plakdamas už savęs vandenį ir užgoždamas vėją su dūmais išsiveržusiu kauksmu. Jis tolo tarytum kokio piršto spaudžiamas į pilką horizontą, kol galutinai dingo iš akių.

Stojo tyla. Nevisiška: į uolas tebedužo bangos, pro ausis švilpė vėjas, piktai trinksėjo išklibusios vienos pašiūrės durys. Bet Tomo sieloje pirmą kartą per kiek metų kažkas nutilo.

Nuėjęs pastovėjo ant skardžio viršaus. Sudzinguliavo ožkos varpelis, sukudakavo vištos. Šie netikėti garsai įgavo naują prasmę – juos skleidė gyvi padarai.

Užkopęs šimtą aštuoniasdešimt keturias pakopas, Tomas įžengė į žibinto kambarį ir atidarė galerijos duris. Vėjas puolė kaip žvėris, nubloškė atgal, bet galų gale sukaupęs jėgas jis išvirto laukan ir įsikibo į galeriją juosiančius turėklus.

Ir pirmą kartą pažvelgė tolyn. Stovėdamas šimtų pėdų aukštyje virš jūros lygio jautėsi užhipnotizuotas vandenyno, dūžtančio į uolas tiesiai po kojomis. Vanduo tiško it skysti balti dažai, tik retkarčiais prasiskyrusios putos atidengdavo ryškiai mėlyną pamušalą. Kitoje salos pusėje didžiulių akmenų eilė lyg bangolaužis sulaikė griūvančias bangas, tad vanduo iki kranto buvo ramus kaip vonioje. Tomui pasivaideno, jog jis pakibęs iš dangaus, o ne stovi ant žemės. Labai lėtai jis apsisuko ratu visa esybe gerdamas aplink tvyrančią tuštumą. Regis, plaučiai niekad nevalios įkvėpti šitiek oro, akys – aprėpti šitiek erdvės, ausys – išgirsti viso šito bangų ūžavimo ir šniokštimo. Trumpą akimirką pasijuto lyg ištirpęs.

Sumirksėjo, staigiai papurtė galvą. Priešais atsivėrė verpetas, norėdamas atsitraukti nuo jo, jis įsiklausė į savo širdies plakimą, pagalvojo, kad jaučia kojas, įremtas į žemę, ir pėdas batuose. Atlošė pečius atsitiesdamas visu ūgiu. Švyturio bokšto duryse pasirinko tašką, išklibusį vyrį, ir nutarė pradėti nuo jo. Nuo šio to konkretaus. Reikia imtis ko nors konkretaus, nes, jeigu to nepadarys, kas žino, kur gali nuskrieti jo protas ar siela – nelyginant karšto oro balionas be balasto. Vieninteliai dalykai, padėję jam ištverti tuos ketverius kraujo ir beprotybės metus, buvo: prieš nusnūstant apkase dešimt minučių tiksliai žinoti, kur yra šautuvas; prieš užsidedant visada patikrinti dujokaukę; įsitikinti, ar tavo vyrai iki galo suprato įsakymus. Negalvoti apie būsimus metus ar mėnesius, galvoti apie šią valandą, gal dar kitą. Visa kita tėra spėlionės.

Pakėlęs žiūronus ėmė ieškoti saloje daugiau gyvybės ženklų: jam reikia pamatyti ožkas, avis, jas suskaičiuoti. Laikytis konkretybės. Žalvarinių barometro aptaisų, kuriuos reikia nušveisti, stiklų, kuriuos reikia nuvalyti: pirmiausia žibinto kambario sienas, paskui ir pačias lęšio prizmes. Sutepti krumpliaračius, kad gerai suktųsi, pripilti daugiau gyvsidabrio, kad lęšis lengviau plūduriuotų. Kabindamasis kiekvienos šitos minties kaip kopėčių skersinio, jis kopė atgal į pažįstamą pasaulį, atgal į šį gyvenimą.

* * *

Tą vakarą uždegdamas švyturį judėjo lėtai ir atsargiai kaip koks žynys, prieš tūkstančius metų prižiūrėjęs pirmąjį pasaulyje Faro švyturį. Siaurais metaliniais laiptais jis užlipo į aikštelę aplink patį švyturį ir pro angą šmukštelėjo į jį. Po žibalo indu jis uždegė ugnį, kad žibalas garuotų. Tada kyštelėjo po vieliniu gaubtu degtuką, ir garai virto balta šviesa. Nulipęs aukštu žemiau įjungė variklį. Švyturio lęšis ėmė tiksliai, tolygiai suktis kas penkias sekundes plykstelėdamas šviesos spinduliu. Paėmęs parkerį plačiame oda įrištame budėjimo žurnale užrašė: „Uždegta 17. 09. Vėjas Š/ŠR, 15 mazgų. Apniukę, audringa. 6 balų bangavimas.“ Ir prirašė savo inicialus: T. Š. Jo ranka pratęsė vos prieš kelias valandas nutrūkusią Vitnišo kroniką, prieš tai – Dokerčio; jis buvo vienas iš nenutrūkstančios prižiūrėtojų grandinės, šio švyturio liudytojų.

Įsitikinęs, kad viskas gerai, grįžo į namuką. Kūnas šaukėsi miego, bet jis puikiai žinojo: nepavalgęs nepadirbsi. Sandėliuke už virtuvės lentynos buvo prikrautos jautienos konservų, pupelių ir persikų skardinių, šalia sardinių ir cukraus pakelio stovėjo didelis stiklainis mėtinių saldainių, kurias velionė ponia Dokerti nepaprastai mėgusi. Pirmajai vakarienei jis atsiriekė sudrėkusios duonos, kurios buvo palikęs Vitnišas, čederio sūrio ir pasiėmė susiraukšlėjusį obuolį.

Žibalinės lempos liepsnelė ant virtuvės stalo retkarčiais virptelėdavo: vėjo vendeta nesiliovė baldytis į langus, jam pritarė sunkiai lūžtančių bangų šniokštimas. Net šiurpelis perėjo nuo minties, jog jis vienas visa tai girdi, – vienintelis gyvas žmogus beveik šimto mylių spinduliu. Pagalvojo apie kirus lizduose ant uolų, žuvis, saugiai tūnančias povandeninių uolų kaimynystėje, ginamas ledinio vandens. Kiekvienai gyvai būtybei reikia prieglobsčio.

Tomas nusinešė lempą į miegamąjį. Jo šešėlis prisispaudė prie sienos – plokščias milžinas nusimovė batus ir kelnes, liko su apatinėmis. Plaukai buvo šiurkštūs nuo druskos, veidas nugairintas vėjo. Atitraukęs antklodę atsigulė ir kaipmat užmigo. Kūnas pasidavė bangų ir vėjo ritmui. Visą naktį aukštai viršum jo švyturys ėjo sargybą it kardu raižydamas tamsą.

4 SKYRIUS

KAS RYTĄ SAULEI TEKANT užgesinęs švyturį ir prieš imdamasis dienos darbų, Tomas leidžiasi tyrinėti vis naujo savo valdų plotelio. Šiaurinis salos kraštas yra gryno granito skardis, įsikirtęs į vandenyną apačioj. Pietų pusėn žemė nuožulnėja ir dailiai paslysta po seklios lagūnos vandeniu. Šalia siauro smėlėto paplūdimio įtaisytas ratas, iš šaltinio į trobelę varantis gėlą vandenį: nuo žemyno iki pat salos ir toliau vandenyno dugne pilna spragų, pro kurias paslaptingai veržiasi gėlas vanduo. Kai aštuonioliktame amžiuje prancūzai aprašė šį reiškinį, jis buvo atmestas kaip mitas. Ir vis dėlto gėlo vandens aptinkama net įvairiose vandenyno vietose – tiesiog kažkoks stebuklingas gamtos pokštas.

Jis pradeda susidaryti vienodą dienotvarkę. Taisyklės reikalauja kas sekmadienį iškelti Didžiosios Britanijos karinio laivyno vėliavą, atsikėlęs pirmiausia tai ir daro. Vėliavą iškelia ir pro salą praplaukiant karo laivui. Kai kurie prižiūrėtojai patyliukais keiksnoja šitą pareigą, bet Tomui tokia tvarka maloni. Prabanga daryti ką nors, kas neturi jokios praktinės reikšmės, – civilizacijos prabanga.

Jis imasi taisyti daiktus, apleistus pašlijus Trimblio Dokerčio reikalams. Svarbiausia pats švyturys, ten reikia užglaistyti stiklų rėmus. Tada paėmęs poliravimo miltelių nusvidina nuo drėgmės pabrinkusį rašomojo stalo stalčių ir dar pereina švitrinamuoju šepečiu. Laiptų aikštelėse žaliai padažo nusitrynusias vietas: praeis daug laiko, kol kokia brigada atplauks perdažyti visos stoties.

Įranga atsiliepia į jo dėmesingumą: stiklai tviska, žalvaris spindi, lęšis sukasi gyvsidabrio vonioje sklandžiai tartum smailiauodegis plėšikas danguje, pasigavęs oro srovę. Kartkartėm jis ištrūksta prie akmenų pažvejoti arba pasivaikščioti lagūnos paplūdimiu. Susidraugauja su pora juodų driežiukų scinkų, apsigyvenusių medinėje pašiūrėje, ir kai kada juos pavaišina vištų lesalu. Savo maistą taupo, juk krovininis laivas pasirodys tik po trijų mėnesių.

Darbas sunkus, įtemptas. Švyturininkai neturi profesinės sąjungos, ne taip kaip krovininių laivų jūreiviai, – niekas nestreikuoja reikalaudami didesnės algos ar geresnių darbo sąlygų. Pasitaiko dienų, kai jis būna visai nusiplūkęs ar suirzęs, kai baisu šuoliais artėjančios audros ar gaila, kad kruša išdaužė daržiuko lysves. Tačiau jis per daug neima visko į širdį, žino, kas toks yra ir kokia jo paskirtis. Reikia, kad degtų švyturys. Daugiau nieko.

* * *

Kalėdų Senelio veidas raudonais žandais ir baltomis žandenomis plačiai išsišiepė.

– Na, Tomai Šerbernai, kaip gyvuoji?

Nelaukęs atsako, Ralfas sviedžia jam storą šlapią virvę, kad apsuktų apie švartavimosi stulpelį. Po trijų mėnesių Tomas atrodo sveikas drūtas kaip ir dauguma prižiūrėtojų, kurių ne vieną škiperis buvo matęs savo darbe.

Tomas laukė krovinio, skirto švyturiui, ir beveik negalvojo apie atvyksiančias šviežias maisto atsargas. Buvo užmiršęs ir tai, kad laivas atgabens paštą, tad nustebo, kai vakare Ralfas įteikė jam keletą laiškų.

– Vos neužmiršau, – tarė.

Atėjo laiškas nuo Apygardos švyturių tarnybos įgaliotinio, atgaline data patvirtinantis jo paskyrimą į darbą ir priėmimo sąlygas. Repatriacijos departamento laiškas pranešė apie tam tikras lengvatas, neseniai nustatytas demobilizuotiems kareiviams, tarp jų buvo neįgalumo pensija ir verslo paskola. Su juo tie dalykai nebuvo susiję, todėl jis atplėšė trečią voką, jame buvo Australijos Federacijos banko pranešimas, kad už penkis šimtus svarų savo sąskaitoje gavo keturis procentus metinių palūkanų. Ranka adresuotą voką pasiliko pabaigai. Niekaip nesugalvojo, kas galėtų jam rašyti, bet bijojo, kad koks geradarys nebūtų atsiuntęs kokios žinios apie brolį ar tėvą.

Jis atplėšė voką. Mielas Tomai, sumaniau parašyti ir paklausti, ar vėtra nenupūtė jūsų į vandenyną, ar šiaip ko neatsitiko. Ir ar pernelyg nevargina kelių nebuvimas… Jis dirstelėjo į apačią, kur buvo pasirašyta: Jūsų Izabelė Greismark. Teksto tarp laiško pradžios ir šio parašo turinys buvo toks: ji tikisi, jog saloje jo per daug nekankinanti vienatvė, ir kviečianti būtinai užsukti į svečius prieš vėl išvykstant į kokį pasaulio kraštą, kai baigsis tarnyba Jano saloje. Laišką ji papuošė piešinėliu, jame švyturio prižiūrėtojas švilpavo atsišliejęs į bokšto sieną, o jam už nugaros iš vandens lindo banginis plačiai išžiotais nasrais. Ir pridūrė prierašą: Saugokitės, kad iki to laiko neprarytų banginis.

Tomas nusišypsojo. Koks juokingas piešinys. Ne tik juokingas, bet ir naivus. Kažkaip net visas kūnas pasidarė lengvesnis rankoje laikant šį laišką.

– Ar galit valandėlę palaukti? – paklausė jis Ralfą, renkantį savo daiktus kelionei atgal.

Tomas puolė prie rašomojo stalo, pasiėmė popieriaus lapą, parkerį. Atsisėdęs susigriebė nežinąs, ką sakyti. Jis ir nenorėjo nieko sakyti – norėjo tik pasiųsti šypseną.

Miela Izabele,

Laimė, nesu nupūstas dar toliau į vandenyną. Teko matyti daug banginių, bet nė vienas nebandė manęs praryti: turbūt nesu labai gardus.

Kai pagalvoji, laikausi visai neblogai, kelių nebuvimas didelių keblumų nekelia. Tikiuosi, miesto paukščiams neleidžiate badauti. Labai norėsiu jus pamatyti po trijų mėnesių, kai reikės iškeliaut iš Partagezo – nežinia kokian kraštan.

Kaipgi pasirašyti?

– Jau baigei? – šūktelėjo Ralfas.

– Baigiau, – atsiliepė jis ir brūkštelėjo: Tomas. Užklijavęs voką užrašė adresą ir padavė škiperiui. – Ar galėtumėt išsiųsti?

Žvilgtelėjęs į adresą, Ralfas pamerkė akį.

– Įteiksiu tiesiai į rankas. Vis tiek eisiu pro šalį.

5 SKYRIUS

PASIBAIGUS SUTARTIES PUSMEČIUI, Tomas dėl netikėtos priežasties vėl džiaugėsi ponios Mjuit svetingumu: Jano saloje visam laikui liko laisva švyturininko vieta. Trimblis Dokertis ne tik nerado trūkstamo vieno šulo, bet ir, visai išsikraustęs iš galvos, liuoktelėjo nuo plataus granitinio skardžio Olbanyje, žinomo kaip Bedugnė, turbūt įsitikinęs, kad šoka į savo numylėtosios pačiutės valdomą laivą. Taigi Tomas buvo iškviestas į krantą aptarti tarnybos, sutvarkyti dokumentų ir šiek tiek paatostogauti prieš oficialiai tampant etatiniu darbuotoju. Iki šio laiko jis įrodė taip puikiai susitvarkąs su pareigomis, kad Frimentlis nebesivargino ieškoti kokio kito kandidato.

– Niekada nemenkink tinkamos žmonos vaidmens, – pamokė kapitonas Heslakas, kai Tomas jau kėlėsi eiti iš jo kabineto. – Moira Dokerti būtų galėjusi viena prižiūrėti švyturį, šitiek metų išbuvo su Trimbliu. Tačiau ne kiekviena moteris gali gyventi švyturio stotyje. Kai rasi tinkamą, nesnausk, griebk nieko nežiūrėdamas. O kol kas reikės palaukti…

Grįžęs į Mjuit pensioną, jis prisiminė švyturyje likusias relikvijas – Dokerčio mezginį, sandėliuke taip ir neatidarytą mėtinių saldainių stiklainį, paliktą jo žmonos. Gyvenimas baigėsi, pėdsakai liko. Jis ėmė galvoti apie to žmogaus neviltį, kaip jį pribaigė sielvartas. Nereikia nė karo, kad atsidurtum už ribos.

Praėjus dviem dienoms, kai grįžo į Partagezą, Tomas, it mietą prarijęs, sėdėjo Greismarkų svetainėje, kur abu gimdytojai sergėjo savo vienturtę akylai it ereliai. Ieškodamas tinkamos pokalbio temos, Tomas pagaliau pasirinko orus, vėją, kuris čia niekad nenutildavo, ir Greismarkų giminaičius kitose Vakarų Australijos vietovėse. Buvo gana nesunku nukreipti kalbą nuo savęs.

Vėliau, lydėdama jį iki vartelių, Izabelė paklausė:

– Kada grįši?

– Po dviejų savaičių.

– Tada nesnauskime dabar, – pasakė ji, lyg baigdama ilgą ginčą.

– Sakai? – paklausė jis nustebęs ir kartu širdyje juokdamasis – pasijuto lyg šokant vedžiojamas.

– Sakau, – nusišypsojo Izabelė. Šypsenai nušvietus akis, jis tarėsi įžvelgęs jos vidų ir ten išvydęs aiškumą, atvirumą, kurie jį taip ir traukė į save. – Ateik rytoj į svečius. Paruošiu pintinę iškylai. Galėsime nueit į užutėkį.

– Pirmiausia gal turiu atsiklausti tavo tėvo, ar ne? Arba motinos? – Pakreipęs galvą pridūrė: – Beje, jeigu nebus nemandagus toks klausimas, kiek tau metų?

– Jau esu tiek suaugusi, kad galiu iškylauti.

– O paprastais skaičiais būtų…

– Devyniolika. Beveik. Taigi tėvus palik man, – nukirto ji ir grįždama į vidų pamojo jam.

Tomas grįžo pas ponią Mjuit nejausdamas žemės po kojų. Kodėl, nebūtų galėjęs paaiškinti. Jis nieko nežinojo apie šitą merginą, tik tiek, kad ji labai dažnai šypsosi ir todėl širdyje tiesiog – gera.

* * *

Kitą dieną Tomas artinosi prie Greismarkų namų ne tiek susijaudinęs, kiek suglumęs, nelabai suvokdamas, kaip čia yra, kad jis taip greitai grįžta.

Ponia Greismark atidarė duris šypsodama.

– Malonus ir punktualus, – tarė tarsi pažymėdama paukščiuką kažkokiame kontroliniame dorybių sąraše.

– Kareiviškas įprotis… – sumurmėjo Tomas.

Išėjo Izabelė su pintine, įteikė jam.

– Tu atsakai, kad nieko nebūtų sudaužyta, – liepė ji ir pabučiavo motinai į skruostą. – Atia, mama. Iki pasimatymo.

– Žiūrėk, nesėdėk saulėje. Nenoriu, kad strazdanomis sugadintum odą, – prisakė dukteriai ponia Greismark. Tomą nužvelgė žvilgsniu, griežtesniu už žodžius.

– Smagiai paiškylaukite. Nenusivėlinkite grįžti.

– Ačiū, ponia Greismark. Nenusivėlinsime.

Izabelė žengė pirma. Perėję kelias gatves, kurios ir sudarė tikrąjį miestą, jie pasuko vandenyno link.

– Kur mes einame? – paklausė Tomas.

– Tegul bus staigmena.

Purvinu keliu juodu pasiekė kyšulį, iš abiejų pusių tankiai apaugusį skurdžiais medžiais. Nė trupučio nepanašūs į milžinus miške maždaug už mylios, jie buvo diržingi, kresni, nebijantys druskos ir vėtrų siausmo.

– Eiti toloka. Nepavargsi, ką? – paklausė ji.

– Kaip nors apsieisiu be lazdos, – nusijuokė Tomas.

– Aš tik pamaniau, kad saloje tau juk nereikia toli vaikščioti?

– Patikėk, visą dieną laipioti švyturio laiptais aukštyn žemyn – gera treniruotė.

Jis ir toliau stebėjo merginą. Glumino jos nesuprantamas mokėjimas trumpam išmušt jį iš pusiausvyros.

Toliau einant medžių ėmė retėti, vis garsiau ošė vandenynas.

– Atvykus iš Sidnėjaus Partagezas tikriausiai atrodo klaikiai nuobodus, – prabilo Izabelė.

– Iš tikrųjų dar nespėjau tuo įsitikinti.

– Gal ir taip. Tačiau Sidnėjus… Įsivaizduoju, koks didžiulis, judrus ir nuostabus.

– Smulki žuvelė, palyginti su Londonu.

Izabelė nuraudo.

– O, nežinojau, kad tau teko ten būti. Štai kur turbūt tikras didmiestis. Gal ir aš kada nors nukaksiu.

– Man rodos, geriau lik čia. Na, Londonas visada būdavo toks niūrus, kai gaudavau kareiviškų atostogų. Pilkas, liūdnas ir šaltas kaip lavonas. Be kalbų, pirmenybę atiduodu Partagezui.

– Artėjame prie gražiausios vietos. Bent man atrodo gražiausia. – Už medžių sušmėžavo sąsmauka, išsišovusi toli į vandenyną. Tai buvo ilgas plikas kelių šimtų jardų pločio žemės ruožas, iš visų pusių skalaujamas bangų. – Tai ir yra Puan Partagezo smaigalys, – paaiškino Izabelė. – Mano mėgstamiausia vieta ten kairėje, kur riogso visi tie baisūs akmenys.

Jie ėjo tol, kol atsidūrė sąsmaukos vidury.

– Padėk pintinę ir sek paskui mane, – liepė ji ir be niekur nieko nusimovusi batelius nubėgo prie juodo granito akmenų, susigrūdusių prie kranto.

Tomas sugavo ją prie pat krašto. Akmenų rate teliūskavo ir daužėsi bangos. Izabelė atsigulė, nuleido galvą per kraštą.

– Paklausyk. Tik paklausyk, koks aidas, kaip oloje arba katedroje.

Tomas pasilenkęs įsiklausė.

– Reikia atsigulti, – pasakė ji.

– Kad geriau girdėtųsi?

– Ne. Kad nenuneštų vanduo. Čia baisus traukimas. Jei staiga atūžtų didžiulė banga, nespėjęs mirktelėti atsidurtum apačioj tarp akmenų.

Tomas atsigulė šalia jos ir nukorė galvą į ertmę, kurios dugne kriokdamos ir susišaukdamos aidais plakėsi bangos.

– Man primena Jano salą.

– Kaip ta sala atrodo? Visi pasakoja, bet iš tikrųjų beveik niekas tenai neplaukia, išskyrus švyturio prižiūrėtojus ir krovininį laivą. O kartą prieš daug metų į salą išplaukė daktaras, nes ten visam laivui buvo paskirtas karantinas, kai jūreiviai susirgo šiltine.

– Kaip čia pasakius… Na, kitos tokios vietos Žemėje nėra. Visiškai atskiras pasaulis.

– Girdėjau, labai atšiaurus klimatas.

– Visko pasitaiko.

Izabelė atsisėdo.

– Ar labai jautiesi vienišas?

– Nėra kada būti vienišam. Visą laiką reikia ką nors taisyti, remontuoti, tikrinti ar užrašinėti.

– Tau patinka? – paklausė ji, nepatikliai pakreipusi galvą.

– Aha.

Izabelė nusijuokė.

– Nesi šnekutis, ką?

Tomas pakilo.

– Nori valgyt? Tikriausiai pietų metas.

Padavęs Izabelei ranką padėjo atsistoti. Kokia maža rankelė, švelni, delnas aplipęs smiltelėmis… Tokia trapi jo letenoje…

Izabelė vaišino jį keptos jautienos sumuštiniais su imbieriniu limonadu, paskui vaisiniu pyragu ir traškiais, sultingais obuoliais.

– Ar tu rašai visiems prižiūrėtojams, kurie išplaukia į Jano Uolą? – paklausė Tomas.

– Visiems! Lyg jų būtų būrys. Tu esi pirmas naujokas per kaži kiek metų.

Patylėjęs Tomas išdrįso užduoti kitą klausimą:

– Kodėl sugalvojai parašyti?

Ji nusišypsojo, gurkštelėjo limonado.

– Todėl, kad su tavim smagu lesinti paukščius? O gal iš nuobodulio? Gal kad niekada nesu siuntusi laiško į švyturio stotį? – Nubraukusi nuo kaktos plaukus pažvelgė žemyn, į vandenį. – Verčiau būčiau nerašiusi?

– Oi ne, aš nenorėjau… Turiu galvoje…

Tomas nusišluostė į servetėlę pirštus. Ji visada žmogų šiek tiek išmuša iš pusiausvyros. Jam tai buvo pirmiena.

* * *

Tomas su Izabele sėdėjo Partagezo prieplaukos gale. Buvo beveik paskutinė tūkstantis devyni šimtai dvidešimtųjų diena, vėjas grojo savo melodijas taškydamas į laivų šonus bangeles ir it stygas timpčiodamas virves ant stiebų. Vandenyje nutįso uosto žiburių uodega, dangus buvo pilnas žvaigždžių.

– Bet aš noriu viską žinoti, – kalbėjo Izabelė, mataruodama virš vandens kojomis. – Nedrįsk aiškinti, kad daugiau nėra ko sakyti. – Šiaip taip ištraukė iš jo vieną kitą sakinį apie metus privačioje mokykloje, paskui apie inžinerijos studijas Sidnėjaus universitete, bet pagaliau neteko kantrybės. – Tau galiu pripasakoti nežinia kiek: apie močiutę ir kaip ji mane mokė skambinti pianinu, ir kiek prisimenu apie senelį, nors jis mirė, kai buvau maža. Galiu papasakoti, ką reiškia tokiame mieste kaip Partagezas būti mokyklos direktoriaus dukra. Galiu papasakot apie savo brolius, Hju ir Elfį, ir kaip valtimi plaukdavom upe žvejoti. – Ji pažvelgė į vandenį. – Vis dar pasiilgstu tų laikų. – Sukdama ant piršto plaukų sruogą kažko užsigalvojo, tada atsiduso. – Toks jausmas… kad tau dar reikia sužinot apie mane visą galaktiką dalykų. O aš noriu sužinot apie tave.

– Ką dar nori išgirsti?

– Na, kad ir apie tavo šeimą.

– Aš turiu brolį.

– Ar man galima sužinot jo vardą, o gal nebeprisimeni?

– Vargu ar galėčiau taip lengvai pamiršti. Sesilis.

– O tėvai?

Tomas prisimerkęs pažiūrėjo į žibintą stiebo viršuje.

– Ką tėvai?

Izabelė atsilošė, įdėmiai pažvelgė jam į akis.

– Įdomu, kas ten darosi toj tavo šeimoj?

– Motina jau mirusi. Su tėvu nepalaikau ryšio. – Jai nuo pečių nuslydo šalikas, jis užtraukė jį atgal. – Gal jau šaltoka? Nori grįžti?

– Kodėl apie juos nepasakoji?

– Jeigu baisiai trokšti, papasakosiu, bet verčiau nereikia. Kartais protingiau praeitį palikti praeityje.

– Šeima niekada nelieka praeityje. Žmogus visur ją nešiojasi.

– Juo blogiau.

Izabelė atsitiesė.

– Nesvarbu. Eime. Mama su tėčiu ims nerimauti, kur prapuolėm.

Ir jie nužingsniavo į krantą.

Tą naktį lovoje Tomas mintimis grįžo į vaikystę, taip rūpinčią Izabelei. Tiesą sakant, niekam nėra apie ją pasakojęs. Tačiau rankioti prisiminimus buvo skaudu lyg braukyti liežuviu per nulūžusį dantį. Jis matė save aštuonerių metų, tampantį tėvui už rankovės ir verkiantį: „Prašau! Prašau, leisk jai grįžti! Prašau, tėti, aš ją myliu!“ Tėvas piktai trūktelėjo ranką. „Daugiau šiuose namuose jos neminėk, girdi, sūnau?“

Tėvui einant iš kambario, brolis Sesilis, penkeriais metais vyresnis ir tuo laiku daug aukštesnis, pliaukštelėjo Tomui per galvą. „Sakiau tau, kvaily. Sakiau, kad prilaikytum liežuvį.“ Ir išdrožė paskui tėvą tokia pačia kaip jo nerūpestinga eisena, palikęs berniuką stovintį vidury svetainės. Iš kišenės jis išsitraukė nėrinių nosinaitę, tebedvelkiančią mamos kvepalais, ir priglaudė prie skruosto saugodamas, kad nesušlaptų nuo ašarų ir snarglių. Jam reikėjo nosinaitės švelnumo ir kvapo, o ne panaudoti pagal paskirtį.

Tomas prisiminė didžiulius tuščius namus: tylą, vis kitokią kiekviename kambaryje; karboliu atsiduodančią virtuvę, kurią ilga šeimininkių virtinė užlaikė steriliai švarią. Prisiminė siaubingą „Lux“ skalbiamojo muilo drožlių tvaiką ir savo sielvartą pamačius, kaip kažkuri iš eilės šeimininkė, šitą nosinaitę užtikusi jo šortų kišenėje, ramiausiai ją išskalbė ir iškrakmolijo sunaikindama mamos kvapą. Jis apėjo visus namus ieškodamas kokios kertelės, kokios nors spintos, kuri grąžintų jam tą vos juntamą aromatą. Tačiau net buvusiame jos miegamajame atsidavė tik baldų blizgikliu ir naftalinu, sakytum jos dvasia būtų buvusi galutinai išvaryta.

* * *

Partageze, sėdėdama su Tomu arbatinėje, Izabelė vėl pabandė jį kvosti.

– Aš nesistengiu nieko slėpti, – pasakė Tomas. – Tiesiog raustis praeityje yra tuščias laiko gaišimas.

– Nenoriu būti įkyri, tačiau… tu nugyvenai tiek gyvenimo, ilgą biografiją, o aš joje pasirodžiau taip vėlai. Aš tik noriu viską suprasti. Noriu suprasti tave. – Ir neryžtingai paklausė: – Jei nevalia kalbėt apie praeitį, gal man galima pašnekėt apie ateitį?

– Kai pagalvoji, apie ateitį net nėra kaip kalbėti. Galime šnekėti tik apie tai, kaip ją įsivaizduojame arba ko trokštame. O tai ne tas pats.

– Gerai, tai ko tada trokšti?

Tomas patylėjo.

– Gyventi. Atrodo, man šito gana. – Giliai atsidusęs atsisuko į ją. – O tu?

– Oi, aš amžinai ko nors noriu! – sušuko ji. – Noriu, kad per sekmadieninės mokyklos iškylą būtų gražus oras. Noriu – tik nesijuok – gero vyro ir pilnos trobos vaikų. Noriu girdėti, kaip kriketo kamuolys išmuša langą, ir kad virtuvėje kvepėtų troškiniu. Kad mergytės kartu giedotų Kalėdų giesmes, o berniukai spardytų futbolo kamuolį… Neįsivaizduoju, kad galėčiau neturėti vaikų, o tu? – Kažkur nuklydusi mintimis po valandėlės pridūrė: – Žinoma, kol kas nenoriu nė vieno. Ne taip kaip Sara.

– Kas tokia?

– Mano draugė Sara Porter. Gyveno mūsų gatvėje. Mes žaisdavome mamą ir vaiką. Buvo truputį vyresnė, todėl visada norėdavo būti mama. – Jos veidas paniuro. – Šešiolikos metų ji… užsitaisė bėdą. Tėvai išsiuntė ją į Pertą, toliau nuo žmonių akių. Privertė kūdikį atiduot į prieglaudą. Ten žadėjo, kad bus įvaikintas, bet vaikelis buvo raišas. Vėliau ji ištekėjo, kūdikį visi pamiršo. Staiga vieną dieną ji paklausė, ar negalėčiau palydėti jos į Pertą, norinti slapčia aplankyti kūdikių prieglaudą. Esančią per kelis namus nuo beprotnamio. Ak, Tomai, net neįsivaizduoji, kaip atrodo pilna palata mamos neturinčių mažylių! Jų niekas nemyli. Sara vyrui negalėjo nė prasižioti, būtų iškart ją išvaręs. Jis ir dabar ničnieko nežino. Jos kūdikis tebebuvo prieglaudoje, niekas jo neįsivaikino. Ji galėjo tik žiūrėt į jį. Juokingiausia, kad ne ji, o aš nesulaikiau ašarų. Kokia tų veidelių išraiška… Sukrėtė iki širdies gelmių. Tas pats – pasiųsti kūdikį į prieglaudą ar į pragarą.

– Vaikui reikia motinos, – sumurmėjo Tomas, paskendęs savo mintyse.

– Dabar Sara gyvena Sidnėjuje, – kalbėjo Izabelė. – Daugiau negaunu iš jos jokių žinių.

Tas dvi savaites Tomas su Izabele matydavosi kasdien. Kai Bilas Greismarkas užsipuolė žmoną, ar padoru, kad duktė taip leidžia laiką, ji pasakė:

– Ak, Bilai, gyvenimas trumpas. Ji protinga mergina ir žino, ko nori. Be to, šiais laikais nedaug galimybių susirasti vyrą, kad būtų su rankom ir kojom. Dovanotam arkliui, taip sakant…

Be to, ji suprato, koks Partagezas mažas. Nėra kur paišdykauti. Net menkiausią nederamą žingsnį tuoj susektų dešimtys akių ir ausų.

Tomas stebėjosi, kad jis taip nekantriai laukia pasimatymų su Izabele. Kažkaip ji pasikasė po jo įtvirtinimais. Jam patiko jos pasakojimai apie gyvenimą Partageze ir jo istoriją; apie tai, kaip prancūzai šiam taškui tarp dviejų vandenynų parinkę tokį pavadinimą, nes jis reiškia „tinkamas gyventi kartu“ ir „atskiriantis“. Ji pasakojo, kaip išdribusi iš medžio ir susilaužiusi ranką, kaip su broliais vieną kartą išdažiusi raudonom dėmėm ponios Mjuit ožką, tada jie pabeldę į jos duris ir pranešę, kad ožka susirgusi tymais. Pašnibždom ir su daugybe pauzių ji pasakė, kad abu broliai žuvę Somos mūšyje, o ji nežinanti, ką daryti, kad tėvai vėl imtų šypsotis.

Bet jis elgėsi apdairiai. Toks mažas miestelis. Ji daug jaunesnė už jį. Grįžęs į švyturį tikriausiai daugiau su ja nesusitiks. Kiti vyrai gal ir pasinaudotų proga, tačiau Tomui garbės jausmas buvo tarsi priešnuodis, padėjęs ištverti daugelį dalykų.

Pati Izabelė nemokėjo įvardyti naujojo jausmo, apimdavusio išvydus šį žmogų, – galbūt jaudulys. Jis buvo kažkoks paslaptingas, sakytum po ta šypsena tebebūtų kažkur labai toli. Ji norėjo įžvelgti jo esmę.

Karas ją išmokė bent vienos tiesos – nieko nelaikyti savaime suprantamu: pavojinga atidėlioti, kas svarbu. Gyvenimas gali išplėšti iš rankų tau brangius dalykus, ir jų jau niekaip nesusigrąžinsi. Ją pradėjo graužti nekantra, noras griebti tokią progą, kol kita to nepadarė.

* * *

Vakare prieš jam išplaukiant atgal į Jano salą juodu vaikštinėjo paplūdimiu. Buvo dar tik sausio pradžia, bet Tomui atrodė, kad pirmą kartą išlipo Partageze ne prieš pusmetį, o prieš daugybę metų.

Izabelė žvelgė į vandenyną, kur saulė slydo už pilkų vandenų pasaulio pakrašty.

– Tomai, ar gali kai ką padaryti?

– Taip. Ką?

– Ar pabučiuosi mane? – netikėtai išpoškino ji.

Tomui dingtelėjo, kad vėjas iškraipė jos žodžius, o kad ji nesustojo, jis bandė atspėti, ką gi ji iš tikrųjų pasakė. Ir aklai bedė pirštu:

– Žinoma, pasiilgsiu. Bet gal pamatysiu tave ir kitą kartą, kai grįšiu atostogų?

Ji keistai dėbtelėjo į jį, ir jis susirūpino. Net prieblandoje jos veidas atrodė raudonas.

– Aš… Atleisk, Izabele, nelabai moku kalbėti… tokiomis aplinkybėmis.

– Kokiomis aplinkybėmis? – paklausė ji, išgąsdinta minties, kad jis galbūt įpratęs kiekviename uoste turėti po merginą.

– Pavyzdžiui, atsisveikinant. Vienas jaučiuosi gerai. Nedidelėje kompanijoje – taip pat. Sunkiausia pereiti iš vienos būsenos į kitą.

– Ką gi, tada aš tau padėsiu, sutinki? Paprasčiausiai eisiu namo.

Staigiai apsisukusi ji nudrožė pajūriu.

– Izabele! Izabele, palauk! – Pasivijęs griebė jai už rankos. – Visai nenorėjau, kad nueitum be… Na, kad šitaip imtum ir nueitum. Ir aš darysiu, ko prašei, ilgėsiuos tavęs. Matai, su tavim gera būti kartu.

– Tada pasiimk mane į salą.

– Ką-ą? Nejau nori ten nuplaukti?

– Ne. Gyventi.

Tomas nusijuokė.

– Na, bet tau ir šauna į galvą įdomių dalykų!

– Aš rimtai.

– Negali būti, – pasakė Tomas, nors jos žvilgsnis sakė, kad gali.

– Kodėl?

– Dėl daugybės priežasčių. Pasakysiu, kas pirmiausia šauna į galvą: ogi todėl, kad vienintelė moteris, leidžiama į Jano salą, yra švyturio prižiūrėtojo žmona.

Ji tylėjo, jis pakreipė galvą, lyg šitai padėtų jai geriau jį suprasti.

– Tai vesk mane!

Tomas sumirksėjo.

– Iza, aš tavęs beveik nepažįstu! Be to, nesu net… Na, nesu tavęs net pabučiavęs, jeigu nori žinoti.

– Pagaliau! – tarė ji su tokiu palengvėjimu, lyg šis sprendimas būtų net aklam aiškus, ir pasistiebusi patraukė jo galvą žemyn. Nespėjus jam susivokti, kas vyksta, buvo pabučiuotas, nemokšiškai, bet stipriai. Jis atsiplėšė nuo jos.

– Izabele, pavojinga šitaip žaisti. Negalima bėgioti po miestą ir nei iš šio, nei iš to bučiuoti sutiktus vyrus. Nebent tai darytum rimtai.

– Aš ir darau rimtai!

Tomas pažvelgė į ją, į drąsias akis, atkakliai pakeltą smakriuką. Kas žino, kur jis atsidurtų peržengęs šitą ribą? Ai, bala nematė. Velniop deramą elgesį. Velniop taisykles. Graži mergina prašosi pabučiuojama, o saulė jau nusileido, savaitės krante baigėsi, rytoj tokiu metu jis bus dievai žino kur. Suėmęs delnais jos veidą ir pasilenkęs tarė:

– Tada mokykis, kaip tai daryti.

Bučiavo ją lėtai, nejusdamas laiko. Kito tokio bučinio neprisiminė.

Pagaliau atšlijo, nubraukė jai nuo akių plaukus.

– Verčiau bėk namo, nes tėvai pasiųs policiją manęs suimti.

Uždėjęs ranką jai ant pečių nuvedė per smėlį.

– Žinok, aš rimtai sakiau, kad mane vestum.

– Gal tau protas susisuko, Iza, už manęs tekėti? Švyturininkas tiek nedaug uždirba. O jo žmona turi velniškai vargti.

– Tomai, aš žinau, ko noriu.

Jis sustojo.

– Paklausyk, Izabele. Nenoriu pamokslauti, tačiau tu… na, gerokai jaunesnė už mane. Šiemet man sukanka dvidešimt aštuoneri. Ir, kaip spėju, mažai esi draugavusi su vaikinais.

Iš jos bandymo jį pabučiuoti būtų galėjęs lažintis, kad išvis nedraugavusi.

– O ką tai turi bendro?

– Matai, nepainiok paties to dalyko su pirma draugyste. Pagalvok. Kertam iš visų Kinijos arbatžolių, kad po metų būsi mane pamiršusi.

– Būk toks geras, – tarė ji, vėl pasistiebdama bučiuotis.

6 SKYRIUS

GIEDROMIS VASAROS DIENOMIS Jano sala tartum pasistiebia: galėtum prisiekti, kad kai kada ji kyšo iš vandens aukštesnė negu kitais kartais, ir visai ne dėl atoslūgių. Užėjus audrai ir pliaupiant lietui visai pranyksta, pasislepia kaip kokio graikų mito deivė. Arba joje susitvenkia vandenyno rūkai: šiltas oras susimaišo su druskos kristalėliais, kurie neleidžia praeiti šviesai. Jeigu žemyne kyla krūmynų gaisrai, dūmai pasiekia net ir salą, viską storai padengia lipnūs pelenai, nudažantys saulėlydžius prašmatniomis, auksine ir raudona, spalvomis, o stiklines žibinto kambario sienas ištepantys suodžiais. Dėl šių priežasčių saloje būtinas itin galingas ir ryškus švyturys.

Žvelgiant iš galerijos, iki horizonto keturiasdešimt mylių. Tomui atrodo neįmanoma, kad tokios bekraštės platumos gali egzistuoti tuo pačiu laikotarpiu kaip ir toji žemė, kurią prieš kelerius metus reikėjo atkariauti po pėdą, kurioje vyrai žuvo vien tam, kad koks purvinas kaimelis taptų „mūsų“, o ne „jų“, ir po kelių dienų vėl būtų atiduotas priešui. Ko gera, ta pati pavadinimų manija vertė kartografus šį vandenų masyvą padalyti į du vandenynus, nors ir norėdamas niekaip nenustatysi taško, kuriame atsiskiria jų srovės. Dalyti. Pavadinti. Ieškoti skirtumų. Kai kurie dalykai nesikeičia.

Jano saloje nėra reikalo kalbėti. Tomas gali mėnesiais neišgirsti savo balso. Žino, kai kurie švyturininkai stengiasi dainuoti – tai tas pats, kaip įjungti variklį norint patikrinti, ar tebeveikia. Tačiau Tomui tyla reiškia laisvę. Jis klausosi vėjo. Stebi net menkiausias gyvybės apraiškas saloje.

Kur buvę, kur nebuvę, lyg atnešti vėjo, mintyse išplaukia prisiminimai apie Izabelės bučinį: jos odos prisilietimą, jos kūno minkštumą. Ir jis galvoja apie metus, kai paprasčiausiai negalėjo įsivaizduoti, kad esama tokių dalykų. Vien tik būdamas šalia jos kažkaip jausdavosi švaresnis, atsigavęs. Bet tokios mintys jį vėl nuveda į tamsą, į sužalotų kūnų ir išplėštų galūnių galerijas. Suvokti šito prasmę – štai kur iššūkis. Tapti mirties liudytoju ir nebūti sutraiškytam jos svorio. Nesuprantama, kodėl jis tebėra gyvas ir nesuluošintas. Staiga Tomas pajunta verkiąs. Jis apverkia vyrus, kuriuos mirtis šienavo į kairę ir į dešinę, bet jo nepalietė. Jis apverkia vyrus, kuriuos pats nužudė.

Švyturio stotyje atsiskaitai už kiekvieną dieną. Pildai žurnalą, aprašai visus įvykius, liudiji, kad gyvenimas eina toliau. Ilgainiui, šmėkloms pradėjus tirpti gryname Jano salos ore, Tomas išdrįsta pasvajot apie ateitį – laiką, kuris tiek metų atrodė pernelyg neįmanomas, kad galėtum juo pasikliauti. Į mintis užklysta Izabelė, kvatojanti nepaisant viso to, nepasotinamai smalsi viską žinoti apie ją supantį pasaulį ir nieko nebijanti. Pakeliui į pašiūrę galvon smilkteli kapitono Heslako patarimas. Pasiėmęs žemaūgio eukalipto šaknį nusineša į dirbtuvę.

* * *

Jano Uola,

1921, kovo 15

Miela Izabele,

Tikiuosi, šis laiškas ras tave sveiką ir linksmą. Aš jaučiuosi puikiai. Man čia patinka. Gal ir keista, tačiau taip. Man tinka ramybė. Jano Uola kažkokia stebuklinga. Kur teko būti, nieko panašaus nejutau.

O, kad galėtum pamatyti, kaip čia teka ir leidžiasi saulė! O žvaigždės – naktį jų pilnas visas dangus, kai žvaigždynai juo slysta, žiūri kaip į laikrodį. Gera žinoti, kad jie visada pasirodys, nors ir kokia netikusi buvo diena, nors ir kaip nesisekė. Tai padėdavo ir Prancūzijoje. Žvaigždės padeda lengviau suvokti perspektyvą – juk jos švietė, kai žmonių dar nebuvo. Švietė, kad ir kas vyko. Ir švyturys šioje saloje man atrodo tarsi kokios žvaigždės atplaišėlė, nukritusi žemėn: šviečia sau, kad ir kas vyktų. Vasarą, žiemą, per audrą ar giedru oru. Žmonės gali ja pasikliauti.

Bet gana postringauti. Matai, su šiuo laišku siunčiu dėžutę, kurią tau išdrožiau. Tikiuosi, pravers. Gali laikyti joje papuošalus, plaukų segtukus ar dar ką nors.

Tu jau turbūt apsigalvojai dėl tų visų dalykų, ir aš noriu pasakyti, kad viskas gerai. Esi nuostabi mergina, man buvo labai smagu drauge.

Rytoj atplaukia laivas, taigi įduosiu siuntinėlį Ralfui.

Tomas

* * *

Jano Uola,

1921, birželio 15

Miela Izabele,

Rašau skubėdamas, nes vyrai jau rengiasi išplaukti. Ralfas atvežė tavo laišką. Buvo gera išgirsti iš tavęs žinią. Džiaugiuosi, kad dėžutė patiko.

Ačiū už nuotrauką. Atrodai labai graži, bet ne tokia šelmiška kaip gyvenime. Jau žinau, kur ją pastatysiu žibinto kambaryje, kad galėtum žiūrėti per stiklą.

Ne, tavo klausimo nelaikau tokiu jau keistu. Kai pagalvoju, kare pažinojau daug vaikinų, kurie, susituokę per trijų dienų atostogas Anglijoje, grįždavo ir toliau kariaudavo. Dauguma jų nesitikėjo ilgai gyventi, jų merginos tikriausiai buvo tos pačios nuomonės. Jei pasiseks, aš, ko gera, krutėsiu daug ilgiau, taigi gerai pagalvok. Esu pasirengęs rizikuoti, jeigu tu nebijai. Gruodžio pabaigoje galiu pasiprašyti neeilinių atostogų krante, taigi turi gražaus laiko pamąstymui. Jei apsigalvosi, aš suprasiu. O jeigu ne, prižadu, kad visada tavimi rūpinsiuos ir stengsiuos būti geras vyras.

Tavo Tomas

* * *

Kitas pusmetis slinko lėtai. Seniau nebūdavo ko laukti – Tomas buvo pripratęs kiekvieną dieną pasitikti kaip savaiminį tikslą. O dabar priekyje laukė vestuvių data. Reikėjo tvarkyti visokius reikalus, išsirūpinti krūvą leidimų. Kiekvieną laisvą minutę vis vaikščiodavo po namuką ir vis surasdavo, ką taisyti: tai langas virtuvėje nesandariai užsiveria, tai čiaupo neatsuksi be vyriškos jėgos. Ko Izabelei čia reikės? Su pastaruoju laivu jis pasiuntė užsakymą, kad būtų atsiųsta dažų kambariams perdažyti; veidrodis tualetiniam staliukui; naujų rankšluosčių ir staltiesių; natų nukaršusiam pianinui – prie jo nebuvo prisilietęs, bet žinojo, kad Izabelė be galo mėgsta skambinti. Padvejojęs prie sąrašo pridėjo porą patalynės komplektų ir dygsniuotą pūkinę antklodę.

Kai pagaliau atvyko laivas, išgabensiantis Tomą didžiajai šventei, į prieplauką nulipo Nevilis Vitnišas, pavaduosiantis jį per atostogas.

– Viskas gerai?

– Tikiuosi, – atsakė Tomas.

Paskubom apėjęs stotį, Vitnišas pareiškė:

– Moki prižiūrėti švyturį, nieko nepasakysi.

– Dėkui, – tarė Tomas, nuoširdžiai sujaudintas pagyrimo.

– Pasiruošęs, vaikine? – sušuko Ralfas, kai laivas jau rengėsi atsišvartuoti.

– Dievai žino…

– Pataikei kaip pirštu į akį. – Ralfas nužvelgė horizontą. – Pirmyn, mano gražuoli, kapitoną Šerberną, Geležinio Kryžiaus ordino kavalierių, reikia nugabenti pas jo širdies damą.

Ralfas šnekindavo laivą visai taip pat, kaip Vitnišas – švyturį, lyg tie būtų širdžiai mielos gyvos būtybės. Ir ko tik žmogus nemyli, mąstė Tomas. Jis pažiūrėjo į švyturį. Staiga suspaudė širdį: ar Izabelė mylės Jano salą taip kaip jis? Ar supras jo pasaulį?

7 SKYRIUS

– MATAI? Kadangi esame taip aukštai virš jūros lygio, šviesa pasiekia ir už žemės linkio, už horizonto. Ne pats spindulys, o jo atšvaitas.

Tomas stovėjo galerijoje Izabelei už nugaros, apkabinęs ją, smakrą padėjęs jai ant peties. Sausio saulė tamsius jos plaukus nubarstė aukso kruopelėmis. Tūkstantis devyni šimtai dvidešimt antrieji metai, antroji jų diena dviese Jano Uolos saloje. Perte praleidę keletą medaus mėnesio dienų iškart išplaukė į salą.

– Tas pats, kas įžvelgti ateitį, – tarė Izabelė. – Kai gali suskubti pirma laiko ir išgelbėti laivą dar jam nenumanant, kad reikės pagalbos.

– Kuo aukštesnis švyturys ir didesnis lęšis, tuo spindulys toliau siekia. Mūsiškis eina tiek, kiek apskritai sklinda šviesa.

– Niekada gyvenime nesu buvusi taip aukštai! Atrodo, imsiu ir nuskrisiu! – sušuko ji ir ištrūkusi iš jo rankų pasileido aplink bokštą. – Pala, kaip tu vadini švyturio šviesos tvarką… toks žodis…

– Moduliacija. Kiekvieno pakrantės švyturio moduliacija vis kitokia. Mūsiškis sublyksi keturis kartus kas dvidešimt sekundžių. Taigi kiekvienas laivas iš penkių sekundžių blyksėjimo atpažįsta, jog čia Jano salos švyturys, ne Liuino kyšulio ir ne Breiksio salos arba dar koks.

– O iš kur žino, kokia kurio ta moduliacija?

– Laivai turi švyturių, pro kuriuos praplauks kelyje, sąrašus. Jei esi škiperis, laikas – pinigai. Jiems visada maga nukirsti kampą tiesiai pro Gerosios Vilties kyšulį: nori pirmi iškrauti krovinį ir pasiimti naują. Mažiau dienų jūroje – mažiau moki jūreiviams. Šitas švyturys juos perspėja, priverčia susigūžti.

Per stiklą Izabelė matė sunkias juodas užuolaidas žibinto kambaryje.

– Kam jos? – paklausė.

– Apsaugai! Lęšiui vis viena, kokią šviesą sustiprinti. Jeigu mažytę liepsnelę jis paverčia milijono žvakių stiprumo spinduliu, įsivaizduok, ką gali padaryti su saulės šviesa, kai visą dieną stovi nesisukdamas. Nieko blogo, jei esi už dešimties mylių. Ir daug blogiau – jei už žingsnio. Taigi reikia jį apsaugoti. Ir pačiam saugotis – jei nebūtų užuolaidų, dieną įėjęs į kambarį iškepčiau. Eime, parodysiu, kaip veikia.

Jie įžengė į kambarį, už nugarų trinktelėjo geležinės durys, tada pro angą įlindo į patį švyturį.

– Čia pirmo laipsnio lęšis, galingesnių nebūna.

Izabelė ėmė grožėtis lūžtant šviesai susidariusioms vaivorykštėmis.

– Kaip gražu!

– Storas centrinis stiklas yra didinamasis. Šis lęšis keturių prizmių, bet jų skaičius gali būti įvairus, nelygu švyturio moduliacija. Šviesos šaltinis turi būti pritaikytas didinamojo stiklo aukščiui, kad lęšis galėtų sutelkti šviesą.

– O kas tie stikliniai ratai aplink didinamąjį stiklą?

Lęšio centrą, nelyginant smiginio ratilai, juosė trikampių stiklų lankai.

– Pirmieji aštuoni laužia šviesą: palenkia ją, priverčia pasisukti kampu, kad eitų tiesiai į jūrą, nesmigtų į Mėnulį ar vandenyno dugną, kur iš jos nebūtų jokios naudos. O matai ratus virš to metalinio strypo ir po juo? Jų keturiolika, kuo toliau nuo centro, tuo storesni. Jie atmuša šviesą atgal, kad būtų sutelkta į vieną spindulį, o ne sklistų į visas puses.

– Vadinasi, nė kruopelė šviesos nepasprunka neatidirbusi, – tarė Izabelė.

– Galima ir taip pasakyti. O čia pati šviesa, – tarė jis, rodydamas į nedidelį aparatą su vieliniu gaubtu, stovintį ant metalinio pagrindo pačiame centre.

– Ne kažin kas.

– Dabar taip. Bet šitas gaubtas iš tikrųjų yra kaitinamasis tinklelis, kai liepsna padidinama, žibalo garai dega ryškiai kaip žvaigždė. Šįvakar parodysiu.

– Mūsų nuosava žvaigždė! Tarsi pasaulis būtų buvęs sukurtas tik mudviem! Su saulės šviesa ir vandenynu. Ir mes priklausome tik vienas kitam.

– Manau, Švyturių tarnyba įsitikinusi, kad aš priklausau tik jai, – nusijuokė Tomas.

– Jokių įkyrių kaimynų ar nuobodžių giminaičių. Tik tu ir aš…

– Ir gyvūnai. Laimė, Jano saloje nėra gyvačių. Kai kuriose salose šia kryptimi jų pilna. Tačiau pasitaiko piktų vorų, taigi nežiopsok. Yra… – Tomui sunku buvo pasakoti apie salos gyvūniją, nes Izabelė jį bučiavo, krimsčiojo ausis, sukišo rankas į jo kelnių kišenes, – mintys pakriko, žodžiai nesirišo. – Aš rimtai kalbu, Iza, – stengėsi atsilaikyti jis. – Reikia saugotis…

Ir jis sudejavo, kai jos pirštai užčiuopė taikinį.

– Manęs, – sukikeno ji. – Šioje saloje aš pavojingiausia!

– Tik ne čia, Iza. Ne švyturio širdyje. Einam į apačią.

– Ne, čia! – nusijuokė Izabelė.

– Čia valstybės turtas.

– Ką, nejau ketini užrašyti tai budėjimo žurnale?

Tomas nesmagiai kostelėjo.

– Tiesą sakant, turėčiau… Šitie įtaisai be galo jautrūs ir kainuoja tokius pinigus, kokių per visą gyvenimą nematysime nei tu, nei aš. Nenoriu, kad reikėtų kurti pasiteisinimus, kaip kas nors buvo sugadinta. Nagi, lipkime žemyn.

– O jeigu nelipsiu? – erzino ji.

– Ką gi, brangioji, turbūt griebsiuos prievartos, – pasakė jis ir, užsikėlęs ją ant klubo, nunešė į apačią per šimtus siauručių pakopų.

* * *

– Oi, čia tikras rojus! – sušuko Izabelė, kitą dieną žvelgdama į lygutėlį žalsvai melsvą vandenyną. Nors Tomas niūriai įspėjo dėl oro, vėjas jųdviejų sutikimo proga paskelbė paliaubas ir saulė vėl nuostabiai šildė.

Jis atsivedė ją prie lagūnos – plataus ramiai tyvuliuojančio mėlyno tvenkinio, ne gilesnio kaip kokios šešios pėdos, kur juodu dabar ir plaukiojo.

– Gerai, kad tau patinka. Atostogų krante sulauksime tik po trejų metų.

Ji apsikabino jį.

– Esu ten, kur noriu būti, su žmogumi, šalia kurio noriu būti. Visa kita nesvarbu.

Tomas švelniai suko ją ratu.

– Kai kada pro plyšius tarp akmenų čia patenka žuvų. Galima prisigaudyti tinklu arba ir plikomis rankomis.

– Kaip šitas tvenkinys vadinamas?

– Niekaip.

– Ar tau neatrodo, kad kiekvienas daiktas nusipelnęs pavadinimo?

– Ką gi, imk ir pavadink.

Izabelė pagalvojo.

– Krikštiju tave Rojaus tvenkinio vardu, – tarė ji, šliūkštelėdama ant akmens rieškučias vandens. – Čia bus mano maudykla.

– Paprastai čia saugu. Tačiau dėl visa ko būk akyla.

– Ką tai reiškia? – paklausė Izabelė, jau irdamasi ir nelabai klausydamasi.

– Šiaip rykliai nepralenda tarp akmenų, nebent būtų labai didelis potvynis ar kiltų audra, taigi tau turbūt šis pavojus negresia…

– Turbūt?

– Bet saugokis kitų dalykų. Kad ir jūrų ežių. Atsargiai vaikščiok per akmenis vandenyje, nes ežių spygliai gali nulūžti po oda ir supūliuoti. O smėlyje prie pat vandens gali būt įsiraususių rajų, jei užlipsi ant uodegos dyglio, bus bėdos. Jeigu pliaukštelėtų uodega netoli širdies, ką gi…

Jis pamatė, kad Izabelė nuščiuvo.

– Kas tau, Iza?

– Kažkaip viskas atrodo kitaip, kai pradėjai viską aiškinti… kai esame taip toli nuo bet kokios pagalbos.

Tomas apglėbė ją ir išnešė į krantą.

– Nebijok, aš tave saugosiu, brangioji, – tarė su šypsena.

Bučiuodamas jai pečius paguldė ant smėlio, kad galėtų pabučiuoti į lūpas.

* * *

Be krūvos storų vilnonių megztinių ir sijonų, Izabelės spintoje buvo ir kelios gėlėtos suknelės – lengvai skalbiamos, neteplios užsiimant naująja ruoša: lesinant vištas, melžiant ožkas, dirbant darže ar tvarkant virtuvę. Po salą su Tomu vaikšto apsimovusi senas jo kelnes, smarkiai atraitotas, sujuostas sutrūkinėjusiu odiniu diržu, ir vilkėdama jo marškiniais be apykaklės. Jai patinka justi po kojomis žemę, todėl kuo dažniau stengiasi vaikščioti basa, bet ant granito uolų eina apsiavusi sportbačiais. Ji kasdien žvalgo savo naująjį pasaulį.

Vieną rytą netrukus po atvykimo, lengvai apsvaigusi nuo laisvės, ji nutarė išbandyti šį tą nauja.

– Kaip tau patinka mano išvaizda? – paklausė ji Tomą, vidurdienį Ievos kostiumu į budėjimo kambarį atnešusi sumuštinį. – Nemanau, kad tokią gražią dieną reikia drabužių.

Jis šyptelėjo pakėlęs antakius.

– Labai gražu. Bet šitaip, Iza, kaipmat susirgsi. – Imdamas sumuštinį paglostė jai smakrą. – Brangioji, norint išgyventi salų švyturiuose reikia laikytis kai kurių taisyklių, svarbiausia – normaliai elgtis: valgyti vienodu laiku, nuplėšti kalendoriaus lapelius… – Jis nusijuokė. – Ir nešioti drabužius. Patikėk, saulele.

Išraudusi ji grįžo į namuką ir storai apsirengė – plačia liemenėle, apatiniu sijonu, laisva tiesia suknele, megztiniu, apsimovė guminius batus ir kaitinant saulei ėmė be reikalo energingai kasti bulves.

* * *

– Ar turi salos žemėlapį? – paklausė Izabelė Tomą.

Jis nusišypsojo.

– Bijai pasiklysti? Esi čia jau kelios savaitės. Eidama į priešingą pusę nuo vandens visada pasieksi namus. Ir švyturys geras orientyras.

– Man reikia žemėlapio. Juk kur nors turi būti?

– Žinoma. Jei nori, yra viso šito regiono žemėlapiai, bet nesuprantu, kam jie tau reikalingi. Juk niekur nenukaksi.

– Būk geras, vyreli, – tarė ji ir pabučiavo į skruostą.

Vėliau tą patį rytą Tomas įžengė į virtuvę su dideliu rulonu ir iškilmingai įteikė jį Izabelei.

– Jūsų noras – man įsakymas, ponia Šerbern.

– Dėkui, – atsakė ji tokiu pačiu tonu. – Kol kas tiek. Galite būti laisvas, sere.

Tomas šypsodamas pasikasė smakrą.

– Ką sugalvojai?

– Ne tavo reikalas!

Kelias dienas Izabelė kas rytą ėjo į žygį, o po pietų užsidarydavo miegamajame, nors Tomas, užsiėmęs darbu, ir taip negalėdavo matyti.

Vieną vakarą, sušluosčiusi indus, ji paėmė ruloną ir padavė Tomui.

– Čia tau.

– Ačiū, brangioji, – sumurmėjo Tomas, įknibęs į storą knygą užsiraičiusiais kampučiais, apie mazgų rišimą. – Rytoj padėsiu į vietą, – pridūrė kilstelėdamas akis.

– Bet čia tau.

Tomas pažiūrėjo į ją.

– Juk čia žemėlapis, tiesa?

Ji šelmiškai nusišypsojo.

– Nepažiūrėjęs nesužinosi, ar ne?

Tomas išvyniojo ruloną ir pamatė, kad žemėlapis visiškai pasikeitęs. Visas prirašinėtas, išmargintas spalvotais paveikslėliais ir pribraižytas rodyklių. Pirmiausia jam dingtelėjo, kad žemėlapis yra valstybės turtas ir kitą kartą pasirodžius inspektoriui reikės smarkiai pakratyti kišenę. Visur pridygę naujų pavadinimų.

– Na? – nusišypsojo Izabelė. – Man nepatiko, kad vietos bevardės, todėl daviau vardus, matai?

Užutėkiai, uolos ir akmenys, ir žali dirvonai buvo pažymėti smulkiomis raidytėmis, pakrikštyti kaip ir Rojaus tvenkinys: Audrų kampelis, Klastingasis akmuo, Sudužusių Laivų krantas, Ramybės įlankėlė, Tomo Stebykla, Izos uola ir daugybė kitų.

– Turbūt aš niekada jų nelaikiau atskiromis vietomis. Man viskas tėra viena Jano sala, – šyptelėjęs tarė Tomas.

– Šis pasaulis kupinas skirtybių. Kiekviena vieta nusipelnė turėti savo vardą, kaip ir namo kambariai.

Tomas retai pagalvodavo apie namą kaip atskirus kambarius. Jam tai buvo „namai“, ir tiek. Kažko pasidarė liūdna, kad sala tapo suskaidyta, perskirta į blogą ir gerą dalį, saugią ir pavojingą. Jam labiau patiko laikyti ją viena visuma. Ir ne tik – buvo nesmagu matyti pavadinimus su savo vardu. Jano sala nepriklauso jam, jis jai priklauso, šitaip yra girdėjęs kalbant aborigenus. Jo darbas – rūpintis ja.

Jis pažvelgė į žmoną, besididžiuojančią savo rankų darbu. Gal ir nieko blogo, kad jai norisi viską kaip nors pavadinti. Ir gal ji kada nors supras ir jo požiūrį.

* * *

Gavęs kvietimą į bataliono susitikimą, Tomas visada atrašo. Visada nusiunčia linkėjimų, šiek tiek pinigų paaukoti už mišias. Bet pats niekada nevyksta. Na, dirbdamas švyturio prižiūrėtoju net ir norėdamas negalėtų nuvykti. Žino, kad kai kuriems gera matyti pažįstamus veidus, dar kartą papasakoti tą pačią istoriją. Bet jis nenori tame dalyvauti. Jis neteko draugų – vyrų, kuriais pasitikėjo, su kuriais kartu kovėsi, kartu gėrė ir kartu drebėjo apkasuose nuo šalčio. Vyrų, kuriuos suprato be žodžių, pažinojo, lyg jie būtų buvę jo kūno dalis. Jis prisimena juos sujungusią šneką, žodžius, kurie netikėtai išlįsdavo prireikus nusakyti aplinkybes, su kuriomis iki tol niekam neteko susidurti. „Ananasas“, „cypelis“, „slyvų apkepas“ – tai vis buvo sviedinių, galinčių atlėkt į tavo apkasą, rūšys. Utėlės buvo „paukštytės“, valgis – „mitalas“, o „tėvynė“ – sužeidimas, duodantis teisę gydytis Anglijos ligoninėje. Įdomu, kiek žmonių dar susišnekėtų slaptakalbe…

Kartais, pabudęs šalia Izabelės, vis dar nustemba ir pradžiunga, jog ji gyva. Kad būtų ramiau, pasiklauso, kaip kvėpuoja. Pridėjęs delną prie nugaros geria jos odos švelnumą, ramų kūno kilsavimą jai miegant. Tikras stebuklas.

8 SKYRIUS

– GALBŪT VISI KARTAI mano gyvenime, be kurių galėjau apsieiti, buvo išbandymai, ar esu tavęs vertas, Iza.

Jie tysojo žolėje ant pledo. Nuo Izabelės atvykimo į Jano salą praėjo trys mėnesiai. Balandžio naktis buvo žvaigždėta ir dar gana šilta. Izabelė gulėjo užsimerkusi, padėjusi galvą į Tomo alkūnės linkį. Jis paglostė jai kaklą.

– Esi antroji mano dangaus pusė, – pasakė.

– Nežinojau, kad esi poetas!

– Oi, ne aš sugalvojau, kažkur skaičiau. Gal koks lotyniškas eilėraštis ar graikų mitas? Kažkas tokio.

– Eik sau su savo poniška privačia mokykla! – paerzino ji Tomą.

Buvo Izabelės gimtadienis. Tomas pataisė jai pusryčius ir vakarienę, paskui žiūrėjo, kaip ji atriša kaspiną ir išvynioja prisukamą gramofoną, kurį jis, susimokęs su Ralfu ir Bluju, atplukdė į salą atlygindamas už tai, kad pianinas, kurį išdidžiai parodė jai, pasirodė esąs netinkamas skambinti, nes šitiek metų neprižiūrėtas. Visą dieną ji klausėsi Šopeno ir Bramso, o dabar iš švyturio bokšto, kur buvo puiki akustika, skambėjo Hendelio „Mesijas“.

– Man baisiausiai patinka, kai tu šitaip darai, – tarė Tomas, žiūrėdamas, kaip ji užvynioja ant smiliaus plaukų sruogą, paleidžia ir ima vynioti kitą.

Susidrovėjusi ji tarė:

– Oi, mama sako, netikęs įprotis. Matyt, visą laiką taip darau. Net nepastebiu.

Tomas paėmė sruogą, apsuko apie pirštą ir paleido, sruoga išsivyniojo kaip kaspinas.

– Papasakok dar kokį mitą, – paprašė Izabelė.

Tomas valandėlę galvojo.

– Ar žinai, kad sausio pavadinimas January kilęs iš Jano vardo? Dievo vardu pavadintas ir mėnuo, ir ši sala. Jis turi sulipusius du veidus. Pobjauris tipas.

– Kieno jis dievas?

– Miesto vartų. Vienu metu žiūri ir vienon, ir kiton pusėn. Taip ir sausis – žvelgia į naujuosius metus ir kartu tebemato senuosius. Regi praeitį ir ateitį. Sala taip pat: atsisukusi į du vandenynus, be to, į Pietų ašigalį ir į pusiaują.

– Na, jau aišku, aišku, – tarė Izabelė. Gnybtelėjusi jam į nosį nusijuokė. – Aš tik pajuokavau. Man taip patinka, kai tu ką nors pasakoji. Papasakok apie žvaigždes. Dar parodyk, kur Kentauras.

Tomas pabučiavo jai pirštą ir pamažėl nukreipė į žvaigždyną.

– Štai ten.

– Jis tau labiausiai patinka?

– Tu man labiausiai patinki. Labiau už visas žvaigždes, kiek tik jų yra.

Pasislinkęs žemyn pabučiavo jai pilvą.

– Turbūt reikėtų sakyti: „Jūs abu man labiausiai patinkate“, ar ne? O kas, jeigu bus dvynukai? Arba trynukai?

Tomo galva lėtai kilnojosi kartu su jos pilvu.

– Ar ką nors girdi? Gal jau su tavim kalbasi? – paklausė ji.

– Aha, sako, kad mamytę reikia nunešti į lovą, kol neatvėso oras.

Paėmęs žmoną į glėbį, kaip plunksnelę įnešė į trobą, o choras iš švyturio bokšto giedojo: „Šiandien mums gimė Kūdikėlis“.

* * *

Izabelė taip didžiavosi galėdama motinai pranešti, kad laukiasi.

– Ak, kaip norėčiau… nežinau, plaukti į krantą ar ką, kad tik jie sužinotų! Mane žudo tas laivo laukimas. – Pabučiavusi Tomą paklausė: – O tavo tėčiui parašysime? Ir broliui?

Tomas atsistojo, ėmė kilnoti džiovyklėje lėkštes.

– Nėra reikalo, – tepasakė.

Jo veidas, nesmagus, nors nepiktas, Izabelei sakė daugiau nekalbėti šia tema, ir ji švelniai ištraukė jam iš rankų rankšluostį.

– Aš pabaigsiu, – pasakė. – Tau ir taip užtenka.

Tomas palietė jai petį.

– Eisiu, padirbėsiu prie tavo krėslo, – tarė ir kreivai šyptelėjęs išėjo iš virtuvės.

Pašiūrėje sustojo žiūrėdamas į supamojo krėslo, kurį ketino sumeistrauti Izabelei, dalis. Mėgino prisiminti krėslą, kuriame paties mama jį sūpavo ir sekė pasakas. Kūnas vėl pajuto, kaip ji laikydavo jį apkabinusi, – o juk šitiek metų buvo pamiršęs. Kažin, jųdviejų vaikas po kelių dešimtmečių prisimins Izabelės rankas? Koks paslaptingas dalykas motinystė… Kokia narsi turi būti jai pasiryžusi moteris, pamanė jis, galvodamas apie savo motinos gyvenimą. Bet Izabelė nė trupučio neabejojo. „Tokia moters prigimtis, Tomai. Ko gi čia bijoti?“

Kai pagaliau aptiko motinos pėdsakus, buvo dvidešimt vienų metų, bebaigiąs inžinerijos studijas. Pats sau ponas. Privatus seklys jam davė pensiono Darlingherste adresą. Jis stovėjo prie jos durų perimtas vilties ir siaubo, vėl pasijutęs aštuonerių. Siaurame koridoriuje pro plyšius po kitomis durimis skverbėsi svetimą neviltį liudijantys garsai: gretimame kambaryje raudojo vyriškis, moteris šaukė: „Ilgiau taip negalima!“ ir klykė kūdikis; tolėliau tankiai dunksėjo galvūgalio lenta – matyt, lovoje gulinti moteris užsidirbo pragyvenimą.

Tomas dar žvilgtelėjo į pieštuku brūkštelėtą adresą. Taip, šitas kambarys. Atmintyje dar sugraibė švelnų it lopšinė mamos balsą: „Opapa, Tomuk. Ar aprišime delniuką?“

Jis pabeldė, bet niekas neatsiliepė, pabandė dar kartą. Galų gale atsargiai paspaudė rankeną, ir durys atsidarė. Į nosį trenkė su niekuo nesupainiojamas kvapas, tik po valandėlės užuodė ir ką kita – pigų alkoholį ir cigaretes. Prieblandoje įžiūrėjo nepaklotą lovą ir nušiurusį neaiškios rudos spalvos krėslą. Lango stiklas buvo įtrūkęs, vazoje stirksanti rožė seniai nuvytusi.

– Ieškote Elės Šerbern? – paklausė už nugaros išdygęs liesas pliktelėjęs vyriškis.

Buvo keista girdėti jos pavardę. Ir „Elė“… Jis niekada neįsivaizdavo jos kaip „Elės“.

– O taip, ponios Šerbern. Kada ji grįš?

Vyriškis prunkštelėjo.

– Negrįš. Juo blogiau, nes ji man liko skolinga už mėnesį.

Tikrovė buvo visai ne tokia, kokią jis įsivaizdavo. Neatitiko susitikimo paveikslo, kurį jis metų metus kūrė, apie jį svajojo. Tomui ėmė tankiau plakti širdis.

– Ar turite naująjį adresą?

– Ji išvyko be adreso – prieš tris savaites mirė. Atėjau išmesti likusio šlamšto.

Šitaip nesibaigė nė viena vaizduotėje susikurta scena. Jis stovėjo kaip stabo ištiktas.

– Eisite ar dar žiūrėsit? – nekantriai paklausė vyriškis.

Tomas patylėjęs išsitraukė piniginę ir išėmė penkis svarus.

– Už nuomą, – tyliai pasakė ir tramdydamas ašaras nuėjo koridoriumi.

Vilties gija, kurią Tomas taip ilgai puoselėjo, nutrūko – nuošalioje Sidnėjaus gatvelėje, pasauliui esant ant karo slenksčio. Po mėnesio jis užsirašė savanoriu kaip artimiausią giminaitį nurodydamas motiną ir duodamas jos pensiono adresą. Verbuotojai į tokias smulkmenas nesigilino.

Vartydamas vienintelę nutekintą medžio detalę, Tomas bandė įsivaizduoti, ką šiandien parašytų laiške motinai, jeigu būtų gyva, – kaip jai praneštų apie būsimą kūdikį.

Paėmęs metrą siekė kito medžio gabalo.

* * *

– Zebediejus, – tarė Izabelė, nekaltu veidu žvelgdama į Tomą, tik vos pastebimai virpčiojo lūpų kertelės.

– Ką? – atsiliepė jis, akimirką nustojęs masažuoti jai kojas.

– Zebediejus, – pakartojo ji, įkišdama nosį į knygą, kad jis nepamatytų jos akių.

– Tu juokauji? Koks čia dabar vardas…

– Mano prodėdės vardas. Zebediejus Zanzibaras Greismarkas.

Tomas pašnairavo į ją, o ji kaip niekur nieko varė:

– Močiutei mirties patale pažadėjau, kad jei kada turėsiu sūnų, duosiu jam jos brolio vardą. Negaliu netesėti pažado.

– Man kaip ir norėjosi ko normalesnio.

– Gal mano prodėdė nenormalus?

Ilgiau neištvėrusi, Izabelė pratrūko kvatoti.

– Įkliuvai! Įkliuvai su visa uodega!

– Tai padauža! Dar man pasigailėsi!

– Ne, liaukis! Liaukis!

– Jokio pasigailėjimo, – pasakė jis, kutendamas jai pilvą ir kaklą.

– Pasiduodu!

– Jau per vėlu.

Jie gulėjo ant dirvono priešais Sudužusių Laivų krantą. Buvo pavakarys, švelni šviesa nugelsvino smėlį.

Staiga Tomas sustojo.

– Kas yra? – paklausė Izabelė, žiūrėdama į jį iš po ilgų plaukų, apkritusių veidą.

Jis nubraukė jai sruogas nuo akių ir tylėdamas pasižiūrėjo. Ji palietė jam skruostą.

– Tomai?

– Kartais šita mintis mane verčia iš koto. Prieš tris mėnesius buvome tik tu ir aš, o dabar – dar viena gyvybė, atsiradusi iš niekur… ir tampanti…

– Tampanti kūdikiu.

– Taip, kūdikiu, bet ne tik tai svarbu, Iza. Kai tavęs dar nesant sėdėdavau budėjimo kambaryje, pagalvodavau ir apie gyvybę. Supranti, kaip apie mirties priešybę… – Jis nutilo. – Jau nusišneku. Verčiau tylėsiu.

Izabelė kilstelėjo jam smakrą.

– Tomai, tu ir taip su manim beveik apie nieką nesikalbi. Pasakyk.

– Kad nemoku išreikšti žodžiais. Iš kur ateina gyvybė?

– Nejau svarbu?

– O negi ne? – savo ruožtu paklausė jis.

– Tai paslaptis. Mes to nesuprantame.

– Kartais užsigeidžiu gauti atsakymą. Tiek galiu tau pasakyti. Matydamas paskutinį žmogaus atodūsį norėdavau paklausti: „Kur tu išėjai? Ką tik, vos prieš kelias sekundes buvai šalia manęs, o dabar tave prakiurdė atlėkę keli švino gabalėliai, ir staiga tavęs nebėra. Kaip šitaip gali būti?“

Izabelė viena ranka apsikabino kelius, kita ėmė pešioti žolę šalimais.

– Kaip manai, ar mirę žmonės prisimena šį gyvenimą? Ar mano močiutė ir senelis danguje susitinka?

– Neįsivaizduoju, – atsakė Tomas.

Staiga ji karštai prabilo:

– Tomai, kai abu mirsime, juk Dievas nelaikys mūsų atskirai, ką? Leis mums būti kartu?

Tomas apkabino ją.

– Tik pažiūrėk, ko pridariau. Reikėjo savo kvailą srėbtuvę laikyt užčiauptą. O juk mes tik rinkome vardus. Ir aš stengiausi išgelbėti vargšą kūdikį, kad visą gyvenimą nebūtų Zebediejus Zanzibaras. O kaip dėl mergaičių vardų?

– Alisa, Amelija, Anabelė, Eiprilė, Ariadnė…

Tomas pakėlė antakius.

– Ir vėl nusivažiavai… Ariadnė! Tarsi negana, kad ji gyvens švyturio stotyje. Neužkraukime jai dar ir vardo, iš kurio žmonės juoktųsi.

– Liko tik du šimtai puslapių, – nusišypsojo Izabelė.

– Tada paskubėkime.

Tą vakarą žvelgdamas iš galerijos, Tomas grįžo prie savo klausimo. Kur iki tol buvo jo kūdikio siela? Kur ji kada nors iškeliaus? Kur dabar sielos vyrų, su kuriais jis juokavo, atiduodavo pagarbą ir drauge brido purvą?

Štai jis sveikas ir gyvas, turi gražuolę žmoną ir dar kažkokia siela nutarė atskristi pas juodu. Iš niekur, iš tolimiausio Žemės pakraščio pas juos atkeliauja kūdikis. Tomas taip ilgai buvo įtrauktas į mirties sąrašus, tad atrodė neįmanoma, kad gyvenimas padarytų įrašą jo naudai.

Grįžęs į žibinto kambarį pažiūrėjo į Izabelės nuotrauką ant stiklo sienos. Kaip viskas paslaptinga. Gyva mįslė.

* * *

Pastarąjį kartą atplaukęs laivas atgabeno dar vieną Tomo dovaną – daktaro Samuelio B. Grifitso knygą „Patarimai australei motinai, kaip taisyklingai auginti kūdikį“. Izabelė ją skaitydavo kiekvieną laisvą valandėlę.

Ir apipildavo žiniomis Tomą:

– Ar žinai, kad vaisiaus keliukų girnelės nėra kaulinės? Kaip manai, kokio amžiaus kūdikį jau galima penėti šaukšteliu?

– Neturiu supratimo, Iza.

– O tu atspėk!

– Bet tikrai – iš kur galiu žinoti?

– Oi, koks tu nuobodus! – pasiskųsdavo ji ir vėl pasinerdavo į knygą žvejoti kokio naujo fakto.

Po kelių savaičių lapai jau buvo apspurę, išterlioti žolės žaluma, mat ji daugiausia skaitydavo lauke.

– Tu ruošiesi gimdyti, o ne laikyti egzaminą.

– Noriu viską daryti kaip reikia. Juk negalėsiu nubėgti pas mamą ir paklausti, ką?

– Oi, Iza! – nusijuokė Tomas.

– Ko? Kas juokinga?

– Nieko. Nieko juokingo. Nė truputėlio nenorėčiau tavęs pakeisti.

Ji nusišypsojo, pabučiavo jį.

– Žinau, būsi nuostabus tėtis.

Jos akyse sustingo klausimas.

– Kas? – paklausė Tomas.

– Nieko.

– Ne, tikrai, kas yra?

– Tavo tėtis. Kodėl niekada apie jį nekalbi?

– Mes vienas kito nemėgome.

– Bet koks jis buvo?

Tomas susimąstė. Kaip galėtų tėvą apibūdinti? Kaip nupasakoti jo žvilgsnį, tą neregimą prarają, kuri visada jį supo, todėl jis beveik su niekuo neturėdavo sąlyčio?

– Jis būdavo teisus. Visada teisus. Visais klausimais. Žinojo visas taisykles ir trūks plyš šventai jų laikydavosi.

Ir Tomas mintyse vėl išvydo užtemdžiusią jo vaikystę tiesią aukštą figūrą, kietą ir šaltą it antkapis.

– Ar buvo griežtas?

Tomas liūdnai nusijuokė.

– Griežtas – ne tas žodis. – Suėmęs pirštais smakrą susimąstęs tarė: – Gal jis tik norėjo užsitikrinti, kad jo sūnūs neims maištauti. Už menkiausią nieką gaudavom lupti. Sesilis visada mane paskųsdavo, o pats išsisukdavo. – Jis vėl nusijuokė. – Tiek pasakysiu, kad po to labai lengvai ištvėriau karišką drausmę. Niekada nežinai, už ką būsi dėkingas. – Jo veidas surimtėjo. – Ir turbūt dėl viso to buvo lengviau kare: žinojau, kad niekas nesielvartaus atėjus telegramai.

– Tomai, šitaip nekalbėk!

Jis tylėdamas prisitraukė prie krūtinės jos galvą ir ėmė glostyti.

* * *

Kartais vandenynas esti ne kaip vandenynas – ne mėlynas ir net nepanašus į vandenį, o kažkoks galingas energijos ir grėsmės protrūkis: tokį nuožmumą tik dievai gali sukelti. Jis užgriūva salą purslais aptaškydamas net švyturio bokšto viršūnę, iškandžiodamas kąsnius iš uolos ir kriokdamas kaip įsiutęs žvėris. Tokiomis naktimis švyturys labiausiai reikalingas.

Per didžiausias audras Tomas, jei reikia, per naktį budi švyturyje pasišildydamas žibaliniu šildytuvu ir protarpiais iš termoso įsipildamas saldžios arbatos. Galvoja apie vargšelius laivuose ir dėkoja Kristui, kad pats saugus. Žiūri, ar nesužibs kur nelaimės signalas, laiko paruoštą gelbėjimo valtį, nors neaišku, kokia būtų iš jos nauda, kai tokios pašėlusios bangos.

Tą gegužės naktį Tomas sėdėjo su pieštuku rankoj ir bloknote skaičiavo. Jo metinė alga – trys šimtai dvidešimt septyni svarai. Kiek kainuoja vaikiškų batukų pora? Iš Ralfo kalbų aišku, kad vaikai juos žaibiškai sunešioja. O dar drabužiai. Ir vadovėliai. Aišku, jeigu jis ir toliau dirbs ne krante, Izabelė mokys vaikus namie. Tačiau tokiomis naktimis kaip ši jis ima abejoti, ar teisinga kam nors, juolab vaikams, primesti tokį gyvenimą. Šitokios mintys kildavo prisiminus, ką jam kalbėjo toks Džekas Troslis, švyturininkas, dirbantis prie rytinės pakrantės. „Žinok, vaikams nieko nėr geriau. Mano visi šeši sveiki kaip agurkėliai. Prisigalvoja visokiausių žaidimų ir išdaigų: landžioja po olas, statosi žaidimų namelius. Tikri kolonistai. O motina rūpinasi, kad jie darytų pamokas. Patikėk – auginti vaikus švyturio stotyje ne sunkiau kaip ropę graužti!“

Tomas vėl palinko prie skaičiavimų: kaip daugiau sutaupyti, kad užtektų drabužiams, gydytojams ir… vienas Dievas žino kam dar. Mintis, jog taps tėvu, gąsdino, jaudino ir neramino.

Prisiminimais grįždamas pas savo tėvą, tą naktį Tomas nieko daugiau negirdėjo, tik kurtinantį audros šėlsmą už švyturio sienų. Negirdėjo ir Izabelės, kai ji ėmė šauktis pagalbos.

9 SKYRIUS

– GAL IŠVIRTI ARBATOS? – sutrikęs paklausė Tomas.

Jis buvo praktiškas žmogus: duok jam jautrų techninį instrumentą, susitvarkys; ką nors sugadinta – pataisys, stropiai ir gražiai. Bet matydamas kenčiančią žmoną jautėsi bejėgis.

Izabelė nepakėlė akių. Jis dar pabandė:

– Gal „Vincento miltelių“?

Į pirmosios pagalbos kursą švyturininkams įėjo „skenduolių gaivinimas“, veiksmai kūnui atšalus ar ilgai buvus kenksmingoje aplinkoje, žaizdų valymas, netgi amputavimo pagrindai. Bet juose nebuvo net užsimenama apie ginekologiją, taigi persileidimo eiga Tomui buvo mįslė.

Praėjo dvi dienos nuo baisiosios audros. Dvi dienos nuo persileidimo pradžios. Bet kraujavimas nesiliovė, o Izabelė Tomui neleido duoti nelaimės signalo. Visą tą padūkusią naktį išbudėjęs, prieš pat aušrą užgesino švyturį ir pagaliau grįžo į namuką. Kūnas maldavo miego. Bet įėjęs į miegamąjį Izabelę rado susirietusią, patalynę – permirkusią krauju. Jos žvilgsnis buvo toks nelaimingas, kokio dar nebuvo matęs.

– Ak, atleisk man. Atleisk, Tomai.

Ūžtelėjus naujai skausmo bangai, ji dejuodama susiėmė pilvą. Dabar tarė:

– Kokia prasmė kviesti gydytoją? Kūdikio nebėra. – Jos akys klaidžiojo po kambarį. – Kodėl aš tokia beviltiška? Kitos moterys gimdo, kaip riešutus gliaudo.

– Iza Bela, nustok.

– Aš kalta, Tomai. Kitaip negali būti.

– Netiesa, Iza. – Prisitraukęs jos galvą bučiavo ir bučiavo plaukus. – Bus kitas. Kada nors, kai aplinkui, maišydamiesi tau po kojų, lakstys penki vaikiukai, šitai atrodys kaip blogas sapnas. – Jis apgaubė jai pečius skara. – Lauke taip gražu. Einam pasėdėti verandoje, pasijusi geriau.

Juodu sėdėjo pintiniuose krėsluose, Izabelė – apklota mėlynu languotu pledu, ir lydėjo žvilgsniais dangumi riedančią vėlyvo rudenio saulę.

Izabelė prisiminė, kaip atvykus ši vieta jai pasirodė tuščia lyg šviežia drobė, ištempta ant rėmo; kaip palengva įprato matyti ją Tomo akimis, įžvelgti net mažiausius pokyčius. Susidarančius debesis, paskui susitelkiančius ir plaukiančius dangumi; bangų formą, priklausančią nuo vėjo ir metų laiko, kuri, jeigu moki ją suprasti, gali pasakyti, koks rytoj bus oras. Ji susipažino su paukščiais, retkarčiais praskrendančiais it vėjo nešamos sėklos ar užklystančiais lyg į krantą išmetami dumbliai.

Žiūrėdama į dvi pušis, ji staiga pravirko. Kokios jos vienišos…

– Turėtų būti miškas. Aš pasiilgau medžių, Tomai. Pasiilgau jų lapų ir kvapo, ir to, kad jų esti tiek daug… Ak, Tomai, aš pasiilgau gyvūnų, velniškai pasiilgau kengūrų! Visko pasiilgau.

– Žinau, brangioji Iza.

– O tu ne?

– Šiame pasaulyje man reikia tik vieno – tavęs, Iza, o tu esi čia. Visa kita kaip nors susitvarkys. Turėk kantrybės.

* * *

Kad ir kaip uoliai Izabelė šluostydavo dulkes, aksominis jų sluoksnis dengė visus daiktus: jos vestuvinę nuotrauką; uniformuotų Hju ir Elfio fotografiją, darytą 1916 metais, tą savaitę, kai juodu išėjo į karą. Joje jie stovėjo išsišiepę, lyg ką tik pakviesti į pobūvį. Ne aukščiausi vaikinai Australijos kariuomenėje, bet kupini entuziazmo ir baisiai šaunūs su savo naujutėlaitėmis skrybėlėmis nuleistais kraštais.

Jos siuvimo dėžutė buvo tvarkinga, tačiau tik deramai, o ne idealiai kaip motinos. Į minkštą šviesiai žalią pamušalą buvo prismeigta adatų ir smeigtukų, krikšto drabužėlį turėjusios papuošti juostelės taip ir liko neprisiūtos, adata tebestyrojo per vidurį dygsnio.

Trumputis perlų vėrinys, Tomo dovanotas sutuoktuvių proga, gulėjo dėžutėje, kurią jis padarė. Daugiau ant tualetinio stalelio buvo tik jos plaukų šepetys ir vėžlio kiauto šukos.

Izabelė nuslinko į svetainę, pasižiūrėjo į dulkių sluoksnį, įtrūkusį tinką šalia lango rėmo, apspurusį tamsiai mėlyno kilimo kraštą. Reikia kuopti židinį, portjerų pamušalas ėmė brigzti nuo staigių oro permainų. Vien galvoti apie visus tuos darbus reikėjo daugiau energijos, negu ji įstengė sukaupti. Vos prieš kelias savaites turėjo tiek vilčių ir smarkumo. Dabar kambarys atrodė kaip karstas, o jos gyvenimas liko anapus, atsimušęs į jo sienas.

Ji atsivertė albumą su vaikystės nuotraukomis, motinos sudarytą kaip dovaną iškeliaujančiai iš namų dukrai. Kiekvienos jų atvirkščioje pusėje buvo fotografo Gačerio ateljė štampas. Įdėta ir tėvų vestuvių, toliau – jų namų nuotrauka. Braukdama pirštu per stalą stabtelėjo ties nėrinių servetėle, kurią močiutė buvo nusinėrusi savo kraičiui. Izabelė priėjo prie pianino, atvožė.

Kai kur riešutmedis buvo įtrūkęs. Auksiniame medžio lape virš klaviatūros išraižyta „Eavestaff, London“. Ji dažnai įsivaizduodavo pianino kelionę į Australiją ir spėjamus ankstesniuosius gyvenimus – kokio nors anglo namuose ar mokykloje, kur jam galbūt teko kęsti negrabių pirštukų barškinamas gamas, o gal net scenoje. Tačiau visiškai nenumatytos aplinkybės jam lėmė apsistoti šioje saloje, ir čia nuo vienatvės ir orų jis neteko balso.

Ji paspaudė vidurinį C, taip atsargiai, jog nenuskambėjo jokio garso. Šiltas dramblio kaulo klavišas buvo glotnus kaip jos močiutės pirštų galiukai, šis prisilietimas priminė jai muzikos pamokų popietes, kai abiem rankom skambindama į priešingas puses vieną, paskui dvi, paskui tris oktavas stengdavosi išspausti mažorines A bemol gamas. Prisiminė kriketo kamuolio pokšėjimą į blokštą Elfiui ir Hju žaidžiant lauke, kol ji, „panelė“, puoselėdama geras manieras, klausydavosi močiutės nurodymų, kaip svarbu, kad riešai būtų pakelti.

– Kokia kvailystė šitaip skambinti! – dejuodavo Izabelė.

– Tačiau, mieloji, viską žinosi apie priešpriešinę balsavadą, – atšaudavo močiutė.

– Močiute, ar negalima pažaisti kriketo? Truputį, tuoj grįšiu.

– Mergaitėms netinka žaisti kriketo. O dabar Šopeno etiudas, – nerūpestingai tardavo ji, atversdama natų knygą, primargintą pieštuku ir nučiupinėtą.

Izabelė vėl spustelėjo klavišą. Suėmė toks ilgesys – ne tik muzikos, bet ir to laiko, kai galėdavo išlėkti į lauką ir pasikaišiusi sijoną pabūti broliams vartininke. Ji paspaudė dar kelis klavišus, bet vienintelis garsas buvo duslus medžio kaukšėjimas į klaviatūros pagrindą, kur buvo išdilęs veltinis.

– Kokia prasmė? – gūžtelėjo ji Tomui įėjus. – Turbūt ir jis pavargo. Kaip ir aš.

Ji apsiverkė.

* * *

Po dviejų dienų abu stovėjo uolos viršuje.

Tomas į žemę įkalė kryželį, sukaltą iš šakalių, kuriuos išplovė bangos. Žmonos prašymu išraižė: „1922, gegužės 31. Visada prisiminsime.“ Paėmęs kastuvą, jis iškasė duobutę rozmarino krūmeliui, kurį ji atsinešė iš žolynų darželio. Tomas pajuto, kaip gerkle kyla šleikštulys, kai prisiminimų lankas sujungė kalamą į žemę kryžių ir kasamą duobę. Delnai suprakaitavo, nors fiziškai darbas buvo lengvas.

* * *

Nuo uolos aukštybės Izabelė žiūrėjo, kaip „Prieš vėją“ vėl priplaukia prie kranto. Netrukus išlips Ralfas ir Blujis. Nėra reikalo jų pasitikti. Buvo padėtas prietiltis, ir su jais išlipo trečias žmogus. Keista, švyturio meistrų neturėjo atvykti.

Taku artinosi Tomas, o anie trys vyrai mindžikavo prieplaukoje. Nepažįstamasis, nešinas juodu lagaminėliu, regis, dar neatsitokėjo nuo kelionės.

Izabelė pasitiko Tomą piktu veidu.

– Kaip tu drįsti!

Tomas nustebo.

– Kaip drįstu?

– Juk sakiau nekviesti, o tu vis tiek tai padarei! Ką gi, gali parsiųst atgal. Man jo nereikia.

Supykusi Izabelė visada atrodydavo kaip vaikas. Tomą suėmė juokas. Jo šypsena ją dar labiau užrūstino. Ji įsisprendė į šonus.

– Sakiau, man nereikia daktaro, bet tu iškvietei slapčia. Neleisiu, kad jis mane maigytų ir badytų, nes ir pati žinau viską, ką tas gali pasakyti. Kaip tau ne gėda! Na, pats jais visais ir rūpinkis.

– Iza, – tarė Tomas. – Iza, palauk! Neširsk, brangioji. Jis nėra…

Bet ji jau buvo toli ir jo žodžių neišgirdo.

– Ir kaip ji sutiko žinią? – paklausė Ralfas. – Turbūt patenkinta kaip katė!

– Nepasakyčiau.

Tomas susikišo rankas į kišenes.

– Bet… – Ralfas išpūtė akis. – Maniau, šokinės iš džiaugsmo. Kad jis sutiktų plaukti, prireikė viso Hildos žavesio, o ji jo taip lengvai nedalija.

– Ji… – Tomas galvojo, paaiškinti viską ar ne. – Ji ne taip suprato. Atleisk. Jai užėjo isterija. Kai taip pasitaiko, lieka tik uždaryti visus liukus ir laukti, kol praeis pasiutimas. Vadinasi, pats turėsiu daryti pietums sumuštinius.

Priėjo Blujis su atvykėliu; kai jis buvo pristatytas, visi suėjo vidun.

Izabelė sėdėjo žolėje šalia akmens, kurį pati pavadino Klastinguoju, ir virė pykčiu. Nepakentė šito – kad visi raustųsi po tavo nešvarius baltinius. Nepakentė, kad Ralfas su Bluju turėjo šitai sužinoti. Ko gera, visą kelią jie aptarinėjo jos asmeninę gėdą ir dar dievai žino ką. Kad Tomas galėjo iškviesti daktarą, nepaisydamas akivaizdaus jos nenoro, atrodė tikra išdavystė.

Ji žvelgė į vandenį, į vėjo šiaušiamas bangas, kurios prieš pietus dar buvo tokios lygios ir garbanotos. Laikas ėjo. Ji išalko. Suėmė snaudulys. Bet neketino eiti namo, kol tebėra daktaras. Pradėjo dairytis aplinkui, įsižiūrėdama į viską. Į kiekvieną lapo gyslelę, jo žalumą. Įsiklausydama, kaip mainosi vėjo, vandens ir paukščių balsai. Išgirdo nepažįstamą garsą: atkaklų, vienodą, netylantį. Iš kur sklinda, iš švyturio? Ar trobos? Nepanašus į įprastą geležies žvangėjimą dirbtuvėje. Ir vėl skamba, jau kitokio aukščio. Vėjas kartais pažeria garsus pliūpsniais ir lekiančius per salą iškraipo. Netoliese nutūpė du kirai, ėmė peštis dėl žuvies, ir tas garsas, šiaip jau silpnas, nutolo.

Ji vėl ėmė austi tą pačią mintį, tačiau netrukus sukluso – oru vėl atplaukė tas garsas, jai nepasivaideno. Tai buvo gama: nesklandi, tačiau tonai skambėjo vis tiksliau.

Jai neteko girdėti, kad Ralfas ar Blujis minėtų pianiną, o Tomas nė trupučio nemokėjo groti. Tikriausiai bjaurybė daktaras nutarė prikišti nagus, kur jo niekas neprašo. Ji taip ir neįstengė išgauti iš pianino jokios melodijos, o dabar jis dainuote dainuoja. Izabelė kaip vėtra pasileido taku pasiryžusi nuvyti įsibrovėlį nuo instrumento, nuo savo kūno, iš savo namų.

Ji praėjo pro pašiūres, kur Tomas, Ralfas ir Blujis krovė miltų maišus.

– Sveika, Izab… – bandė sveikintis Ralfas, bet ji nė negrįžtelėjusi nudrožė į trobą. Puolė į svetainę.

– Paprašysiu atsargiau, instrumentas labai jautrus… – užsipuolė ji, bet nutilo pritrenkta vaizdo: pianinas atvirais viduriais, šalia guli įrankių dėžė, o atvykėlis smulkiu veržliarakčiu suka veržlę virš vienos bosinės vario stygos, kitos rankos pirštu spaudydamas atitinkamą klavišą.

– Sudžiūvęs kiras, štai kur bėda, – tarė žmogus neatsisukęs. – Na, viena bėdų. Kiras, taip pat per dvidešimt metų prisikaupęs smėlis ir druska, ir dar bala žino kas. Kai pakeisiu sudilusį veltinį, skambės geriau. – Kalbėdamas tebeveržė veržlę ir kaukšėjo klavišą. – Visko esu matęs savo darbe. Negyvų žiurkių. Sumuštinių. Katės iškamšą. Galėčiau parašyti knygą apie daiktus, pakliuvusius į pianino vidų, nors nemokėčiau paaiškinti, kaip jie ten atsidūrė. Galiu galvą dėti, kiras tikrai ne pats įskrido.

Izabelė iš nuostabos neteko žado. Tebebuvo išsižiojusi, kai pajuto ant peties ranką. Grįžtelėjusi išvydo Tomą, užraudo kaip aguona.

– Kaip staigmena? – tarė jis ir pabučiavo į skruostą.

– Na… Na, maniau… – numykė Izabelė.

Jis apkabino jai liemenį, suktelėjo, ir akimirką jie stovėjo liesdamiesi kaktomis, paskui ėmė juoktis.

Dvi valandas ji sėdėjo stebėdama, kaip derintojas stengėsi išgauti grynesnį garsą, kaip privertė klavišus vėl skambėti garsiai ir tiksliai, o darbą užbaigė griausmingu Hendelio „Aleliuja“.

– Padariau, ką galėjau, ponia Šerbern, – pasakė dėdamasis įrankius. – Iš tikrųjų reikėtų nugabenti į dirbtuves, bet kelionė į abu galus vėl viską sugadintų. Jokiu būdu ne tobulas, bet skambinti galima. – Jis atitraukė kėdutę. – Norite išmėginti?

Izabelė atsisėdo prie pianino ir paskambino A bemol mažorinę gamą.

– Oi, dabar daug geriau negu pirma! – apsidžiaugė ji. Pradėjusi vieną arijų iš Hendelio „Mesijo“ paskendo prisiminimuose, bet kažkas kostelėjo. Tai buvo Ralfas, stovintis tarpdury Blujui už nugaros.

– Grokit, grokit! – paprašė Blujis, jai atsisukus pasisveikinti.

– Aš buvau tokia nemandagi. Labai atsiprašau! – tarė ji keldamasi.

– Kad nėr už ką, – sumurmėjo Ralfas. – O čia nuo Hildos.

Ir jis ištraukė iš už nugaros ryšulėlį, surištą raudonu kaspinu.

– Oi, ar galima jau dabar atrišti?

– Būtinai! Jeigu smulkiai visko nenupasakosiu, Hilda mane užgrauš.

Išvyniojusi popierių, Izabelė rado Bacho „Goldbergo variacijas“.

– Tomas mano, kad gali jas skambinti užrištomis akimis.

– Jau kiek metų nesu jų grojusi, bet nepaprastai jas mėgstu! Ačiū! – Apkabinusi Ralfą pabučiavo į skruostą. – Ir tau, Bluji!

Bučiuodama netyčia kliudė jo lūpas. Baisiai išraudęs ir nudelbęs akis, Blujis išlemeno:

– Kad aš beveik niekuo neprisidėjau…

Tomas užprotestavo:

– Netikėk nė vienu žodžiu. Juk jis vakar atvežė derintoją iš Olbanio. Visą dieną sugaišo.

– Tada gauni dar vieną bučkį. – Ir ji pakštelėjo jam į kitą žandą.

– Ir jūs! – Kad niekas neliktų nuskriaustas, ji pabučiavo derintoją.

Tą vakarą uždegdamas švyturį Tomas klausėsi Bacho; darnūs garsai kilo bokšto laiptais, sukosi apie žibinto kambarį, sunkėsi tarp lęšio prizmių. Kaip ir gyvsidabris, verčiantis lęšį suktis, Izabelė buvo gyva paslaptis. Mokanti gydyti ir nuodyti; galinti užsiversti visą švyturio stoties naštą, bet sugebanti suskilti į tūkstantį nesugaunamų dalelių, pažyrančių į visas puses, pabėgančių nuo pačios savęs. Jis išėjo į galeriją. „Prieš vėją“ žiburiams dingstant už horizonto tyliai sukalbėjo maldą už Izabelę ir jųdviejų bendrą gyvenimą. Tada atsivertė budėjimo žurnalą ir 1922 metų rugsėjo tryliktos dienos, trečiadienio, „Pastabų“ grafoje įrašė: „Didžiuoju laivu atplaukė Arčis Polokas, fortepijonų derintojas. Leidimas buvo gautas iš anksto.“

II DALIS

10 SKYRIUS

1926, balandžio 27

IZABELĖS LŪPOS BUVO PABALUSIOS, akys nuleistos. Retkarčiais ji švelniai pridėdavo delną prie pilvo, bet jo plokštumas primindavo, kad jis tuščias. Tačiau palaidinukės tebebuvo dėmėtos nuo pieno, pirmomis dienomis taip gausiai tekėjusio – vaišių neatvykusiam svečiui. Paskui ji ir vėl pravirkdavo, lyg visa tebebūtų šviežia.

Ji pastovėjo laikydama paklodes. Kasdieniai darbai niekada nesibaigė, kaip niekada nesustodavo švyturys. Paklojusi lovą ir pakišusi po pagalve naktinius marškinius, ji išėjo ant uolos, pasėdėti prie kapelių. Naująjį prižiūrėjo itin rūpestingai, nerimavo, ar prigis rozmarino daigas. Išrovė žoles, išaugusias aplink senesniuosius du kryželius, per tiek metų jau pasidengusius druskos kristalėliais. Jų rozmarinai augo atlaikydami visas vėtras.

Kai vėjas atnešė kūdikio verksmą, ji negalvodama pasižiūrėjo į naująjį kapą. Nespėjus įsiterpti logikai, buvo akimirka, kai protas pakuždėjo, jog viskas tėra klaida – šis kūdikėlis negimė negyvas, jis gyvena ir kvėpuoja.

Iliuzija ištirpo, bet verksmas nenutilo. Paskui Tomas nuo galerijos sušuko: „Prie kranto valtis!“, vadinasi, ne sapnas. Ir ji paknopstom nusivijo jį, einantį į prieplauką.

Vyriškis valtyje buvo miręs, bet Tomas paėmė kažkokį ryšulėlį.

– Kad tave griausmas! – keiktelėjo. – Po perkūnais, Iza, čia juk…

– Kūdikis! Viešpatie aukščiausias! Tomai, Tomai, duok jį man! Greičiau!

* * *

Troboje vos išvyniojus kūdikį Izabelei ėmė mausti pilvą – rankos pačios žinojo, kaip jį paimti ir nuraminti. Pildama ant mergytės šiltą vandenį nejučia stebėjosi, kokia gaivi odelė, lygi ir švelni, be jokios raukšlelės. Ji išbučiavo kiekvieną pirštelį, atsargiai nukramtydama nagučius, kad mažoji neįsidrėkstų. Suėmusi delnu kūdikio galvutę, šilkine nosinaite, laikyta ypatingai progai, nuvalė panosėje pridžiūvusias gleives, nušluostė ašarų pėdsakus apie akis. Ši valandėlė tartum susiliejo su kitu maudymu, kitu veideliu – sakytum anas veiksmas tebuvo pertrauktas.

Žvelgti į šitas akis buvo lyg žiūrėti Dievui į veidą. Nei kaukės, nei apsimetimo: kūdikis visiškai bejėgis. Mintis, kad ši nepaprasta būtybė, šis įstabus kraujo, kaulų ir odos kūrinys susirado kelią pas ją, žadino nuolankumą. Kad kūdikis atkeliavo kaip tik dabar, praėjus vos dviem savaitėms… Neįmanoma to laikyti paprastu atsitiktinumu. Traputė it krintanti snaigė, mergytė galėjo kaip niekur nieko ištirpti nebūtyje, jei srovės nebūtų jos atnešusios tiesiai čia, į Sudužusių Laivų krantą.

Kažkokiame matmenyje, kur dar nebuvo žodžių, kažkokia kita kalba, kuria susižino gyvi padarai, – atsipalaidavusiais raumenimis, laisvai kraipomu kakliuku, – kūdikis reiškė savo pasitikėjimą ja. Tik per plauką nepakliuvusi mirčiai į nagus, gyvybė susiliejo su gyvybe, kaip vanduo įteka į vandenį.

Izabelę užplūdo emocijų audra: baugi nuostaba matant, kaip smulkutės rankelės gniaužia jos pirštą; linksmumas žiūrint į mažutį dar nesusiformavusį užpakaliuką; pagarba kiekvienam įkvėpimui, traukiančiam orą ir verčiančiam jį krauju, dvasia. O po visu tuo maudė tamsi, alkana gėla.

– Matai, pupule, mane pravirkdei, – tarė Izabelė. – Ir kaip sugebėjai? Ak tu mažas stebuklėli!

Iškilmingai lyg šventą auką iškėlusi kūdikį iš vonelės paguldė ant minkšto balto rankšluosčio ir ėmė šluostyti – spusčiodama audeklu atsargiai lyg gertuku rašalą, kad neišsiteptų, sakytum stipriau patrynusi galėtų kūnelį visai ištrinti. Kūdikis kantriai gulėjo barstomas talku ir vystomas. Izabelė nedvejodama nuėjo į vaikų kambarį ir komodoje ėmė rinktis iš visokiausių naujų drabužėlių. Paėmė geltoną suknytę su ančiukais priekyje ir mergytę ja apvilko.

Niūniuodama lopšinę, nors ne visur pataikydama melodiją, ji atgniaužė kumštelį ir pažvelgė į delniuko linijas: nuo gimimo akimirkos jos jau tarsi nubraižytas žemėlapis, atvedęs ją į šį krantą.

– Tu mano gražuolyte… – kartojo Izabelė.

Bet nusikamavęs kūdikis jau kietai miegojo paviršutiniškai kvėpčiodamas ir retkarčiais sudrebėdamas. Laikydama mergytę viena ranka, ji paklojo į lovelę paklodėlę, išpurtė ėriuko vilnos antklodę, kurią buvo nunėrusi. Kažkaip neprisivertė vaiko paguldyti, dar ne. Giliausioje pasąmonėje cheminių junginių potvynis, dar taip neseniai rengęs jos kūną motinystei, slapčia rikiavo jausmus, valdė raumenis. Atgijo prislopę instinktai. Ji nusinešė kūdikį į virtuvę ir pasidėjusi ant kelių ėmė sklaidyti vardų knygą.

* * *

Švyturininkas materialiai atsakingas. Kiekvienas daiktelis švyturio stotyje yra inventorizuotas, laikomas sandėlyje, prižiūrimas, tikrinamas. Joks inventoriaus punktas nelieka vyresnybės nepastebėtas. Švyturių valdybos direktoriaus pavaduotojas gali reikšti pretenzijas dėl visko: nuo viryklės degiklių iki rašalo žurnalui pildyti, nuo šluotų sandėliuke iki batų grandyklės prie lauko durų. Kiekvienas mažmožis įtrauktas į oda apmuštą Inventoriaus sąrašą, taip pat avys ir ožkos. Niekas neišmetama, nieko neatsikratoma be oficialaus sutikimo iš Frimentlio arba, jei daiktas labai brangus, ir iš Melburno. Saugok, Viešpatie, tokį prižiūrėtoją, jei paaiškės, kad jo ūkyje stinga lempos stiklų dėžutės arba žibalo galono ir jis to trūkumo negali pateisinti. Nesvarbu, kad jie gyvena be galo atokiai, uždarai lyg po stikliniu gaubtu – švyturininkai prismeigiami it drugeliai, tiriami, apžiūrinėjami, jie niekur negali pabėgti. Juk švyturio nepatikėsi bet kokiam žmogui.

Budėjimo žurnalas – tai prižiūrėtojo gyvenimo metraštis. Minutės tikslumu nurodomas laikas, kada švyturys uždegamas ir kitą rytą užgesinamas. Aprašomi orai, praplaukiantys laivai. Tie, kurie signalizavo, ir tie, kurie atsargiai prašliaužė audringais vandenimis pernelyg užsiėmę grumtynėmis su bangomis, kad Morzės abėcėle arba – dar pasitaiko – Tarptautine signalų sistema pasiųstų žinią, iš kur ir į kokį pasaulio uostą plaukia. Retkarčiais švyturininkas ima ir pajuokauja: pradėdamas naujo mėnesio lapą papuošia jį kokiu užraitu ar ornamentu. Gali pasipuikuodamas pažymėti, kad švyturių inspektorius suteikė papildomas atostogas už ištarnautus metus, mat niekur nėra nurodyta, ko žurnale negalima rašyti. Tačiau tai ir viskas, daugiau jokios savivalės. Budėjimo žurnalas teisingas kaip Evangelija. Jano sala nėra Loido radijo ryšio stotis, į ją laivai nesikreipia orų prognozės, todėl Tomui užvertus žurnalą vargu ar kada nors į jį žvilgtelės kokia kita akis, veikiausiai ne. Bet rašydamas jis jaučia nepaprastą ramybę. Vėjo stiprumas tebematuojamas pagal burlaivių laikų sistemą: nuo „ramaus (0–2 mazgų, pakankamo laivams varyti)“ iki „uraganinio (12 mazgų, tokio neatlaiko jokios burės, net lenktyninių burlaivių)“. Jis gardžiuojasi jūriniais terminais. Kai prisimena aną chaosą, metus, kai buvo iškraipomi faktai, kai negalėjai žinoti, ne tik aprašyti, kas, po velnių, darosi, kad visur aplinkui sprogimai drasko, rausia žemę, kokia laimė tiesiog užrašinėti kasdienius įvykius…

Taigi tą dieną, kai priplaukė valtis, Tomui nėjo iš galvos budėjimo žurnalas. Jam jau buvo įaugę į kraują pažymėti kiekvieną bent kiek svarbesnį atsitikimą, be to, šito reikalavo ne tik jo darbo taisyklės, bet ir Australijos Federacijos įstatymai. Jo užrašytos žinios gali tapti mažyte dėlionės detale, kurią tik jis vienas teturi, todėl žūtbūt privalo tai padaryti. Apie nelaimę pranešanti signalinė raketa, dūmų sruogelė horizonte, išplautas į krantą koks metalinis daiktas, galintis būti iš sudužusio laivo, – viskas užrašoma jo tvirta, įgudusia ranka, šiek tiek pasvirusiomis lygiomis raidėmis.

Jis sėdėjo prie rašomojo stalo kontoroje po žibinto kambariu. Parkeris ištikimai laukė, kad jis atraportuotų apie dienos įvykius. Negyvas žmogus. Apie tai reikia pranešti, užklausti. Jis pritraukė rašalo, nors parkeris buvo beveik pilnas. Žvilgtelėjo į ankstesnius puslapius, paskui atsivertė patį pirmą įrašą, darytą aną apniukusį trečiadienį prieš šešerius metus, kai pirmą kartą atplaukė į salą. Nuo tada dienos kartojosi nelyginant potvyniai ir atoslūgiai, ir per jas visas – netgi tada, kai po skubaus remonto būdavo nusivaręs kaip šuo ar kiaurą naktį išbudėjęs per audrą, ar bergždžiai save graužęs, ką, po galais, čia veikiąs, net ir baisiosiomis Izabelės persileidimų dienomis – nepasitaikė nė vieno karto, kad būtų buvę taip sunku pridėti prie popieriaus plunksną. Tačiau ji maldavo luktelėti vieną dieną…

Mintimis jis grįžo į popietę prieš dvi savaites, kai parėjusį iš žūklės pasitiko Izabelės šauksmai.

– Tomai, Tomai, greičiau!

Įbėgęs rado ją susmukusią ant grindų virtuvėje.

– Tomai, kažkas negerai! – dejavo ji. – Eina! Kūdikis eina.

– Tikrai žinai?

– Aišku, nežinau! – subjuro ji. – Išvis nežinau, kas man darosi! Tiktai… O Viešpatie, Tomai, kaip sopa!

– Duokš padėsiu.

Jis atsiklaupė šalia jos.

– Ne, nejudink manęs, – dusdama, aimanuodama iš skausmo sušvokštė ji. – Nežmoniškas skausmas. Dieve, padaryk, kad praeitų! – klykė ji, o ant grindų, persisunkęs per drabužius, jau lašėjo kraujas.

Šį sykį viskas buvo kitaip, septynių mėnesių nėštumas, todėl anoji Tomo patirtis niekuo negalėjo praversti.

– Sakyk, Iza, ką turiu daryti? Ką nori, kad padaryčiau?

Ji grabaliojo treningines kelnes bandydama nusimauti.

Pakėlęs jos klubus, Tomas kelnes nutraukė. Ji sudejavo dar gailiau, ėmė blaškytis, riksmas aidėjo per visą salą.

Gimdymas buvo ne tik ankstyvas, bet ir greitas. Tomas bejėgiškai žiūrėjo, kaip iš Izabelės kūno lenda kūdikis, kuo tikriausias jo kūdikis. Kruvinas ir mažučiukas, sumažinta jų taip ilgai laukto vaikelio karikatūra, aptekusi kraujais, gleivėmis ir nepasirengusios jo atėjimui moters nešvarumais.

Ūgis gal kokia pėda, ne sunkesnis už cukraus pakelį. Jis nejudėjo, neišleido nė garso. Tomas laikė jį draskomas nuostabos ir pasibaisėjimo, neįsivaizduodamas, ką turėtų daryti ar jausti.

– Duok ją man! – suklykė Izabelė. – Duok mano kūdikį! Duok palaikyti!

– Čia berniukas, – tesugalvojo pasakyti Tomas, atkišdamas žmonai dar šiltą kūnelį. – Buvo berniukas.

Lauke vis taip pat piktai kaukė vėjas. Pro langus tebešvietė pavakario saulė, tyro aukso skraiste užklodama moterį kartu su jos taip ir neužgimusiu kūdikiu. Senasis laikrodis ant sienos nervingai ir punktualiai tiksėjo minutes. Gyvybė atėjo ir išėjo, o gamta nė sekundės nestabtelėjo. Laiko ir erdvės mašina toliau sukosi maldama žmones lyg malinį.

Izabelė įstengė šiek tiek atsišlieti į sieną. Ji kūkčiojo žvelgdama į smulkutį pavidalą, kurį andai bandė įsivaizduoti didesnį, stipresnį – jau šio pasaulio vaikelį.

– Mano kūdikis, mano kūdikis, mano mano mano… – kuždėjo tarsi užkeikimą, galintį jį prikelti.

Padarėlio veidukas atrodė rimtas kaip besimeldžiančio vienuolio: akys užmerktos, burna sučiaupta; jis jau buvo grįžęs į aną pasaulį, kurio, matyt, nelabai ir norėjo palikti.

Įkyrios laikrodžio rodyklės vis taip pat klaksėjo savo ratu. Praėjo pusvalandis, Izabelė tylėjo.

– Atnešiu apsikloti.

– Ne! – Ji griebė jam už rankos. – Nepalik mūsų.

Tomas atsisėdo šalia, apkabino jai pečius, ir ji pravirko įsikniaubusi jam į krūtinę. Ant grindų kraujo klanų kraštai jau pradėjo džiūti. Mirtis, kraujas, sužeistųjų guodimas, visa buvo pažįstama. Tik ne šitai – moteris, negyvas kūdikis be sprogimų ar purvo. Visa kita buvo, kaip ir turi būti: džiovyklėje tvarkinga gluosnių ornamentais papuoštų lėkščių eilė, ant orkaitės durelių džiūstanti šluostė. Rytą Izabelės iškeptas pyragas tebegulėjo apverstas ant grotelių, kad atvėstų, skarda tebebuvo užklota šlapiu audeklu.

– Ką darysime? – po valandėlės prabilo Tomas. – Su… su juo?

Izabelė pažvelgė į atšalusį padarėlį ant rankų.

– Užkurk šildytuvą.

Tomas pakėlė akis.

– Prašau.

Sumišęs, bet nenorėdamas jos erzinti, Tomas atsistojo ir nuėjo kurti vandens šildytuvo. Grįžusiam ji liepė:

– Kai sušils, pripilk skalbimo vonelę.

– Jeigu nori nusiprausti, Iza, aš tave nunešiu.

– Ne man. Turiu jį numazgoti. Tada skalbinių spintoje surask gerąsias paklodes, tas, kurias išsiuvinėjau. Atnešk vieną.

– Iza, brangioji, visa tai dar spėsime. Šiuo metu svarbiausia tu. Eisiu duoti signalo. Kad atsiųstų laivą.

– Ne! – užriko ji. – Ne! Aš nenoriu… nenoriu čia jokio svetimo žmogaus. Nenoriu, kad kas nors sužinotų. Kol kas.

– Bet, brangioji, netekai šitiek kraujo. Balta kaip šmėkla. Reikia iškviesti gydytoją, kad tave pargabentų į krantą.

– Vonelę, Tomai. Prašau!

Kai vanduo sušilo, Tomas pripylė aliuminio vonelę ir pastatė šalia Izabelės. Padavė flanelinį rankšluostuką. Pamirkiusi vandenyje ir uždėjusi ant vieno piršto, ji ėmė švelniai braukti per veiduką – šluostyti nuo permatomos odos su vandeniu sumišusį kraują. Kūdikio išraiška tebebuvo kaip maldininko, jis slapčiomis kažką kalbėjosi su Dievu. Ji išskalavo flanelę. Išgręžusi vėl šluostė nenuleisdama žvilgsnio nuo kūnelio: gal tikėjosi, kad akys virptelės ar sujudės mažutėliai pirščiukai.

– Iza, – tyliai tarė Tomas, paliesdamas jai plaukus, – dabar paklausyk manęs. Atnešiu arbatos, labai saldžios, turėsi ją išgerti dėl manęs, aišku? Ir dar aš tave apklosiu. Ir truputį čia apsikuopsiu. Gali niekur neiti, bet leisk man tavimi pasirūpinti. Jokių ginčų. Duosiu išgerti morfino nuo skausmo ir geležies tablečių, ir tu išgersi jas dėl manęs, – ramiai ir švelniai vardijo jis tarsi kokius faktus.

Užhipnotizuota ritualo, Izabelė tebešluostė kūdikio kūnelį. Bambagyslė tebebuvo nenukirpta. Ji vos kilstelėjo galvą, kai Tomas apsiautė jai pledu pečius. Atsinešęs kibirą ir šluostę pradėjo keturpėsčias valyti kraują ir visą bjaurastį.

Izabelė kūnelį įdėjo į vonelę ketindama nuprausti, bet žiūrėjo, kad nepanirtų veidas. Nupraususi nušluostė rankšluosčiu ir susuko į kitą, sausą, kartu su placenta.

– Tomai, patiesk ant stalo paklodę.

Pastūmęs tolyn skardą su pyragu, jis patiesė sulenktą išsiuvinėtąją paklodę. Izabelė padavė jam ryšulį.

– Paguldyk.

Ir jis kūnelį paguldė ant marškos

– Dabar reikia aptvarkyti tave, – tarė Tomas. – Dar yra karšto vandens. Eime, aš tave nuprausiu. Eikš, remkis į mane. Tik neskubėk. Lėtai, lėtai.

Iš virtuvės į vonios kambarį nusidriekė stambių raudonų lašų takas. Ten jau jis šluostė jai veidą flanele, skalavo kriauklėje ir vėl valė.

Po valandos Izabelė gulėjo lovoje švariais naktiniais, plaukai buvo supinti. Tomui glostant veidą, ji pagaliau pasidavė nuovargiui ir morfino tabletėms. Tada jis baigė tvarkyti virtuvę, pamerkė nešvarius skalbinius. Temstant sėdo prie stalo ir užsidegė lempą. Pasimeldė už mažąjį numirėlį. Tuštuma aplinkui, šitas kūnelis, amžinybė ir laikrodis, kaltinantis laiką, kam šis eina, – viskas buvo dar beprasmiškiau negu tai, kas andai vyko Egipte ar Prancūzijoje. Jis regėjo šitiek mirčių. Bet šioji išsiskyrė tykumu: sakytum, netrikdomas šūvių ir riksmų, jis pirmą kartą pamatė mirtį visu aiškumu. Vyrų, kuriuos jis nulydėjo iki gyvenimo ribos, gedės jų motinos, tačiau esant mūšio lauke mylimi žmonės toli ir net sunkiai įsivaizduojami. Regėti kūdikį, atplėštą nuo motinos gimimo akimirką, atplėštą nuo vienintelės Tomui brangios moters pasaulyje, buvo daug baisesnis skausmas. Jis vėl pažvelgė į šešėlius, kuriuos metė kūdikio kūnelis ir šalia jo – audeklu apklotas pyragas, tarsi suvyniotas į drobulę jo dvynys.

– Dar ne, Tomai. Pranešiu jiems, kai būsiu pasirengusi, – kitą dieną spyriojosi Izabelė, gulėdama lovoje.

– Bet tavo tėvams reikia žinoti. Jie tavęs laukia grįžtant kitu laivu. Ir tikisi savo pirmo anūko.

Izabelė graudžiai pažvelgė į jį.

– Taigi kad! Jie tikisi pirmo anūko, o aš jo netekau.

– Jie nerimaus dėl tavęs, Iza.

– Tai kam juos liūdinti? Prašau, Tomai. Tai mūsų reikalas. Mano reikalas. Mes neprivalome pasakotis visam pasauliui. Tegul jie dar pasvajoja. Aš jiems pasiųsiu laišką, kai birželį atplauks laivas.

– Tačiau iki tol dar kelios savaitės!

– Tomai, aš negaliu. – Ant marškinių nukrito ašara. – Tegul dar turi kelias laimingas savaites…

Ir jis, paklusęs jai, privertė budėjimo žurnalą tylėti.

Bet tai buvo kas kita – asmeninis reikalas. Atklydusi valtis tokios veikimo laisvės nesuteikia. Jis užrašė apie ryte matytą garlaivį „Mančesterio karalienė“, kuris plaukė į Keiptauną. Tada pažymėjo, kad orai ramūs, ir nurodęs temperatūrą padėjo parkerį. Rytoj. Visą valties atplaukimo istoriją jis aprašys rytoj, pasiuntęs signalą. Dar pasvarstė, palikti vietos šios dienos užrašuose ar geriausia pameluoti, kad valtis pasirodė vėliau negu iš tikrųjų. Jis paliko vietos. Rytą siųsdamas signalą pasiteisins negalėjęs pranešti anksčiau, nes buvę labai užsiėmę kūdikiu. Žurnalas pasakys tiesą, bet truputį vėliau. Vos viena diena. Ant sienos kabėjo įrėmintas „1911 metų Švyturių įstatymo išaiškinimas“; jo stikle išvydęs atvaizdą akimirką nepažino savo veido.

* * *

– Aš nelabai išmanau tokių dalykų, – pasakė Tomas Izabelei kūdikio atvykimo popietę.

– Ir neišmanysi, jeigu stovėsi kaip stulpas. Man tik reikia, kad ją palaikytum, kol patikrinsiu, ar pienas tinkamo šiltumo. Nagi, ji neįkąs, – šypsodamasi padrąsino jį. – Bent kol kas.

Vaikelis buvo didumo sulig jo dilbiu, bet Tomas jį paėmė tarsi kokį aštuonkojį.

– Pala pala, – tarė Izabelė, sudėdama jo rankas. – Gerai. Taip ir laikyk. O dabar… – Ji dar pataisė. – Porą minučių ji tavo.

Ir ji išėjo į virtuvę.

Jis pirmą kartą gyvenime liko vienas su kūdikiu ant rankų. Stovėjo išsitempęs ramiai, lyg bijodamas, kad nepereis rikiuotės patikrinimo. Vaikas ėmė muistytis, spardytis ir makaluoti rankutėmis. Nuo tokio manevro Tomas visai sutriko.

– Raminkis! Pasigailėk žmogaus, – maldavo jis, mėgindamas mergytę tvirčiau suimti.

– Nepamiršk prilaikyti galvutės, – iš virtuvės sušuko Izabelė.

Jis pakišo ranką kūdikiui po galva stebėdamasis, kokia ji mažutė jo delne. Vaikas vėl ėmė vizgėti, tada jis švelniai pasūpavo.

– Nagi, būk draugė. Būk gera dėdei Tomui.

Kai mergytė sumirksėjusi pažiūrėjo jam tiesiai į akis, Tomą pervėrė bemaž fizinis skausmas. Ji leido jam pažvelgt į pasaulį, kurio, jau aišku, jis niekada nepažins.

Grįžo Izabelė su buteliuku.

– Še.

Ji įgrūdo buteliuką jam į ranką ir prikišo kūdikiui prie burnytės, tada parodė, kaip paspusčioti lūpytes, kad imtų čiulpti. Tomas susikaupęs stebėjo procesą. Jau vien todėl, kad kūdikis iš jo nieko nereikalauja, jis pajuto pagarbą kažkam, ko net nepajėgė suvokti.

Tomui grįžus į švyturį, kol kūdikis miega, Izabelė virtuvėje pradėjo taisyt vakarienę. Išgirdusi verksmą nuskubėjo į vaikų kambarį, iškėlė mergytę iš lovelės. Ji vis tiek zirzė ir trynėsi Izabelei į krūtį, paskui ėmė čiulpti ploną palaidinukės perkelį.

– Oi, vaikeli, dar nori valgyt? Daktaro Grifitso vadovas moko tavęs nepermaitinti. Bet jeigu tik lašelį…

Pašildžiusi dar truputį pieno pasiūlė kūdikiui. Tačiau vaikas nusuko galvą nuo čiulptuko ir verkdamas kumšteliu maigė viliojantį šiltą spenelį, per audeklą liečiantį skruostuką.

– Nagi, imk buteliuką, mažule, – kalbino mergytę Izabelė, bet toji tik dar pikčiau mataravo rankom kojom ir vis gręžėsi į Izabelės krūtinę.

Izabelė prisiminė dar tokią šviežią kančią, kai ėmė rastis pieno, pritvinkusias krūtis sopėjo, nes nebuvo kam jų iščiulpti, – koks žiaurus atrodė šis gamtos mechanizmas. Dabar gi šis kūdikis ieškojo jos pieno, o gal tik ramumo, kai didysis badas jau nuvytas. Ji ilgai sėdėjo nieko nedarydama, mintys sukosi įtraukdamos į savo verpetą kūdikio verksmą, jos pačios ilgesį ir netekties skausmą.

– Ak, mažule, – sumurmėjo ji ir lėtai ėmė segtis palaidinukę.

Po kelių sekundžių vaikelis, godžiai apžiojęs spenelį, patenkintas žindo, nors ištraukė vos kelis lašus pieno.

Taip jos ir sėdėjo, kai į virtuvę įėjo Tomas.

– Kaip mūsų…

Jis nutilo apstulbintas vaizdo. Izabelė pažvelgė į jį naiviai ir kartu kaltai.

– Tik taip galėjau ją numaldyti.

– Bet… na…

Susirūpinęs Tomas net nepajėgė sudėti klausimo.

– Ji taip verkė. Buteliuko neėmė.

– Juk pirma ėmė. Pats mačiau…

– Taip, nes buvo išbadėjusi. Turbūt tiesiogine prasme.

Tomas spoksojo nieko nesuvokdamas.

– Tomai, tai pats paprasčiausias dalykas pasaulyje. Geriausia, ką galėjau padaryti. Nežiūrėk taip apstulbęs. – Ji ištiesė jam ranką. – Ateik, brangusis. Nusišypsok.

Ranką jis paėmė, bet išraiška nepasikeitė. O širdyje vis stiprėjo nerimas.

Tą vakarą Izabelės akys degė tokia šviesa, kokios Tomas nebuvo matęs jau kelerius metus.

– Tu tik pažiūrėk! – sušuko ji. – Tikras paveikslėlis. Lovytė kaip tik jai!

Ji parodė į pintinę lovutę, kurioje vaikelis ramiai miegojo, krūtinėlė vos pastebimai kilnojosi silpnučiu aidu atliepdama aplink salą vilnijančioms bangoms.

– Kaip riešutas kevale, – sumurmėjo Tomas.

– Manau, ji dar neturi ir trijų mėnesių.

– Iš kur žinai?

– Pasižiūrėjau. – Tomas kilstelėjo antakius. – Daktaro Grifitso knygoje. Paroviau morkų, ropių, ištroškinau su paskutine aviena. Tegul bus iškilminga vakarienė.

Tomas suglumęs susiraukė.

– Turime pasveikinti Lusę ir pasimelsti už jos vargšą tėvą.

– Jeigu jis buvo tėvas, – suabejojo Tomas. – O Lusė?

– Na, jai juk reikia vardo. Lusė reiškia „šviesi“, taigi idealiai tinka, ar ne?

– Iza Bela… – Jis nusišypsojo, bet paglostė plaukus švelniai susirūpinęs. – Neįsijausk, saulele. Nenoriu, kad paskui liūdėtum…

Vakare įžiebdamas švyturį, Tomas niekaip neįstengė nuvyti nerimo ir negalėjo suprasti, kas jį kelia: ar praeitis, atgijus sielvartui, ar nelaimės nuojauta. Lipant žemyn siaurais spiraliniais laiptais sulig kiekviena metaline aikštele krūtinę vis labiau slėgė negerumas ir jausmas, jog jis vėl slysta į tamsą, nuo kurios tarėsi pabėgęs.

Tą vakarą valgydami juodu klausėsi, kaip šnirpščioja vaikelis, retkarčiais sugurgia priversdamas Izabelę šyptelėti.

– Įdomu, kas jos laukia? – garsiai svarstė ji. – Liūdna pagalvojus, kad ji gali atsidurti našlaičių prieglaudoje. Kaip Saros Porter berniukas.

Vėliau jie mylėjosi – pirmą kartą nuo tos dienos, kai ji pagimdė negyvą vaikelį. Izabelė Tomui atrodė pasikeitusi: pasitikinti, rami. Po visko pabučiavusi jį tarė:

– Imkime ir pavasarį pasodinkime rožių. Kad žydėtų, ir kai mūsų čia nebus.

* * *

– Šį rytą pasiųsiu signalą, – pasakė Tomas išaušus, kai grįžo užgesinęs švyturį.

Perlamutrinė šviesa, prasiskverbusi į miegamąjį, glostė kūdikio veidą. Naktį mergytė pabudo, ir Izabelė atsinešusi paguldė ją per vidurį. Pridėjusi pirštą prie lūpų, ji galva parodė į miegantį vaiką, tada atsikėlė ir nusivedė Tomą į virtuvę.

– Sėskis, brangusis, užplikysiu arbatos, – sušnibždėjo ji ir kuo tyliau ėmė kilnoti puodelius, arbatinuką ir arbatinį. Užkaisdama vandenį tarė:

– Tomai, aš vis galvoju.

– Apie ką, Iza?

– Apie Lusę. Netikiu, kad ji atsitiktinai atsirado pas mus taip greitai po… – Nebuvo reikalo užbaigti sakinio. – Negalime imti ir pasiųsti jos į prieglaudą. – Atsisukusi į Tomą paėmė jam už rankų. – Brangusis, manau, ji turi gyventi su mumis.

– Na, ir nušnekėjai! Žavingas kūdikis, bet ne mūsų. Negalime jos pasilikti.

– Kodėl gi? Pagalvok. Tiesą sakant, kas žino, kad ji čia?

– Po kelių savaičių atplaukę Ralfas su Bluju tikrai sužinos. Pirmai pradžiai – tik jie.

– Taip, bet naktį man toptelėjo, jog jie nesupras, kad ji ne mūsų. Juk visi tebemano, kad aš laukiuosi. Jie tik nustebs, kad ji gimė pirma laiko.

Tomas žiūrėjo išsižiojęs.

– Bet, Iza, tu kartais nesusipykai su protu? Ar supranti, ką siūlai?

– Aš siūlau gerumą. Tik tiek. Ir meilę. Aš siūlau, brangusis, – kalbėjo ji, vis kiečiau spausdama jam rankas, – priimti mums pasiųstą dovaną. Kiek laiko mes troškome kūdikio, meldėme Dievą kūdikio?

Nusisukęs į langą, Tomas susiėmė už galvos ir ėmė juoktis, paskui iškėlė rankas į dangų.

– Dievaži, Izabele! Kai pranešiu apie vyriškį valtyje, kas nors vis tiek žinos, kas jis. Ir valdžia išsiaiškins, kad su juo buvo kūdikis. Gal ne iš karto, vėliau…

– Tada, manau, nepranešk apie jį.

– Nepranešti? – jau išsigandęs paklausė jis.

Ji paglostė jam plaukus.

– Nepranešk, brangusis. Mes nieko blogo nepadarėme, tik priglaudėme bejėgį kūdikį. O tą vargšelį galime padoriai palaidoti. Valtį… paleisk atgal į vandenyną.

– Iza, Iza! Gerai žinai, aš kaži ką dėl tavęs padaryčiau, bet… Kad ir kas šis žmogus ir ką būtų padaręs, nusipelnė žmoniško elgesio. Ir teisėto. O jeigu kūdikio motina gyva, jeigu šito žmogaus pati jaudinasi, laukia jų abiejų?

– Kokia moteris išleis iš akių savo kūdikį? Pripažink, Tomai, – ji tikriausiai nuskendo. – Vėl suspaudė jam ranką. – Žinau, kaip tau svarbios tos tavo taisyklės, ir žinau, kad formaliai tu joms nusižengi. Tačiau kam jos sugalvotos? Kad gelbėtų gyvybes! Taigi, brangusis, mes privalome šitai padaryti – išgelbėti šią gyvybę. Ji čia, jai mūsų reikia, o mes galime jai padėti. Prašau…

– Iza, negaliu. Ne mano vieno reikalas. Nejau nesupranti?

Jos veidas apsiniaukė.

– Kaip gali būti toks kietaširdis? Tau rūpi tik tavo taisyklės, laivai ir prakeiktas švyturys.

Tokius kaltinimus Tomas jau buvo girdėjęs, kai, paklaikusi iš sielvarto po persileidimų, Izabelė išliedavo pyktį ant vienintelio žmogaus saloje – žmogaus, kuris toliau dirbo savo darbą, kaip mokėdamas ją guodė, o savo skausmą laikė paslėpęs širdyje. Jis ir vėl pajuto, jog ji atsidūrusi arti pavojingos ribos, gal netgi arčiau nei kada nors iki tol.

11 SKYRIUS

SMALSUS KIRAS ŽIŪRĖJO į Tomą nuo dumblių sluoksniu apaugusio akmens. Priekabiai sekė jį dygiomis akytėmis, kol šis susupo į brezentą jau dvokiantį lavoną. Negalėjai pasakyti, koks šis žmogus galėjo būti gyvas. Veidas nei labai senas, nei labai jaunas. Smulkus, šviesiaplaukis. Ant kairio skruosto randelis. Tomas bandė galvoti, kas jo pasigenda, kas gali turėti priežastį jį mylėti arba jo nekęsti.

Senosios sudužusių laivų jūreivių kapinės buvo žemumoje netoli kranto. Pradėjus kasti šviežią duobę, raumenys darbavosi iš atminties atlikdami įprastus judesius, dalyvaudami rituale, kurio Tomas jau nesitikėjo prireiksiant.

Pirmą sykį atsistojęs į kasdienę laidotuvių rikiuotę, jis apsivėmė matydamas eiles suguldytų lavonų, laukiančių jo kastuvo. Po kiek laiko tai tapo tiesiog darbu. Tikėdavosi gauti kokį liesą ar nutrauktomis kojomis vyruką, nes tokį, velniai rautų, daug lengviau patempti. Taigi užkasi. Pažymi kapą. Atiduodi pagarbą ir žygiuoji šalin. Šitaip viskas vykdavo. Tikintis, kad gausi kuo mažesnės apimties lavoną. Tomas pašiurpo prisiminęs, jog tuo metu tai atrodė visiškai normalu.

Smigdamas į smėlį kastuvas cyptelėdavo. Supylęs dailų kauburį, Tomas ketino pasimelsti už vargšą žmogelį, bet nepajuto, kai pradėjo šnibždėti: „Atleisk, Viešpatie, už šitą ir visas kitas mano nuodėmes. Ir atleisk Izabelei. Juk žinai, kad ji sklidina gerumo. Ir žinai, kiek ji iškentėjo. Atleisk mums abiem. Pasigailėk.“ Persižegnojęs grįžo prie valties norėdamas nuvilkti ją į vandenį. Iš visų jėgų ją pastūmė, ir į akis tvykstelėjo spindulys, nuo kažko atsimušus saulei. Jis pažiūrėjo į valtį. Po pirmagalio skersiniu buvo įstrigęs kažkoks blizgantis daiktas. Ilgokai tampęs pagaliau ištraukė šaltą kietą pavidalą, kuris žvangėdamas atgijo; tai buvo sidabrinis barškutis, išraižytas angelais, ir pažymėtas praba.

Jis vartė ir vartė daikčiuką tarsi laukdamas, kad šis prakalbės, išduos paslapties raktą. Įsikišo jį į kišenę. Visokios istorijos galėtų paaiškinti šios keistos poros atsiradimą saloje, tačiau tik nuraminęs save Izos istorija, esą mergytė tapo našlaite, jis galėdavo naktį užmigti. Kokia nors kitokia mintis buvo nepakeliama, jis bijojo menkiausio įrodymo, kad gali būti atvirkščiai. Įsmeigė akis į horizonto liniją, kur vandenynas ir dangus susitiko it praviros lūpos. Geriau nieko nežinoti.

Įsitikinęs, kad valtį pagaus ir nuneš į pietus plaukianti srovė, parbrido į krantą. Džiaugėsi, kad sūri dumblių, aplipusių akmenis, smarvė išplovė iš šnervių mirties kvapą. Mažytis raudonas smėlinis krabas, nedrąsiai išlindęs iš po akmens, mikliai nuropojo prie negyvos pūsliažuvės, išpampusios ir dygliuotos, ir ėmė gnaibyti nuo pilvo kąsnelius. Tomas sudrebėjęs pasuko stačiu taku aukštyn.

* * *

– Kone kasdien saloje nėra kur pabėgti nuo vėjo. Gerai, jeigu esi kiras arba albatrosas. Žiūrėk, kaip jie lyg ilsėdamiesi plaukia oro srovėmis.

Sėdėdamas verandoje, Tomas rodė pirštu į didelį sidabrinį paukštį, skrendantį nuo kažkokios kitos salos, iš pirmo žvilgsnio ramiame danguje tarytum kybantį ant siūlo, nors oras buvo audringas.

Kūdikis nepaisė jo piršto, bet spoksojo jam į akis užhipnotizuotas krutančių lūpų ir gilaus aido krūtinėje. Mergytė išleido garsą – nelyginant plonai sužagsėjo. Nepaisydamas krūptelėjusios širdies, Tomas porino toliau:

– Bet šita įlankėlė, šitas mažytis užutėkis – vienintelė vieta, kur galima rasti ramybę ir tylą, nes ji atsisukusi į šiaurę, o šiaurės vėjai pas mus retai užpučia. Šitoje pusėje Indijos vandenynas, malonus, tykus ir šiltas. Kitoje pusėje – Didžioji Australijos įlanka, audringa ir baisiai pavojinga. Nuo jos geriau laikytis kuo toliau.

Kūdikis atsiliepdamas iškišo virš antklodėlės rankutę, Tomas leido jai sugniaužti savo smilių. Per savaitę nuo valties atplaukimo jis jau priprato prie mergytės burbuliavimo, jos tylaus miego lovelėje, tarsi pasklindančio po trobą it kepamo pyrago ar gėlių kvapas. Jam darydavosi neramu, kai ryte susigriebdavo besiklausąs, kada ji pabus, arba kai negalvodamas puldavo prie lovelės jai pravirkus.

– Pradedi ją pamilti, ar ne? – prabilo Izabelė, stebinti juos tarpdury. Tomas susiraukė, bet ji nusišypsojo. – Neįmanoma nepamilti.

– Ji taip juokingai raukosi…

– Būsi puikus tėtis.

Jis pasimuistė ant kėdės.

– Iza, vis tiek negerai nepranešti.

– Tik pažvelk į ją. Ar ji atrodo taip, lyg būtume padarę ką negero?

– Bet… tai ir svarbiausia. Nėra reikalo daryti bloga. Galime ir dabar pranešti apie ją ir kreiptis dėl įvaikinimo. Dar ne per vėlu, Iza. Dar galime viską atitaisyti.

– Įsivaikinti? – Izabelė sustingo. – Niekas neleis kūdikio į švyturį, į kažkokį užkampį, kur nėra nei gydytojo, nei mokyklos. Kad nėra bažnyčios, valdžiai turbūt dar baisiau. Jeigu ir nutars ją atiduot įvaikinti, norės, kad įtėviai būtų kokia nors pora, gyvenanti mieste. Be to, nežinia kiek laiko reiktų sugaišti formalumams. Valdininkai norėtų su mumis susitikti, o tu negautum atostogų šitam reikalui. Tik po pusantrų metų turėsime teisę nuvykti į krantą. – Ji uždėjo ranką jam ant peties. – Žinau, kad mes susidorosime. Žinau, kad būsi nuostabus tėtis. Bet jie šito nežino.

Švelniai žvelgdama į kūdikį pirštu palietė putlų skruostą.

– Meilė didesnė už taisyklių sąvadus, Tomai. Jei būtum pranešęs apie valtį, dabar ji jau būtų įkišta į kokią baisią prieglaudą. Mūsų maldos išklausytos. Ir kūdikio maldos išklausytos. Kas galėtų būti toks nedėkingas ir ją kažkur išsiųsti?

Paprasčiausias dalykas: kaip kad lengvai prigyja rožės skiepas, taip ir Izabelės motinystės stiebas – kiekviena paskata ir instinktas, kraujuojantys paviršiuje gimus negyvam vaisiui – lygiai ir dailiai suaugo su ūgliu – kūdikiu, kuriam reikia motinos. Sielvartas ir atstumas buvo lyg pjūvio vietos aprišalas, sutvirtinęs ryšį greitumu, koks įmanomas tik gamtos darbui.

Kai Tomas tą vakarą nulipo iš žibinto kambario, Izabelė sėdėjo supamajame krėsle, jo padarytame prieš ketverius metus, pirmąsyk šį rudenį pakūrusi židinį, ir žindė kūdikį. Ji jo nepastebėjo, ir jis kurį laiką į ją žiūrėjo. Atrodė, kad jos rankas valdo tik instinktas, – šitaip kiekvienu judesėliu ji susiliedavo su vaikeliu. Ir jis užgniaužė širdį graužiančią abejonę. Galbūt Izabelė teisi. Kas jis toks, kad atplėštų šitą moterį nuo kūdikio?

Jos rankose buvo maldaknygė, kurią po pirmo persileidimo Izabelė dažnai atsiversdavo. Dabar ji tylomis skaitė „Įvedybų maldas“, skirtas pagimdžiusioms moterims. „Paklausykit – vaikas, įsčių vaisius, yra Viešpaties dovanotas palikimas…“

Kitą rytą Izabelė su kūdikiu ant rankų stovėjo kontoroje šalia Tomo, o jis Morzės aparatu barškino pranešimą. Tekstą buvo gerai apgalvojęs. Pirštai drebėjo: kad ir kaip tada bijojo siųsti žinią apie negyvagimį, tačiau dabar buvo daug blogiau. „Gimdymas priešlaikinis taškas abiem netikėtas taškas Izabelė sėkmingai taisosi taškas medicinos pagalbos nereikia taškas gimė mergytė taškas Lusė…“ Jis atsisuko į Izabelę.

– Ar dar ką reikia pridurti?

– Svorį. Žmonės visada klausia, kiek kūdikis sveria. – Ji prisiminė Saros Porter vaiką. – Sakyk, septyni svarai viena uncija.

Tomas nustebęs pažvelgė į ją – kaip lengvai ji meluoja… Ir išstukseno skaičius.

Gautą atsakymą iššifravo ir užrašė budėjimo žurnale. „Sveikiname taškas nuostabi naujiena taškas pagal visas taisykles oficialiai įregistravome Jano salos gyventojų skaičiaus padidėjimą taškas Ralfas su Bluju siunčia linkėjimų taškas skubiai bus pranešta seneliams taškas.“ Jis atsiduso jausdamas, kaip spaudžia krūtinę, ir palaukęs perdavė atsaką Izabelei.

* * *

Per keletą savaičių Izabelė pražydo. Vaikščiodama po trobą dainuodavo. Visą dieną Tomą bučiuodavo ir glėbesčiuodavo. Jos šypsena švietė netramdomu džiaugsmu. O kūdikis? Kūdikis buvo ramus ir patiklus. Jis neklausė, kieno glėbyje guli, kieno rankos ją myluoja, kieno lūpos bučiuoja ir migdydamos meiliai šnekina: „Luse, mamytė čia, mamytė čia.“

Niekas nebūtų galėjęs paneigti, kad kūdikis tarpsta. Oda tiesiog švytėjo. Atsiliepdamos į kūdikio čiulpimą, Izabelės krūtys po poros savaičių vėl gamino pieną, taigi vyko daktaro Grifitso smulkiai aprašytas pakartotinės laktacijos procesas, o vaikelis apžiodavo spenelį nė akimirkos nedvejodamas, lyg be žodžių susitaręs su Izabele. Tačiau Tomas rytais, užgesinęs švyturį, žibinto kambaryje užsibūdavo ilgiau. Kur buvęs, kur nebuvęs atsiversdavo balandžio dvidešimt septintosios puslapį ir žiūrėdavo į paliktą tuščią vietą.

Taisyklėmis žmogų galima papjauti, Tomas tai suprato. Bet kartais tik jos ir įsiterpia tarp žmogaus ir barbariškumo, tarp žmogaus ir siaubūno. Taisyklės liepia kareivį verčiau imti į nelaisvę, o ne žudyti. Taisyklės sako, kad ir priešai, ir saviškiai turi teisę iš niekieno žemės išvežti žuvusiuosius ir sužeistuosius. Bet jis amžinai atsitrenkdavo į paprastutį klausimą: ar jis gali iš Izabelės atimti šitą kūdikį? Jeigu kūdikis likęs vienui vienas pasaulyje? Ar tikrai būtų teisinga atplėšti jį nuo moters, kuri jį dievina, ir atiduoti Likimo loterijai?

Naktimis Tomas pradėjo sapnuoti, kad skęsta, beviltiškai daužosi ieškodamas dugno, bet po kojų tuštuma, nieko neįsitversi, tik pro šalį plaukia undinė, jis stveria už uodegos, tačiau ji nusitempia jį į juodą vandenį, vis gilyn ir gilyn, kol pagaliau jis pabusdavo žiopčiodamas ir išpiltas prakaito. Izabelė palaimingai miegodavo šalia.

12 SKYRIUS

– SVEIKAS, RALFAI! Smagu tave matyti. Kur Blujis?

– Čia! – šūktelėjo denio jūreivis iš laivagalio, užlindęs už kažkokių dėžių su vaisiais. – Kaip sekasi, Tomai? Džiaugiesi mūsų sulaukęs?

– Visada, drauguži, juk atgabenot alaus, ar ne? – nusijuokė jis, tvirtindamas lyną. Senutėlis variklis tempė laivą springdamas ir pupsėdamas, smardindamas orą tirštais dyzelino garais. Buvo birželio vidurys. Prieš septynias savaites atsiradus kūdikiui, krovininis laivas apsilankė pirmą kartą.

– Lynų keltuvas sutvarkytas. Kėlimo gervė irgi paruošta.

– Kokia bitė tau įgėlė, Tomai? – sušuko Ralfas. – Mes nė kiek nenorime skubintis. Šitokia diena. Galime ir užgaišti. Juk turime pamatyti naują gyventoją! Hilda apkrovė mane kaip nešulinį arklį visokiais daiktais mažajai, o ką jau kalbėt apie išdidžius senelius.

Nulipęs tilteliu, Ralfas stvėrė Tomą į savo lokišką glėbį.

– Sveikinu, sūnau. Velniškai puiku. Ypač po… po visko, kas buvo prieš tai.

Blujis irgi priėjo pasveikinti.

– Aha, gera naujiena. Mama siunčia linkėjimų.

Tomo akys nuklydo į vandenyną.

– Dėkui. Labai dėkui. Sujaudintas.

Kopdami aukštyn taku, ant virvės džiūstančių vystyklų fone jie išvydo Izabelės siluetą. Vystyklai plevėsavo vėjuje lyg signalinės vėliavėlės. Vėjas ištaršė ir Izabelės plaukus.

Ralfas artinosi išskėtęs rankas.

– Na, iškart matyti! Niekada moteris taip nesužydi, kaip susilaukusi vaikiuko. Skruostuose rožės, plaukai tviska, visai kaip mano Hilda, kai vėl apsimažiuodavo.

Užraudusi nuo komplimento, Izabelė paskubomis pakštelėjo seniui į žandą. Pabučiavo ir Blujį, jis nuleidęs galvą sumurmėjo:

– Sveikinu, ponia Šerbern.

– Prašom į vidų. Arbata gatava, turiu pyrago, – pakvietė ji.

Susėdus prie seno lentinio stalo, Izabelės žvilgsnis tolydžio krypo į pintinėje miegantį vaikelį.

– Visos Partagezo moteriškės apie tave kalbėjo, – kad ėmei ir pagimdei be niekieno pagalbos. Fermerių žmonos, aišku, nė nemirktelėjo, Merė Linford gyrėsi visus tris pati viena pagimdžiusi. Bet miestelėnėms padarei įspūdį. Tikiuosi, iš Tomo buvo naudos?

Pora susižvelgė. Tomas ketino kažką sakyti, bet Izabelė kietai suspaudė jam ranką.

– Jis buvo nuostabus. Negalėjau net svajoti apie geresnį vyrą.

Jos akyse sublizgo ašaros.

– Kiek matau, tikra lėlytė, – pareiškė Blujis, nors iš pasipūtusios antklodės kyšojo tik smulkus veidelis su kepuryte.

– Man rodos, Tomo nosis, ką? – įsiterpė Ralfas.

– Na-a… – numykė Tomas. – Abejoju, ar mano nosis papuoštų mergytės veidą.

– Suprantu! – nusijuokė Ralfas. – Gerai, pone Šerbernai, mano bičiuli, reikia, kad pasirašytum popierius. Gal jau imamės jų?

Tomas su palengvėjimu pakilo nuo stalo.

– Žinoma. Einam į kontorą, kapitone Edikotai, – tarė jis, ir jie išėjo palikę Blujį burkuoti ties pintine.

Jūreivis įkišo ranką į pintinę ir pabarškino barškučiu jau plačiai atvėrusiai akis mergytei. Ji atidžiai žiūrėjo į žaislą, jis vėl pabarškino.

– Būsi laimės kūdikis, nes dovanų gavai sidabrinį barškutį! Prabangų kaip karalaitės, tokio puošnaus niekur nesu matęs. Angeliukai ant rankenėlės ir visa kita. Angelai angelui… O kokia minkšta antklodė…

– Šitie daiktai likę nuo… – Izabelė užsikirtusi tyliau užbaigė: – Nuo seniau.

Blujis užraudo.

– Atsiprašau, kad taip nevėkšliškai įsikišau kur nedera. Verčiau eisiu krauti atvežtų daiktų. Dėkui už pyragą.

Ir jis movė pro virtuvės duris.

* * *

Jano Uola,

1926 metų birželis

Brangieji mamyte ir tėveli,

Ką gi, Dievas atsiuntė mums angelą, kad nebūtume vieni. Lusė pavergė mūsų širdis! Mergytė tikra gražuolė, tobulas kūdikis. Gerai miega, gerai valgo. Su ja jokio vargo.

Norėčiau, kad galėtumėte ją pamatyti ir palaikyti ant rankų. Ji kasdien keičiasi, žinau, kai ją išvysite, jau nebus mažas lėliukas. Grįšime į krantą jai pradėjus vaikščioti. O kol kas yra tokia, kaip nusakiau. Padažiau jos paduką į ryškiai raudonus dažus! (Gyvenant švyturio stotyje reikia išradingumo…) Taigi pridedu šedevrą.

Tomas – nuostabus tėtis. Kai jau turime Lusę, sala atrodo visai kitokia. Kol kas mergytę prižiūrėti labai lengva – paguldau į pintinę ir nešuosi, kur reikia, kiaušinių rinkti ar ožkų melžti. Gal bus kiek sunkiau, kai pradės šliaužioti, bet nenoriu užbėgti į priekį.

Tiek daug norisi apie ją papasakoti: kokie tamsūs plaukučiai, kaip gardžiai kvepia išmaudyta. Akys irgi tamsios. Bet aš nemoku papasakoti, ji per daug nuostabi. Pažįstu ją vos kelios savaitės, o jau neįsivaizduoju gyvenimo be jos.

Na, močiute ir seneli (!), reikia baigti, kad laivas galėtų paimti laišką, antraip gausite tik dar po trijų mėnesių!

Jus karštai mylinti

Izabelė

P. S. Šįryt perskaičiau laivu atgabentą jūsų laišką. Ačiū už tokį gražų pleduką su triušiais. O lėlė tiesiog nuostabi. Kaip ir knygelės. Aš visą laiką jai sakau vaikiškus eilėraštukus, todėl ir knygelės jai patiks.

P. P. S. Tomas dėkoja už megztinį. Žiema jau pradeda kandžiotis!

* * *

Jaunas mėnuo tebuvo siauras pjautuvas, išsiuvinėtas tamsėjančiame danguje. Tomas ir Izabelė sėdėjo verandoje. Lusė miegojo Tomui ant rankų.

– Neįmanoma kvėpuoti atskirai nuo jos, tiesa? – tarė jis, žvelgdamas į kūdikį.

– Kaip suprast?

– Tarytum kokie apžavai. Kai ji šitaip miega, iškart imu alsuoti jos ritmu. Atrodo, stengiuosi baigti visus darbus prieš sutemstant. – Ir tarsi sau pridūrė: – Mane tai gąsdina.

Izabelė nusišypsojo.

– Tai tik meilė, Tomai. Meilės nereikia bijotis.

Tomui pašiurpo visas kūnas. Lygiai kaip nepajėgė įsivaizduoti, kad galėjo gyventi šiame pasaulyje nepažindamas Izabelės, taip ir Lusė jau prasiskynė takelį į jo širdį. Jis troško, kad ji ten ir pasiliktų.

* * *

Kiekvienas, kam teko dirbti švyturininku saloje, gali papasakoti apie vienumą ir jos kerus. Nelyginant kibirkštys, išlėkusios iš židinio, vardu Australija, švyturiai pažiro palei jos krantus ir žiburiuoja čia įsižiebdami, čia užgesdami. Kai kuriuos per visą laiką regi gal tik viena kita gyva dvasia. Bet jų atsiskyrimas gelbsti visą žemyną nuo izoliavimo – garantuoja laivybos kelių saugumą, todėl garlaiviai iš už tūkstančių mylių gabena mašinas, knygas ir audinius mainais už vilnas ir kviečius, akmens anglis ir auksą. Žmogaus išmoningumo vaisiai keičiami į žemės vaisius.

Vienuma nuaudžia paslaptingą kokoną, ir protas susitelkia į vieną vietą, vieną laiką, vieną ritmą – šviesos pokyčius auštant ir temstant. Saloje neišgirsi svetimų balsų, neišvysi svetimų pėdų. Salos švyturio stotyje gali gyventi prasimanęs kokią nori biografiją, ir niekas jos neužginčys: nei kirai, nei lęšio prizmės, nei vėjas.

Taigi Izabelė vis labiau tolsta į dieviško dosnumo pasaulį, kuriame išklausomos visos maldos, kur kūdikiai atkeliauja Dievo valia arba atnešami vandenyno srovių. „Tomai, kaip mums ir nusišypsojo tokia laimė“, – mąsto ji. Baimingai stebėdamasi žiūri, kaip auga ir tarpsta Dievo palaimintoji dukrelė. Ji sąla nuo atradimų, kurių šiai mažai būtybei atneša kiekviena diena: mergytė pradeda apsiversti, paskui šliaužti, ima tarti pirmus nerišlius garsus. Pamažu audros išseka paskui žiemą į kitą Žemės pakraštį, ateina vasara, nešina šviesesne dangaus mėlyne ir skaistesniu saulės auksu.

– Eikš pas mane, – juokiasi Izabelė ir pasisodina Lusę ant klubo.

Trise jie lipa taku žemyn, į spindintį paplūdimį iškylauti. Tomas pakelia čia vienokio žolyno lapelį, čia kitokio, ir Lusė uosto, čiaumoja galiukus, raukosi nuo keistų potyrių. Jis skina jai rausvųjų pimelų puokšteles, rodo, kaip spindi žuvų žvynai – karangės arba mėlynosios menkės, kurią sugavo nuo akmenų toje salos pusėje, kur vandenyno dugnas staiga smenga į juodą tamsą. Pašiūrėje ką nors meistraudamas, tykiais vakarais Tomas girdi ramų Izabelės balsą, kai ji skaito Lusei eilėraštukus apie Bumbuliuką ir Pupuliuką, papurusius eukaliptų žiedus.

Nesvarbu, kiek visa tai gera ar bloga, bet Lusė gyvena čia, ir geresnės motinos už Izabelę reikia paieškoti. Kas vakarą melsdamasi ji dėkoja Dievui už savo šeimą, už palaimingą gyvenimą ir prašo suteikti jėgų būti vertai dovanų, kuriomis jis ją apipylė.

Dienos brėško ir traukėsi tarsi bangos nuo kranto, palikdamos vos įžiūrimą laiko pėdsaką pasaulėlyje, kuriame tik dirbama, miegama, valgoma ir stebimas horizontas. Padėdama giliau kai kuriuos pirmuosius kūdikio daiktelius, Izabelė net apsiašarojo. „Regis, tik vakar buvo visai mažytė, o dabar žiūrėk“, – pasakė ji Tomui, atsargiai sukdama į vyniojamąjį popierių čiulptuką, barškutį, pirmas suknytes, mažutėlius bačiukus. Kaip ir bet kuri motina bet kurioje pasaulio vietoje.

* * *

Nepasirodžius kraujui, Izabelė susijaudino. Kai jau neteko bet kokios vilties susilaukti savo kūdikio, galbūt jos lūkesčiams dar lemta išsipildyti? Ji tik truputį palauks nesiliaudama melstis, paskui pasakys Tomui. Pajuto, kad mintys vis dažniau krypsta į svajones apie broliuką ar sesutę Lusei. Širdis pritvinko laimės. Staiga kraujavimas grįžo, audringas ir skausmingesnis, be jokios tvarkos. Kartais skaudėdavo galvą, naktimis ėmė pilti prakaitas. Ir vėl pasitaikydavo mėnesių be nieko.

– Kai parplauksime atostogų, nueisiu pas daktarą Samptoną. Nėra reikalo nerimauti, – sakė ji Tomui. Ir toliau gyveno nesiskųsdama. – Brangusis, esu stipri kaip jautis. Nėr ko baimintis.

Ji mylėjo – vyrą ir kūdikį, ir jai to pakako.

* * *

Slinko mėnesiai, paženklinti savitais švyturio ritualais: reikėdavo jį įžiebti, iškelti vėliavą, perkošti gyvsidabrį, kad neliktų pakliuvusio žibalo; pildyti nustatytus blankus ir atsakinėti į piktus techniko laiškus, aiškinančius, jog lempos stiklai genda tik dėl švyturininko aplaidumo, o ne dėl gamybos broko. Budėjimo žurnale 1927 metai prasidėjo per vidurį puslapio: Švyturių tarnyba neleido švaistyti popieriaus, žurnalai buvo brangūs. Tomas galvojo apie vyresnybės abejingumą artėjantiems Naujiesiems metams – regis, Švyturių tarnyba visiškai nepavaldi tokiam proziškam dalykui kaip laiko tėkmė. Ir tikrai – Naujųjų metų dieną vaizdas nuo švyturio galerijos buvo lygiai toks pat kaip ir jų išvakarėse.

Retkarčiais jis nejučia atskleisdavo 1926 metų balandžio 27-osios puslapį, pagaliau žurnalas pats pradėjo atsiversti ties ta data.

Izabelė plušo nepraskėsdama rankų. Daržas vešėjo, troba švietė švarumu. Ji skalbė ir taisė Tomo drabužius, gamino jo mėgstamus valgius. Lusė augo. Aušo rytai, temo vakarai. Laikas ėjo.

13 SKYRIUS

– ŠTAI NETRUKUS IR METAI, – tarė Izabelė. – Balandžio dvidešimt septintoji – jos gimtadienis, už kelių dienų.

Tomas dirbtuvėje valė rūdis nuo sulinkusio durų vyrio. Padėjęs švitrą pasakė:

– Įdomu, kada jos tikrasis gimtadienis.

– Man tinka ir diena, kai ji atplaukė.

Izabelė pabučiavo mergytę; apžergusi moters klubą, ji graužė plutą. Staiga Lusė ištiesė rankutes Tomui.

– Nepyk, mažule, mano rankos nešvarios. Būk pas mamą.

– Negaliu patikėti, kaip ji išaugo. Sveria gal toną, – nusijuokė Izabelė, kilstelėdama nuslydusią Lusę. – Iškepsiu šventinį pyragą. – Vaikas įsikniaubė Izabelei į krūtinę apterlydamas ją šlapiais trupiniais. – Dantukas neduoda ramybės? Žandukai tokie raudoni. Gal pabarstysime miltelių, kad greičiau prasikaltų? – Atsisukusi į Tomą tarė: – Kol kas, brangusis, eisiu į trobą. Sriuba tebeverda.

Ir ji išėjo.

Metalinė šviesa, pervėrusi lango stiklą, nutvieskė Tomo varstotą. Jam reikėjo ištiesinti metalinį vyrį. Kiekvienas plaktuko kaukštelėjimas atsimušė į sienas. Jautė be reikalo taip smarkiai kaląs, bet negalėjo susilaikyti. Negalėjo atsikratyti jausmo, kurį išjudino kalbos apie gimtadienius ir metines. Vėl ėmė tvatyti plaktuku nė kiek nesilpnindamas smūgio, ir pagaliau metalas trūko. Jis paėmė perskilusias puseles ir be nuovokos įsispoksojo į jas.

* * *

Tomas sėdėjo kėdėje ir žiūrėjo į jas. Nuo mergytės gimtadienio šventės buvo prabėgusios pora savaičių.

– Nesvarbu, ką skaityti, – tarė Izabelė. – Tiesiog jai naudinga girdėti kuo daugiau visokių žodžių.

Pasodinusi Lusę jam ant kelių, ji nuėjo baigt minkyti duonos.

– Tetete… – vapėjo vaikas.

– Bubububu, – atsiliepė Tomas. – Taigi nori pasakos? – Rankytė siekė stalo, bet, užuot parodžiusi į priešais padėtą storą pasakų knygą, sugriebė smėlinės spalvos brošiūrėlę ir pastūmė jam. Tomas nusijuokė. – Vargu ar tau ji labai patiks, triušiuk. Pirmiausia nėra paveikslėlių. – Jis prisitraukė pasakas, bet Lusė bruko jam į veidą brošiūrą savaip reikalaudama:

– Tetetete…

– Na, mažule, jeigu jau taip nori! – vėl nusijuokė jis. Vaikas atvertė knygelę ir ėmė baksnoti į žodžius, kaip matė darant Tomą ir Izabelę. – Na, gerai. Instrukcijos švyturių prižiūrėtojams. „Dvidešimt devinta. Švyturių prižiūrėtojai privalo stengtis, kad jokie interesai, asmeniniai ar kitokie, netrukdytų atlikti pareigų, kurios nepaprastai svarbios navigacijos saugumui; primenama, kad tarnybinis pažeminimas ar paaukštinimas priklauso nuo to, kaip tiksliai laikomasi įsakymų ir čia išdėstytų taisyklių, taip pat nuo prižiūrėtojo darbštumo, blaivumo, jo paties ir šeimos narių švaros ir tvarkingumo, nuo to, kaip prižiūrimas švyturio bokštas ir jo aplinka. Trisdešimta. Už profesinį aplaidumą, vaidingumą, girtavimą ar amoralų elgesį… – Stabtelėjęs jis ištraukė iš šnervių Lusės pirštukus. – … prižiūrėtojas baudžiamas arba atleidžiamas iš darbo. Taip pat ir bet kuris prižiūrėtojo šeimos narys, padaręs minėtą nusižengimą, gali būti pašalintas iš švyturio stoties.“ – Jis nutilo. Nugara perbėgo šiurpas, širdis ėmė tankiau plakti. Į tikrovę grąžino maža rankytė, kutenanti jam smakrą. Jis išsiblaškęs prispaudė ją prie lūpų. Lusė išsišiepusi skambiai jį pabučiavo.

– Gana, verčiau paskaitykime „Miegančiąją gražuolę“, – pasakė jis ir paėmė pasakų knygą. Bet skaitydamas negalėjo susikaupti.

* * *

– Prašom, ponios, arbata ir skrebučiai į lovą!

Tomas padėjo padėklą šalia Izabelės.

– Atsargiau, Luse, – sudraudė Izabelė.

Tą sekmadienį, Tomui išėjus užgesinti švyturio, ji atsinešė mergytę į lovą, ir dabar ta jau siekė mažyčio puodeliuko, kurį Tomas ir jai pripylė, – beveik gryno pieno, tik truputį padažyto lašeliu arbatos.

Atsisėdęs greta Izabelės, Tomas pasisodino Lusę ant kelio.

– Na, geriam, Lulu, – paragino jis mergytę padėdamas jai laikyti puodelį abiem rankytėm. Įsigilinęs į šį darbą ne iškart pajuto, kad Izabelė tyli. Grįžtelėjęs jos akyse išvydo ašaras.

– Iza, Iza, kas atsitiko, brangioji?

– Nieko, Tomai. Visiškai nieko. – Jis nubraukė jai nuo skruosto ašarą. – Kartais jaučiuosi tokia laiminga, Tomai, jog darosi baisu.

Jis paglostė jai plaukus. Lusė ėmė pūsti į savo pieną burbulus.

– Klausyk, panele Mafit, jeigu geri, gerk, o gal jau gana?

Mergytė toliau burbuliavo į puodelį labai patenkinta garsais.

– Gerai, manau, šiam kartui pakaks.

Jis paėmė iš jos puodelį, tada ji, tebeleisdama seilių burbulus, nusiropštė nuo jo kelių ant Izabelės.

– Žavumėlis! – nusijuokė pro ašaras Izabelė. – Eikš čia, beždžioniuke!

Ir ji papūtė vaikui į pilvuką. Lusė krizendama raitėsi, prašė: „Dal, dal!“ Izabelė paklausė.

– Judvi abi vienodos, – pasakė Tomas.

– Kartais jaučiuosi kaip girta, taip ją myliu. Ir tave. Tada atrodo, kad, paliepta žengti tiesia linija, niekaip to nepadaryčiau.

– Jano saloje niekur nenueisi tiesia linija, taigi nors dėl to ramu.

– Nesišaipyk, Tomai. Kol nebuvo Lusės, tarsi nemačiau spalvų, o dabar pasaulis visiškai kitoks. Šviesesnis ir toliau matyti. Esu lygiai toje pačioje vietoje, paukščiai tie patys, tas pats vanduo, saulė teka ir leidžiasi kaip visada, bet aš, Tomai, pirma nežinojau, dėl ko visa tai. – Ji apkabino vaiką. – Dėl Lusės… Ir tu pasikeitei.

– Kaip?

– Manau, tavyje yra kažko, ko iki jai pasirodant nė nežinojai turįs. Kažkokias širdies kerteles gyvenimas buvo užtrenkęs. – Ji apvedė pirštu jo lūpas. – Žinau, tu nemėgsti kalbėti apie karą ir visa kita, bet… karas tave tarytum sustingdė.

– Kojas. Klampodamas per šaltą purvą dažnai nejausdavau kojų, – bandė juokauti Tomas.

– Liaukis, Tomai. Noriu tau kai ką pasakyti. Po galais, aš kalbu rimtai, o tu pamėtėji man kažkokį kvailą juokelį, lyg būčiau vaikas, kuris nieko nesupranta arba kuriam negalima patikėti tiesos.

Dabar Tomas prabilo rimtai:

– Tu ir nesupranti, Izabele. Joks civilizuotas žmogus ir neprivalo suprasti. O mėginti tai nupasakoti – tas pats, kaip kitą užkrėsti liga. – Jis nusisuko į langą. – Tai, ką dariau, dariau tam, kad judvi su Luse galėtumėte pamiršti, jog iš viso buvo toks karas. Ir kad jis niekada nepasikartotų. „Karas, užbaigęs visus karus“, – prisimeni? Jam ne vieta čia, šioje saloje. Šioje lovoje.

Tomo veidas tapo griežtesnis, jame ji įžvelgė iki tol neregėtą ryžtą, kuris, jos manymu, padėjo jam viską ištverti.

– Tiek kad… – prabilo Izabelė. – Na, nė vienas nežinome, kiek gyvensime, metus ar šimtą metų. Todėl norėjau, kad žinotum, kokia esu tau dėkinga, Tomai. Už viską. Labiausiai už Lusę.

Po pastarųjų žodžių Tomo šypsena sustingo, ir Izabelė skubiai tarė:

– Taip, brangusis. Tu supratai, kaip man jos reikia, o aš žinau, Tomai, kiek tau šitai kainavo. Nė vienas vyras nebūtų to daręs dėl žmonos.

Sugrąžintas iš kažkokio svajonių pasaulio, Tomas pajuto, kaip prakaituoja delnai. Širdis daužėsi netverdama troškimu bėgti – kur nors, nesvarbu kur, kad tik toliau nuo savojo pasirinkimo, kuris staiga ėmė smaugti lyg geležinė antkaklė.

– Laikas imtis kokio darbo. Paliksiu judvi, krimskite sau skrebučius, – tarė jis ir išėjo stengdamasis neskubėti.

14 SKYRIUS

KAI PRIEŠ PAT 1927 metų Kalėdas baigėsi Tomo antras trejų metų tarnybos laikotarpis, šeima pirmą kartą iš Jano Uolos iškeliavo į Partagezą, švyturį palikusi laikinam prižiūrėtojui. Porai tai buvo antros atostogos krante, Lusei – pirma kelionė į žemyną. Rengdamasi laivo atvykimui, Izabelė vis pasvajodavo, kaip rasti dingstį pasilikti su mergyte saugiame Jano salos prieglobstyje.

– Viskas gerai, Iza? – paklausė Tomas, pamatęs, kaip ji, pasidėjusi ant lovos atvirą lagaminą, nieko nereginčiom akim žvelgia pro langą.

– O taip, tik žiūriu, ar viską sudėjau, – skubiai atsakė ji.

Jau eidamas iš kambario, jis staiga sugrįžo ir uždėjo delną jai ant peties.

– Nerviniesi?

Pagriebusi puskojinių porą, ji sukišo vieną į kitą.

– Visiškai ne. Nė trupučio.

Nesmagumas, kurį Izabelė stengėsi nuslėpti nuo Tomo, išgaravo matant Lusę ant Violetos rankų, kai tėvai atėjo į prieplauką jų pasitikti. Motina verkė ir juokėsi.

– Pagaliau! – Iš nuostabos kraipydama galvą, ji apžiūrinėjo vaikelį, lietė veiduką, plaukus, rankytes. – Mano anūkėlė… Tik pamanyk, reikėjo dvejus metus laukti, kol tave išvysiu! Ir argi ji ne iš akies traukta mano tetulė Klem?

Izabelė kelis mėnesius rengė Lusę susitikimui su žmonėmis.

– Luse, Partageze daug daug žmonių. Ir tu visiems patinki. Iš pradžių gali būti nedrąsu, bet nereikia bijoti.

Prieš miegą ji pasakodavo mergytei apie miestą ir jo gyventojus.

Lusė be galo smalsiai stebėjo ją supančius žmones, niekad nesibaigiančius jų srautus. Priimdama šiltus miestelėnų sveikinimus dėl gražutės dukrelės, Izabelė jautė sąžinės graužimą. Net senoji ponia Mjuit pakuteno mergytei pasmakrę, kai ją pamatė pirkdama plaukų tinklelį galanterijos krautuvėje.

– Ak, tie vaikeliai – tikra Dievo palaima, – ilgesingai tarė ji. Izabelė pamanė, kad jai turbūt pasivaideno.

Vos jiems atplaukus, Violeta visą šeimą nusivarė į fotografo Gačerio ateljė. Paparčiais ir graikiškomis kolonomis išpieštos drobės fone Lusė buvo nutraukta su Tomu ir Izabele; su Bilu ir Violeta, paskui ir viena, pasodinta į puošnų pintinį krėslą. Užsakyta tiek nuotraukų, kad užtektų parsivežt į Jano salą, pasiųsti toli išsibarsčiusiems giminaičiams, įrėminti ir pastatyti ant židinio atbrailos ir pianino.

– Trys Greismarkų moterų kartos, – pasidžiaugė Violeta, pamačiusi save šalia Izabelės, sėdinčią su Luse ant kelių.

Lusės seneliai ją dievino. Dievas nedaro klaidų, pamanė Izabelė. Jis pasiuntė mergytę ten kur reikia.

* * *

– Oi, Bilai, – tarė Violeta vyrui tą vakarą, kai atvyko dukters šeima. – Ačiū Dievui. Ačiū Dievui…

Violeta buvo mačiusi dukterį prieš trejus metus, tebesielvartaujančią dėl persileidimo, per pirmąsias jų atostogas krante. Tada Izabelė sėdėjo pasidėjusi galvą motinai ant kelių ir verkė.

– Toks jau gamtos būdas, – kalbėjo Violeta. – Atsigauk ir vėl mėgink. Susilauksite vaikų, jeigu Dievas panorės, tik turėk kantrybės. Ir melskis, svarbiausia malda.

Tačiau Izabelei ji nesakė visos tiesos. Nesakė dažnai matydavusi, kaip vaiką, iki galo išnešiotą per kankinančius vasaros karščius ar žiemos speigus, pražudydavo skarlatina arba difteritas, o jų drabužėlius motina tvarkingai sulankstydavo ir padėdavo, kol tiks kitam vaikeliui. Neužsiminė ir apie tai, kaip negera atsakyti į kieno nors atsainų klausimą, kiek turi vaikų. Sėkmingas gimdymas tebuvo pirmas ilgos ir pavojingos kelionės žingsnis. Šiuose namuose, kuriuose jau prieš daugelį metų įsiviešpatavo tyla, Violeta patyrė tai savo kailiu.

Ištikimoji, pareigingoji Violeta Greismark, garbinga garbingo vyro žmona. Ji naikino komodose kandis, ravėjo gėlių darželį. Nuskabydavo rožių pumpurus, kad pražydėtų tik rugpjūtį. Per parapijos šventes pirmiausia būdavo išperkamas jos citrinų marmeladas, o jos vaisių pyrago receptą Viešųjų darbų valdyba įdėjo į savo brošiūrą. Taip, ji kas vakarą dėkodavo Dievui už visas gėrybes. Tačiau kai kada vakarais, kai besileidžianti saulė sodo žalumą nudažydavo pilkšvai ruda spalva, skusdama prie kriauklės bulves, širdyje nepajėgdavo sutalpinti viso liūdnumo. Izabelei verkiant per tas pirmas atostogas, Violeta norėjo raudoti su ja, rautis plaukus ir prisipažinti jai, jog ir pati patyrusi pirmagimio praradimo skausmą, kai niekas – nei žmogus, nei pinigai, joks žemiškas daiktas – negali to atlyginti ir skausmas niekada nepraeina. Ji norėjo papasakoti, kaip ima pyktis, kaip bandai derėtis su Dievu, kokią auką galėtum paaukoti, kad susigrąžintum savo vaiką.

Izabelei saldžiai įmigus, o Bilui snūduriuojant priešais blėstantį židinį, Violeta išsitraukė iš spintos seną dėžutę nuo sausainių. Pastūmusi į šoną kelis pensus, veidrodėlį, rankinį laikrodį, piniginę paėmė voką nuo dažno čiupinėjimo nušiurusiais kraštais. Atsisėdusi ant lovos, geltonoje lempos šviesoje ji ėmė skaityti nedailia rašysena parašytą laišką, nors jį mokėjo atmintinai.

Mieloji ponia Greismark,

Tikiuosi, atleisite man, kad rašau, mat jūs manęs nepažįstate. Aš vardu Betsė Parminter, gyvenu Kente.

Prieš dvi savaites lankiau savo sūnų Fredą, parsiųstą iš fronto dėl sunkaus sužeidimo. Jis gulėjo Pirmoje Pietų bendrojoje ligoninėje Stauerbridže. Netoli ligoninės gyvena mano sesuo, todėl kasdien galėjau jį lankyti.

Taigi rašau todėl, kad vieną pavakarę buvo atgabentas australas, kaip suprantu, jūsų sūnus Hju. Jo būklė buvo sunki, nes, kaip žinote, jis buvo apakęs ir netekęs rankos. Tačiau dar kalbėjo ir su didele meile minėjo savo šeimą ir namus Australijoje. Jis buvo labai narsus jaunuolis. Jį matydavau kiekvieną dieną, vienu metu jau buvo vilties, kad pasveiks, bet paskui, atrodo, prasidėjo kraujo užkrėtimas ir jis ėmė gesti.

Aš jam atnešdavau gėlių (tuo metu žydėjo pirmosios tulpės, o jos tokios gražios) ir cigarečių. Manau, juodu su Fredu gerai sutarė. Jis net pavalgė vaisių pyrago, kurį vieną dieną atnešiau, jam labai patiko, o man buvo malonu matyti, kaip jis valgo. Aš buvau ligoninėje tą rytą, kai jis užgeso. Visi trys sukalbėjome „Tėve mūsų“ ir sugiedojome giesmę „Neapleisk manęs“. Daktarai kaip įmanydami stengėsi palengvinti jam skausmus, manau, pabaigoje jis ne per daug kentėjo. Atėjo pastorius, suteikė palaiminimą.

Norėčiau patikinti, jog mes visi branginame jūsų narsiojo sūnaus auką. Jis minėjo ir savo brolį Elfį, aš meldžiuosi, kad jis grįžtų namo gyvas ir sveikas.

Atsiprašau, kad taip pavėluotai rašau, bet mano Fredas po savaitės irgi mirė, taigi buvo baisybė rūpesčių, pati įsivaizduojate.

Su geriausiais linkėjimais ir maldomis

p. Betsė Parminter

Hju buvo matęs tulpes tik paveikslėliuose, pamanė Violeta. Kaip gerai, kad jis gal pačiupinėjo šitą gėlę, pajuto jos formą. Įdomu, ar tulpės kvepia?

Ji prisiminė, koks liūdnas ir beveik kaltas atrodė laiškanešys, po poros savaičių įteikdamas jai Bilui adresuotą banderolę: rudo popieriaus paketą, surištą špagatu. Priblokšta ji net neperskaitė mašinėle išspausdinto kvito. Daug moterų gaudavo menkus daiktelius, likusius iš jų sūnų gyvenimo.

Iš Melburno atėjęs laiškas pranešė:

Gerb. pone,

Registruotu paštu siunčiu paketą, kuriame yra velionio Nr. 4497, eilinio Greismarko, 28-ojo bataliono kareivio, asmeniniai daiktai pagal pridedamą aprašą.

Būsiu dėkingas, jei teiksitės pranešti, ar siuntinį gavote. Gavęs pasirašykite ir išsiųskite gautą kvitą.

Pagarbiai –

intendantūros kanceliarijos majoras Dž. M. Džonsonas

Atskirame firminiame blanke su antrašte „Aprangos ir amunicijos sandėlis, Greihaund Roudas 110, Fulemas, PV Londonas“ buvo surašytas Hju turtas. Perskaičiusi sąrašą – „skutimosi veidrodėlis, diržas, trys pensai, rankinis laikrodis odiniu dirželiu, lūpinė armonikėlė“ – Violeta nustebo. Kaip keista, kad tarp Hju daiktų įsimaišė Elfio armonikėlė. Tada dar kartą patikrino sąrašą, laišką, paketą, atidžiau perskaitė pavardę ir inicialus. A. H. Greismarkas. Alfredas Henris, o ne H. A., Hju Albertas. Ji nubėgo pas vyrą.

– Bilai, Bilai! Įvyko siaubinga klaida!

Prireikė ne vieno tėvų laiško popieriuje juodais apvadais, kol išsiaiškino, kad Elfis žuvo kitą dieną po Hju, išbuvęs Prancūzijoje tris paras. Tą pačią dieną stoję tarnauti į tą patį pulką, broliai didžiavosi, kad jų tarnybiniai numeriai eina vienas paskui kitą. Ryšininkas, pats matęs, kaip Hju buvo gyvas įneštas į laivą, neįvykdė nurodymo pasiųsti telegramą, kad A. H. „žuvo mūšyje“, pamanęs, kad kalbama apie H. A. Violeta sužinojo apie antrojo sūnaus mirtį tik iš rudojo paketo. Fronte lengva šitaip susipainioti, sakė ji.

* * *

Aną kartą lankydamasi namuose, kur ji užaugo, Izabelė prisiminė, kokia tamsa juos apgaubė broliams žuvus, kaip netektis persigėrė per visą motinos gyvenimą tartum juoda dėmė. Keturiolikmetė Izabelė vieną dieną pasiėmė aiškinamąjį žodyną. Ji žinojo, kad vyro netekusi žmona tampa našle. Vyras tampa našliu. Bet jei tėvai netenka vaiko, nėra jokio specialaus žodžio jų sielvartui apibūdinti. Jie tebėra tėvas ir motina, nors nebeturi sūnaus ar dukters. Keistoka. Ji suabejojo ir dėl savo padėties: ar teoriškai tebėra sesuo, kai abu jos dievinami broliai žuvę.

Toks jausmas, tarsi jų namuose būtų sprogęs iš fronto Prancūzijoje atskriejęs sviedinys, išplėšdamas duobę, kurios ji niekada nepajėgs nei užpilti, nei užlyginti. Violeta dienų dienom tvarkydavo sūnų kambarius, šveisdavo sidabrinius jų nuotraukų rėmelius. Bilas tilo ir nutilo. Kad ir kokia tema Izabelė bandydavo jį kalbinti, jis nieko netardavo arba išvis išeidavo iš kambario. Jos užduotis, nutarė ji, nesukelti tėvams dar daugiau rūpesčių ar nerimo. Ji buvo jiems paguodos prizas, likęs vietoj sūnų.

Dabar tėvų džiūgavimas Izabelei patvirtino, kad pasilikdama Lusę ji pasielgė teisingai. Bet kokie abejonių šešėliai buvo nuvyti šalin. Kūdikis išgydė tiekos žmonių gyvenimą: ne tik jos su Tomu, bet ir tėvų, prislėgtų sūnų netekties.

Per kalėdinius pietus Bilas Greismarkas, kalbėdamas maldą, susijaudinęs padėkojo Viešpačiui už tai, kad dovanojo jiems Lusę. Vėliau virtuvėje Violeta Tomui patyliukais prisipažino, jog vyras, sužinojęs apie Lusę, tarsi atgimė naujam gyvenimui.

– Įvyko stebuklas. Lyg nuo kokio magiško gėrimo.

Pro langą ji žvelgė į rausvą kinrožės krūmą.

– Bilas sunkiai pakėlė žinią apie Hju, bet sužinojęs apie Elfį visiškai sugniužo. Ilgai negalėjo patikėti. Sakė, neįmanoma, kad taip galėjo įvykti. Kelis mėnesius rašinėjo tai šen, tai ten pasiryžęs įrodyti, jog įvyko klaida. Iš dalies džiaugiausi: didžiavausi, kad jis nesutinka su šia žinia. Bet aplinkui daug žmonių neteko ne tik vieno sūnaus. Žinojau, jog tai tiesa. Pagaliau jam išblėso įkarštis. Jis neteko vilties. – Violeta atsiduso. – Bet šiuo metu jis vėl toks pat kaip senais laikais, ir vis Lusės dėka. – Ji stebėdamasi nusišypsojo. – Galėčiau lažintis, kad ši mergytė jam tokia pat brangi kaip judviem. Ji jam sugrąžino pasaulį. – Pasistiebusi ji pabučiavo Tomui į skruostą. – Ačiū.

Kol moterys po pietų plovė indus, Tomas sėdėjo kieme pavėsyje su Luse; mergytė tapinėjo aplinkui vis pripuldama ir jį bučiuodama.

– Oi, mažule, gana, nesuvalgyk manęs!

Ji įbedė į jį tas savo akis, kuriose atsispindėdavo kiekvienas jo žodis, ir jis prisitraukęs ėmė ją kutenti.

– O, idealus tėvelis! – tarė balsas už nugaros. Grįžtelėjęs Tomas išvydo artinantis uošvį. – Sakau, eisiu pažiūrėti, kaip sekasi. Vi visada sakydavo, kad moku tvarkytis su mūsų trejetu. – Jo veidu šmėstelėjo šešėlis. Susitvardęs jis išskėtė rankas. – Eikš pas senelį. Eikš ir patampyk jį už žandenų. Mano karalaitė!

Lusė atitapsėjusi iškėlė rankytes.

– Opapa, – tarė jis, imdamas ją ant rankų. Ji captelėjo laikrodžio grandinėlę, nukarusią iš liemenės kišenėlės, ir ištraukė.

– Nori sužinoti, kiek valandų? Vėl? – nusijuokė Bilas. Iškilmingai atvožęs auksinį dangtelį parodė jai rodykles. Ji laikrodį tuoj pat užvožė ir atkišo jam vėl atidaryti. – Žinok, Violetai sunku, – pasakė jis Tomui.

Tomas stodamasis nusibraukė nuo kelnių žolės lapelius.

– O kas yra, Bilai?

– Būti be Izabelės, dabar ir be mažosios… – Jis patylėjo. – Tikriausiai gautum darbo Partageze… Vis dėlto turi universiteto diplomą. – Tomas nesmagiai pamindžikavo. – Ai, žinau, kaip sakoma: švyturininkas visada lieka švyturininkas.

– Sakoma, – sumurmėjo Tomas.

– Ar tiesa?

– Beveik.

– O pats ar galėtum mesti šį darbą? Jeigu tikrai panorėtum?

Tomas pagalvojo.

– Bilai, tikrai panorėjęs žmogus gali ir žmoną pamesti. Nereiškia, jog tai teisinga. – Bilas pažvelgė į jį. – Kažin ar teisinga, kai esi išmokomas, įgyji patirties, o paskui viską meti, atseit žinokitės. Be to, pripratau. – Pakėlęs akis į dangų pridūrė: – Ten mano vieta. Ir Izabelei labai patinka.

Vaikas iškėlė rankutes į Tomą, šis negalvodamas pasisodino ją ant klubo.

– Ką gi, tik žiūrėk, kad saugotum mano mergytes. Tiek prašau.

– Stengsiuos iš paskutiniųjų. Pažadu.

* * *

Svarbiausia antros Kalėdų dienos tradicija Puan Partageze buvo parapijos šventė. Šį miestelėnų ir tolimų apylinkių gyventojų sambūrį prieš daug metų sugalvojo žmogus, turintis verslo gyslelę: labdaros mugę rengti tokią dieną, kai nė vienas negali pasiteisinti neturįs laiko dėl darbų. O kad diena tebėra Kalėdų, nėra kaip neparodyti dosnumo.

Be prekybos pyragais ir naminiais saldainiais, ir uogienių stiklainiais, kaitrioje saulėje kai kada sprogstančiais, šventė garsėjo ir sportinėmis rungtimis: kiaušinio nešimo šaukštu lenktynėmis, trikojėmis lenktynėmis, kai vieno bėgiko koja surišta su kito, bėgimu maišuose – visos jos būdavo didžiausi renginio atrakcionai. Kokoso metimo varžybos tebevykdavo, bet po karo atsisakyta tiro, nes naujų įgūdžių įgiję vietos vyrai savininkui nebedavė uždirbti.

Varžytis galėdavo kas tik panorėjęs, bet visi turėdavo laikytis drausmės. Šeimos smagindavosi visą dieną. Virš keturiasdešimt keturių galonų talpos statinės ant grotelių buvo kepama mėsos paplotėliai ir dešrelės, parduodamos po šešis pensus.

Tomas su Luse ir Izabele sėdėjo pavėnėje ant pledo ir valgė dešrainius. Lusė savo patiekalą išardė ir dešrelę su bandele atskirai pasidėjo ant lėkštutės.

– Broliai buvo puikūs bėgikai, – prisiminė Izabelė. – Net laimėdavo trikojes lenktynes. Ir mama turbūt tebeturi taurę, kurią vienais metais laimėjau bėgdama maiše.

Tomas nusišypsojo.

– Nežinojau, kad vedžiau čempionę.

Ji juokais pliaukštelėjo jam per ranką.

– Aš tau tik pasakoju Greismarkų šeimos legendas.

Tomas tvarkė Lusės lėkštę, kad nenuslystų valgis, kai šalia išdygo jaunuolis su rozete atlape. Jis turėjo bloknotą ir pieštuką.

– Atleiskite, čia jūsų kūdikis? – paklausė jis.

– Atsiprašau? – apstulbo Tomas.

– Klausiu, ar jūsų kūdikis.

Tomas sumurmėjo nežinia ką. Jaunuolis atsisuko į Izabelę.

– Ponia, čia jūsų kūdikis?

Izabelė susiraukė, bet suvokusi, dėl ko klausiama, linktelėjo.

– Renkate bėgikus tėčių lenktynėms?

– O taip. – Pridėjęs pieštuką prie bloknoto paklausė Tomą: – Kaip rašomas jūsų vardas?

Tomas vėl pažvelgė į Izabelę, bet jos veidas buvo ramutėlis.

– Galiu pasakyti paraidžiui, jeigu pats pamiršai, – pajuokavo ji.

Tomas laukė, kad Izabelė suprastų jo nerimą, tačiau ji nerūpestingai šypsojosi. Pagaliau jis tarė:

– Bėgimas nėra mano pranašumas.

– Bet visi tėčiai bėga, – pasakė vaikinas, aiškiai sulaukęs pirmo atsisakymo.

Tomas lėtai parinko žodžius:

– Neapibėgčiau nė kvalifikacinio rato.

Vaikinui nueinant verbuoti kito bėgiko, Izabelė linksmai tarė:

– Nieko, Luse, aš galėsiu bėgti mamų lenktynėse. Bent vienas iš tavo tėvų neatsisakys dėl tavęs apsikvailinti.

Tačiau Tomas jai nenusišypsojo.

* * *

Daktaras Samptonas plovėsi rankas, kol Izabelė už širmos vėl apsirengė. Ji tesėjo pažadą Tomui Partageze apsilankyti pas gydytoją.

– Praktiškai nieko blogo, – pasakė jis.

– Ką tai reiškia? Aš nesergu?

– Nė trupučio. Tiesiog gyvenimo permaina, – kalbėjo daktaras, rašydamas ligos istorijoje. – Jums pasisekė, kad jau turite kūdikį, taigi ne taip sunku kaip kitoms moterims, kurioms ši permaina ateina neįprastai anksti. O dėl kitų požymių… Ką gi, turėsite susitaikyti. Per kokius metus praeis. Taip jau yra. – Jis džiugiai nusišypsojo. – O tada koks palengvėjimas: nebereiks vargti dėl menstruacijų. Kai kurios moterys jums pavydėtų.

Grįždama į tėvų namus, Izabelė tramdė ašaras. Ji turi Lusę, turi Tomą, kai daugelis moterų amžinai prarado mylimiausius žmones. Būtų savanaudiška norėti ko nors daugiau.

* * *

Po kelių dienų Tomas pasirašė sutartį dar dėl trejų metų tarnybos. Apygardos švyturių tarnybos įgaliotinis, atvykęs iš Frimentlio tvarkyti formalumų, vėl įdėmiai žiūrėjo, kaip Tomas pildo anketą ir pasirašo, lygino rašyseną su pirmųjų dokumentų. Nors menkiausias ženklas, kad dreba rankos, ir jis nebebūtų grąžinamas į salą. Apsinuodijimas gyvsidabriu buvo gan paplitusi profesinė švyturių prižiūrėtojų liga; nustačius ją, kai pasireiškia dar tik truputį nelygia rašysena, galima išvengti bėdos, kada pasiųstas švyturininkas, baigiantis naujam tarnybos laikui, visiškai išprotėja.

15 SKYRIUS

LUSĖS KRIKŠTYNOS, iš pradžių numatytos pirmąją atostogų savaitę, buvo nukeltos dėl užsitęsusio pastoriaus Norkelso „sirguliavimo“. Pagaliau jos įvyko grįžimo į Jano salą išvakarėse sausio pradžioje. Tą karštą rytą Ralfas ir Hilda išsiruošė į bažnyčią kartu su Tomu ir Izabele. Vienintelis pavėsis laukiant, kol atsidarys durys, buvo žemaūgių eukaliptų guotas šalia kapinių.

– Tikėkimės, Norkelsas nebus girtas, – tarė Ralfas.

– Ralfai, liaukis! – sudraudė jį Hilda. Norėdama pakeisti temą atsiduso ir parodė į naują granitinį antkapį už kelių žingsnių. – Kaip gaila…

– Ko taip? – paklausė Izabelė.

– Nagi vargšo kūdikio su tėvu, kurie paskendo. Pagaliau pastatytas paminklas.

Izabelė nustėro. Akimirką išsigando, kad nenualptų, – garsai aplinkui staiga kažkur nutolo, paskui sugriaudėjo ausyse. Ji bandė suvokti akmenyje iškaltas auksu spindinčias raides: „Franco Johano Rėnfelto, numylėtojo Hanos vyro, ir jų brangiausios dukrelės Greisės Elenos šviesiam atminimui.“ Prie antkapio gulėjo šviežių gėlių puokštė. Kai toks karštis, jos tikriausiai padėtos ne anksčiau kaip prieš valandą.

– O kas atsitiko? – paklausė ji. Rankos ir kojos nutirpo.

– Baisus smūgis Hanai Pots, – linguodamas galvą atsakė Ralfas. Izabelė iškart atpažino vardą. – Hana – Septimo Potso, pravardžiuojamo Pinigų Puodu, duktė. Turtingiausias plačioje apylinkėje. Atplaukė iš Londono prieš kokius penkiasdešimt metų našlaitis, be skatiko. Praturtėjo iš medienos. Pati mirė, kai jo abi mergaitės dar buvo mažos. Koks kitos vardas, Hilda?

– Gvena. Hana vyresnėlė. Abi mokėsi turtingame pensione Perte.

– Paskui prieš kelerius metus Hana ėmė ir ištekėjo už bošo… Na, senis Potsas po to nustojo su ja šnekėtis. Nebedavė pinigų. Juodu gyveno toje lūšnoje šalia degalinės. Bet kūdikiui gimus senis atlyžo. Tačiau prieš porą metų per Australijos kariuomenės dieną vis dėlto kilo kivirčas…

– Ne dabar, Ralfai, – sužaibavusi akimis pertraukė jį Hilda.

– Aš tik aiškinu…

– Dabar ne laikas ir ne vieta. – Ji atsisuko į Izabelę. – Tarkim, tiesiog įvyko nesusipratimas tarp Frenko Rėnfelto ir kelių vietinių vyrukų, tada jis šoko į valtį su kūdikiu. Supranti… jie jo nemėgo, nes buvo vokietis. Ar beveik vokietis. Neverta į visa tai gilintis prieš krikštynas. Geriau pamiršti.

Izabelė klausėsi sulaikiusi kvapą ir tik dabar nenorom giliai įkvėpė, nes kūnas reikalavo oro.

– Suprantu, – linktelėjo Hilda, rodydama pritarimą. – Ir darosi vis karščiau…

Tomas staigiai pažvelgė į Izabelę išplėstom akim, virš lūpų susitvenkė prakaitas. Jis bijojo, kad kiti neišgirstų, kaip klaikiai daužosi jo širdis.

– Na, vyriokas nebuvo jūreivis, – toliau pasakojo Ralfas. – Žmonės sakė, kad nuo vaikystės turėjo nesveiką širdį, taigi negalėjo grumtis su tokiom srovėm. Kilo audra, ir nuo tada jų niekas daugiau nebematė. Tikriausiai paskendo. Senis Potsas paskyrė premiją už bet kokias suteiktas žinias – tūkstantį ginėjų! – Jis pakraipė galvą. – Jei kas būtų ką žinoję, būtų juos iš po žemių iškasę. Net aš pats ketinau jų ieškoti! Tik nemanykit, kad esu bošų šalininkas. Tačiau kūdikis… Vos dviejų mėnesių. Vaikelis juk niekuo nekaltas, tiesa? Toks spirgas…

– Vargšė Hana taip ir neatsigavo, – atsiduso Hilda. – Tėvas tik prieš kelis mėnesius prikalbino ją pastatyti paminklą. – Ji patylėjo, patraukė aukščiau pirštinaites. – Keista ar ne, kaip kartais pasisuka gyvenimas? Gimė, kaip sakoma, ant pinigų gulėdama, išsidangino net į Sidnėjaus universitetą kažko studijuoti, ištekėjo už viso gyvenimo meilės, o dabar, kai pasižiūri, slankioja po miestą, lyg neturėtų kur grįžti.

Izabelė pajuto sustingusi į ledą. Gėlės prie antkapio erzino, gąsdino tokiu nesenu Lusės motinos apsilankymu. Svaigstančia galva ji atsišliejo į medį.

– Gal tau bloga, mieloji? – paklausė Hilda, susirūpinusi, kad Izabelė taip staigiai nubalo.

– Ne. Tiesiog karšta. Tuoj praeis.

Sunkios eukalipto durys atsivėrė, iš bažnyčios išėjo pastorius.

– Na, pasirengę iškilmėms? – paklausė markstydamasis nuo saulės.

* * *

– Turime pranešti! Nedelsdami! Atšaukti krikštynas… – tyliai, bet karštai kalbėjo Tomas Izabelei zakristijoje, kol Bilas su Violeta bažnyčioje svečiams rodė savo anūkėlę.

– Tomai, negalima. – Ji buvo išbalusi, kvėpavo tankiai, paviršutiniškai. – Per vėlu!

– Turime viską atitaisyti! Tuoj pat pasakyti žmonėms!

– Negalima! – Ji paskubomis ieškojo įtikinamų žodžių. – Negalima šitaip pasielgti su Luse! Mes esame jos tėvai, kitokių ji nepažįsta. Be to, ką sakytume? Staiga prisiminėme, jog aš nepagimdžiau jokio kūdikio? – Jos veidas net papilko. – O kaip to vyro lavonas? Per toli nueita. – Visi instinktai liepė jai stengtis laimėti laiko. Ji buvo per daug sukrėsta, per daug išsigandusi daryti ką nors kita. Stengdamasi kalbėti ramiai tarė: – Vėliau pasišnekėsime. Tuo tarpu privalome Lusę pakrikštyti.

Šviesos spindulys kliudė jūros žalsvumo jos akis, ir jose Tomas išvydo baimę. Ji žengtelėjo artyn, jis atšoko, lyg jie būtų buvę vienas kitą atstumiantys vienavardžiai magneto poliai.

Per svečių murmesį artėjo pastoriaus žingsniai. Tomui ėmė suktis galva. Smilkiniuose kalė jau prieš kiek metų šioje bažnyčioje jo ištarti žodžiai: „Laimė lydės ar vargas suspaus, sveikata tvers ar ligos suims…“

– Aš pasirengęs, – išsišiepė pastorius.

– Šitas vaikas jau krikštytas ar dar ne? – prabilo pastorius Norkelsas. Apstojusieji krikštinę atsakė:

– Ne.

Šalia Tomo ir Izabelės stovėjo Ralfas – krikštatėvis, Izabelės pusseserė Frida – krikštamotė.

Krikšto tėvai, laikydami žvakes, atsakinėjo į pastoriaus klausimus.

– Ar šito vaiko vardu atsižadate piktosios dvasios ir visų jos darbų?

– Atsižadame, – vienu balsu atsakė jie.

Žodžių aidui atsimušant į smiltainio sienas, Tomas piktai žiūrėjo į savo blizgančius naujuosius batus ir galvojo, kaip baisiai peršti ant kulno suvelta pūslė.

– Ar klusniai vykdysi šventąją Dievo valią ir jo įsakymus?

– Vykdysiu.

Su kiekvienu pasižadėjimu Tomas vis paspausdavo kulną prie kietos bato odos, kad galėtų užsitrenkti skausmu.

Lusę, regis, užbūrė ugniniai langų vitražai. Kad ir kaip sunerimusi, Izabelė nesusilaikė nepamaniusi, kad vaikas iki tol nebuvo matęs tokių gražių, ryškių spalvų.

– …gailestingasis Dievas išvadavo tave iš gimtosios nuodėmės ir atgimdė naujajam – malonės – gyvenimui…

Tomas galvojo apie beženklį kapelį Jano saloje. Vėl regėjo Frenko Rėnfelto veidą, kai uždengė jį brezentu, – abejingą, ramų, paliekantį patį Tomą būti sau kaltintoju.

Lauke orą skardeno smūgiai ir šūksniai: žaidimų aikštelėje šalia bažnyčios vaikai žaidė kriketą. Antroje klauptų eilėje Hilda Edikot sušnibždėjo kaimynei:

– Žiūrėk, Tomo akyje ašara. Štai kur minkšta širdis. Atrodo ne vyras, bet uola, tačiau iš tikrųjų minkštos širdies.

Norkelsas paėmė vaiką ir Ralfą su Frida paklausė:

– Kokį vardą išrinkote vaikui?

– Lusė Violeta, – atsakė jie.

– Luse Violeta, aš tave krikštiju vardan Tėvo ir Sūnaus, ir Šventosios Dvasios, – pasakė pastorius, užliedamas vandens ant mergytės galvos, ji suspigo, bet ponia Raferti iš išklerusių medinių vargonų staigiai išspaudė psalmę „Mane Viešpats gano, man nieko nestinga“.

Dar nesibaigus iškilmei, Izabelė atsiprašė ir išėjusi nuskubėjo į išvietę tako gale. Raudonų plytų namelyje buvo karšta kaip krosnyje, bet ji, nuvaikiusi muses, pasilenkė ir ėmė vemti. Patyliukais ją stebėjo prie sienos prilipęs driežiukas gekonas. Jai patraukus grandinėlę, jis nukurnėjo ant skardinio stogo, kur saugiau. Sugrįžusi tėvams paaiškino nelaukdama motinos kamantinėjimo:

– Viduriai sutriko.

Paėmusi Lusę taip prispaudė prie krūtinės, kad mergytė rankytėmis bandė atsistumti.

Per šventinius pietus „Palace“ viešbutyje Izabelės tėvas sėdėjo prie stalo su Violeta, pasipuošusia tiesia mėlyno kartūno suknele su balta apykaklaite. Korsetas spaudė, plaukai buvo taip kietai susukti į mazgą, jog skaudėjo galvą. Tačiau ji nutarė, kad niekas nesugadins jai šitos dienos – pirmos ir, kaip suprato iš Izabelės žodžių, vienintelės anūkėlės krikštynų.

– Tomas atrodo kaip nesavas, Vi, ar ne? Šiaip ne gėrėjas, o dabar tik maukia viskį. – Bilas gūžtelėjo tarsi pats sau šitai patvirtindamas. – Turbūt simboliškai aplaisto kūdikio galvytę.

– Manau, tik nervai, juk tokia svarbi diena. Ir Izabelė pasidarė nepaprastai opi. Gal vis dėl vidurių.

Prie baro Ralfas Tomui kalbėjo:

– Toji mergytė tiesiog atmainė tavo žmonelę, tiesa? Visai kita moteris.

Tomas sukiojo rankoje tuščią stiklinę.

– O taip, vaikas tikrai atskleidė kitonišką jos pusę.

– Kai pagalvoju, kaip ji neteko kūdikio… – Tomas vos pastebimai krūptelėjo, bet Ralfas varė savo: – …tą pirmą kartą. Kai atplaukiau į Janą, atrodė kaip šmėkla. Su antru buvo dar blogiau.

– Taigi, prisikentėjo.

– Ką gi, galų gale Dievas už viską atlygina, ar ne? – nusišypsojo Ralfas.

– Sakai, Ralfai? Kažin ar gali visiems atlyginti… Nepasakysi, kad atlygino tam fricui arba mums…

– Nedera taip kalbėti, vaikine. Tau jis tikrai atlygino!

Tomas atpalaidavo kaklaraištį ir apykaklę – bare staiga ėmė trūkti oro.

– Kas yra, bičiuli? – paklausė Ralfas.

– Tvanku. Gal eisiu kiek pasivaikščiot.

Bet lauke nepasidarė geriau. Oras atrodė klampus lyg išsilydęs stiklas ir veikiau dusino, negu leido lengviau atsikvėpti.

Jeigu tik būtų galima akis į akį, ramiai pasikalbėti su Izabele… Viskas būtų gerai. Kažkaip turėtų išsispręsti. Jis atsitiesė, giliai įkvėpė ir grįžo atgal į viešbutį.

* * *

– Miega kaip kačiukas, – tarė Izabelė, uždarydama miegamojo duris. Vaikas gulėjo apdėtas pagalvėmis, kad nenusiristų nuo lovos. – Šiandien buvo tokia gerutė. Ištvėrė visas krikštynas, visus tuos žmones. Tik pravirko sušlapinta.

Per dieną jos balsas nurimo, nebedrebėjo kaip tada, po Hildos pasakojimo.

– Oi, tikras angelas, – su šypsena pasakė Violeta. – Nežinau, ką darysime, kai rytoj ji išplauks.

– Suprantu, bet pažadu rašyti ir pasakoti visas jos naujienas, – tarė Izabelė ir atsiduso. – Gal jau metas gultis? Rytoj turim keltis su aušra, kad spėtume į laivą. Eini, Tomai?

Tomas linktelėjo.

– Labanakt, Violeta. Labanaktis, Bilai.

Palikęs juos prie dėlionės, paskui Izabelę jis nusekė į miegamąjį.

Per visą šią dieną jie pirmą kartą liko vieni; vos durims užsivėrus, jis griežtai paklausė:

– Kada jiems pasakysime?

Jo veidas buvo akmeninis, pečiai įsitempę.

– Niekada, – pašnibždom atkirto Izabelė.

– Ką tai reiškia?

– Tomai, mums reikia pagalvoti. Reikia laiko. Rytoj turime išplaukti. Jei ką nors pasakysime, užvirs tikras pragaras, o ryt vakare tu jau turi būti poste. Grįžę į salą nutarsime, ką daryti. Nereikia pulti kaip be galvos, kad paskui gailėtumės.

– Iza, šiame mieste gyvena moteris, kuri laiko savo dukterį mirusia, nors ši gyva, kuri neturi supratimo, kas ištiko jos vyrą. Vienas Dievas žino, ką ji iškentėjo. Kuo greičiau nutrauksime jos kančias…

– Visa tai toks smūgis. Mes turime pasielgti teisingai – ne tik Hanos Pots, bet ir Lusės atžvilgiu. Prašau, Tomai. Šiuo metu nė vienas neįstengiame blaiviai mąstyti. Neskubėkime. O kol kas pabandykime iki ryto nors kiek numigti.

– Aš atsigulsiu vėliau, – tarė jis. – Noriu pakvėpuoti grynu oru.

Ir, nepaisydamas Izabelės prašymų, jis tyliai išsmuko į užpakalinę verandą.

Lauke buvo vėsiau. Tomas tamsoje atsisėdo į pintinį krėslą, susiėmė galvą. Per virtuvės langą girdėjo, kaip kaukši kraunami į medinę dėžutę dėlionės kubeliai.

– Izabelė, regis, taip veržiasi atgal į salą. Sako nebegalinti pakęsti minios, – pasakė Bilas, užvoždamas dėžę. – Nors šiapus Perto sunkoka surinkti minią.

Violeta pakirpo žibalinės lempos dagtį.

– Na, ji visada buvo nervinga. Tarp mūsų kalbant, man rodos, Izabelė nori, kad Lusė priklausytų tik jai. Kai neliks mažulės, namie bus taip tylu…

Bilas apkabino Violetai pečius.

– Sugrįžta praeitis? Prisimeni mažus Hju ir Elfį? Tai buvo nenuoramos! – Jis patylėjo. – Žinau, kad ne tas pats, bet būti seneliu – geriausia iš to, kas likę, tiesa? Kai vaikinų jau negali susigrąžinti.

Violeta uždegė lempą.

– Buvo laikas, Bilai, kai jau maniau, kad mudu viso to neištversime. Nesitikėjau dar kada nors sulaukti bent vienos laimingos dienos. – Ji užpūtė degtuką. – Pagaliau tokia laimė.

Vėl uždėjusi lempos stiklą pasišvietė kelią į lovą.

Tomas alsavo jazminų kvapu iš nevilties nejusdamas jų saldumo. Galvoje tebeskambėjo išgirsti žodžiai.

16 SKYRIUS

PIRMĄJĮ VAKARĄ vėl grįžus į salą vėjas staugė aplink žibinto kambarį, daužė bokšto stiklus ieškodamas silpnos vietos. Degdamas švyturį Tomas vis galvojo apie ginčą su Izabele, kilusį iškart, kai laivas išplaukė atgal.

Ji buvo nepajudinama.

– Tomai, negalime pakeisti to, kas padaryta. Gal manai, neieškojau atsakymo? – Pakėlusi nuo grindų lėlę prispaudė prie krūtinės. – Lusė – laiminga, sveika mergytė. Atplėšti ją dabar nuo mūsų būtų… Ak, Tomai, būtų siaubinga! – Ji ėmė lankstyti išskalbtą patalynę ir dėti į spaustuvą, todėl vis vaikščiojo nuo pintinės prie skalbinių spintos. – Geriau ar blogiau, Tomai, bet, kas padaryta, – padaryta. Lusė tave nepaprastai myli ir tu ją myli, todėl neturi teisės atimti iš jos mylinčio tėvo.

– O kaip dėl mylinčios motinos? Jos gyvos motinos, po velnių! Argi teisinga, Iza?

Jos veidas užraudo.

– O ar teisinga, kad mes netekome trijų kūdikių? Manai, teisinga, kad Elfis su Hju palaidoti už tūkstančių mylių, o tu vaikštinėji sau net neįbrėžtas? Žinoma, Tomai, kad neteisinga, baisiai neteisinga! Tačiau turime priimti, ką gyvenimas duoda!

Ji pataikė Tomui į jautriausią vietą. Visus tuos metus po karo jo neapleido koktus jausmas, kad jis apgavo – ne, ne mirtį, o kovos draugus, nes jų sąskaita perėjo frontą sveikutėlis, nors logika kuždėjo, jog jam tiesiog pasisekė. Pamačiusi, kaip jį užgavo, Izabelė atlyžo.

– Tomai, turime daryti, kad būtų gera Lusei.

– Iza, prašau…

– Daugiau nė žodžio, Tomai! – pertraukė ji. – Vienintelis dalykas, ką galime padaryti, – mylėti šitą mergytę taip, kaip ji nusipelno. Ir niekada jos neįskaudinti!

Pagriebusi lėlę, ji išskubėjo iš kambario.

Jam žvelgiant į vandenyną, pasišiaušusį baltomis putų keteromis, iš visų pusių ėmė slinkti tamsa. Kas akimirką vis labiau blėso šviesa, linija tarp vandens ir dangaus tolydžio dilo. Barometras rodė, kad slėgis krinta. Naktį kils audra. Tomas patikrino, ar gerai uždarytos galerijos durys, ir toliau žiūrėjo, kaip temsta.

* * *

Tą vakarą, kol Tomas tvarkėsi švyturyje, Izabelė sėdėjo šalia mingančios Lusės lovelės. Prireikė visų jėgų ištverti šiai dienai, o dabar mintys sukosi verpetais tarsi lauke besirenkantys audros debesys. Beveik pašnibždom ji dainavo lopšinę, kurios Lusė visad reikalaudavo: „Pūski, vėjau, į pietus, į pietus, į pietus, pūski, vėjau, į pietus per jūras marias…“

Lusei pagaliau užmigus, Izabelė atgniaužė jos pirštelius ir paėmė rausvą kriauklelę, kurią ji buvo sugniaužusi. Pykinimas, taip ir nepraėjęs nuo tos valandėlės prie paminklinio akmens, dar sustiprėjo, ji grūmėsi su juo pirštu braukdama per kriauklytės spiralę bandydama raminti save jos tobulu glotnumu, tiksliomis proporcijomis. Ją sukūrusi būtybė seniai negyva, liko tik ši skulptūrėlė. Paskui priskero mintis, kad Hanos Pots vyras irgi mirė palikęs gyvą skulptūrėlę – šią mažą mergytę.

Lusė atmetė rankutę virš galvos, suraukė veidelį, kai pirštai suspaudė nesamą kriauklelę.

– Brangioji, niekam neleisiu tavęs skriausti. Prižadu visada tave saugoti, – murmėjo Izabelė. Tada padarė tai, ko jau daug metų nebuvo dariusi: atsiklaupė ir nulenkė galvą. – Dieve, nesuprantami tavo keliai. Galiu tik stengtis būti verta to, kam pašaukei mane. Suteik man stiprybės šitam darbui. – Akimirką užgriuvo abejonė, supurtė visą jos kūną. Pagaliau ji šiaip taip suvaldė kvėpavimą. – Žinau, kad ir Hana Pots… Hana Rėnfelt saugi tavo rankose. Suteik mums ramybę. Visiems.

Ji klausėsi lauke siaučiančios vėtros ir vandenyno jausdama, kaip nuotolis grąžina saugumą, kurį pastarosios dvi dienos buvo atėmusios. Padėjo kriauklelę šalia Lusės, kur ji pabudusi galės lengvai ją rasti, ir tyliai išėjo tvirtai apsisprendusi.

* * *

Hanai Rėnfelt sausio pirmadienis po krikštynų buvo įsimintinas.

Eidama prie pašto dėžutės manė ją būsiant tuščią: patikrino ją aną dieną, tai įėjo į ritualą, kurį susikūrė laikui stumti po to baisaus Kariuomenės dienos vakaro beveik prieš dvejus metus. Pirmiausia užsukdavo į policijos nuovadą, kartais tik klausiamai pažvelgdavo, o konsteblis Haris Garstounas tylėdamas papurtydavo galvą. Jai išėjus kolega konsteblis Linčas kartais tardavo: „Vargšė moteris. Tik pamanykit, kad šitaip atsitiko…“ Irgi papurtęs galvą vėl palinkdavo prie popierių.

Kasdien ji eidavo vis į kitą pajūrio vietą ieškoti kokio nors ženklo ar nuorodos: medgalio, metalinės irklatrinkės… Iš kišenės išsitraukdavo laišką vyrui ir vaikui. Kartais į voką įdėdavo kokią laikraščio iškarpą, pavyzdžiui, apie cirką, atvyksiantį į miestą, arba vaikišką eilėraštuką, perrašytą savo ranka ir nuspalvintą pieštukais. Mesdavo laišką bangoms vildamasi, jog, rašalui nubėgant nuo voko, jos brangiausieji jį sugers – jei ne viename, tai kitame vandenyne.

Grįždama užsukdavo į bažnyčią, tyliai pasėdėdavo klaupte netoli švento Tado statulos. Kai kada sėdėdavo tol, kol ant vitražų nuguldavo ištįsę milžiniškų eukaliptų šešėliai, o iš jos apžadinių žvakių likdavo tik sustingusio vaško klaneliai. Kol ji sėdėdavo šešėliuose, Frenkas ir Greisė šioje vietoje tarsi tebebūdavo gyvi. Kai ilgiau niekaip nebederėdavo pasilikti, ji traukdavo namo, bet pašto dėžutę atidarydavo tik tada, jei turėdavo jėgų pakelti nusivylimui pamačius ją tuščią.

Per dvejus metus ji rašė visur, kur tik buvo įmanoma: ligoninėms, uostų viršininkams, jūreivių misijoms, visiems, kas galėjo būti ką girdėjęs, tačiau gavo tik mandagius patikinimus, kad jai būsią pranešta, jei tik jie išgirsią kokią naujieną apie jos dingusį vyrą ir dukterį.

Tas sausio rytas buvo karštas, gumamedžiuose po blyškiai melsvu dangumi nesustodamos tarškė šarkos. Hana kaip apdujusi dūlino plokštėmis grįstu taku nuo priekinės verandos. Jau seniai nebepastebėdavo gardenijų ir stefanočių, nejusdavo saldaus tiršto jų kvapo. Surūdijusi geležinė pašto dėžutė atidaroma sugirgždėjo – ir ji buvo pavargusi, tingėjo judėti. Viduje baltavo keturkampis. Ji sumirksėjo. Laiškas!

Per voką jau vinguriavo pinklus sraigės takas, o viename kampe, kur popierius buvo nugraužtas, aplink švietė vaivorykštinės dėmės. Pašto ženklo nebuvo, adresas užrašytas tvirta ir ramia ranka.

Įsinešusi į trobą voką padėjo ant paties valgomojo stalo kraštelio. Ilgai sėdėjo priešais, pagaliau paėmė peilį perlamutrine rankena ir atidarė voką stengdamasi neįpjauti laiško viduje.

Ištraukė vienui vieną popieriaus lapą, jame buvo parašyta:

Nesijaudinkite dėl jos. Kūdikis gyvas ir sveikas. Mylimas, prižiūrimas, ir visada taip bus. Jūsų vyras rado ramybę Dievo rankose. Tikiuosi, šitai jus paguos.

Melskitės už mane.

Namuose buvo tamsu, užtrauktos brokato portjeros gynė nuo kaitrios šviesos. Užpakalinėje verandoje vynmedyje taip šaižiai čirškė cikados, kad Hanai zvimbė ausyse.

Ji žiūrinėjo rašyseną. Žodžiai šokinėjo akyse, bet ji kažkaip neįstengė jų išskirti. Širdis daužėsi į plaučius, buvo sunku kvėpuoti. Išskleisdama laišką beveik tikėjosi, jog jis išnyks, – taip jau ne kartą buvo atsitikę: išvydusi gatvėje Greisę, galbūt rausvai švystelint vieną jos suknyčių, netrukus įsitikindavo, jog ten buvo tik tokios spalvos paketas arba moters sijonas; pastebėjusi siluetą, kuris, ji būtų galėjusi prisiekti, buvo jos vyras, kartais net timptelėdavo jam už rankovės, bet, susidūrusi su apstulbusiu žvilgsniu, pamatydavo, jog jis tiek panašus į vyrą, kiek kreida – į sūrį.

– Gvena? – šūktelėjo galų gale atgavusi žadą. – Gvena, ar galėtum užeiti? – šaukė ji iš savo miegamojo, bijodama, kad nuo menkiausio judesio laiškas neišgaruotų, – kad nepaaiškėtų, jog visa tai tėra prieblandos pokštas.

Gvena atėjo taip ir nepadėjusi siuvinėjamo audeklo.

– Ar šaukei, Hani?

Hana neatsakė, tik liūdnai kinktelėjo galva rodydama į laišką. Sesuo paėmė jį. Bent jau, pamanė Hana, man jis nepasivaideno.

Po valandos iš kuklios medinės trobos jos iškeliavo į Bermondsį, akmens statybos Septimo Potso dvarą ant kalno miesto pakraštyje.

– Ir jį šiandien radai tiesiog gulintį pašto dėžutėje? – paklausė tėvas.

– Taip, – vis dar nustebusi atsakė Hana.

– Kas galėtų šitaip pasielgti, tėti? – tarė Gvena.

– Aišku, tas, kas žino, jog ji gyva! – išpoškino Hana.

Ji nematė, kaip sesuo susižvelgė su tėvu.

– Hana, brangioji, jau tiek laiko praėjo, – bandė protinti ją Septimas.

– Žinau!

– Jis tik nori pasakyti, – įsiterpė Gvena, – jog labai keista, kad iki tol nieko negirdėjome, ir staiga – kaip perkūnas iš giedro dangaus.

– Bet vis šis tas! – nepasidavė Hana.

– Ak, Hani, – atsiduso Gvena.

Vėliau tą pačią dieną seržantas Nakis, vyresnysis Puan Partagezo policininkas, persikreipęs sėdėjo ant kresnos senoviškos kėdės viena ranka prilaikydamas arbatos puodelį, kita bandydamas užsirašinėti.

– Ir, panele Pots, aplink namus nepastebėjote jokio žmogaus? – paklausė jis Gveną.

– Jokio. – Pieno ąsotėlį ji pastatė ant pirmo pasitaikiusio staliuko. – Paprastai ten niekas nesilanko.

Jis kažką pasižymėjo.

– Na?

Nakis suvokė, jog Septimas jį kažko klausė. Jis vėl apžiūrėjo laišką. Daili rašysena. Popierius paprastas. Pašto antspaudo nėra. Vadinasi, kokio vietinio? Dievas liudytojas, mieste tebėra nemaža žmonių, kurie pasidžiaugtų bošo meilužės kančiomis.

– Deja, nelabai yra kuo remtis.

Jis kantriai išklausė Hanos priekaištus, esą laiškas tikrai turįs užvesti ant pėdsakų. Pastebėjo, kad tėvui ir seseriai truputį nesmagu, panašiai kaip kuoktelėjusiai tetulei prie vakarienės stalo prabilus apie Jėzų.

Septimo palydėtas iki durų, seržantas užsidėjo kepurę ir tyliai tarė:

– Panašu į žiaurų pokštą. Sakyčiau, būtų laikas pamiršti priešiškumą fricui. Nešvarus reikalas, bet tokios išdaigos nedera. Jumis dėtas, apie tą laiškelį neprasitarčiau. Neverta skatinti mėgdžiotojų.

Paspaudęs Septimui ranką, jis nuėjo ilga gumamedžių alėja.

Grįžęs į kabinetą, Septimas uždėjo ranką Hanai ant peties.

– Nagi, mergaite, aukščiau galvą. Nepasiduok tokiems žaidimėliams.

– Bet, tėti, aš nesuprantu. Ji tikrai turi būti gyva! Kodėl kas nors turėtų meluoti apie tokį dalyką, imti ir nei iš šio, nei iš to parašyti?

– Žinai, ką, brangioji, imsiu ir padidinsiu premiją! Tebūnie du tūkstančiai ginėjų. Kaipmat paaiškės, ar kas nors iš tikrųjų ką žino.

Pildamas dukrai dar vieną puodelį arbatos, Septimas šį sykį nesidžiaugė, kad veikiausiai neteks atsisveikinti su pažadėtaisiais pinigais.

* * *

Nors Septimas Potsas buvo stambi figūra Partagezo verslo pasaulyje, mažai kas galėjo pasigirti gerai jį pažįstąs. Jis pavydžiai saugojo savo šeimą, bet, kaip visada, pagrindinis jo priešas buvo Likimas. Septimui buvo penkeri, kai 1869 metais Frimentlyje jis išlipo iš „Kairo karalienės“. Ant kaklo turėjo medinį medalioną, kurį motina užkabino su ašaromis atsisveikindama Londono prieplaukoje. Jame buvo išrėžta: „Esu geras krikščionis, prašau mane globoti.“

Septimas buvo septintas ir paskutinis geležies dirbinių pirklio iš Bermondsio rajono Londone vaikas. Praėjus vos trims dienoms, kai gimė šis kūdikis, tėvas atsisveikino su šiuo pasauliu po pasibaidžiusio sunkiojo arklio kanopomis. Motina iš paskutiniųjų stengėsi išlaikyti šeimą, bet po kelerių metų, pamačiusi, kad džiova baigia ją sugraužti, suprato, jog reikia pasirūpinti vaikų ateitimi. Kiek galėjo, tiek jų iškaišiojo giminaičiams Londono apylinkėse, kad būtų pagalbininkai juos priglobusiose šeimose. Bet jauniausiasis buvo per mažas, taigi gyva išlaidžia, ir motina paskutinėmis savo gyvenimo dienomis pasistengė nupirkti jam bilietą į Vakarų Australiją. Plaukti turėjo vienas.

Kaip jis sakė po kelių dešimtmečių, tokia patirtis apdovanoja arba polinkiu į mirtį, arba gyvenimo troškimu, o jis tada jau manė, kad mirtis vis tiek jį greit pasiims. Todėl, kai jį pasitiko apvalaina įdegusi moteriškė iš Jūreivių misijos ir išvežė į „gerus namus“ Pietų Velse, jis nesiskundė ir neklausinėjo: kas būtų paisęs jo skundų ar klausimų? Naująjį gyvenimą jis pradėjo Kodžounape, mieste toli į rytus nuo Partagezo, Volto ir Saros Flindelių šeimoje, kuri šiaip taip vertėsi iš santalmedžių rovimo. Jie buvo geri žmonės, bet mikliai sumetė, jog lengvučius santalmedžius gali krauti į vežimą net mažas vaikas, todėl ir sutiko jį priimti. Na, o Septimui po kelionės laivu nesiūbuojančios grindys ir žmonės, negailintys kasdienės duonos, atrodė rojaus įsikūnijimas.

Taigi Septimas susipažino su naująja šalimi, į kurią buvo atsiųstas kaip siuntinys be adreso, ir pamilo Voltą su Sara, taip pat jų praktiškumą. Jų trobelė išdegintame ir išvalytame sklype neturėjo nei stiklinių langų, nei tekančio vandens, bet joje kažkaip visada visko užteko.

Kai galų gale vertingieji santalmedžiai, kartais brangesni net už auksą, buvo galutinai išnaikinti, Voltas ir Septimas pradėjo dirbti naujosiose lentpjūvėse, kurių pridygo aplink Partagezą. Pakrantėje ėmė rastis švyturių, taigi krovinių plukdymas iš grynos avantiūros virto priimtina prekybine rizika, o nutiesus naujus geležinkelius ir pastačius prieplaukas mišką galėjai kirsti ir gabenti į bet kurią pasaulio vietą – tiesiai nuo slenksčio.

Septimas dirbo kaip apsėstas ir meldėsi, o šeštadieniais pastoriaus žmoną kaulydavo, kad mokytų skaityti ir rašyti. Be būtino reikalo niekada neišmesdavo nė pusės penso ir niekada nepraleisdavo progos tą puspensį uždirbti. Įdomiausia, kad Septimas įžvelgdavo galimybes ten, kur kiti žmonės nieko neįžiūrėdavo. Nors užaugo vos penkių pėdų ir septynių colių ūgio, laikėsi kaip daug aukštesnis vyras ir, kiek tik leido kišenė, visada rengdavosi kuo padoriau. Retkarčiais atrodydavo beveik dabitiškai, o blogiausiu atveju tenkinosi švariais drabužiais sekmadienį eiti į bažnyčią, net jei reikėdavo vidurnaktį juos skalbti, kad atidirbus visą dieną neliktų pjuvenų.

Visa tai jam pravertė, kai 1892 metais vienas naujai iškeptas baronetas nuo Birmingamo važiavo per koloniją ieškodamas kokios nors egzotiškos galimybės investuoti. Septimas nepraleido progos pradėti nuosavą verslą: įtikino baronetą įsigyti nedidelį sklypą. Septimas sumaniai patrigubino jo įdėtas lėšas, saikingai rizikuodamas įžvalgiai dar kartą investavo savąją dalį ir netrukus atsiskyręs pradėjo savarankišką verslą. Kai 1901 metais kolonija prisijungė prie naujosios Australijos valstybės, jis jau buvo vienas turtingiausių medienos verslininkų daugelio mylių spinduliu.

Atėjo klestėjimo laikai. Septimas vedė Eleną, panelę iš Perto. Gimė Hana ir Gvena, o Bermondsio dvaras, jų namai, Pietų Velse tapo stiliaus ir sėkmės simboliu. Tačiau per vieną garsiųjų iškylų krūmynuose su baltumu tviskančiomis staltiesėmis ir sidabru jo brangiausiajai į čiurną virš šviesios ožkiuko odos botiljono įkirto nuodinga rudoji gyvatė, ir ji po valandos mirė.

Gyvenimas – tai toks šunsnukis, kuriuo niekada negali pasikliauti, pamanė Septimas, dukroms grįžus į Hanos trobelę tą dieną, kai atėjo paslaptingasis laiškas. Viena ranka duoda, kita atima. Gimus kūdikiui, jis pagaliau susitaikė su Hana, bet tada jos vyras ir vaikas, velniai rautų, kažkur prapuolė, o iš dukters liko tik žmogaus šešėlis. Dabar kažkoks nenuorama vėl viską išjudino. Ką gi, neverta varyti Dievo į medį, dar reikia dėkoti, kad blogiau ko neatsitiko.

* * *

Seržantas Nakis sėdėjo prie stalo baksnodamas į bloknotą pieštuku ir žiopsodamas į grafito paliekamas žymes. Vargšė moteriškaitė… Argi kalta, jei trokšta, kad vaikas būtų gyvas? Paties Airina kartais dar pravirksta prisiminusi Bilį, nors jau dvidešimt metų, kai jis prigėrė mažas būdamas. Nuo tada jie susilaukė dar penkių vaikų, bet liūdesys niekur nedingo.

Iš tikrųjų nėra nė trupinėlio vilties, kad kūdikis tebėra gyvas. Tačiau seržantas vis tiek paėmė švarų popieriaus lapą ir pradėjo rašyti apie įvykį ataskaitą. Šitoji Rėnfelt bent jau nusipelnė, kad būtų laikomasi visų formalumų.

17 SKYRIUS

„JŪSŲ VYRAS RADO ramybę Dievo rankose.“ Paslaptingojo laiško dieną Hana Rėnfelt kartoja ir kartoja šitą sakinį. Greisė gyva, o Frenkas miręs. Ji trokšta tikėti pirmąja fraze ir netikėti antrąja. Frenkas. Francas. Ji prisimena tą švelnų vyriškį, kurio gyvenimas tiek sykių apsivertė kelyje, kažkokiu būdu atvedusiame pas ją.

Pirmas likimo smūgis šešiolikmetį vaikinuką išplėšė iš privilegijuotų namų Vienoje, kai prasilošusio tėvo skolos šeimą nuvijo pas giminaičius Kalgurlyje, kuris buvo taip toli nuo Austrijos, jog net atkakliausias kreditorius liovėsi vaikytis skolininką. Nuo prabangos prie griežto taupymo. Sūnus ėmė mokytis kepėju dėdės ir tetos įmonėje. Šie Australijoje iš Frico ir Micės tapo Klaivu ir Mile. Reikia derintis prie visų, sakė jie. Motina tai suprato, tačiau tėvas, pilnas puikybės ir užsispyrimo, per kuriuos jį ir ištiko finansinis žlugimas, prisitaikyti neketino ir po metų puolė po traukiniu, vykstančiu į Pertą, palikęs Frenką šeimos galva.

Po kelių mėnesių prasidėjo karas ir svetimšalis priešas buvo internuotas, iš pradžių Rotnisto saloje, vėliau – šalies rytuose, taigi berniukas buvo ne tik išplėštas iš namų ir tapęs našlaičiu, bet ir niekinamas už tai, kas daroma toli nuo jo ir nuo jo valios nepriklauso.

Tačiau jis nė kartelio nepasiskundė, galvojo Hana. Jis taip pat plačiai šypsojosi ir tada, 1922 metais, kai ji su juo, kepėju, susipažino Partageze.

Prisiminė pirmą kartą, kai jį pamatė pagrindinėje gatvėje. Pavasario rytas buvo saulėtas, bet prasismelkė ir spaliui dar būdinga žvarba. Jis šypsodamasis padavė jai šaliką, ji pamatė, kad jos.

– Ką tik pamiršote knygyne, – pasakė jis.

– Dėkui, jūs labai geras.

– Šalikas nuostabus, taip išsiuvinėtas. Mano mama panašų turėjo. Kiniškas šilkas pasiutusiai brangus, būtų gaila jį pamesti.

Pagarbiai linktelėjęs, jis apsisuko eiti.

– Iki šiol nesu jūsų niekur mačiusi, – tarė Hana. Ir negirdėjusi tokio žavingo akcento.

– Ką tik pradėjau dirbti kepykloje. Esu Frenkas Rėnfeltas. Malonu susipažinti, panele.

– Ką gi, sveiki atvykę į Partagezą, pone Rėnfeltai. Tikiuosi, jums čia patiks. Aš – Hana Pots.

Ji bandė suglėbti savo pirkinius viena ranka, kad galėtų apsisiausti.

– Duokite man, – pasisiūlė jis ir vienu lengvu mostu ją apgaubė. – Linkiu puikios dienos.

Ir jis vėl žybtelėjo plačia šypsena. Saulė pašviesino mėlynas jo akis ir nuauksino šviesius plaukus.

Eidama į kitą gatvės pusę, kur jos laukė vienvietis vežimaitis, ji pastebėjo, kaip netoliese stovinti moteris pervėrė ją akimis ir nusispjovė ant šaligatvio. Hana pasibaisėjo, bet nieko nesakė.

Po kelių savaičių vėl apsilankė Meizės Makfi knygynėlyje. Įėjusi prie prekystalio pamatė Frenką, o kažkokia matrona, mojuodama lazda, kad būtų įtaigiau, nertėjo:

– Ir sugalvok man, Meize Makfi! – šaukė moteris. – Pardavinėti knygas bošams paremti! Šitie žvėrys iš manęs atėmė sūnų ir vaikaitį, todėl nenoriu, kad siųstum jiems pinigus kaip Raudonojo Kryžiaus paramą.

Meizė stovėjo pritrenkta, Frenkas tarė:

– Atleiskite, ponia, jei kuo nors užgavau. Panelė Makfi niekuo nekalta. – Šypsodamas jis parodė jai atverstą knygą. – Matote? Tai tik poezija.

– Meluok sveikas! – Moteris trinktelėjo lazda į grindis. – Iš jų burnų neišėjo nė vieno padoraus žodžio! Girdėjau, kad mieste atsirado kažkoks bošas, bet nemaniau, jog taip įžūliai lįsi mums į akis! O jau tu, Meize! – Ji atsisuko į prekystalį. – Tavo tėvas turbūt kape apsivertė.

– Labai prašau atleisti, – vėl prabilo Frenkas. – Panele Makfi, prašau pasiimti šią knygą. Aš nieko nenorėjau įžeisti.

Jis padėjo ant prekystalio dešimties šilingų kupiūrą ir išėjo Hanos nepastebėjęs, nors vos jos neužkliudė. Moteriškė išdundėjo iš paskos ir kaukšėdama lazda nudrožė į priešingą pusę negu jis.

Meizė ir Hana valandėlę žiūrėjo viena į kitą, tada knygininkė, nutaisiusi giedrą šypsnį, kreipėsi:

– Atsinešėte sąrašą, panele Pots?

Kol Meizė peržvelgė lapelį, Hanos akys nukrypo į paliktąją knygą. Jai buvo smalsu, kaip dailus tomelis tamsiai žalios odos viršeliais galėjo šitaip papiktinti. Atvertusi knygą išvydo gotišką šriftą: „Rainer Maria Rilke. Valandų knyga“. Mokykloje buvo mokiusis ne tik prancūzų, bet ir vokiečių kalbos ir girdėjusi apie Rilkę.

– Gal neprieštarausite, jei paimsiu ir šitą knygą? – tarė ji, išsitraukdama du svarus. Meizei nustebus pridūrė: – Jau lyg ir laikas pamiršti praeitį, ar ne?

Pardavėja suvyniojo knygą į rudą popierių ir surišo špagatu.

– Tiesą sakant, bent nereikės parsiųsti jos į Vokietiją. Šiaip daugiau niekas nepirktų.

Po valandėlės duonos krautuvėje Hana ryšulėlį padėjo ant prekystalio.

– Prašau, ar negalėtumėte šito perduoti ponui Rėnfeltui? Jis pamiršo knygyne savo pirkinį.

– Jis kepykloje, galiu pašaukti.

– Oi, nereikia. Labai dėkui.

Ir išsiskubino, kol jis neatėjo.

Po kelių dienų Frenkas užsuko pats padėkoti jai už gerumą, ir jos gyvenimas pasuko nauja vaga. Iš pradžių atrodė, kad laukia išsvajotoji laimė.

* * *

Septimo Potso pasitenkinimas nugirdus, esą dukra susitikinėja su kažkokiu miestelio vyruku, virto nusivylimu, kai sužinojo, jog jis kepėjas. Bet jis prisiminė, kaip kukliai pats pradėjo, todėl pasiryžo nepriekaištauti dėl garbintojo amato. Tačiau paaiškėjus, jog jis dar ir vokietis ar beveik vokietis, nusivylimas virto pasidygėjimu. Kivirčai su Hana, prasidėję jai ėmus su juo draugauti, dar labiau sustiprino abiejų užsispyrimą, nes abu buvo karštakošiai ir neperkalbami.

Po dviejų mėnesių padėtis tapo kritiška. Septimas Potsas mynė po svetainę bandydamas suvokti naujieną.

– Ar išprotėjai, mergužėle?

– Tėti, aš taip noriu.

– Tekėti už bošo! – Jis pažvelgė į Elenos portretą raižytais sidabro rėmeliais ant židinio atbrailos. – Pirmiausia tavo motina niekada man šito neatleistų! Aš jai pažadėjai tave deramai užauginti…

– Ir užauginai, tėti, užauginai.

– Vadinasi, kažką ne taip dariau, jeigu šneki apie tekėjimą už nelemto vokietpalaikio.

– Jis austras.

– Koks skirtumas? Ar turėsiu tave nuvežti į Repatriantų namus ir parodyti, kaip nuo dujų atakų besigydantys kareiviai tebevapa lyg idiotai? Aš, kuris pats ir mokėjo už tą velnio ligoninę!

– Gerai žinai, kad Frenkas net nekariavo, buvo internuotas. Nėra musės nuskriaudęs.

– Hana, atsipeikėk. Esi daili mergina. Aplinkui pilna vaikinų, po galais, Perte, Sidnėjuje ar net Melburne, kurie laikys už garbę gauti tave į žmonas.

– Verčiau sakyk – laikys už garbę gauti tavo pinigus.

– Dabar jau šito griebies? Tau jau per prasti mano pinigai, mergužėle?

– Aš ne apie tai, tėti…

– Dirbau kaip juodas jautis, kol viską pasiekiau. Man ne gėda, kuo tapau ar iš kur kilęs. Tačiau tu… tu turi galimybę laimėti daugiau.

– Aš tik noriu gyventi savo gyvenimą.

– Klausyk, jei nori užsiimti labdara, važiuok į kokią misiją ir būk su čiabuviais. Arba eik dirbt į našlaičių prieglaudą. Nebūtina, velniai rautų, dėl labdaros tekėti.

Jo dukters veidas buvo raudonas, širdis tankiai plakė – ne vien dėl įžeidimo, bet, kažkur giliai, iš neaiškios baimės, jog šitai gali būti tiesa. Kas, jeigu ji pasakė Frenkui „taip“ tik norėdama paerzinti jos pinigų besigviešiančius garbintojus? Arba tiesiog nori jam atlyginti už viską, ką jis iškentėjo? Paskui prisiminė, ką ji jaučia jam šypsantis, kaip jis pakelia smakrą apgalvodamas jos klausimą, ir nusiramino.

– Tėti, jis doras žmogus. Suteik jam galimybę.

– Hana… – Septimas uždėjo delną jai ant peties. – Juk žinai, esi man be galo brangi. – Jis paglostė jai galvą. – Ar žinai, kaip mažutė motinai neleisdavai savęs šukuoti? Sakydavai: „Tėtukas! Noriu, kad tėtukas!“ Ir šukuodavau. Vakarais sėdėdavai man ant kelių ir aš tave šukuodavau, o židinyje virš ugnies skrusdavo bandelės. Stengdavomės, kad mama nepamatytų ant suknytės nulašėjusio sviesto. Ir tavo plaukai blizgėdavo kaip persų karalaitės. Bent palauk. Nors kiek palauk, – maldavo tėvas.

Jeigu jam tereikia laiko apsiprasti su mintimi, laiko pakeisti nuomonei… Hana jau buvo benusileidžianti, kai jis pasakė:

– Ir tada viskas ims atrodyti kaip ir man – įsitikinsi, jog būtų baisi klaida… – Jis giliai atsikvėpė papūsdamas lūpas, kaip ji matė darant, kai priimdavo svarbius verslo sprendimus. – …ir dėkosi likimui, kad aš tave atkalbėjau.

Ji atsitraukė.

– Aš nesileisiu auklėjama. Tu negali man uždrausti tekėt už Frenko.

– Atseit negaliu tavęs išgelbėti…

– Esu suaugusi ir galiu tekėti be tavo sutikimo, jei norėsiu, taip ir padarysiu.

– Gali nepaisyti, ką tai reiškia man, bet pasigailėk sesers. Juk žinai, kaip į šitą santuoką pažiūrės žmonės.

– Žmonės šitame mieste – ksenofobiški veidmainiai!

– O, atsipirko kiekvienas pensas, sumokėtas už tavo mokslus universitete. Dabar gali žeminti tėvą nesuprantamais žodžiais. – Jis pažvelgė jai į akis. – Niekada nemaniau, kad išgirsiu save taip sakant, mergaite, bet jeigu tekėsi už to žmogaus, negausi mano palaiminimo. Nei pinigų.

Hana stovėjo rami kaip statula. Šis ramumas kadaise Septimą ir patraukė prie jos motinos.

– Jei šito nori, tėti, tebūnie.

* * *

Po kuklių vestuvių, kuriose Septimas atsisakė dalyvauti, pora apsigyveno mediniame Frenko namelyje miesto pakrašty. Gyvenimas, aišku, buvo sunkus. Hana duodavo fortepijono pamokas ir kai kuriuos lentpjūvių darbininkus mokė rašto. Vienas kitas piktai džiaugėsi galįs nors valandą per savaitę įdarbinti savo darbdavio dukterį. Tačiau dauguma gerbė Hanos gerumą, tiesumą ir mandagumą.

Ji buvo laiminga. Susirado vyrą, regis, visiškai ją suprantantį, galintį su ja kalbėtis apie filosofiją ir antikos mitologiją, kurio šypsena išsklaidydavo visus rūpesčius, palengvindavo sunkumus.

Metams slenkant, mieste radosi šioks toks pakantumas kepėjui, iki galo taip ir neatsikračiusiam akcento. Kai kurie, kaip antai Bilio Višarto pati ar Džo Rafertis su motina, jį pamatę vis dar išdidžiai pereidavo į kitą gatvės pusę, bet apskritai miestas nusiramino. 1925 metais Hana su Frenku nutarė, jog gyvenimas gan užtikrintas, pinigai patikimi, galima paleist į pasaulį kūdikį, ir 1926 metų vasarį jiems gimė dukrytė.

Hana prisiminė, kaip Frenkas linksmu tenorėliu dainuodavo sūpuodamas lopšį: Schlaf, Kindlein, schlaf. Dein Vater hüt’ die Schaf. Die Mutter schüttelt Bäumelein, da fällt herab ein Träumelein. Schlaf, Kindlein, schlaf.

Šitame kambarėlyje, apšviestame žibalinės lempos, įskaudusia nuo darbo nugara, sėdėdamas krėsle, kurį verkiant reikėjo taisyti, jis jai pasakė: „Neįsivaizduoju laimingesnio gyvenimo.“ Jo veidas švytėjo ne nuo lempos, jį nuskaidrino lopšyje gulinti mažytė būtybė, kurios alsavimo ritmas taip aiškiai pasikeisdavo prieš pasiduodant miegui.

* * *

Tą kovo dieną bažnyčia buvo papuošta vazomis, primerktomis baltagalvių ir stefanočių iš Frenko ir Hanos darželio, saldus jų kvapas plaukė per tuščias navas. Hana melsva suknele buvo su tokios pat spalvos skrybėle nulėpusiais kraštais, Frenkas – su vestuviniu kostiumu, tebetinkančiu ir po ketverių metų. Krikšto tėvai, iš Kalgurlio atvykę jo pusseserė Betina su vyru Vilfu, atlaidžiai šypsojosi žiūrėdami į kūdikėlį ant Hanos rankų.

Pastorius Norkelsas, stovintis šalia krikštinės, negrabiai ištraukė vieną margų juostelių, kuriomis maldyne buvo pažymėtos krikšto apeigų vietos. Jo nerangumas turbūt buvo susijęs su vos juntamu alkoholio kvapeliu.

– Šitas vaikas jau krikštytas ar dar ne? – prabilo jis.

Buvo karšta, tvanki šeštadienio popietė. Aplinkui zvimbė riebi mėsinė musė, vis besitaikanti atsigerti iš krikštinės, bet krikšto tėvai ją nuvaikydavo. Musė lindo vis įkyriau ir, Vilfui mostelėjus žmonos vėduokle, įkrito į švęstą vandenį kaip girtuoklis į griovį. Pastorius išgriebė ją klausdamas:

– Ar šito vaiko vardu atsižadate piktosios dvasios ir visų jos darbų?

– Atsižadame, – vienu balsu atsakė krikšto tėvai.

Sulig tuo žodžiu girgžtelėjo atsargiai stumtelėtos bažnyčios durys. Hanai džiugiai suspurdo širdis išvydus tėvą su Gvena. Lėtai priėjęs jis atsiklaupė galiniame klaupte. Hana nebuvo šnekėjusis su tėvu nuo pat tos dienos, kai išėjo iš namų tekėti, ir manė, kad gavęs kvietimą į krikštynas pasielgs kaip visada – tylės. „Pasistengsiu, Hana, – žadėjo Gvena. – Tačiau pati žinai, kad jis užsispyręs kaip mulas. Bet pati prižadu būti, kad ir ką jis sakytų. Per ilgai visa tai užsitęsė.“

Frenkas grįžtelėjo į Haną.

– Matai? – sukuždėjo. – Dievas viską sutvarko sau tinkamu metu.

– Gailestingasis Dievas išvadavo tave iš gimtosios nuodėmės ir atgimdė naujajam – malonės – gyvenimui… – Žodžiai aidu atsimušė į sienas, kūdikis šnarpštė ir muistėsi ant motinos rankų. Kai pradėjo zirzti, Hana pridėjo prie burnytės mažąjį pirštelį, ir kūdikis patenkintas pradėjo čiulpti. Apeigos tęsėsi toliau, paėmęs kūdikį, Norkelsas paklausė krikšto tėvus:

– Kokį vardą išrinkote vaikui?

– Greisė Elena.

– Greise Elena, aš tave krikštiju vardan Tėvo ir Sūnaus, ir Šventosios Dvasios.

Per visą iškilmę mergytė neatitraukdama akių spoksojo į ryškiomis spalvomis žėrinčius langų stiklus, kaip darys ir vėliau, po dvejų metų, kitai moteriai ant rankų.

Po visko Septimas liko klaupte. Hana lėtai pasuko nava prie jo. Kūdikis krutėjo suvyturiuotas į antklodę ir sukiojo galvutę. Hana, sustojusi šalia tėvo, atkišo jam anūkėlę. Jis atsistojo. Padvejojęs paėmė vaikelį.

– Greisė Elena… tavo motina, Hana, būtų sujaudinta, – pasakė jis, ir skruostu nuriedėjo ašara. Septimas žvelgė į kūdikį baimingai ir pagarbiai. Hana paėmė jam už rankos.

– Einam, susipažinsi su Frenku, – tarė ji ir apsisukusi nuvedė jį.

– Labai norėčiau, kad užeitum pas mus, – vėliau, kai tėvas su Gvena stovėjo prie jų namų vartelių, pakvietė Hana.

Septimas delsė. Medinis namukas jam nemaloniai priminė Flindelių pašiūrę, kurioje jis užaugo. Peržengdamas slenkstį grįžo penkiasdešimt metų atgal.

Priekiniame kambaryje jis santūriai, bet mandagiai pasikalbėjo su Frenko pussesere ir jos vyru. Pagyrė Frenką už puikų krikštynų tortą ir mažytes, bet rinktines vaišes. Vogčiomis skaičiavo tinko plyšius ir skylutes kilime. Išeidamas pasivedė Haną į šalį ir išsitraukė piniginę.

– Noriu tau šiek tiek duoti, kad…

Hana švelniai atstūmė jo ranką.

– Nereikia, tėti. Mes išsiverčiame.

– Žinoma, išsiverčiat. Tačiau dabar, kai turit mažylę…

Ji uždėjo delną jam ant rankos.

– Tikrai. Labai gražu iš tavo pusės, bet ir patys galime. Verčiau netrukus atvažiuok į svečius.

Jis nusišypsojo, pabučiavo kūdikiui į kaktą, tada dukteriai.

– Dėkui, Hani. – Ir vos girdimai sumurmėjo: – Elena būtų norėjusi, kad sergėčiau jos anūkėlę. Be to, aš… aš tavęs pasiilgau.

Po savaitės ėmė plaukti dovanos kūdikiui – iš Perto, Sidnėjaus ir kitur. Lovelė, raudonmedžio komoda. Suknytės, kepurytės ir maudymo reikmenys. Septimo Potso vaikaitė turės viską, ką geriausia galima gauti už pinigus.

* * *

„Tavo vyras rado ramybę Dievo rankose.“ Gavusi laišką, Hana ir gedi, ir atsigauna. Dievas pasiėmė vyrą, bet išgelbėjo dukterį. Prisiminusi tą dieną, ji verkia ne vien iš sielvarto, bet ir iš gėdos.

Kai kuriuos įvykius miestas uždengia šydu. Bendruomenė maža, visi supranta, kad kai kada susitarimas pamiršti toks pat svarbus, kaip ir pažadas prisiminti. Vaikai kartais užauga nieko nežinodami apie neprotingą tėvo poelgį jaunystėje ar apie netikrą brolį arba seserį už kokių penkiasdešimties mylių ir kitokia pavarde. Istorija yra tai, dėl ko visuotinai sutariama.

Taip ir eina gyvenimas – ginamas tylėjimo, kuris malšina gėdą. Iš karo grįžę vyrai galėtų papasakoti, kaip jų kovos draugai ištiždavo mirties akivaizdoje, tačiau tik tarsteli, jog jie žuvo narsiai. Išoriniam pasauliui joks kareivis nėra lankęsis viešnamyje, elgęsis kaip laukinis ar sprukęs ir slėpęsis nuo priešo. Būti ten jau pakankama bausmė. Kai žmona nuo kare kvanktelėjusio vyrelio turi slėpti pinigus, skirtus kreditui apmokėti, ar virtuvinius peilius, ji tai daro be žodžių, kartais net pati sau to neprisipažindama.

Taigi ir Hana Rėnfelt jau įsisąmonino, jog prisiminimais, kaip ji neteko Frenko, nėra su kuo dalytis. „Kokia nauda aitrinti senas žaizdas?“ – sakytų žmonės, ir toliau norintys puoselėti kultūringą Partagezo gyvenimo paveikslą. Tačiau Hana prisimena.

Australijos kariuomenės diena. Aludės sausakimšos, prisėdusios vyrų, kurie buvo kare ar jame neteko brolių; kareivių, grįžusių iš Galipolio ir Somos mūšio ir net po dešimtmečio vis dar neatsigaivelėjusių nuo kontuzijos ir garstyčių dujų. 1926 metų balandžio 25-oji. Užpakaliniame bare slapčiomis lošiama metant į orą pensus, bet policija šią vienintelę dieną žiūri pro pirštus. Cha, policininkai patys lošia, juk ir jie kariavo. Liejasi kartusis „Emu“ alus, šnekos eina vis garsyn, dainos – vis riebyn. Šitiek reikia pamiršti. Jie grįžo prie savo darbo ūkiuose, prie stalų, į mokyklų klases ir toliau gyveno – tiesiog, po perkūnais, gyveno, nes nebuvo kitos išeities. Ir kuo daugiau jie geria, tuo sunkiau viską pamiršti, tuo labiau norisi kam nors užvažiuoti, daiktui ar žmogui, – atsakančiai, vienas prieš vieną. Prakeikti turkai. Prakeikti bošai. Prakeikti niekšai.

Frenkas Rėnfeltas puikiai pravers. Vienintelis vokietis mieste, nors ir austras. Tinkamesnio priešo vis tiek nerasi, todėl, temstant pamatę jį einantį gatve su Hana, vyrai ima švilpiniuoti „Tiperarį“. Hana susinervinusi klupteli. Frenkas iškart paima Greisę, stveria megztinį nuo Hanos rankos, susupa kūdikį, ir juodu nuleidę galvas paspartina žingsnį.

Vyrukai aludėje nutaria, kad nusimato gera pramoga, ir išvirsta į lauką. Išlenda draugai ir iš kitų gatvės alinių, tada vienas pokštininkas nusprendžia, jog bus labai juokinga numušti Frenkui nuo galvos skrybėlę, tą ir padaro.

– Ak, atstok, Džo Raferti! – piktinasi Hana. – Grįžk į aludę ir nekibk prie mūsų.

Ir jie žengia dar greičiau.

– Nekibk prie mūsų! – plonu balseliu mėgdžioja ją Džo. – Prakeiktas fricas! Visi jie vienodi, visi bailiai! – Jis atsisuka į minią. – Tik pažiūrėkit į šitą porelę su jų kūdikėliu, – vograuja jis. – Žinokit, fricai kūdikius valgydavo. Gyvus kepdavo tie pabaisos.

– Nešdinkis, arba pašauksime policiją! – šaukia Hana, bet nuščiūva pamačiusi Harį Garstouną ir Bobą Linčą, policijos konsteblius, stovinčius viešbučio verandoje su bokalais rankose ir vypsančius po savo pomaduotais ūsais.

Staiga scena užsiplieskia kaip degtukas.

– Ei, iškrėskim pokštą bošų padlaižiams! – nuskamba šūkis. – Išgelbėkim kūdikį, kad nebūtų suvalgytas!

Ir būrys girtų vyrų ima juos vytis, Hana atsilieka, nes korsetas užima kvapą, ji tik šaukia:

– Greisę, Frenkai! Gelbėk Greisę!

Ir su savo ryšulėliu jis bėga nuo būrio, persekiojančio jį prieplaukos keliu. Širdis nelygiai daužosi, ranką perveria skausmas, bet jis bėga siūbuojančiomis lentomis, šoka į pirmą pasitaikiusią sportinę valtį ir iriasi į vandenyną, kur saugu. Kol vijikai prablaivėja ir nusiramina.

Jam dar ne taip yra buvę.

18 SKYRIUS

VISĄ DIENĄ JUDĖDAMA ir plušėdama, Izabelė fiziškai jaučia, kur yra Lusė, nes su ja susieta neregima meilės gija. Ji niekada nepyksta, jos kantrumas su vaiku beribis. Nei ant grindų krintantis maistas, nei purvina letenėle išterliota siena nesulaukia pikto žodžio, priekaištingo žvilgsnio. Jei naktį Lusė pabunda verkdama, Izabelė ramina ją švelniai, meiliai. Ji priima dovaną, kurią jai pasiuntė gyvenimas. Ir prisiima naštą.

Kai po pietų vaikas užminga, ji eina prie kryželių kyšulyje. Čia jos bažnyčia, jos šventovė, kur ji meldžia Dievą, kad vestų ją gyvenimo keliu ir padėtų būti gera motina. Meldžiasi ir už Haną Rėnfelt, nors miglotai. Neklausia, kodėl viskas taip atsitiko. Esant čia, saloje, Hana tėra abstrakti sąvoka. Be kūno, be dvasios, o Lusės Izabelė pažįsta kiekvieną išraišką, kiekvieną virktelėjimą. Ji regi stebuklą – kasdienį vaiko augimą, tarsi dovaną, kurią įvertini tik ilgainiui. Mergytė virsta asmenybe, ji mokosi žodžių, pradeda reikšti savo jausmus, nusakyti save.

Tad Izabelė sėdi savo bažnyčioje be sienų, be langų ar pastoriaus ir dėkoja Dievui. Jei įsiterpia mintys apie Haną Rėnfelt, jos atsakas visada vienodas: ji paprasčiausiai negali atiduoti šito vaiko, neturi teisės rizikuoti Lusės laime. O Tomas? Tomas – geras žmogus. Jis visada elgsis taip, kaip reikia, tuo ji gali neabejoti. Galų gale turės susitaikyti.

* * *

Palengva nusistovi įprastas gyvenimo Jano saloje ritmas, Tomą įtraukia smulkūs jo ritualai. Retkarčiais, pabudęs iš juodų sapnų apie sulūžusias žvakes ir krypties nerodančius kompasus, jis nustumia negerumą dienos šviesa. Vienuma jį užliūliuoja saldžia melo melodija.

* * *

– Na, Luse, ar žinai, kokia šiandien diena? – paklausė Izabelė.

Užvilkusi mergytei per galvą megztuką ištraukia rankutes. Nuo grįžimo į salą 1928 metų sausio mėnesį praėjo šeši mėnesiai.

Lusė kilstelėjo galvą.

– Hmm… – klausiamai numykė.

– Nori, kad padėčiau atspėti?

Mergytė linktelėjo. Izabelė užmovė kojinaitę.

– Nagi, duokš kitą kojytę. Štai šiiitaip. Gerai, aš tau padėsiu: esi labai gera mergaitė, todėl šįvakar turbūt gausi apelsinų…

– Laivas! – šūktelėjo mergytė, nučiuoždama motinai nuo kelių, apauta vienu batuku, kitą laikė rankoje. – Atplauks laivas! Atplauks laivas!

– Teisingai. Tai gal Ralfo ir Blujo garbei gražiai sutvarkysime namus?

– Taip! – Lusė šaukdama nukurnėjo į virtuvę pranešti: – Tėti, Alfas ir Bujis atplaukia!

Tomas pakėlė ją ir pabučiavo.

– Tavęs neapgausi! Pati prisiminei ar kas padėjo?

– Mama pasakė, – išsišiepusi prisipažino mergytė ir nusirangiusi žemėn vėl nubėgo pas Izabelę.

Netrukus, įsispyrusios į kaliošus ir apsivilkusios, abi jau žygiavo į vištidę, Lusė – nešina mažyte Izabelės pintinės kopija.

– Tikras madų rodymas, – tarė Tomas, sutikęs jas abi.

– Verčiau šiluma negu grožis, – atšovė Izabelė, paskubom pakštelėdama jam į žandą. – Mes einam į kiaušinių žygį.

Vištidėje Lusė kiekvieną kiaušinį atsargiai kėlė abiem rankytėm; darbelis, kuriam Izabelė būtų sugaišusi sekundes, virto lėtu, iškilmingu ritualu. Lusė kiaušinį pirma pridėdavo prie skruosto, pranešdavo: „Dar šiltas!“ arba: „Šaltas!“, tada paduodavo Izabelei, kad įsidėtų į pintinę, o paskutinį pasiliko neštis savo pintinėlėje. Galiausiai mergytė kiekvienai vištai padėkojo už indėlį:

– Ačiū, Dafne, ačiū, Raibe…

Darže kasant bulves, ji kartu su Izabele laikė kastuvo kotą.

– Man rodos, jau matau vieną… – tarė Izabelė ir laukė, kol smėlėtoje dirvoje Lusė pastebės bulvę.

– Va! – šūktelėjo Lusė ir iš duobelės ištraukė akmenį.

– Panašu, bet ne, – nusišypsojo Izabelė. – O jei paimtum, kas guli šalia?

– Bulvė!

Ir Lusė juokdamasi iškėlė bulvę virš galvos, bet į plaukus, į akis pasipylė smėlis ir ji pravirko.

– Nagi, pažiūrėkim, – guodė ją Izabelė ir nusivaliusi į kelnes rankas ėmėsi akies. – Būk gerutė, pamirksėk mamai. Viskas, Luse, nebėr.

Mergytė ilgai markstėsi, galų gale pareiškė:

– Nieko nebėr. Daugiau bulvių!

Ir vėl prasidėjo medžioklė.

Viduje Izabelė iššlavė visus kambarius, dulkes su smėliu suvarė į kertes ketindama gražiai susemti. Trumpam išėjo į virtuvę pažiūrėt, kaip kepa duona, o grįžusi rado šiukšlių taką per visą trobą – Lusės bandymą darbuotis semtuvėliu.

– Žiūrėk, mama, aš padedu!

Nužvelgusi miniatiūrinio ciklono kelią, Izabelė atsiduso.

– Galima ir taip sakyti… – Paėmusi Lusę ant rankų tarė: – Ačiū. Gera mergytė. O dabar, kad grindys būtų visiškai švarios, dar kartą švariai jas iššluokime. – Linguodama galvą, ji sumurmėjo sau panosėj: – Ak, Luse Šerbern, šeimininkėle!

Po kurio laiko tarpdury išdygo Tomas.

– Pasirengusi?

– Aha, – atsakė Izabelė. – Nusipraususi, rankytės švarios.

– Tada einam viršun, mažule.

– Lipsim laiptais, tėti?

– Taip, lipsim. – Ir ji su juo nutrepsėjo į bokštą. Laiptų apačioje ji iškėlė rankas, kad jis iš užpakalio ją pakeltų ir užneštų. – Ne, triušiuk, imkim ir skaičiuokim. Vienas, du, trys…

Ir jie nepakenčiamai lėtai ėmė kopti laiptais, Tomas garsiai skaičiavo visas pakopas, nors Lusė jau seniai nustojo kartoti.

Viršuje, švyturio kontoroje, Lusė vėl iškėlė rankytes.

– Ronai!

– Tuoj bus ir žiūronai, – pasakė Tomas. – Tačiau pirmiausia lipk ant stalo.

Jis pasodino ją ant jūrlapių, padavė žiūronus, bet jų svorį laikė pats.

– Ar ką nors matai?

– Debesis.

– Taip, debesų daugybė. Laivo nematai?

– Ne.

– Tikrai? – nusijuokė Tomas. – Nenorėčiau tokios budėtojos. O kas tenai? Matai? Kur mano pirštas.

Ji ėmė mataruoti kojukėmis.

– Alfas ir Bujis! Apelsinai.

– Mama žadėjo, kad laive bus apelsinų? Ką gi, laikykim špygą.

Laivas prisišvartavo po geros valandos. Tomas su Izabele stovėjo prieplaukoje, Lusė sėdėjo Tomui ant pečių.

– Visas sutikimo komitetas! – sušuko Ralfas.

– Labas! – šaukė Lusė. – Žmonės, labas! Alfai, labas, Buji, labas!

Blujis stryktelėjo ant prieplaukos ir ėmė tempti Ralfo nusviestą lyną.

– Saugokis, Luse, – perspėjo jis vaiką, jau stovintį ant žemės. – Kad nepakliūtum po virve. – Jis pažvelgė į Tomą. – Dievaži, tikra mergytė, ką? Jau ne kūdikis, o Lusė!

Ralfas nusijuokė.

– Žinok, kūdikiai greitai auga.

Blujis baigė švartuoti laivą.

– Mes ją matome kas pusmetį, todėl labai ženklu. Mieste vaikus matai kiekvieną dieną, tai ir nepastebi jų augimo.

– Ir staiga pasidaro tokie bernai kaip tu! – paerzino jį Ralfas. Nulipo į prieplauką vieną ranką slėpdamas už nugaros. – Nagi, kas man padės iškrauti laivą?

– Aš! – pasišovė Lusė.

Ralfas mirktelėjo Izabelei ir ištraukė iš už nugaros skardinę persikų.

– Tada štai tau labai sunkus krovinys.

Lusė abiem rankom paėmė skardinę.

– Vaje, Luse, atsargiai nešk! – Izabelė atsisuko į vyrus. – Jei nori, Ralfai, duok ir man kokį nešulį. – Jis atnešė jai paštą ir kelis lengvus paketus. – Tuoj susitiksime troboj. Užkaisiu arbatinį.

Po pietų, kai suaugusieji virtuvėje baigė gerti arbatą, Tomas tarė:

– Lusė kažko nutilo…

– Hmm… – murmtelėjo Izabelė. – Ji turėjo baigt savo piešinį mamytei ir tėveliui. Eisiu pažiūrėti.

Bet nespėjus jai išeiti į virtuvę įžengė Lusė apsimovusi grindis šluojančiu Izabelės pasijoniu, įsistojusi į jos aukštakulnius batelius ir pasipuošusi mėlyno stiklo karoliais, kuriuos su laivu pasiuntė Izabelės motina.

– Luse, tu vilkaisi mano drabužiais?

– Ne, – išplėtusi akis atsakė mergytė.

Izabelė paraudo.

– Paprastai aš nevaikštau su apatiniais, – tarė ji svečiams. – Gana, Luse, šitaip sušalsi į ragą. Einam, apsivilksi savais drabužėliais. Ir pakalbėkim, ar galima liesti mamos daiktus. Taip pat ar galima meluoti.

Šypsodama išėjo. Nespėjo pamatyti, kaip po pastarųjų žodžių apniuko Tomo veidas.

* * *

Lusė laiminga tapsi paskui Izabelę, kai toji eina rinkti kiaušinių. Ji negali atsitraukti nuo neseniai išskilusių viščiukų. Paima kokį iš po vištos išlindusį viščiuką ir glaudžia po smakru, nes šis auksinis kamuoliukas toks švelnus. Raudama morkas ir pastarnokus kai kada taip smarkiai trūkteli, kad griūna aukštielninka apsipildama žemėmis.

– Luse muse, – juokiasi Izabelė, – kelkis!

Ji sėdi prie pianino Izabelei ant kelių ir daužo klavišus. Paėmusi jos smilių, Izabelė išbaksi juo „Tris aklas pelytes“, bet vaikas nenori.

– Aš pati, – sako ir vėl pradeda savo kakofoniją.

Ji gali kelias valandas išsėdėti ant grindų spalvotais pieštukais kažką kraigliodama kitoje nereikalingų Krikščioniškosios teisinės draugijos blankų pusėje. Išdidžiai rodydama į kažkokias kilpas sako:

– Čia mama, čia tėtis, čia Lulu Švyturys. – Šimto trisdešimties pėdų aukščio bokštas kieme jai savaime suprantamas daiktas. Kartu su žodžiais kaip „katė“ ir „šuo“ – fantastinėmis būtybėmis iš knygų – ji išmoksta ir jai aiškesnius žodžius: „prizmė“, „lęšis“ ir „lūžis“. – Ten mano žvaigždė, – vieną vakarą pareiškia ji Izabelei, rodydama į dangų. – Tėtis man dovanojo.

Ji seka Tomui visokias pasakaites apie žuvis, kirus, laivus. Kai visi trys išeina pasivaikščioti pajūriu, Lusė mėgsta, kad Tomas su Izabele ją suptų ore paėmę vienas už vienos rankutės, kitas – už kitos. Jos mėgstamiausia frazė – „Lulu Švyturys“, būtinai ją kartoja piešdama save murzinuose paveikslėliuose ar pasakodama apie savo nuotykius.

* * *

Vandenynai niekada nesustoja. Jie neturi nei pradžios, nei galo. Vėjas niekada nesiliauja. Kartais jis išnyksta, bet kažkur pasisėmęs energijos grįžta ir užgriūva salą bandydamas kažką įrodyti, tik Tomas nežino ką. Visas būvis čia milžinų masto. Laikas skaičiuojamas milijonais metų. Uolos, iš toli atrodančios lyg ant kranto paberti žaidimo kauliukai, iš tiesų šimtų pėdų pločio, vanduo jas skalauja tūkstančius metų, jos riogso parvirtusios ant šono, todėl geologiniai sluoksniai tapę stačiais stulpeliais.

Tomas žiūri, kaip Izabelė su Luse turškiasi Rojaus tvenkinyje; mergytė sužavėta tyškančiais purslais, vandens sūrumu ir skaisčiai mėlyna jūrų žvaigžde, kurią ji rado. Jis mato, kaip ji suspaudžia gyvį susijaudinusi ir išdidi, lyg pati būtų jį sukūrusi.

– Tėti, žiūrėk, mano jūrų žvaigždė!

Tomui sunku aprėpti dvi laiko skales: salos amžių ir vaiko metukus.

Nuostabu, kad trumputis mergytės gyvenimas jam daug svarbesnis už visus tūkstantmečius iki tol. Jis bando suvokti savo emocijas: kaip gali jausti ir švelnumą, ir nerimą, kai ji bučiuoja jį labos nakties ar atkiša nubrozdintą keliuką pagydyti stebuklingu tėvo pabučiavimu.

Dėl Izabelės irgi panašiai – jis blaškosi tarp geismo, meilės ir jausmo, jog nėra kuo kvėpuoti. Abu tie pojūčiai grumiasi ir nė vienas nelaimi.

Kartais, kai vienas būna švyturyje, mintys krypsta prie Hanos Rėnfelt. Kokia ji? Aukšta ar kresna? Ar Lusės veidas turi jos bruožų? Bandydamas ją įsivaizduoti, regi tik delnus, uždengusius verkiantį veidą. Sudrebėjęs imasi darbo.

Vaikas sveikas, laimingas ir dievinamas pasaulėlyje, kurio nepasiekia laikraščiai ir paskalos. Kurio nepasiekia tikrovė. Kartais net po kelias savaites Tomas beveik ramiai gyvena pasaka apie normalią laimingą šeimą, lyg tai būtų koks narkotikas.

* * *

– Tėtis jokiu būdu neturi žinoti. Kol nepasakysiu tau, kad jau galima.

Lusė rimtai pažvelgė į Izabelę.

– Aš neturiu jam sakyti, – tarė ji linktelėdama. – Galima sausainio?

– Tuoj. Baikim vynioti.

1928 metų rugsėjį laivas atgabeno kelis papildomus paketus, kuriuos Blujui pavyko perduoti Izabelei, kol Ralfas atitraukė Tomo dėmesį kroviniais. Surengti Tomui gimtadienio staigmeną nebuvo lengvas žygis: reikėjo prieš pusmetį pasiųsti motinai reikalingų pirkinių sąrašą. Kadangi tik Tomas turėjo banko sąskaitą, visur reikėjo pažadėti, kad bus sumokėta kitą kartą atplaukus į žemyną.

Tomui ką nors nupirkti buvo ir lengva, ir sunku: jis bus patenkintas gavęs bet ką, tačiau reikėti jam nieko nereikėjo. Ji išrinko „Conway Stewart“ parkerį ir naujausią Visdeno metinį kriketininkų almanachą; vienas daiktas buvo praktiškas, kitas pramogai. Vieną vakarą, kai abi sėdėjo lauke, Izabelė paklausė Lusę, ką ji norėtų padovanoti tėčiui. Sukdama ant pirštuko plaukų sruogą, mergytė pagalvojo ir atsakė:

– Žvaigždes.

Izabelė nusijuokė.

– Vargu ar pavyks, Luse.

– Bet aš noriu! – piktai atkirto vaikas.

Izabelei šovė į galvą mintis.

– O jeigu jam dovanotume tokią knygą – žvaigždžių atlasą?

– Taip!

Ir štai, sėdėdama priešais sunkų tomą, Izabelė paklausė:

– Ką nori parašyti priekyje? – Suėmusi Lusės pirštelius, spaudžiančius parkerį, krivuliuojančiomis raidėmis ėmė rašyti kaip liepiama: „Tėveliui nuo mylinčios amžinai, amžinai…“

– Daugiau, – reikalavo Lusė.

– Ko daugiau?

– Daugiau „amžinai“. „Amžinai, amžinai, amžinai, amžinai…“

Izabelė ėmė juoktis, ir per puslapį tarsi vikšras nusirangė „amžinai“ virtinė.

– Kas toliau? Galbūt „tavo dukrelės Lusės“?

– Lulu Švyturio.

Mergytė ėmė vedžioti raides kartu su mama, bet pavargusi nulipo nuo kelių.

– Mama, pabaik, – nerūpestingai įsakė.

Taigi Izabelė viena užbaigė įrašą ir skliausteliuose pridūrė: „Izabelės Šerbern, minėtosios signatarės raštininkės ir visų reikalų įgaliotinės, ranka.“

Išvyniojęs ryšulį, – sunkus manevras, nes Lusė delniukais uždengė jam akis, – Tomas spėjo:

– Knyga…

– Antlusis! – sušuko Lusė.

Tomas atsimerkęs perskaitė:

– „Brauno žvaigždžių atlasas, rodantis visas ryškias žvaigždes, su išsamiais paaiškinimais, kaip jas rasti danguje, kaip panaudoti navigacijai ir per kvalifikacinius egzaminus Prekybos ministerijoje.“ – Lėtai šypsodamasis atsisuko į Izabelę. – Lusė labai sumani, kad šitai sugalvojo, ar ne?

– Skaityk, tėti. Viduj. Aš parašiau.

Atvertęs knygą, Tomas pamatė užrašą. Tebesišypsojo, tačiau nuo tų „amžinai“ kažkaip nuėjo per širdį: „amžinai“ – neįmanoma sąvoka, ypač tokiam vaikeliui ir tokioje vietoje. Jis palietė lūpomis Lusės viršugalvį.

– Nuostabu, Lulu Švytury. Tokios puikios dovanos dar nesu gavęs.

19 SKYRIUS

– JEIGU LAIMĖSIME nors dabar, vis nebus visiškas žlugimas, – pasakė Blujis. Australijos kriketo rinktinė namuose pralaimėjo Anglijai pirmas ketverias 1928–1929 metų Pelenų turnyro rungtynes. Kovo mėnesį laivas atplaukė Melburne dar nesibaigus paskutinėms varžyboms. Su Tomu iškraudamas važtą, Blujis pasakojo jam, kas svarbiausia: – Bredmenas jau turi šimtą taškų. Dar nepašalintas. Dėl Geivo Larvudo vieni nemalonumai, rašo laikraščiai. Žinok, rungtynės vyksta jau ketvirtą dieną. Atrodo, šį kartą ilgam įšutome.

Kol Ralfas į virtuvę nešė naujas Hildos dovanas Lusei, Tomas su Bluju baigė krauti į pašiūrę miltų maišus.

– Žinok, ten dirba mano pusbrolis, – tarė Blujis, galva rodydamas į „Dingo“ markės ženklą ant maišo.

– Malūne? – pasitikslino Tomas.

– Aha. Sako, gerai moka. Ir miltų gali imt kiek nori.

– Kiekvienas darbas turi savo pranašumų.

– Žinoma. Aš, pavyzdžiui, galiu kvėpuoti kiek telpa ir plaukioti kiek lenda, – nusijuokė Blujis. Apsidairė, ar netoliese nėra škiperio. – Sako, kai tik panorėsiu, gali man parūpinti ten vietą. – Patylėjęs apsimestai nerūpestingu tonu peršoko prie kitos temos: – Kartais pagalvoju, gal norėčiau dirbti kokioje bakalėjos krautuvėje…

Tai buvo taip nepanašu į Blujį. Kartais jis pašnekėdavo apie „Sheffield Shield“ turnyro rezultatus arba pasigirdavo šiek tiek laimėjęs hipodrome. Pasakodavo apie brolį Mervą, žuvusį pirmą dieną išsikėlus Galipolyje, arba grėsmingąją Eidą, savo našlaujančią motiną. Bet šiandien Tomas pajuto kažką kita.

– Kas čia per šnekos?

Blujis paspyrė vieną maišą, kad tiesiai stovėtų.

– Kaip atrodo būti vedusiam?

– Ką? – apstulbo Tomas išgirdęs tokį klausimą.

– Turiu galvoje – ar gera?

Tomas žiūrėjo į atvežtas prekes.

– Nori man ką nors pasakyti, Bluji?

– Ne.

– Ne tai ne… – linktelėjo Tomas. Jei turės kantrybės, istorija palengva vis tiek išsirutulios. Visada taip būdavo.

Blujis pataisė dar vieną maišą.

– Ji vardu Kitė. Kitė Keli. Jos tėvas turi bakalėjos parduotuvę. Mes jau kurį laiką draugaujam.

Tomas kilstelėjo antakius, nusišypsojo.

– Tau pasisekė.

– Ir aš… Na, tiesiog nežinau… Pamaniau, gal reikėtų susituokti. – Tomo išraiška paskatino jį pridurti: – Ne, ne iš reikalo. Nieko panašaus. Tikrai, mes net nė karto… Matai, jos tėtis baisiai akylai viską seka. Ir motina. Ir jos broliai. O ponia Mjuit jos motinai pusseserė, taigi supranti, kokia šeima.

Tomas nusijuokė.

– Taigi kas tau neduoda ramybės?

– Tai toks didelis žingsnis. Žinau, visiems ateina toks laikas, bet man tik įdomu – na, kaip suprasti, kad tikrai…

– Vargu ar aš tuo klausimu autoritetas. Esu vedęs tik kartą ir vis dar patinka. Kodėl neklausi Ralfo? Jis sukinkytas su Hilda nuo tų laikų, kai Matūzalis buvo berniukas, užaugino du vaikus. Jam, regis, visai neblogai pasisekė.

– Ralfui negaliu sakyti.

– Kodėl gi?

– Kitė mano, kad, jei susituoksime, turėsiu mesti darbą laive ir pereiti į bakalėją. Mat ji nenori kasdien drebėti, kad nepaskęsčiau.

– Linksma mergina, ką?

Blujis dar labiau susirūpino.

– Bet aš rimtai klausiu. Kaip atrodo būti vedusiam? Turėti vaiką ir taip toliau?

Tomas persibraukė pirštais plaukus ir sutrikęs ilgokai mąstė.

– Matai, mes nesame tipiška pora. Mieste nedaug šeimų, kurios šitaip gyvena – švyturio stotyje kažkur pasaulio pakrašty. Jei nori žinoti, atsakymas priklausytų, kokią dieną paklaustum. Yra gerų dalykų ir yra sunkumų. Tiek galiu pasakyti, jog gyventi susituokus daug sudėtingiau negu vienam.

– Mama sako, kad esu per jaunas ir dar neturiu savo nuomonės.

Tomas nejučia šyptelėjo.

– Man rodos, mama taip sakys ir tada, kai tau bus penkiasdešimt metų. Be to, tai ne nuomonės, o širdies klausimas. Pasikliauk širdimi, Bluji. – Patylėjęs tarė: – Net jei susirasi tinkamą merginą, ne viskas bus sviestu patepta. Laukia ilga kelionė. Niekada nežinai, kas atsitiks, turi būti pasirengęs viskam. Atgal kelio nebėra.

– Tėti, žiūrėk! – Tarpdury pasirodė Lusė, iškėlusi Hildos dovanotą pliušinį tigriuką. – Jis urzgia! – pranešė ji. – Paklausykit.

Ir ji apvertė žaislą, kad urgztų. Tomas paėmė ją ant rankų. Pro langelį pamatė taku ateinant Ralfą.

– Kaip tau pasisekė!

Jis pakuteno jai kaklą.

– Lusei pasisekė! – nusijuokė mergytė.

– O kaip atrodo būti tėčiu? – paklausė Blujis.

– Kaip matai.

– Ne, aš rimtai klausiu, bičiuli.

Tomo veidas surimtėjo.

– Tam niekaip nepasiruoši. Nepatikėsi, Bluji, kaip vaikas pralaužia tavo gynybos linijas. Įsiskverbia į pačią širdį. Tikras staigus puolimas.

– Tėti, padaryk, kad urgztų, – nekantravo Lusė.

Tomas ją pabučiavo ir vėl apvertė tigrą žemyn galva.

– Tik niekam neprasitark, bičiuli, gerai? – paprašė Blujis. Pagalvojęs pridūrė: – Na, visi žino, kad tu ir taip tyli kaip akmuo.

Ir jis pats mergytei suurzgė kaip tigras.

* * *

Kartais kaip tik tu laimi didžiausią laimikį. O kartais – kitas nelaimėlis, kuris iš pradžių buvo ištraukęs trumpą šiaudą. Tada lieka tik užsičiaupti ir susitaikyti su tuo.

Tomas kalė vištidės sieną, kur naktį vėjas buvo išplėšęs lentą. Pusę gyvenimo stengėsi apsaugoti daiktus nuo vėjo. Niekur nedingsi, darai ką galėdamas.

Blujo klausimai pažadino senuosius jausmus. Bet vos tik Tomas pagalvodavo apie nepažįstamąją Partageze, kuri neteko vaiko, ją nustumdavo Izabelės paveikslas: juk ji neteko ne vieno vaiko ir pati daugiau niekada negalės jų susilaukti. Lusei atplaukus, ji nieko nežinojo apie Haną. Tik norėjo, kad kūdikis gautų kas geriausia. Ir vis dėlto… Jis žinojo sutikęs ne vien dėl Lusės. Vieno Izabelės troškimo jis niekaip negalėjo patenkinti. Ji atsižadėjo visko, kad galėtų būti čia su juo: patogumų, šeimos, draugių. Jis nuolat sau kartojo neturįs teisės atimti iš jos to vienintelio dalyko.

* * *

Izabelė pavargo. Ką tik atkeliavo produktai, ir ji ėmėsi ruošti maistą: kepti duoną, vaisių pyragą, iš maišo slyvų virti džemą, kurio turės užtekti metams. Iš virtuvės išėjo gal minutei, bet per tą minutę Lusė, sumaniusi pauostyti gardžios košės, į puodo kraštą nusidegino rankytę. Nesmarkiai, bet miegoti nelabai galėjo. Tomas ranką aptvarstė, davė aspirino, bet vakare Lusė vis tiek buvo nerami.

– Aš pasiimsiu ją į švyturį. Galėsiu pažiūrėti. Vis tiek reikia užbaigti inventorizacijos dokumentus. Tu atrodai nusikamavusi.

Izabelė neprieštaravo.

Paėmęs viena ranka vaiką, kita suglobęs pagalvę ir antklodę, Tomas atsargiai užnešė ją laiptais ir paguldė ant jūrlapiais apkloto stalo.

– Na štai, mažule, – tarė, bet ji jau snaudė.

Jis ėmėsi dėti skaičių stulpelius – skaičiuoti žibalo galonus ir lempos stiklų dėžes. Viršum jo, žibinto kambaryje, lėtai, tyliai gausdamas vienodai sukosi lęšis. Žemai apačioje jis regėjo vienišą žiburį troboje.

Padirbus valandą kažkoks instinktas privertė jį atsisukti į Lusę, ir jis pamatė, jog ji žiūri į jį – minkštoje šviesoje žibėjo akys. Jųdviejų žvilgsniai susitiko, ir ji nusišypsojo, o Tomą vėl pribloškė šis stebuklas, – kad ji tokia graži, tokia trapi. Pakėlusi rankytę pasižiūrėjo.

– Tėti, aš buvau kare, – pasakė Lusė ir paniuro. Ištiesė į jį rankas.

– Miegok, mažule, – tarė Tomas, norėdamas grįžti prie darbo. Bet vaikas prašė:

– Lopšinę, tėti.

Pasisodinęs ant kelių, Tomas ėmė švelniai ją sūpuoti.

– Lulu, jeigu aš uždainuosiu, sapnuosi košmarus. Mama dainininkė, aš ne.

– Man popa, tėti.

Ir ji atkišo įrodymą.

– Žinau, triušiuk. – Jis atsargiai pabučiavo į tvarstį. – Bet greit praeis, pamatysi. – Jis bučiavo jai kaktą, glostė šviesius plaukelius. – Ak, Lulu, Lulu… ir kaip tu radai kelią į šituos namus? – Jis pažvelgė į juodą tamsą už lango. – Kaip tu atsiradai mano gyvenime?

Jis jautė, kaip migdama ji glemba. Pamažu galvutė nusviro į jo alkūnės linkį. Ir jis taip tyliai, kad pats vos išgirdo, sukuždėjo nuolatos jį graužiantį klausimą:

– Kaip tu padarai, kad aš šitaip jausčiausi?

20 SKYRIUS

– AŠ IR NEŽINOJAU, kad jis bandė susisiekti.

Tomas sėdėjo verandoje šalia Izabelės vis vartydamas senutėlį sutrintą voką, adresuotą jam į tryliktą Australijos ginkluotųjų pajėgų batalioną. Kiekvieną tuščią plotelį užpildė nauji adresai laiškui persiųsti, bet virš jų visų mėlynu pieštuku įsakmiai brūkštelėta: „Grąžinti siuntėjui“ – ponui Edvardui Šerbernui, Tomo tėvui. Laiškas atėjo prieš tris dienas, įdėtas į naują voką, kai birželio laivas atvežė žinią apie jo mirtį.

„Čerčo, Heterlio ir Parfito advokatų kontora“ uoliai laikėsi formalumų, tad pranešė tik faktus. Miręs nuo gerklės vėžio 1929 metų sausio 18. Beveik pusmetį užtrukę, kol jie Tomą suradę. Brolis Sesilis esąs vienintelis paveldėtojas, Tomui atitenkąs tik motinos medalionas, įdėtas į laišką, kuris sekė paskui Tomą per visą pasaulį.

Tą vakarą įžiebęs švyturį atplėšė laišką sėdėdamas žibinto kambaryje. Nutirpęs ėmė skaityti griežta, dygia rašysena išvedžiotas eilutes.

Meriveilas,

Sidnėjus,

1915 metų spalio 16

Mielas Tomai,

Rašau, nes žinau, kad išėjai į kariuomenę. Iš manęs prastas rašytojas, bet kad esi taip toli ir tau gali kas nors atsitikti nespėjus mudviem vėl pasimatyti, laiškas turbūt vienintelė išeitis.

Yra daug dalykų, kurių negaliu tau paaiškinti nepažemindamas tavo motinos, o aš neturiu noro dar labiau visko gadinti. Taigi kai kas liks nepasakyta. Esu kaltas dėl vieno dalyko ir dabar noriu tai atitaisyti. Įdedu medalioną, kurį tavo motina išeidama liepė perduoti tau. Jame yra jos portretas. Tuo laiku man atrodė, kad geriau tau nepriminti apie ją, todėl jo ir neatidaviau. Nebuvo lengva apsispręsti, nutarti, kad bus geriau, jeigu ji nedarys įtakos tavo gyvenimui.

Dabar, kai ji jau mirusi, jaučiu, jog dera, nors ir pavėluotai, įvykdyti jos valią.

Aš stengiausi užauginti tave geru krikščioniu. Stengiausi suteikti tau geriausią išsimokslinimą. Tikiuosi, įskiepijau tau suvokimą, kas yra gera ir kas bloga: jokia žemiška sėkmė ar malonumas negali atlyginti už pražudytą savo nemirtingą sielą.

Didžiuojuosi, kad tu taip pasiaukojai – išėjai savanoriu į karą. Užaugai jaučiančiu atsakomybę jaunuoliu, tad po karo mielai rasiu tau vietą versle. Sesilis yra apsigimęs vadovas, manau, man išėjus jis sėkmingai valdys fabriką. Bet neabejoju, jog ir tau atsiras tinkama vieta.

Skaudu, kad tik iš kitų išgirdau tave išplaukus. Būčiau norėjęs pamatyti tave su uniforma ir išlydėti, tačiau sužinojęs apie motinos mirtį turbūt nebenori su manim turėti reikalų. Todėl elkis kaip tinkamas. Jei sugalvosi atsakyt į šitą laišką, labai apsidžiaugsiu. Vis dėlto esi mano sūnus. Kol pats netapsi tėvu, iki galo nesuprasi, ką reiškia šitie žodžiai.

Bet jei nepanorėsi atsiliepti, aš gerbsiu tavo pasirinkimą ir daugiau netrukdysiu. Tačiau vis tiek melsiuos, kad kare liktum gyvas ir sveikas ir su pergale grįžtum į gimtąjį krantą.

Tave mylintis tėvas

Edvardas Šerbernas

Regis, visą gyvenimą jis nesišnekėjo su šituo žmogumi. Jam tikriausiai labai daug kainavo parašyti tokį laišką. Kad tėvas mėgino su juo susisiekti po tokio pikto išsiskyrimo, ne tik nustebino, bet ir pribloškė. Niekas jau neatrodė tikra. Tomas suko galvą, ar tik tėvo šaltumas visą tą laiką neslėpė žaizdos. Pirmą kartą už akmeninio fasado jis išvydo kažką kita ir nors trumpai įstengė įsivaizduoti, kaip itin principingą vyrą įskaudina jo mylėta moteris, bet jis nepajėgia to parodyti.

Tomas ieškojo motinos turėdamas tikslą. Stovėdamas prie jos kambario durų pensione, nublizgintais batais, tvarkingai nusikarpęs nagus, paskutinį kartą repetavo žodžius, kuriuos ketino pasakyti: „Atleisk, kad užtraukiau tau bėdą.“ Tą valandėlę drebėjo kaip ir tas vaikas, kuris laukė trylika metų, kol galės tai ištarti. Jis bijojo apsivemti. „Aš tik pasakiau, kad mačiau mašiną. Kad prie namų privažiavo mašina. Aš nežinojau…“

Tik po daugelio metų jis suprato, koks lemtingas buvo šitas jo paskundimas. Ji buvo apšaukta netikusia motina ir išmesta iš jo gyvenimo. Bet jo šventa kelionė gauti atleidimą įvyko per vėlai, jis jau neišgirs, kaip motina jam atleidžia išdavystę, nors ir netyčinę. Žodžiai linkę patekti ten, kur jiems visai nedera, taigi gyvenime geriausia patylėti, štai ko jis išmoko.

Jis žiūrėjo į motinos portretą medalione. Galbūt ir tėvas, ir motina jį mylėjo, kad ir su pertrūkiais. Staiga suėmė pyktis, kad tėvas beveik nerūpestingai prisipažino turėjęs teisę atskirti jį nuo motinos, – taip nuoširdžiai, bet ir pragaištingai.

Tik kai kaptelėjus lašui pasruvo rašalo upeliukai, Tomas susigriebė verkiąs. „Kol pats netapsi tėvu, iki galo nesuprasi, ką reiškia šitie žodžiai…“

Šalimais verandoje sėdinti Izabelė kalbėjo:

– Nors jo nematei šitiek metų, vis tiek tėvas. Tėvas būna tik vienas. Negali nesigraudinti, brangusis.

Įdomu, ar Izabelė pajuto, kaip ironiškai nuskambėjo jos žodžiai?

– Ateik, Luse, gerti kakavos! – nė nestabtelėjusi pašaukė ji.

Mergytė pribėgusi stvėrė puoduką abiem rankom. Išgėrė, nusibraukė lūpas atgalia ranka, ne murzinu delniuku ir atidavė puoduką.

– Tėti! – linksmai sušuko. – Aš joju į Patatezą pas močiutę ir senelį!

Ir nubėgo prie savo medinio arkliuko.

Tomas žvelgė į gulintį delne medalioną.

– Kiek metų maniau, jog ji manęs nekenčia, nes išdaviau jos paslaptį. Nieko nežinojau apie medalioną… – Jis patempė lūpą, piktai susičiaupė. – Visai kitaip būčiau jautęsis.

– Žinau, kad nieko negaliu pasakyti. Tik norėčiau… nežinau, kaip… tave paguosti.

– Mama, noriu valgyt! – pareiškė vėl atbėgusi Lusė.

– Ko stebėtis, kai šitaip lakstai, – tarė Izabelė, čiupdama ją ant rankų. – Nagi, apkabink tėvelį, šiandien jis liūdnas.

Ir ji pasodino vaiką jam ant kelių, tada abi tvirtai jį apkabino.

– Nusišypsok, tėti. Va šitaip, – mokė Lusė rodydama, kaip tai daryti.

* * *

Pro debesis įkypai skverbėsi šviesa, gelbėdamasi nuo tolumoje pilkuojančio lietaus. Lusė išdidžiai sėdėjo Tomui ant pečių.

– Ten! – įsakė bakstelėdama pirštu į kairę.

Tomas pasuko ton pusėn, per lauką. Viena ožka išsigraužė iš laikino aptvaro, o Lusė užsikepė, kad padės jos ieškoti.

Užutėkyje gyvulėlio niekur nebuvo matyti. Na, negalėjo toli pabėgti.

– Ieškosime kur nors kitur, – tarė Tomas. Vėl grįžęs į lauką apsuko ratą. – Kur dabar, Lulu? Rinkis.

– Tenai! – vėl parodė ji, dabar į priešingą salos pusę, ir jis leidosi ten link.

– Žiūrėk, Luse, beveik prie pat kranto!

– Aha, tėti, bėkim!

– Nereikia, triušiuk. Kad nenubaidytume. Pagausime ją patyliukais.

Tomas taip stengėsi atsargiai sėlinti, kad net nepastebėjo, kur ožka susirado naują ganyklą.

– Lipk žemėn, mažule. – Aukštai iškėlęs nuleido mergytę ant žolės. – Pabūk čia, kol atsivesiu Šilkę. Pririšiu šitą virvę prie kaklasaičio, ir grįš kaip gera. Eikš čia, Šilke. Ciba, ciba, gana kvailioti! – Ožka pakėlė galvą ir paėjėjo tolyn. – Užtenka, stovėk! – Tomas sugriebė už kaklasaičio ir pririšo virvę. – Va šitaip, tvarka… Viskas, Lulu…

Atsisukęs pajuto, kaip tirpsta rankos, tik paskui suprato kodėl. Lusė sėdėjo ant žemo kauburėlio, apaugusio vešlesne žole negu dirvonas aplinkui. Šiaip jis vengė šitos vietos, kuri net giedriausią dieną visada atrodydavo niūri ir nuklota šešėliais.

– Tėti, radau kėdutę, – pasidžiaugė vaikas.

– Luse, tučtuojau kelkis! – nespėjęs susivaldyti suriko jis.

Suglumusi Lusė susiraukė – iki tol niekas nebuvo jos aprėkęs – ir garsiai pravirko. Pripuolęs Tomas ją pakėlė.

– Atsiprašau, Lulu. Nenorėjau tavęs nugąsdinti, – tarė susigėdęs. Stengdamasis paslėpti pasibaisėjimą skubiai žengė tolyn.

– Vaikeli, čia negera vieta sėdėti.

– Kodėl? – žliumbė Lusė. – Čia mano kėdutė. Stebuklinga.

– Matai… – Jis priglaudė prie savęs jos galvą. – Tiesiog negera vieta, vaikeli.

Jis pabučiavo jai į viršugalvį.

– Ar aš negera? – susirūpino Lusė.

– Ne, tu nesi negera. Negali būti negera, Lulu.

Pabučiavęs į žanduką nubraukė jai nuo akių geltonus plaukus.

Bet ją nešdamas pirmą kartą per tuos metus skaudžiai pajuto, jog ją apkabinusios rankos yra tos pačios, kurios įvertė į duobę jos tėvą. Užsimerkęs prisiminė, kaip įsitempė jo raumenys, koks sunkus buvo tas vyriškis, ir palygino jo svorį su dukters. Lusė jam pasirodė sunkesnė.

Jis pajuto ant skruosto delniukus.

– Tėti, pažiūrėk į mane!

Atsimerkęs tylėdamas žiūrėjo į ją. Pagaliau giliai atsidusęs prabilo:

– Laikas vesti Šilkę namo. Nori laikyti už virvės?

Ji linktelėjo, jis apvyniojo virvę apie rankytę ir ėmė nešti į kalną savo naštą.

Tą popietę virtuvėje Lusė buvo belipanti ant kėdės, bet pirma atsigręžė į Tomą.

– Tėti, ar čia gera vieta sėdėti?

Jis nepakėlė akių nuo taisomos durų rankenos.

– Taip, Lulu, gera, – negalvodamas atsakė.

Kai Izabelė priėjusi norėjo atsisėsti šalia, Lusė sušuko:

– Ne! Mama, kelkis nuo šitos kėdės! Čia negalima sėdėti.

Izabelė nusijuokė.

– Aš čia visada sėdžiu, vaikeli. Labai graži kėdė.

– Čia negera vieta. Tėtis sako!

– Ką ji čia šneka, tėti?

– Pasakysiu vėliau, – burbtelėjo jis ir paėmė atsuktuvą vildamasis, kad Izabelė pamirš.

Nepamiršo. Užmigdžiusi Lusę vėl paklausė:

– Kokios čia nesąmonės dėl sėdėjimo? Ji nenorėjo, kad sėsčiau ant krašto skaityti pasakos. Sakė, tu supyksi.

– Ai, susigalvojo tokį žaidimą. Iki rytojaus gal užmirš.

Bet Lusė tą dieną prižadino Frenko Rėnfelto šmėklą, ir, vos pažvelgęs į kapų pusę, Tomas prisimindavo jo veidą.

„Kol pats netapsi tėvu…“ Jis daug galvojo apie Lusės motiną, tačiau tik dabar iki galo suvokė, kaip šventvagiškai pasielgė su jos tėvu. Tik per jį, Tomą, šio žmogaus mirties negalėjo pagerbti tinkamu ritualu kunigas ar pastorius ir net jo atminimui nebus lemta gyventi Lusės širdyje, kur teisėta tėvo vieta. Trumpą valandėlę tiktai kelios pėdos smėlio skyrė Lusę nuo jos tikrojo paveldo – nuo Rėnfelto ir jo giminės kartų. Tomas pašiurpo suvokęs, jog fronte galėjo nušauti – tikriausiai ir nušovė – kokius nors ją sukūrusio vyriškio giminaičius. Staiga iš kapo, kur glūdėjo įkalinti jo atminime, pakilo prižadinti gyvi ir kaltinantys priešų veidai.

Kitą rytą, Izabelei su Luse išėjus rinkti kiaušinių, Tomas ėmėsi tvarkyti daiktus prieškambaryje: Lusės pieštukus sudėjo į skardinėlę nuo sausainių, sustatė jos knygas. Tarp jų buvo ir maldaknygė, Ralfo dovanota jai per krikštynas, iš kurios Izabelė jai dažnai skaitydavo. Jis pasklaidė plonyčius auksabriaunius lapus. Rytmetinės maldos, Komunijos apeigos… Perverčiant Psalmyną akys užkliuvo už trisdešimt septintos psalmės: Noli aemulari. „Neapmaudauk dėl nedorėlių, nepavydėk tiems, kurie daro pikta. Juk jie veikiai išnyks kaip žolė ir nuvys kaip žaluma.“

Izabelė su Luse parėjo iš kažko juokdamosi.

– Vaje, kaip švaru! Nejau fėjos pasidarbavo?

Tomas užvertė maldaknygę ir padėjo ant knygų šūsnies viršaus.

– Tik bandau tvarkytis.

* * *

Po kelių savaičių Tomas su Ralfu, baigę krauti rugsėjo laivo atgabentas atsargas, sėdėjo atsišlieję į akmeninę pašiūrės sieną. Blujis laive taisė inkaro grandinę, o Izabelė su Luse virtuvėje darė meduolinius žmogeliukus. Rytas buvo sunkus, ir dabar abu vyrai nedrąsioje pavasario saulutėje gurkšnojo alaus butelį.

Ne vieną savaitę Tomas laukė tokios progos, suko galvą, kaip apie tai prašnekti, kai atvyks laivas. Kostelėjęs pagaliau paklausė:

– Ralfai, ar esi kada padaręs ką nors bloga?

Senukas pašnairavo į Tomą.

– Ką, po velnių, nori pasakyti?

Kad ir kaip buvo planavęs, Tomo žodžiai nuskambėjo nedrąsiai.

– Turiu galvoje… na… kaip atlyginti padarytą skriaudą. Kaip viską atitaisyti. – Kad ne taip nervintųsi, jis žiūrėjo į juodą gulbę ant butelio etiketės. – Kalbu apie labai rimtą dalyką.

Ralfas patraukė alaus ir nuleidęs akis į žolę lėtai linktelėjo.

– Nori pasakyti, kokį? Aišku, ne mano reikalas, neketinu kištis.

Tomas sėdėjo nė nekrustelėdamas, nujausdamas, kaip, išsipasakojus apie Lusę, apimtų tiesiog fizinis palengvėjimas.

– Tėvo mirtis privertė apmąstyti visus blogus darbus ir pagalvoti, kaip prieš mirštant tą blogį ištaisyti. – Jis jau norėjo kalbėti toliau, bet jį nutildė negyvą sūnelį mazgojančios Izabelės paveikslas. – Aš niekada taip ir nesužinosiu jų vardų…

Pats nustebo, kaip lengvai sąmonę užpildė kitos mintys, kita kaltė.

– Kieno vardų?

Tomas svyravo ant bedugnės krašto nežinodamas, pult į ją ar ne. Gurkštelėjo alaus.

– Mano nukautų vyrų, – sunkiai išstūmė žodžius.

Ralfas pagalvojo.

– Bet karas tam ir yra. Arba pats žudai, arba esi nužudomas.

– Kuo daugiau laiko praeina, tuo beprotiškiau viskas atrodo.

Tomas jautėsi fiziškai įkliuvęs praeityje, spaudžiamas spaustuvu, įmygančiu į sąmonę kiekvieną kūno pojūtį, kiekvieną kaltės sukeltą mintį, kurių prisikaupė per tiek metų. Jam ėmė trūkti kvapo. Ralfas nuščiuvęs laukė.

Tomas atsisuko į jį staiga pradėjęs drebėti.

– Ralfai, aš tik noriu teisingai pasielgti! Pasakyk, kaip man, po galais, tai padaryti? Aš… aš jau negaliu tverti.

Jis tėškė butelį ant žemės, tas sudužo į akmenį, pats ėmė kūkčioti.

Ralfas jį apkabino.

– Gana, vaikine. Nesikrimsk taip. Aš gyvenu šiek tiek ilgiau už tave. Visko esu matęs. Gera ir bloga gali būti kaip gyvatės, taip susipynusios, kad niekaip jų neatskirsi, kol abiejų nenušausi, o tada jau bus per vėlu. – Tylėdamas jis ilgai žiūrėjo į Tomą. – Aš štai ko paklausčiau: kokia nauda knistis praeityje? Vis tiek nieko nepakeisi. – Nei smerkiantys, nei priešiški senuko žodžiai vis tiek Tomui smigo į širdį kaip peilis. – Velnias… Lengviausias būdas išvaryti žmogų iš proto – leisti jam toliau kariauti, kol jis bus patenkintas karo baigtimi. – Ralfas pakrapštė nuospaudą ant piršto. – Jei turėčiau sūnų, didžiuočiausi, jeigu jis būtų nors per pusę toks kaip tu. Esi geras vyrukas, Tomai. Laimingas vyrukas, nes turi tokią žmoną ir dukrelę. Dabar tik stenkis dėl šeimos. Veikėjas viršuje tau davė dar vieną galimybę, vadinasi, jis per daug nesibodi tuo, ką tada darei ar ko nedarei. Gyvenk dabartimi. Daryk gera, kurį gali padaryti šiandien, o praeičiai duok ramybę. Palik ją angelams ar velniams, ar kam kitam, kas už ją atsakingas.

* * *

– Druska. Niekaip neįmanoma atsikratyti druskos. Jei nesisaugosi, įsiėda kaip vėžys, – bambėjo sau Tomas kitą dieną, Ralfui jau išplaukus. Lusė sėdėjo greta jo milžiniškame stikliniame lęšio kokone vaišindama skudurinę lėlę įsivaizduojamais saldainiais, o jis šveitė bronzines detales. Jos mėlynos akys įsmigo į jį.

– Ar tu ir lėlytės tėtis? – prabilo ji.

Tomas atsitiesė.

– Nežinau. Ko jos nepaklausi?

Pasilenkusi ji kažką pašnibždėjo lėlei, tada pranešė:

– Ji sako, kad ne. Tu tik mano tėtis.

Jos veidelis neteko ankstesniojo apvalainumo, jame ryškėjo būsimoji mergaitė: šviesiaplaukė, skvarbiomis akimis, šviesia oda. Įdomu, pamanė jis, į ką bus panaši, į tėvą ar motiną. Jis prisiminė geltonplaukio vyriškio, kurį užkasė, veidą. Šiurpas perbėgo nugara įsivaizdavus, kokių dar keblesnių klausimų ilgainiui ji gali užduoti. Dar pamanė, kaip jo atspindys veidrodyje vis labiau primena tėvo veidą, kai buvo tokio amžiaus. Panašumas išlenda ne iš karto. Partagezas mažas; motina galbūt neatpažins savo kūdikio, kol jis mažutis, bet ar neįžiūrės savęs suaugusios moters veide? Ši mintis nedavė jam ramybės. Padažęs skudurą į šveitiklio skardinėlę ėmė zulinti taip, kad per kaktą žliaugė prakaitas.

Tą vakarą Tomas stovėjo atsirėmęs į verandos stulpą ir žiūrėjo, kaip vėjas nupučia į naktį saulę. Švyturys įžiebtas, į bokštą nereikės eiti iki pat aušros. Jam nėjo iš galvos Ralfo patarimas: „Daryk gera, kurį gali padaryti šiandien.“

– Štai kur tu, – atėjusi tarė Izabelė. – Pagaliau užmigo. Tris kartus turėjau skaityti „Pelenę“. – Apkabinusi Tomą prisiglaudė prie jo. – Kaip man patinka, kai ji verčia lapus apsimesdama, kad skaito. Visas pasakas moka atmintinai.

Tomas nieko nesakė. Izabelė pabučiavo jam į paausį.

– Visada galime anksti gultis. Aš pavargstu, bet ne per labiausiai.

Jis tebežvelgė į vandenyną.

– Kaip atrodo ponia Rėnfelt?

Izabelė ne iš karto susigaudė, kad jis klausia apie Haną Pots.

– Ir kam tau reikia žinoti?

– O kaip tau matos?

– Ji nė trupučio nepanaši į ją! Lusė geltonplaukė, akys mėlynos, tikriausiai paveldėjo iš tėvo.

– Tai jau tikrai ne iš mūsų. – Jis atsisuko į ją. – Iza, turime kaip nors pranešti. Privalome jai pasakyti.

– Lusei? Ji per maža, kad…

– Ne, Hanai Rėnfelt.

Izabelė pakraupo.

– Kurių galų?

– Ji nusipelnė žinoti.

Izabelė sudrebėjo. Juodomis akimirkomis pagalvodavo, kas blogiau: manyti, jog tavo duktė mirusi ar kad gyva, tačiau niekada jos nepamatysi. Įsivaizduodavo, kaip Hana kenčia. Bet ji suprato, jog net menkiausia nuolaida Tomui būtų lemtinga.

– Tomai, jau esam viską perkalbėję. Tiesiog neteisinga tavo neramią sąžinę statyti aukščiau už Lusės gerovę.

– Neramią sąžinę? Bijok Dievo, Izabele, kalbame ne apie bažnyčioje nušvilptus iš aukų lėkštės šešis pensus! Kalbame apie vaiko gyvenimą! Taip pat, beje, moters. Kiekviena mūsų laimės akimirka įrašoma į jos neigiamą balansą. Šitai negali būti dora, kad ir kiek bandytume save teisinti.

– Tomai, tu pavargęs, nusiminęs ir sutrikęs. Rytą mąstysi kitaip. Šįvakar daugiau apie tai nekalbėsiu. – Ji palietė jam ranką ir tramdydama virpantį balsą pasakė: – Pasaulis, kuriame gyvename, nėra tobulas. Reikia su tuo susitaikyti.

Jis žiūrėjo į ją apimtas jausmo, kad gal jos apskritai nėra. Galbūt išvis nieko šito nėra, nes tie keli coliai tarp jų tarsi atskyrė dvi visiškai skirtingas tikroves, kurios jau negali susijungti.

* * *

Lusė nepaprastai mėgsta žiūrinėti savo nuotraukas, darytas Partageze, kai ji ten lankėsi pirmą kartą, būdama mažytė.

– Čia aš! – sako ji Tomui, sėdėdama jam ant kelių ir rodydama į nuotrauką. – Bet aš tada buvau maža. Dabar esu didelė mergaitė.

– Esi, paukšteli. Kitą gimtadienį sukaks ketveri metai.

– O čia, – energingai baksteli ji, – mamos mama!

– Teisingai. Mamos mama yra močiutė.

– O čia tėčio tėtis.

– Ne, čia mamos tėtis. Senelis.

Lusė abejoja.

– Taip, žinau, kad sudėtinga. Tačiau šita močiutė ir senelis nėra mano tėtis ir mama.

– O kas tavo mama ir tėtis?

Tomas perkėlė Lusę ant kito kelio.

– Mano mama ir tėtis buvo vardu Eleanora ir Edvardas.

– Ar ir jie mano močiutė ir senelis?

Tomas neatsakė.

– Vaikeli, jie abu mirę.

– Aaa, – numykė Lusė tokiu balsu, jog jis įtarė ją nenutuokiant, ką tai reiškia. – Kaip Šilkė.

Tomas buvo visai pamiršęs ožką, kuri prieš kelias savaites susirgo ir krito.

– Na, taip, kaip Šilkė.

– Kodėl mirė tavo mama ir tėtis?

– Jie buvo seni ir ligoti. – Jis pridūrė: – Tai atsitiko labai seniai.

– O aš irgi mirsiu?

– Aš to neleisiu, Lulu.

Pastaruoju metu kiekviena diena su šituo vaiku buvo rizikinga. Kuo daugiau ji mokės žodžių, tuo sėkmingiau tyrinės aplinkinį pasaulį ir galų gale atkapstys jame savo istoriją. Tomą kankino mintis, kad gyvenimą ir save ji supras remdamasi vieninteliu baisingu melu – melu, kurį pats padėjo sukurti ir išdailinti.

* * *

Žibinto kambaryje spindėjo visi paviršiai. Jis visada jį tvarkingai užlaikė, tačiau dabar paskelbė karą kiekvienam varžtui, kiekvienai detalei ir kariavo, kol viskas švieste švietė. Pastarosiomis dienomis jis nuolatos atsidavė „Duraglit“ blizgikliu. Prizmės žėrėjo, spindulys plieskė nekliudomas jokios dulkelės. Kiekvienas sraigtelis judėjo sklandžiai. Sistema dar niekada neveikė taip nepriekaištingai.

Kita vertus, gyvenamoji troba pasigedo jo rankų.

– Ar negalėtum užglaistyti to plyšio? – paklausė Izabelė, kai po pietų jie sėdėjo virtuvėje.

– Padarysiu, kai pasirengsiu inspekcijai.

– Jau kelios savaitės, gal net mėnesiai, kai esi pasirengęs inspekcijai. Galgi ne karalius atvyksta?

– Aš tik noriu, kad viskas būtų idealu. Jau sakiau, yra galimybė gauti tarnybą Muro kyšulyje. Būtume žemyne, arčiau Džeraldtono. Arčiau žmonių. Ir šimtus mylių nutolę nuo Partagezo.

– Buvo laikas, kai negalėjai net pagalvoti, kad reikėtų išvykti iš Jano.

– Ką gi, laikai keičiasi.

– Keičiasi, Tomai, bet ne laikai. Juk pats visada ir sakai: jeigu atrodo, kad švyturys kitoje vietoje, žinok, pajudėjo ne švyturys.

– Na, pati išsiaiškink, kas kur pajudėjo, – burbtelėjo jis, pasiėmė veržliaraktį ir neatsisukęs išėjo į pašiūrę, kur buvo laikomos atsargos.

Tą vakarą Tomas čiupo butelį viskio ir nuėjo prie skardžio žiūrėti žvaigždžių. Vėjelis glostė veidą, o jis siurbčiojo deginantį gėrimą ir danguje ieškojo žvaigždynų. Dėmesį patraukė besisukantis švyturio spindulys, ir jis liūdnai nusijuokė pagalvojęs, kad spindulys sklinda tokiu kampu, jog pati sala visą laiką skendi tamsoje. Švyturys skirtas kitiems, jis negali apšviesti to, kas arčiausiai jo.

21 SKYRIUS

PO TRIJŲ MĖNESIŲ Puan Partageze vykstanti šventė pagal Pietų Velso standartus buvo didelė. Net iš Perto atvyko Prekybos laivyno valdybos direktorius, su juo – valstijos gubernatorius. Šventėje dalyvavo garbingiausi miesto žmonės: meras, uosto viršininkas, pastorius ir trys iš paskutinių penkių švyturininkų. Jie susirinko pažymėti dienos, kai Jano saloje pirmą kartą buvo įžiebtas švyturys, – prieš keturiasdešimt metų, 1890 metų sausį. Šia proga Šerbernų šeima gavo trumpas atostogas krante.

Tomas užkišo pirštą už kaklą surakinusios standintos apykaklės ir perbraukė ratu.

– Jaučiuosi kaip kalėdinė žąsis, – pasiskundė jis Ralfui, kai abu stovėdami žvilgčiojo iš už kulisų.

Scenoje eilėmis jau sėdėjo savivaldybės inžinieriai ir Uostų ir švyturių susivienijimo darbuotojai, daug metų aptarnavę Jano salos švyturį. Lauke už atvirų langų čirškė žiogai, vasaros vakarų muzikantai. Izabelė sėdėjo kartu su tėvais. Bilas Greismarkas laikė ant kelių Lusę, o ji deklamavo eilėraštukus.

– Galvok apie nemokamą alų, sūnau, – pašnibždėjo Ralfas Tomui. – Net Džokas Džonsonas šįvakar ilgai nepliurps – ta apranga jį tikriausiai pjauna.

Jis linktelėjo į žmogėną nuo prakaito rasota plike, apsivilkusį šermuonėliais papuošta mantija ir su mero grandine, kuris mynė po sceną rengdamasis kreiptis į susirinkusiuosius.

– Tuoj grįšiu, – tarė Tomas. – Gamtos balsas.

Ir jis nuskubėjo į tualetą koridoriaus gale. Grįždamas pastebėjo moterį, regis, spoksančią į jį.

Jis dirstelėjo, ar susegtos kelnės, grįžtelėjo atgal – gal ji žiūri į kokį kitą žmogų? Tačiau ji stebeilijo į jį ir jam prisiartinus kreipėsi:

– Jūs manęs turbūt neprisimenate?

Tomas vėl pažvelgė į ją.

– Atleiskite, turbūt mane su kažkuo supainiojote.

– Tai atsitiko jau taip seniai, – tarė ji parausdama, ir jis atpažino merginą, buvusią laive, kai jis pirmą kartą plaukė į Puan Partagezą. Ji buvo pasenusi ir sublogusi, paakiuose tamsūs šešėliai. Jis net pamanė, ar tik ji kuo neserga. Prisiminė ją su naktiniais marškiniais, išplėstom iš baimės akimis ir prispaustą prie sienos kažkokio girto kvailio. Šie prisiminimai priklausė kitokiam žmogui, kitokiam gyvenimui. Gal porą kartų per visus tuos metus jis pagalvojo, kas nutiko jai ir prie jos kibusiam tam vyrukui. Niekada niekam neminėjo šito atsitikimo, net Izabelei, ir intuityviai jautė, jog dabar būtų per vėlu jai pasakoti apie tai.

– Aš tik norėjau jums padėkoti, – prabilo moteris, bet ją pertraukė balsas iš koridoriaus galo:

– Jau pradėsime! Ateikit!

Vos jis atsisėdo į savo vietą scenoje, minėjimas prasidėjo. Buvo sakomos kalbos, senesnieji švyturininkai įterpė keletą anekdotų, apsakė, kokia buvo pirmojo Jano salos švyturio sandara.

– Dabartinį modelį, – išdidžiai pareiškė meras, – apmokėjo mūsų vietinis geradarys, ponas Septimas Potsas. Džiaugiuosi, kad ponas Potsas dalyvauja mūsų sambūryje kartu su savo žaviosiomis dukromis Hana ir Gvena, todėl paprašysiu išreikšti jiems padėką įprastu būdu. – Jis mostelėjo rodydamas į senyvą vyriškį, sėdintį šalia dviejų moterų, kurių pirmoji, nustėręs pamatė Tomas, buvo ana mergina iš laivo. Jis dirstelėjo į Izabelę: dirbtinai šypsodama, ji plojo drauge su visais. Meras kalbėjo toliau: – Be abejo, ponios ir ponai, šįvakar čia yra ir dabartinis Jano salos švyturio prižiūrėtojas ponas Tomas Šerbernas. Manau, Tomas mielai tars keletą žodžių apie savo gyvenimą saloje.

Jis atsisuko į Tomą ir mostu pakvietė į tribūną.

Tomas sustingo. Niekas nesakė, kad reikės kalbėti. Jam dar sukosi galva nuo minties, kad čia sutiko Haną Rėnfelt. Publika ėmė ploti. Meras vėl pamojo, jau įsakmiau.

– Nagi, šaunuoli.

Akimirką jam pasidingojo, kad viskas nuo pat tos dienos, kai vandenynas atplukdė tą valtį, galgi yra tik siaubingas sapnas. Bet salėje sėdėjo Izabelė, Potsai ir Blujis, visi nepakenčiamai tikri ir neišvengiami. Jis atsistojo ir dunksinčia širdimi žengė į tribūną lyg į kartuves.

– Dievaži, šito nesitikėjau, – prakalbo jis, ir per publiką nuvilnijo juokas. Nusibraukęs delnus į kelnes įsikibo tribūnos kraštų. – Dabartinis gyvenimas Jano saloje… – Jis nutilo nesigaudydamas, ką nori pasakyti, ir pakartojo: – Dabartinis gyvenimas Jano saloje…

Kaip jis gali nupasakoti tą vienumą? Kaip galėtų parodyti kitiems pasaulį, svetimą jų patirčiai kaip kita galaktika? Jį gaubęs Jano salos gaubtas subyrėjo lyg būtų buvęs iš stiklo, ir štai jis stovi čia, minioje, paprastoje tikrų tikriausioje salėje, pilnoje žmonių, svetimų gyvenimų. Ir į jį žvelgia Hana Rėnfelt. Tyla užsitęsė. Vienas kitas žmogus kostelėjo, kiti ėmė muistytis ant kėdžių.

– Jano salos švyturį suprojektavo labai protingi žmonės, – pagaliau tarė jis. – O pastatė – labai drąsūs. Aš tik stengiuosi jų neapvilti. Dirbu, kad švyturys visada degtų. – Jis ieškojo išsigelbėjimo techniniuose, praktiniuose dalykuose, apie kuriuos galėjo kalbėti negalvodamas. – Žmonės įsivaizduoja, kad šviesos šaltinis didžiulis, tačiau taip nėra – iš tikrųjų šviesą skleidžia žibalo garai, degantys panašiame kaip lempos stikle. Liepsnelę padidina ir jos vaizdą nukreipia milžiniškas, dvylikos pėdų aukščio veidrodinių prizmių įtaisas, vadinamas pirmo laipsnio Frenelio lęšiu. Išdidintą šviesą jis laužia paversdamas tokio galingumo spinduliu, kad jį galima matyti už trisdešimties mylių. Neįtikėtina, kaip toks mažas daiktas gali tapti toks galingas ir matomas iš toliausiai… Mano pareiga – prižiūrėti ir valyti šitą įtaisą. Ir sekti, kad jis lengvai suktųsi.

Saloje jautiesi kaip kitame pasaulyje, net laikas ten kitaip slenka: niekas nesikeičia, tik metų laikai. Australijos pakrantėse daugybė švyturių, tokių kaip mano draugužis, saugančių laivus, nušviečiančių kelią visiems, kam tik reikia, nors mes paprastai tų žmonių nematome ir nežinome, kas jie tokie.

Tikrai nežinau, ką daugiau pasakyti. Nebent tai, kad niekada nežinai, ką kurią dieną gali atnešti dviejų vandenynų potvynio bangos. – Jis pastebėjo, kaip meras dirstelėjo į laikrodį. – Na, turbūt gana jus užgaišinau neleisdamas prie vaišių stalų, o juk šiandien oras baisiai troškina. Dėkui, – užbaigė jis kalbą ir skubiai atsisėdo į savo vietą kukliai pliaukšint suglumusiai publikai.

– Kas tau, drauguži? – pašnibždomis paklausė Ralfas. – Atrodai, lyg nesveikuotum.

– Nelabai mėgstu staigmenas, – tiek tepasakė Tomas.

Ponia Kapitonė Heslak dievino pobūvius. Partageze šitas jos pomėgis retai tegalėdavo pasireikšti, todėl šįvakar ji netvėrė džiaugsmu. Gardžiavosi savo, kaip uosto viršininko žmonos, pareiga skatinti svečius bendrauti, ypač kad buvo atvykėlių iš Perto. Ji plaukiojo po svetainę supažindindama žmones, primindama jiems žinomus vardus ir bendrus interesus; sekė, kad pastorius nepadaugintų chereso; valdybos direktoriaus žmonai pasiguodė, kaip sunku skalbti auksines pynes ant uniformų. Ji net prikalbino Nevilį Vitnišą, kad papasakotų, kaip jis 1899 metais išgelbėjo vienos škunos įgulą, kai netoli Jano salos užsidegė ja gabenamas romo krovinys.

– Aišku, tai buvo dar prieš Federaciją, – šnekėjo jis. – Ir gerokai prieš 1915 metus, kai valstybė paėmė savo valdžion visus švyturius. Nuo tada tik padaugėjo popierizmo.

Valstijos gubernatoriaus pati, pareigingai linksėdama, spėliojo, ar jis žino, jog turi pleiskanų.

Ponia Kapitonė, žvalgydamasi naujo taikinio, pamatė dar neišnaudotą galimybę.

– Izabele, mieloji, – užkalbino ji moterį imdama jai už alkūnės, – kokia įdomi buvo Tomo kalba! – Ir suburkavo Lusei, sėdinčiai ant Izabelės klubo: – Ilgai vakaroji, panele. Tikiuosi, esi gera mergytė savo mamai.

– Auksinė, – nusišypsojo Izabelė.

Mikliai tarsi nėrimo kabliuku ponia Heslak čiupo už rankos einančiai pro šalį moteriai.

– Gvena, tu juk pažįstama su Izabele Šerbern?

Gvena Pots neryžtingai stabtelėjo. Abi su seserimi buvo keleriais metais vyresnės už Izabelę, be to, mokėsi Perte, privačioje mokykloje, todėl jos beveik nepažinojo. Ponia Kapitonė pajuto dvejonę.

– Greismark. Jūs ją pažįstate kaip Izabelę Greismark, – patikslino.

– Aš… Na, aišku, žinau, kas jūs tokia, – mandagiai šypsodama tarė ji. – Jūsų tėvas – mokyklos direktorius.

– Taip, – murmtelėjo Izabelė, jausdama, kaip ima pykinti. Ji ėmė dairytis lyg norėdama bent akimis pabėgti.

Ponia Kapitonė jau pradėjo gailėtis, kad ėmėsi jas supažindinti. Potsų merginos niekada per daug nesibičiuliavo su miestiečiais. Be to, po nelemtosios istorijos su tuo vokiečiu, na, jos sesuo… O varge… Ji jau neišmanė, kaip išsisukti iš keblios padėties, kai Gvena pamojo atokiau stovinčiai Hanai.

– Hana, ar žinojai, kad ponas Šerbernas, kuris ką tik sakė kalbą, yra vedęs Izabelę Greismark? Mokyklos direktoriaus dukterį.

– Ne, nežinojau, – atsakė Hana, atrodo, užsigalvojusi apie ką kita.

Izabelė sustingo nepajėgdama žodžio ištarti. Liesas Hanos veidas atsisuko į ją. Ji tvirčiau suspaudė glėbyje Lusę, mėgino pasisveikinti, bet neištarė nė žodžio.

– Kuo vardu jūsų mažylė? – šypsodama paklausė Gvena.

– Lusė.

Tik didžiausiomis pastangomis Izabelė susilaikė neišbėgusi iš kambario.

– Koks gražus vardas, – pagyrė Gvena.

– Lusė… – pakartojo Hana lyg tardama svetimos kalbos vardą. Įsmeigė akis į vaiką, uždėjo delną ant jos rankutės.

Izabelė sudrebėjo iš siaubo matydama, kokiu žvilgsniu Hana žiūri į mergytę.

Moters prisilietimas Lusę tarsi užhipnotizavo. Ji spoksojo į jos tamsias akis nei šypsodamasi, nei raukydamasi, o tarsi spręsdama galvosūkį.

– Mama, – ištarė ji, abi moterys tik sumirksėjo. Tačiau ji atsisuko į Izabelę. – Mama, – pakartojo trindamasi akis, – aš noriu miego.

Trumpą akimirką Izabelė įsivaizdavo, kaip atiduoda vaiką Hanai, tikrajai motinai. Ji turi teisę. Bet ne, gal ji sapnuoja… Šitiek kartų viską apgalvojusi. Savo sprendimo nekeis. Kad ir koks buvo Dievo planas, ji paklus jo valiai. Ėmė galvoti, ką čia dabar pasakius.

– Oi, žiūrėkit, – prabilo ponia Heslak, pamačiusi artinantis Tomą. – Štai ir dienos didvyris.

Ir nueidama prie kitos grupelės trūktelėjo jį moterų link. Tomas norėjo kuo greičiau pasiimti Izabelę ir smukti iš svetainės, kol žmonės spiečiasi aplink trikojus stalus, apkrautus mėsos vyniotiniais ir sumuštiniais. Pamačius, su kuo Izabelė kalbasi, jam ėmė tirpti sprandas ir pašėlo pulsas.

– Tomai, čia Hana ir Gvena Pots, – tarė Izabelė, mėgindama šypsotis.

Tomas tik žiūrėjo į žmoną. Ji uždėjo delną jam ant rankos.

– Sveiki, – prabilo Gvena.

– Malonu vėl susipažinti su jumis, dabar jau kaip reikiant, – pasakė Hana, pagaliau atplėšusi akis nuo vaiko.

Tomas nerado žodžių.

– Kaip reikiant? – nesuprato Gvena.

– Iš tikrųjų mes susitikome prieš daug metų, bet aš nežinojau, kas jis toks.

Dabar jau Izabelė sunerimusi vedžiojo akimis nuo vieno prie kito.

– Jūsų vyras buvo labai narsus. Apgynė mane nuo vyruko, kuris… na, kuris įkyriai elgėsi. Iš Sidnėjaus plaukiančiame laive. – Į nebylų Gvenos klausimą Hana atsakė: – Oi, papasakosiu tau vėliau. Visa tai jau sena istorija. – Tomui tarė: – Net neįsivaizdavau, kad jūs gyvenate Jano saloje.

Stojo slogi tyla. Juodu skyrė vos keli coliai.

– Tėti, – pagaliau ištarė Lusė, tiesdama į tėvą rankas. Izabelė neleido, bet mergytė apsikabino jam kaklą, ir Tomas ją paėmė. Ji padėjo galvą jam ant krūtinės ir kiūtojo klausydamasi jo širdies dūžių.

Tomas jau ketino eiti, bet Hana palietė jam alkūnę.

– Man patiko jūsų žodžiai, kad švyturiai šviečia kelią visiems, kam tik reikia. – Patylėjusi ryžosi vėl kreiptis į jį: – Pone Šerbernai, ar galėčiau jus kai ko paklausti?

Nuo šio prašymo jis pakraupo, tačiau tarė:

– Kas tai būtų?

– Klausimas galbūt pasirodys keistas, bet ar pasitaiko, kad toli jūroje laivai išgelbsti žmones? Ar neteko girdėti apie išgelbėtas valtis? Apie žmones, galbūt nugabentus į kitą pasaulio kraštą? Aš tik pagalvojau, gal jums teko girdėti kokių pasakojimų…

Tomas kostelėjo.

– Vandenyne turbūt viskas įmanoma. Absoliučiai viskas.

– Aišku… Dėkui. – Giliai įkvėpusi Hana vėl pažvelgė į Lusę. – Aš paklausiau jūsų patarimo, – pridūrė ji. – Dėl vyruko tame laive. Kaip ir sakėte, jis turėjo savo bėdų. – Ji grįžtelėjo į seserį. – Gvena, norėčiau namo. Nelabai mėgstu tokių sambūrių. Atsisveikink už mane su tėčiu, gerai? Nenoriu jam trukdyti. – Tomui ir Izabelei linktelėjo. – Atleiskite. – Jau buvo benueinanti, kai Lusė jai pamojo suniurnėdama mieguistu balsu:

– Atiaa…

Hana bandė šyptelėti.

– Atia, – atsakė. Ir pro ašaras pridūrė: – Jūsų dukrelė tokia gražutė. Atleiskite man.

Ir nuskubėjo durų link.

– Atsiprašau dėl viso šito, – prabilo Gvena. – Prieš keletą metų Haną ištiko baisi tragedija. Vandenyne dingo jos šeima – vyras ir dukrelė, ji dabar būtų maždaug jūsų mergytės amžiaus. Ji visada visus klausinėja tokių dalykų. Matydama mažus vaikus nesusitvardo.

– Kaip baisu, – sumurmėjo Izabelė.

– Eisiu pažiūrėt, kaip ji jaučiasi.

Gvenai nuėjus prisiartino Izabelės motina.

– Luse, argi nesididžiuoji savo tėveliu? Argi jis ne gudruolis, kad rėžia tokias kalbas ir išvis? – Izabelę paklausė: – Gal man pasiimti ją namo? Judu su Tomu galite pasibūti vakarėlyje. Turbūt neprisimenate, kada esat šokę.

Izabelė klausiamai pažvelgė į Tomą.

– Aš pažadėjau Ralfui su Bluju kartu išgerti alaus. Visa šitai ne mano skoniui.

Nežvilgtelėjęs į žmoną, jis nudrožė į tamsą.

* * *

Vėliau vakare, kai nusipraususi pažvelgė į veidrodį, Izabelė akimirksnį išvydo sielvartingus Hanos bruožus. Tada vėl ėmė praustis norėdama nuplauti nepakenčiamą paveikslą ir to susidūrimo prakaitą. Tačiau paveikslas nenyko iš akių, ji nepajėgė įveikti ir kito, vos juntamo baimės jausmo, smilktelėjusio sužinojus, kad Tomas jau buvo ją sutikęs. Nebūtų galėjusi paaiškinti, kodėl tai pablogino padėtį, bet jai pasirodė, kad iš po kojų ėmė slysti žemė.

Šis susitikimas buvo siaubingas. Matyti tą tamsą Hanos Rėnfelt akyse… Užuosti beveik išsivadėjusį jos pudros salsvumą. Bemaž fiziškai justi ją gaubiančią neviltį. Ir sykiu ji pabandė įsivaizduoti, kaip atrodytų galimybė prarasti Lusę. Net ir dabar rankų raumenys įsitempė tarsi kabindamiesi į vaiką.

– O Dieve, – ėmė melstis ji, – Dieve, suteik Hanai Rėnfelt ramybę. Ir leisk man išsaugoti Lusę.

Tomas vis negrįžo. Ji nuėjo pažiūrėti, kaip miega Lusė. Švelniai ištraukusi iš jos rankų paveiksluotą knygą padėjo ant staliuko prie lovelės.

– Labanaktis, angelėli, – sušnibždėjo ir pabučiavo ją.

Glostydama jai plaukus nejučia ėmė lyginti Lusės veidelį su Hanos vizija veidrodyje, kažko ieškoti smakro linkyje ir antakių lankuose.

22 SKYRIUS

– MAMA, GAL GALIME laikyti katę? – rytą paklausė Izabelę Lusė, tipendama paskui ją į Greismarkų virtuvę. Vaiką apžavėjo patruliuojantis namuose egzotiškas rusvai rainas padaras, vardu Tabata. Buvo mačiusi kačių pasakų knygose, bet su gyva susidūrė pirmą kartą.

– Oi, vargu ar katei Jano saloje labai patiktų, saulute. Ji neturėtų su kuo žaisti, – išsiblaškiusi atsakė Izabelė.

– Tėti, ar galime laikyti katę? – nedelsdama nė akimirkos ir nepaisydama tvyrančios įtampos paklausė mergytė.

Tomas grįžo namo Izabelei jau užmigus, o atsikėlė pirma visų. Jis sėdėjo prie stalo ir sklaidė savaitės senumo „West Australian“ laikraščio numerį.

– Lulu, kodėl neišsivedi Tabatos į sodą paieškot nuotykių, papeliaut? – pasiūlė jis.

Pakėlusi klusnų gyvūnėlį už pilvo, ji nusvirduliavo durų link. Tomas atsigręžė į Izabelę.

– Kiek laiko šitai tęsis, Iza? Ar dar ilgai, po galais?

– Kas?

– Kaip galima? Kaip galime su šituo gyventi diena iš dienos? Juk žinai, vargšė moteris per mus vos neišprotėjo. Dabar pati ją matei!

– Tomai, mes nieko negalime padaryti. Aš tai žinau ir tu žinai. – Bet ji vėl prisiminė Hanos veidą, jos balsą. Tomas sukando dantis. Pamačiusi jo išraišką, ji bandė kaip nors jį numaldyti: – Galbūt… – sumurmėjo. – Galbūt… kai Lusė paaugs, galėsime Hanai pasakyti, tada jai jau nebus taip baisu… Bet tai įmanoma tik po kelerių metų, Tomai, ne anksčiau.

Priblokštas, kad ji nusileido, bet pasiūlė tokią nesąmonę, jis ėmė karščiuotis:

– Izabele, ką tu kalbi? Negalima laukti kelerių ar kiek metų. Pagalvok, kaip ji gyvena! Juk tu ją net pažinojai!

Izabelė ne juokais išsigando.

– Paaiškėjo, kad ir tu ją pažinojai, Tomai Šerbernai. Bet nė puse lūpų neužsiminei, ką?

Tomas nesitikėjo tokio puolimo.

– Aš jos nepažįstu. Tik esu sutikęs. Vieną kartą.

– Kada?

– Plaukdamas laivu iš Sidnėjaus.

– Nuo šito šiandien viskas ir prasidėjo, argi ne? Kodėl niekada apie ją nepasakojai? Ką ji turėjo galvoje sakydama, kad buvai labai narsus? Ką tu slepi?

– Ką slepiu? To jau per daug.

– Aš nieko nežinau apie tavo gyvenimą! Ką dar nuo manęs nuslėpei? Kiek dar laivuose turėjai romanų?

Tomas atsistojo.

– Liaukis! Tuoj pat liaukis, Izabele! Tavo įtarinėjimai dėl Hanos Rėnfelt neverti nė sudilusio skatiko, tu tik nori pakeisti temą, nes žinai, jog esu teisus. Visiškai nesvarbu, esu anksčiau ją matęs ar ne. – Jis pabandė kreiptis į jos sveiką protą: – Iza, juk matei, kokia ji tapo. Vis per mudu. – Jis nusisuko nuo jos. – Esu matęs… Iza, kare esu matęs tokių dalykų… Niekada tau nepasakojau ir nepasakosiu. Dieve, ko tik nesu pats pridaręs… – Jis sugniaužė kumščius. – Prisiekiau, jei tik bus įmanoma, daugiau niekada niekam nesuteikti kančių. Kaip manai, kodėl aš apskritai ėmiau dirbti švyturininku? Pamaniau, gal nuveiksiu ką nors gera, išgelbėsiu kokį vargšą nuo žūties? O dabar pasigėrėk, kur įsipainiojau. Šuniui nelinkėčiau to, ką šiuo metu išgyvena Hana Rėnfelt! – Jis sunkiai rinko žodžius. – Dieve, Prancūzijoje išmokau, kad tau velniškai pasisekė, jei turi ko užsikąst prie arbatos ir dantis tam mitalui sukramtyti. – Jis susigūžė mintyse užplūdus fronto vaizdams. – Taigi, kai sutikau tave ir tu teikeisi į mane pažvelgti, pamaniau atsidūręs danguje! – Jis patylėjo. – Kas mes per žmonės, Iza? Kokį žaidimą žaidžiame? Aš prisiekiau neapleisti tavęs, laimė lydės ar vargas suspaus, Izabele! Ką gi, galiu tiek pasakyti, kad didesnio vargo nebegali būti, – metė jis ir nudrožė koridoriumi.

Mergytė stovėjo prie užpakalinių durų ir kaip įkasta klausėsi ginčo. Dar nebuvo girdėjusi iš Tomo burnos šitokios daugybės ir tokių garsių žodžių. Nebuvo mačiusi jo verkiant.

* * *

– Ji dingo! – su Bluju grįžusį Tomą pasitiko Izabelės žodžiai. – Lusė! Palikau ją lauke žaidžiančią su kate ir nuėjau krautis daiktų. Maniau, mama ją pasaugos, o ji pamanė, kad aš ją saugau.

– Nusiramink, Iza, – tarė Tomas, suimdamas jai už rankų. – Ramiau. Kada matei ją paskutinį kartą?

– Gal prieš valandą. Daugiausia prieš dvi.

– Kada susigriebei, kad jos nėra?

– Ką tik. Tėtis išėjo ieškoti jos krūmynuose už namų.

Partagezas buvo nelygiais pleištais įsiterpęs į krūmynų plotus, tad už dailios Greismarkų sodo vejos prasidėjo krūmynai, pereinantys į mišką.

– Tomai, kokia laimė, kad parėjai, – sušuko įpuolusi į verandą Violeta. – Atleiskite, vis aš kalta. Turėjau nuo jos nesitraukti! Bilas išėjo ieškoti senuoju rąstų vežimo keliu…

– Ar yra dar kokių vietų, kur ji galėjo nueiti? – paklausė Tomas – nerimą permušė nuoseklus, praktiškas požiūris. – Gal su Bilu jai ką nors pasakojote?

– Ji galėjo bet kur nuklysti, – purtydama galvą pasakė Violeta.

– Tomai, visur pilna gyvačių. Raudonnugarių vorų. Viešpatie, padėk mums! – meldė Izabelė.

– Ponia Šerbern, – prabilo Blujis, – kai buvau mažas, tuose krūmynuose trainiodavausi kiauras dienas. Nieko jai neatsitiks. Surasim, nebijokite. Eime, Tomai.

– Iza, mes su Bluju eisime į krūmynus, gal rasime kokių pėdsakų. Tu dar apieškok sodą ir toliau priešais namus. Violeta, dar kartą apžiūrėk visus namus, visas spintas ir paloves. Visas vietas, kur ji galėjo nusekti paskui katę. Jei nerasime per valandą, turėsime kviesti policiją, šauktis aborigenų pėdsekių.

Izabelė tik dėbtelėjo į jį, kai paminėjo policiją.

– Nereikės, – pasakė Blujis. – Parvesim sveikutėlę, ponia Šerbern, pamatysit.

Tik tada, kai moterys negalėjo girdėti, Blujis Tomui tarė:

– Tikėkimės, kad eidama ji kelia triukšmą. Dieną gyvatės miega. Išgirdusios žingsnius pasitraukia iš kelio. Bet jeigu netikėtai išgąsdinsi… Ar ji iki tol buvo kur nors nuklydusi?

– Velniai rautų, neturėjo kur nuklysti, – atrėžė Tomas. – Atsiprašau, Bluji, nenorėjau… Tiesiog kol kas ji nelabai suvokia atstumus. Jano saloje viskas arti namų.

Jie žygiavo šaukdami vaiką vardu, bet niekas neatsiliepė. Takas jau vos žymėjo, buvo apaugęs žmogaus aukštumo krūmokšniais, bet jų šakos žemės nesiekė. Mažutė Lusė lengvai galėjo praeiti.

Gal po penkiolikos minučių takas baigėsi laukyme, už jos – išsišakojo į priešingas puses.

– Tokių takų daugybė, – kalbėjo Blujis. – Seniau, ieškodami geros medienos, kirtėjai prasiskindavo tokius takus. Kai kur tebėra balos, jų reikia saugotis. Paprastai jos apaugusios.

Blujis turėjo galvoje miškakirčių išsikastus šulinius.

Švyturininko vaikas baimės beveik nepažįsta. Ji žino, kad negalima lįsti prie uolų krašto. Supranta, kad vorai kanda ir jų reikia vengti. Jai aišku, kad negalima plaukioti, jeigu šalia nėra mamos ar tėčio. Vandenyje ji moka atskirti, kur draugiško delfino pelekas, – panyrantis ir vėl iškylantis, – o kur ryklio: šis vandenį skrodžia tiesia linija. Partageze jeigu timptelsi katei už uodegos, ji įdrėks. Tokie pavojai jos pasaulyje.

Taigi sekdama paskui Tabatą jau už sodo ribų, ji nesijaučia pasiklydusi. Po kiek laiko katės nebemato, bet nuėjo jau per toli, kad galėtų apsisukusi grįžti, – kiek bando, tiek vis labiau tolsta nuo namų.

Pagaliau ji išeina į laukymę ir atsisėda šalia rąsto. Apsižvalgo. Štai skuba skruzdėlės, ji žino, jog jų geriau pasisaugoti, ir pasitraukia toliau nuo jų takelio. Jai nė kiek nebaisu. Mama su tėčiu ją suras.

Sėdėdama ir šakele braižydama smėlėtą žemę, ji pastebi keistą gyvį, išlindusį iš po išvartos, ilgesnį už jos pirštuką. Tokio dar nebuvo mačiusi: pailgas, užpakalinės kojytės kaip vabzdžio ar voro, o priekinės storos it krabų, kurių kartais pagauna tėtis Jano saloje. Susidomėjusi ji kepšteli jam šakele, ir jo uodega staigiai užsiriečia iki pat galvos. Tą akimirką išlenda dar vienas toks pat padaras.

Ji smalsiai žiūri, kaip tie vabalai sekioja jos vytelę, gaudo savo krabiškomis žnyplėmis. Iš po rąsto išropoja trečias. Lėtai slenka sekundės.

Laukymėje Tomas krūpteli – iš už rąsto išlindusi batuku apauta kojukė.

– Luse! – Jis pasileidžia prie rąsto, kur mergytė žaidžia šakele. Sustingsta atpažinęs, kad į šakelės galą įsikibęs gyvis yra skorpionas. – Viešpatie, Luse! – Jis stveria mergytę už pažastų ir aukštai iškelia, o skorpioną sutraiško batu. – Luse, kokį galą čia veiki?

– Tėti, tu gi jį užmušei!

– Luse, jis pavojingas! Ar tau neįgėlė?

– Ne. Aš jam patinku. Pažiūrėk, ir tau vieną paėmiau, – sako ji ir, atvėrusi plačią kišenę suknytės priekyje, išdidžiai rodo kitą skorpioną.

– Nejudėk! – liepia jis apsimesdamas, kad nebijo, ir atsargiai pastato ją ant žemės. Tada įkiša šakelę į kišenę, palaukia, kol skorpionas į ją įsikimba, ir nubloškęs jį ant žemės sutrypia.

Apžiūri Lusės rankas ir kojas, ar kur neįgelta.

– Tikrai žinai, kad niekur neįgėlė? Nieko neskauda?

Ji papurtė galvą.

– Aš padariau nuotykį!

– Tai jau tikrai padarei nuotykį.

– Gerai apžiūrėk, – patarė Blujis. – Ne visada lengva įžiūrėti įgėlimo taškelius. Bet ji neatrodo mieguista. Geras ženklas. Tiesą sakant, aš labiau bijojau, kad ji nebūtų nugarmėjusi į kokią iš tų balų.

– Tai man optimistas, – burbtelėjo Tomas. – Luse, vaikeli, Jano saloje skorpionų nėra. O jie pavojingi. Niekada daugiau jų neliesk. – Jis apkabino ją. – Kur tu buvai?

– Žaidžiau su Tabata. Pats sakei. – Tomui nuėjo per širdį – tikrai rytą liepė jai eiti į lauką su kate.

– Eikš, mažule. Reikia tave parnešti mamai.

Prisiminus vakar vakaro įvykius, šis žodis jo lūpose nuskambėjo kitaip nei iki tol.

Išvydusi juos sodo pakraštyje, Izabelė atlėkė iš verandos pasitikti. Apglėbė Lusę kūkčiodama iš džiaugsmo.

– Ačiū Dievui, – tarė Bilas, apkabindamas šalia stovinčią Violetą. – Ačiū Viešpačiui. Ir tau, Bluji. Tu išgelbėjai mums gyvybę.

Tą dieną visos mintys apie Haną Rėnfelt buvo šluote iššluotos iš Izabelės galvos, ir Tomas suprato negalįs daugiau judinti šito klausimo. Tačiau pats nepajėgė pamiršti jos veido. Taip neseniai buvusi tik abstrakti figūra, dabar ji tapo gyva moterimi, kiekvieną minutę kenčiančia dėl to, ką jis padarė. Sąmonėje įsitvirtino jos paveikslas su visomis smulkmenomis: įdubusiais skruostais, sielvartingomis akimis, nukramtytais nagais. Sunkiausia buvo pakelti jos parodytą pagarbą ir pasitikėjimą.

Tomas negalėjo atsistebėti slaptais Izabelės proto užkaboriais, landomis, į kurias ji įstengdavo nugrūsti sielos nerimą. Pats nevaliojo nuo jo pabėgti.

Kitą dieną Ralfas su Bluju, pargabenę šeimą į švyturio stotį, išplaukė iš Jano salos.

– Velnias, tau neatrodo, kad tarp jų įsimetė šaltelis? – prabilo Blujis.

– Duodu nemokamą patarimą, Bluji. Niekada nebandyk suprasti, kas darosi svetimai santuokai.

– Žinau, bet kai pamanai, kaip jie turėtų džiaugtis, kad vakar Lusei nieko neatsitiko… Izabelė elgėsi taip, lyg ji būtų nuklydusi dėl Tomo kaltės.

– Ne mūsų kiaulės, ne mūsų pupos. Verčiau užplikyk arbatos.

23 SKYRIUS

PASLAPTINGAS GREISĖS RĖNFELT ir jos tėvo dingimas buvo viena sunkiausių Didžiosios Pietų apygardos mįslių. Kai kurie žmonės šnekėjo, esą tai tik įrodė, kaip negalima pasikliauti jokiu bošu: jis buvęs šnipas, po karo atšauktas atgal į Vokietiją. Nesvarbu, kad austras. Kiti, pažįstantys vandenynus, nėmaž nesistebėjo: „Ir ką jis sau manė puldamas į tokius vandenis? Bala žino, kas jam įsisuko į galvą. Tikriausiai ir penkių minučių neišsilaikė.“ Vyravo bendra nuostata, kad Dievas šitaip parodęs savo nepasitenkinimą tuo, kaip Hana pasirinko vyrą. Bepigu atleisti, bet pažiūrėkit, ko jo tautiečiai pridarė…

Senojo Potso pažadėta premija kone tapo legenda. Jau kelinti metai, kai ji masina žmones net iš aukso kasyklų šiaurėje ar Adelaidės: apsukruolius, sumaniusius praturtėti atkišus kokį bangų išplautą lentgalį ir pasiūlius savo teoriją. Pirmaisiais mėnesiais Hana godžiai išklausydavo kiekvieną pasaką apie tolumoje regėtą valtį, kiekvieną atsiminimą, kaip lemtingąjį vakarą nuo kranto žmogus išgirdęs verkiant kūdikį.

Palengva net jos nekantraujanti širdis ėmė įžiūrėti visų tų pasakų spragas. Jai paprieštaravus, kad ant kranto „aptikta“ suknytė ne tokia, kokia buvo apvilktas jos kūdikis, premijos medžiotojas nepasiduodavo: „Jūs tik pagalvokit! Esate prislėgta sielvarto. Kaip galite prisiminti, kuo vilkėjo vargšas vaikelis?“ Arba patardavo: „Ponia Rėnfelt, priėmusi šį įrodymą jūs miegotumėte kur kas ramiau.“ Ir Gvenos išlydimi iš svetainės ką nors piktokai burbtelėdavo. Gvena padėkodavo už vargą ir duodavo kelis šilingus kelionei namo.

* * *

Tą sausį stefanotis vėl pražydo, ore tvyrojo toks pat svaigus jo kvapas, tačiau Hana Rėnfelt, nors daug rečiau, bet vis dar atliekanti savo ritualinę kelionę į policijos nuovadą, paplūdimį ir bažnyčią, buvo dar labiau sunykusi.

– Visai pakvaišo, – jai išėjus murmėdavo konsteblis Garstounas. Net pastorius Norkelsas ragino ją mažiau tūnoti akmeninėje bažnyčios tamsoje, o „Kristaus ieškoti pasaulyje aplink save“.

Trečią naktį po švyturio minėjimo Hana gulėjo nemiegodama ir staiga išgirdo, kaip girgžtelėjo pašto dėžutės durelės. Šiurpios laikrodžio rodyklės rodė trečią ryto. Gal oposumas landžioja? Išlipusi iš lovos pasižiūrėjo pro užuolaidos kraštelį, bet nieko nepamatė. Mėnulis dar nespėjo patekėti, šviesos buvo tiek, kiek skleidė dangų nubarsčiusios blausios žvaigždės. Ir vėl žvangtelėjo dėžutė, dabar nuo vėjo.

Užsidegusi žibalinį žibintą, ji išslinko pro duris stengdamasi neprižadinti sesers, beveik negalvodama apie gyvates, tokioje tamsoje galinčias susigundyti pelių ar varlių medžiokle. Jos baltos pėdos žengė taku be garso.

Dėžutės durelės lėtai siūbavo. Viduje gulėjo kažkoks daiktas. Prikišusi žibintą, ji pamatė pailgą paketėlį. Ištraukė. Ne didesnis už delną, suvyniotas į rudą popierių. Ji apsidairė ieškodama kokio ženklo, kaip paketėlis čia pateko, bet tamsa sugniaužė žibintą tarsi kumštis. Nuskubėjusi atgal į miegamąjį pasiėmė žirkles. Paketėlis vėl buvo adresuotas jai, užrašytas ta pačia dailia rašysena. Ji perkirpo virvutę. Viduje daiktelis buvo susuktas į laikraštį. Jį nuvyniojant daiktelis nuo kiekvieno judesio subarškėdavo. Pagaliau popieriaus neliko ir minkštoje žibinto šviesoje suspindo sidabrinis barškutis, kurį jos tėvas Perte buvo nupirkęs anūkėlei dovanų. Tie patys angelėliai, išraižyti rankenoje. Po barškučiu gulėjo raštelis.

Ji saugi. Mylima ir prižiūrima. Prašau melstis už mane.

Ir viskas. Nei datos, nei inicialų, nei parašo.

– Gvena, Gvena, greičiau! – Ji ėmė belstis į sesers duris. – Pažiūrėk! Ji gyva! Greisė gyva. Taip ir žinojau!

Gvena išsirito iš lovos pasirengusi išgirsti dar vieną fantastinę istoriją. Bet pamačiusi barškutį sukluso, nes tada Perte, „Caris Brothers“ juvelyrinėje dirbtuvėje, ji sėdėjo prie užsakymų stalo greta tėvo, aiškinančio sidabrakaliui, kokio nori žaisliuko. Gvena baikščiai jį palietė, lyg būtų kiaušinis, iš kurio gali išsiristi slibiniūkštis.

Hana verkdama juokėsi.

– Juk sakiau, ar ne? O, mano brangioji Greisė! Ji gyva!

Gvena uždėjo jai ant peties delną.

– Per daug neįsijausk, Hana. Rytą nueisime pas tėtį ir prikalbinsime, kad su mumis važiuotų į policiją. Tie jau žinos, ką daryti. O dabar eik miegoti. Rytoj reikės blaivios galvos.

Kur jau čia miegosi… Hana bijojo, kad užsimerkusi paskui gali nepabusti. Išėjusi į užpakalinį kiemą atsisėdo į sūpuokles, kur kadaise supdavosi su Frenku ir Greise, ir žiūrėjo į tūkstančius žvaigždžių, pabirusių jų pusrutulyje; jos ramino savo pastovumu žibėdamos naktyje lyg vilties žiburėliai. Tokioje platybėje neišgirsi ir nepajusi kažkur plakančios širdelės. Bet ji turi barškutį, o barškutis grąžino jai viltį. Tai jau ne apgaulė, o meilės talismanas – tėvo atleidimo simbolis, daiktas, kurį lietė jos mergytė ir žmonės, kuriems ji brangi. Ji prisiminė klasikinės filologijos studijas, mitą apie Demetrą ir Persefonę. Staiga antikos mitas atgijo ir ji ėmė galvoti, kaip jos duktė grįš iš kažkokio tolimo krašto, kur laikoma nelaisvėje.

Ji jautė, – ne, žinojo, – pagaliau užbaigianti savo baisiąją kelionę. Greisei grįžus pas ją, gyvenimas vėl prasidės – drauge jiedvi džiaugsis laime, taip ilgai iš jų atimta. Nejučia ėmė juoktis prisiminusi smagius epizodus: kaip Frenkas keičia vystyklus, kaip tėvas stengėsi neprarasti orumo, kai anūkėlė atpylė pieną ant jo geriausio kostiumo peties. Pirmą kartą per tiek metų širdį kuteno džiaugsmingas jaudulys. Kadgi greičiau sulaukus ryto…

Į svajones įsivogus abejonei, ji ėmė galvoti apie konkrečias smulkmenas: kaip Greisės plaukučiai ant pakaušio buvo truputį retesni nuo trynimosi į paklodę, kaip nagučių apačioje bolavo pusmėnuliukai. Prisiminimai apie dukrą įsikirs į atmintį kaip inkaras, ir ji partrauks ją namo vien tik valios jėga – pasirūpinusi, kad šioje vienintelėje žemės vietoje apie ją būtų žinoma kiekviena smulkmenėlė. Savo meile ji susigrąžins ją į saugų namų prieglobstį.

* * *

Mieste pasklido gandai. Rastas čiulptukas. Ne, žiedas, skirtas graužti kalantis dantukams. Tai įrodymas, jog vaikas miręs; ne, įrodymas, kad gyvas. Mergytę nužudęs tėvas; tėvas pats buvęs nužudytas. Keliaudama iš mėsinės į bakalėją, iš kalvės į priebažnytį, iš vienos burnos į kitas ausis, istorija apaugo faktais ir pagražinimais, visada išklojamais su pačepsėjimu arba palydimais suspaustomis lūpomis, slepiančiomis pasakotojo jaudulį.

– Pone Potsai, mes nė kiek neabejojame, kad galite atpažinti savo pirkinį. Bet, manau, suprantate: tai neįrodo, kad vaikas gyvas.

Seržantas Nakis bandė raminti raudoną kaip burokas Septimą, stovintį priešais lyg boksininkas – karingai iškeltu smakru, atkišta krūtine. Raudono veido fone žandenos bolavo dar ryškiau.

– Privalote ištirti! Kodėl tas žmogus šitiek laukė? Ir atnešė vidury nakties? Net nesistengė gauti premijos?

– Kad ir kaip jus gerbiu, iš kur, po velnių, galiu žinoti?

– Atleiskite, kas čia per kalba moterų akivaizdoje!

– Atsiprašau. – Nakis sučiaupė lūpas. – Imsime tirti šį reikalą, galite būti ramus.

– O kaip tai darysite? – griežtai paklausė Septimas.

– Mes… Aš… Duodu žodį, kad ištirsime.

Hana nusiminė. Bus kaip visada. Tačiau ji vis tiek neguldavo iki vėlumos, stebėdavo pašto dėžutę laukdama kokio ženklo.

* * *

– Gerai, Berni, man reikia šito daikčiuko nuotraukos, – pareiškė konsteblis Linčas.

Stovėdamas prie stalo fotografo ateljė, iš veltinio maišelio jis ištraukė sidabrinį barškutį. Bernis Gačeris pašnairavo.

– Nuo kada ėmei domėtis kūdikių žaislais?

– Nuo tada, kai jie tapo įkalčiais! – atšovė policininkas.

Kol fotografas derino įrangą, Linčas apžiūrinėjo sienas, nukabintas portretais, liudijančiais stilių ir fonų įvairovę. Jo žvilgsnis abejingai slydo per pavyzdžius, tarp kurių buvo vietos futbolo komanda, Haris Garstounas su motina, taip pat Bilas ir Violeta Greismarkai su dukra ir anūkėle.

Po kelių dienų skelbimų lentoje prie policijos nuovados atsirado barškučio nuotrauka: žaislas gulėjo šalia liniuotės, kad būtų aišku, kokio didumo. Policija prašė atsiliepti visus, barškutį atpažinusius. Greta buvo prikabintas pono Septimo Potso kreipimasis, skelbiantis, jog už informaciją, padėsiančią susigrąžinti anūkę Greisę Eleną Rėnfelt, žadama jau trys tūkstančiai ginėjų, o visiems besikreipiantiems bus garantuotas visiškas slaptumas.

Partagezo apylinkėse už tūkstantį ginėjų galėjai įsigyti ūkį. Už tris tūkstančius… Na, už tris tūkstančius – nežinia ką galima nuveikti.

– Ar gerai prisimeni? – vis klausė Blujį motina, trepsėdama po virtuvę. Plaukai po nakties tebebuvo susukti ant skudurėlių. – Galvok, vaike, dievuliau mano, galvok!

– Ne, gerai neprisimenu, taip seniai buvo. Bet jokiame lopšyje nesu matęs tokio blizgančio daikto. – Drebančiomis rankomis jis susisuko suktinę, sugraibęs degtuką užsirūkė. – Mama, ką man daryti? – Ant kaktos po rudomis garbanomis sublizgo prakaito lašeliai. – Sakau, gal tam buvo kokia priežastis. Arba man tik pasivaideno. – Piktai užsitraukęs suktinę su dūmais išpūtė ir mintį: – Gal palaukti kitos kelionės į Janą ir tada jį patį paklausti, kaip vyras vyrą…

– Labiau kaip beždžionė vyrą! Esi daug kvailesnis, negu tave laikiau, jeigu jau šitaip sumąstei. Trys tūkstančiai ginėjų! – Ji prikišo jam prie akių tris pirštus. – Trijų tūkstančių toje savo geldoje ir per šimtą metų neuždirbsi!

– Bet mes kalbame apie Tomą. Ir Izabelę. Negi jie galėtų padaryti ką blogo… Net jeigu barškutis tas pats… Jis galėjo būti išmestas į krantą, o jie rado. Kad matytum, ko tik nepakliūva į tą salą! Kartą jis rado muškietą! Ir medinį arkliuką.

– Ko stebėtis, kad Kitė Keli tave atstatė. Nė lašo garbėtroškos. Nė lašo sveiko proto.

– Mama!

Blujį užgavo motinos užgauliojimas.

– Apsivilk švarius marškinius. Eisim į nuovadą.

– Bet juk Tomas! Bičiulis, mama!

– Sakau tau – trys tūkstančiai ginėjų! O jeigu nepasiskubinsi, senis Ralfas Edikotas ims ir jiems paporins tą pačią istoriją. – Dar pridūrė: – Kitė Keli tikriausiai nepaniekins berno su tokiais pinigais? O dabar susišukuok. Ir mesk tą šlykščią cigaretę.

24 SKYRIUS

PIRMIAUSIA TOMAS PAMANĖ, jog jam tik pasirodė „Prieš vėją“ siluetas, blaškomas Vakarų Australijos pakrantėje siaučiančio ciklono uodegos. Jis pašaukė Izabelę, kad pasižiūrėtų, ar irgi matys tą patį. Juk jie tik prieš savaitę grįžo į salą. Jokio laivo neturėjo būti iki pat kovo, kai jie bus pargabenti į krantą prieš persikeliant į Muro kyšulį. Gal sugedo variklis plaukiant iš kur kitur? Gal per tokią padūkusią vėtrą sužeistas Ralfas arba Blujis?

Bangos buvo milžiniškos, reikėjo nepaprasto įgulos meistriškumo, kad laivas būtų saugiai prišvartuotas, nes kaipmat galėjo sudužti į prieplauką.

– Per audrą gerai bet koks uostas, ar ne? – perrėkdamas vėją sušuko Ralfui Tomas, bet senukas neatsiliepė.

Kai laivagalyje kajutės tarpdury pasirodė ne Blujis, o stambus nenusakomo amžiaus Nevilio Vitnišo veidas, jis visai suglumo. Iš paskos žengė keturi policininkai.

– Vajetau, Ralfai! Ką visa tai reiškia?

Ir vėl Ralfas nieko netarė. Tomas pašiurpo. Pažvelgęs į šlaitą pamatė, kad Izabelė traukiasi atgal. Vienas policininkų atsvirduliavo tilteliu kaip girtas. Ne iš karto apsiprato ant tvirtos prieplaukos.

– Tomas Edvardas Šerbernas?

– Taip, aš.

– Seržantas Spregas, Olbanio policija. Čia mano padėjėjas, konsteblis Stragnelis. Seržantą Nakį ir konsteblį Garstouną turbūt pažįstate, jie iš Puan Partagezo nuovados.

– Nepasakyčiau, kad pažįstu.

– Pone Šerbernai, mes čia atvykome dėl Frenko Rėnfelto ir jo dukters Greisės.

Smūgis buvo toks netikėtas, jog jam užėmė kvapą. Sprandas sustingo, veidas išbalo kaip vaškas. Laukimas baigėsi. Jausmas toks kaip dienų dienas lindėjus apkasuose ir pagaliau sulaukus įsakymo kilt į ataką.

Seržantas kažką išsitraukė iš kišenės – kieto popieriaus lapelį, plazdantį vėtroje. Jis suėmė jį abiem rankom.

– Ar pažįstate, pone?

Tomas žiūrėjo į barškučio nuotrauką. Pakėlė akis į uolą galvodamas, ką atsakyti. Izabelė jau buvo nuėjusi. Ant peties pajuto ranką. Ji buvo Ralfo.

– Tomai, Tomai, sūnau… Kas, po perkūnais, pas jus vyksta?

* * *

Kol policininkai kvočia Tomą, Izabelė išeina prie savo kryželių ant uolos krašto. Rozmarino krūmeliai čia apsiblausia, čia išryškėja, visai kaip jos mintys. Drebėdama prisimena tą sceną: mažiausias policininkų ir jauniausias labai rimtu veidu parodė jai nuotrauką; jis negalėjo nepastebėti, kaip ji išplėtė akis ir sulaikė kvapą.

– Šį barškutį aną savaitę kažkas atsiuntė poniai Rėnfelt.

– Aną savaitę?

– Atrodo, tas pats asmuo, kuris maždaug prieš dvejus metus jai atnešė laiškelį.

Ši naujiena išvis buvo nesuvokiama.

– Kai pasišnekėsime su jūsų vyru, norėsime ir jums užduoti keletą klausimų, o kol kas gal galėtumėte… – Jis droviai gūžtelėjo. – …nenueiti per toli.

Izabelė žiūri nuo uolos į tolį; tiek oro, bet jai užima kvapą pagalvojus apie Lusę, miegančią pogulio, kai už sienos policininkai kamantinėja jos tėvą. Jie pasiims ją. Mintys lekia kaip pašėlusios – galima ją paslėpti kur nors saloje. Galima… galima išplaukti su ja valtimi. Ji karštligiškai mąsto: gelbėjimo valtis visada stovi parengta. Jeigu ji apsimestų su Luse kur nors vykstanti… Tačiau kur? Bet kur, nesvarbu. Ji gali nunešti mergytę į valtį, ir jiedvi dings iš salos niekam nespėjus pastebėti. Jeigu pataikys į tinkamą srovę, nuplauks į šiaurę… Ji regi, kaip jos abi išlipa toli toli, kažkur Perto pusėje, ir joms niekas nebegresia. Įsikišusi logika primena jai, kokia pavojinga pietinė srovė ir kad Didžiojoje Australijos įlankoje jų tikrai lauktų mirtis. Izabelė skubiai ieško kitos išeities. Galima prisiekti, kad vaikas tikrai jos, o prie kranto priplaktoje valtyje buvo du negyvėliai, jie su vyru tik pasiėmę barškutį. Ji griebėsi menkiausios galimybės, kad ir kokios neįtikimos.

Sąmonėje tolydžio smilkteli impulsas: „Reikia paklausti Tomą, ką daryti.“ Bet jai pasidaro bloga prisiminus, jog visa tai ir yra Tomo darbas. Lygiai taip buvo naktį po to, kai sužinojo apie brolio Hju mirtį: pabudusi pirmiausia pamanė: „Šitą baisią žinią reikia pranešti Hju.“

Palengva kažkokia proto dalelė pripažįsta, jog išsigelbėjimo nėra, ir baimę išstumia pyktis. Kodėl? Kodėl jis negalėjo palikti visko, kaip yra? Tomas turėtų ginti šeimą, o ne ją draskyti. Giliai po šiuo suvokimu, ieškodamas, kur prasiveržti, pajuda kažkoks lyg derva klampus jausmas. Jos mintys atsimuša į tamsą – jis šitai planavo dvejus metus. Kas šis žmogus, galintis jai meluoti, išplėšti josios kūdikį? Ji prisimena, kaip Hana Rėnfelt palietė jam ranką. Įdomu, kas iš tikrųjų tarp jų buvo? Izabelė pasilenkusi ima vemti ant žolės.

* * *

Vandenynas daužėsi į uolą aptėkšdamas purslais net ir tą vietą, kur stovėjo Izabelė, – kelių šimtų pėdų aukštyje. Purslai sušlapino kryželius ir jos suknelę.

– Iza! Izabele! – audros gūsiai atnešė Tomo balsą.

Danguje suko ratus albatrosas, suko ir suko, paskui staiga žaibiškai smigo į bangas ir pakilo su silke snape. Bet laimė ir audra buvo palankios žuviai: išsprūdusi iš snapo, ji šlumštelėjo atgal į vandenį.

Tomas atbėgo tuos kelis šimtus jardų. Paukštis tebesklandė virš audros srovių suvokdamas, jog tokiuose verpetuose lengva sučiupti bet kokią žuvį, nespėjusią pasislėpti tarp giliausių povandeninių uolų.

– Laiko nedaug, – tarė Tomas, glausdamas prie savęs Izabelę. – Lusė bet kada gali pabusti.

Policija klausinėjo jį visą valandą, ir dabar du vyrai, nešini kastuvais, ėjo į kitą salos pusę, kur buvo senosios kapinės.

Izabelė žiūrėjo į jį kaip į svetimą.

– Policininkas sakė, Hanai Rėnfelt kažkas atsiuntė barškutį… – Jis nenuleido akių, tačiau tylėjo. – Ir kažkas jau prieš dvejus metus jai parašė, kad kūdikis gyvas. – Ji dar bandė grumtis su išvadomis. – Ak, Tomai! – tarė žengtelėdama atatupsta.

– Iza, aš turėjau ką nors daryti. Dievaži, tik bandžiau paaiškinti. Pranešti, kad jos kūdikis gyvas ir sveikas.

Ji žvelgė į jį tarsi stengdamasi suprasti iš toli sušuktus žodžius, nors jis stovėjo taip arti, jog jos plaukus vėjas užbloškė jam ant veido.

– Aš tavimi pasitikėjau, Tomai. – Ji sugniaužė plaukus abiem rankom. – Dieve mano, ką tu mums padarei? Ką padarei Lusei?

Jo pečiai bylojo apie neviltį, bet akyse ji išvydo palengvėjimą. Kai nuleido rankas, vėjas apklėtė veidą plaukais lyg gedulo šydu, ir ji sukūkčiojo:

– Dveji metai! Ar tuos dvejus metus viskas buvo melas?

– Pati matei vargšę moteriškę. Matei, ką padarėme.

– Ir ji tau svarbesnė negu mūsų šeima?

– Iza, ši šeima nėra mūsų.

– Kitokios neturėsime! Ir kas dabar bus Lusei?

Jis sugriebė jos rankas.

– Žiūrėk, daryk, kaip sakysiu, ir viskas bus gerai. Jiems pasakiau, jog aš dėl visko kaltas, aišku? Pasakiau, kad aš sugalvojau pasilikti Lusę, – sakiau, jog tu nenorėjai, bet aš tave priverčiau. Jei tik kalbėsi tą patį, niekas tavęs nelies… Dabar jie mus pargabens į Partagezą. Iza, pažadu tave ginti. – Prisitraukęs ją priglaudė lūpas jai prie viršugalvio. – Kas man bus, nesvarbu. Žinau, būsiu pasodintas į kalėjimą, bet kai išeisiu, mes tebe…

Staiga ji šoko ant jo su kumščiais, ėmė daužyti krūtinę.

– Nekalbėk, Tomai, apie „mes“! Tik ne po viso to, ką padarei! – Jis nesigynė nuo jos kumščių. – Tu jau pasirinkai! Lusė ar aš tau nė trupučio nerūpime. Taigi nesitikėk, kad ir man nors kiek rūpės tavo tolesnis likimas, gali nors prasmegti.

– Iza, liaukis, nežinai, ką kalbi!

– Tikrai? Aš žinau, kad jie atims iš mūsų dukrelę. Tu šito net nesuvoki, tiesa? Tai, ką padarei, neatleistina!

– Viešpatie, Iza…

– Verčiau būtum mane nužudęs, Tomai! Nužudyti mane būtų buvę geriau negu nužudyti mūsų vaiką. Tu siaubūnas! Beširdis, savanaudis siaubūnas!

Tomas stovėjo klausydamasis žodžių, skaudinančių labiau už smūgius. Jos veide ieškojo bent šešėlio tos meilės, kurią ji kasdien prisiekinėjo, bet jis buvo sklidinas ledinio įtūžio – kaip vandenynas aplinkui.

Albatrosas vėl smigo į vandenį ir pergalingai pakilo kone nugurkęs sugautą žuvį, iš snapo kyšojo tik silpnai žiopčiojančios jos žiaunos.

* * *

– Negalima grįžti, kai tokios bangos, – pasakė Ralfas seržantui Nakiui.

Seržantas Spregas, vyresnysis policininkas iš Olbanio, reikalavo nedelsiant leistis atgal, tačiau škiperis tik metė: „Jeigu taip trokšta, tegul šoka į vandenį ir plaukia.“

– Ką gi, Šerbernas gali likti laive su sargyba. Aš jau neleisiu, kad jis su žmona susimokytų, ką pasakoti, labai dėkui, – purkštavo Spregas.

Seržantas Nakis pažvelgė į Ralfą kilstelėdamas antakius. Patemptos lūpos rodė, kokia jo nuomonė apie kolegą.

Artinantis saulėlydžiui, į laivą atskubėjo Nevilis Vitnišas.

– Ko norite? – paklausė konsteblis Stragnelis, labai atsakingai einantis sargybą.

– Man reikia, kad Šerbernas perduotų švyturį. Jis turi eiti su manimi ir įžiebti žibintą.

Vitnišas kalbėdavo retai ir trumpai, tačiau tonu, nepakenčiančiu jokio prieštaravimo. Stragneliui tat visai nepatiko, bet susitvardęs oriai pasakė:

– Gerai, mes jį palydėsime.

– Pašaliniams draudžiama įeit į švyturį. Taip nustatė Australijos Federacija. Kai baigsime, aš jį parvesiu.

Tomas su senuoju švyturininku tylėdami nuėjo bokšto link. Prie durų Tomas pusbalsiu paklausė:

– Ką visa tai reiškia? Jums juk nereikėjo manęs švyturiui įžiebti.

Senukas ramiai atsakė:

– Nesu matęs geriau prižiūrimo švyturio. Ne mano reikalas, ką pats esi padaręs. Tačiau tau reikia su juo atsisveikinti. Aš čia palauksiu.

Ir jis, atsukęs nugarą, ėmė žiūrėti pro apskritą langą, ar nemalšta audra.

Taigi Tomas paskutinį kartą įveikė šimtus pakopų. Paskutinį kartą atliko alchemijos aktą su siera ir žibalo garais. Paskutinį kartą daugelio mylių spinduliu pasiuntė jūrininkams signalą „atsargiai“.

* * *

Rytą audra nurimo, dangus vėl skaisčiai mėlynas. Pakrantė nuklota geltonomis putų sąnašomis ir bangų išplautais dumbliais. Laivui tolstant nuo Jano Uolos, ties pirmagaliu kurį laiką žaidžia delfinų būrys, čia arčiau, čia toliau jų slidūs pilki pavidalai kyla ir krinta it vandens stulpai. Izabelė užtinusiomis, paraudusiomis akimis sėdi vienoje kajutės pusėje, Tomas – kitoje. Policininkai kalbasi apie tarnybos tvarkaraščius ir kaip geriausia nublizginti aulinius. Laivo gale į papuvusį brezentą susuktas lavonas skleidžia baisią smarvę.

Sėdėdama Izabelei ant kelių, Lusė kelintą kartą klausia:

– Mama, kur mes plaukiame?

– Atgal į Partagezą, saulute.

– Kodėl?

Izabelė dėbteli į Tomą.

– Luse, brangioji, tikrai nežinau. Tačiau reikia grįžti.

Ji tvirčiau apglėbia mergytę.

Vėliau vaikas nulipa ir nuėjęs užsiropščia ant Tomo kelių. Jis tylėdamas ją apkabina ir sėdi stengdamasis įsiminti viską: jos plaukų kvapą, odos švelnumą, smulkių pirštelių formą, jos alsavimą, kai ji prikiša veiduką prie jo.

Sala tolsta nuo jų tolydžio mažėdama, kol iš jos telieka prisiminimų mirksnis, kiekvienam keleiviui vis kitoks. Tomas žiūri į Izabelę, laukia, kad ji atsilieptų į jo žvilgsnį, trokšta, kad ji nusišypsotų senąja savo šypsena, kuri jam visada primindavo Jano salos švyturį – nepajudinamą, tvirtą pasaulio tašką, reiškiantį, jog jis negali pasiklysti. Bet šviesa užgesusi, jos veidas tarsi negyvenamas.

Kelionę iki kranto jis matuoja švyturio blyksnių intervalais.

III DALIS

25 SKYRIUS

VISIEMS IŠLIPUS IŠ LAIVO, seržantas Spregas išsitraukė antrankius ir žengė prie Tomo. Vernonas Nakis jį sulaikė papurtydamas galvą.

– Normali procedūra, – pasakė seržantas iš Olbanio, pagal rangą viršesnis už Vernoną.

– Nesvarbu. Vaikas mato, – tarė Nakis.

Lusė, pribėgusi prie Tomo, įsikibo jam į blauzdą.

– Tėti, tėti, paimk mane!

Mergytei žvelgiant į jį su tokiu įprastu prašymu, jo veidu šmėkštelėjo baisi neviltis. Kamparmedžio viršūnėje čirškė kielių porelė. Gniauždamas kumščius, Tomas sunkiai nurijo seilę.

– Žiūrėk, Lulu! Matai, kokie juokingi paukščiukai? Namie tokių nematai, tiesa? – Žiūrėdamas į paukščius pridūrė: – Prieik arčiau, pasižiūrėk.

Netoli prieplaukos stovėjo du automobiliai. Seržantas Spregas liepė Tomui:

– Eikite ten. Į pirmą.

Tomas atsisuko į Lusę, bet ji žiopsojo, kaip paukšteliai kraipo savo ilgas juodas uodegėles. Jis norėjo paliesti ją, bet įsivaizdavo, kaip ji kentės turėdama išsiskirti. Geriau dingti patyliukais.

Bet ji pastebėjo jį nueinant.

– Tėti, palauk! Paimk mane! – prašė ji balsu, rodančiu ją suvokiant, kad kažkas negerai.

– Prašom paskubėti, – paragino Spregas, imdamas Tomui už alkūnės.

Tomas žengė tolyn, kiekvienas žingsnis buvo vis baisesnis. Lusė ėmė jį vytis ištiesusi rankutes.

– Tėti, palauk Lulu, – maldavo sutrikusi ir įsiskaudinusi. Kai suklupo ir riktelėdama griuvo kniūbsčia ant žvyro, Tomas nebeištvėrė, puolė atgal ištrūkęs iš policininko rankos.

– Lulu! – Jis pakėlė ją, pabučiavo nubrozdintą smakriuką. – Luse, Luse, Luse… – murmėjo prigludęs lūpomis jai prie skruosto. – Viskas gerai, mažyte. Viskas bus gerai.

Vernonas Nakis kostelėjo nudūręs akis į žemę.

– Aukseli, dabar man reikia eiti. Tikiuosi… – Jis nutilo. Žiūrėdamas jai į akis paglostė plaukučius ir paskutinį kartą pabučiavo. – Sudiev, mažule.

Mergytė neketino jo paleisti, tad Nakis atsisuko į Izabelę.

– Ponia Šerbern…

Izabelė atėmė ją iš Tomo.

– Eikš čia, vaikeli, neverk, mama su tavimi, – ramino ji mergytę, o ši tebešaukė:

– Tėti, aš noriu kartu, tėti!

– Na, Tomai, patenkintas? Juk tu šito norėjai, ką?

Izabelės skruostais riedančios ašaros krito ant Lusės veidelio. Tomas valandėlę stovėjo nepajėgdamas atitraukti akių nuo skausmingų jų veidų – nuo dviejų žmonių pasaulyje, kuriuos Bilui Greismarkui prisiekė saugoti ir godoti. Sunkiai ištarė:

– Dieve, Iza, atleisk…

Kenetas Spregas, netekęs kantrybės, vėl čiupo jam už rankos ir ėmė stumti prie automobilio. Tomui sėdant ant užpakalinės sėdynės, Lusė pratrūko raudoti.

– Tėti, neišvažiuok! Prašau, tėti! Prašau! – Perkreiptas veidukas užraudo, ašaros sruvo į pražiotą burną. Veltui Izabelė ją guodė.

– Mama, sulaikyk juos! Tie vyrai negeri, mama! Jie skriaudžia tėtį!

– Žinau, brangioji, žinau. – Įsikniaubusi Lusei į plaukus sumurmėjo: – Kartais, vaikeli, vyrai pridaro labai blogų dalykų. Labai blogų.

Tai tardama jau suprato, kad bus dar blogiau.

Ralfas stebėjo sceną iš laivo denio. Grįžęs namo pas savo Hildą ėmė žiūrėti į ją: gal pirmą kartą per dvidešimt metų kaip reikiant pasižiūrėjo.

– Kas čia tau užėjo? – paklausė pati, sunerimusi dėl tokio dėmesio.

– Ogi nieko, – tarė jis ir ilgai nepaleido jos iš glėbio.

* * *

Savo kabinete Vernonas Nakis kreipėsi į Kenetą Spregą:

– Kartoju, seržante. Šiandien į Olbanį jo neišgabensite. Ten jis bus perkeltas tada, kai bus galima, kai aš jį dar kartą apklausiu.

– Vis tiek jis kalės pas mus. Nepamirškite, kad švyturiai priklauso valstybei, taigi mes elgsimės pagal visas taisykles.

– Taisykles žinau ne blogiau už jus. – Kiekvienas policininkas šioje pusėje nuo Perto žinojo, kaip Kenetas Spregas mėgsta komanduoti. Neišėjęs į karą savanoriu, jis tebesijautė nepatogiai, todėl stengėsi atsigriebti elgdamasis, lyg jau būtų majoras, ne seržantas. – Bus išsiųstas į Olbanį, kai ateis laikas.

– Noriu Šerberną gerai papurtyti… Kaipmat prisikasiu iki esmės. O kad jau esu čia, pats jį ir išsivešiu.

– Jeigu jau taip baisiai jo reikia, galite vėl atvažiuoti, po galais. Šitai nuovadai vadovauju aš.

– Paskambint į Pertą.

– Ką?

– Leiskite man paskambint į Pertą. Jeigu apygardos komisaras leis, paliksiu jį čia. Jei ne, turės sėst į mašiną ir keliaut į Olbanį.

Izabelė taip ilgai įtikinėjo nusiminusį vaiką sėstis į kitą automobilį, kad, joms atvykus į policijos nuovadą, Tomas jau buvo kameroje.

Laukiamajame Lusė sėdėjo Izabelei ant kelių irzli ir nuvarginta ilgos kelionės laivu, taip pat nesuprantamo suaugusiųjų elgesio. Reikalaudama atsako, ji nuolat glostė ir baksnojo Izabelei veidą.

– Kur tėtis? Aš noriu pas jį.

Izabelė buvo išbalusi, kakta suraukta. Retkarčiais jos mintys nuklysdavo, dėmesį patraukdavo kokia nors įranta mediniame stalo paviršiuje ar tolimas šarkos tarškimas. Tačiau Lusės pirštukai, lendantys su nauju klausimu, grąžindavo į baisią tikrovę.

Prie stalo laukė kvito senukas, atėjęs sumokėti baudos už tai, kad leido bandai užeiti ant plento. Neturėdamas ko veikti bandė Lusę žaidinti neva slėpdamasis ir sakydamas „kukū“.

– Kuo tu vardu? – paklausė jis.

– Lusė, – droviai atsakė ji.

– Tau taip atrodo, – kandžiai šyptelėjęs sumurmėjo Haris Garstounas, plunksnakočiu skrebendamas kvito blanką.

Tą akimirką iš savo klinikos atskubėjo daktaras Samptonas su portfeliu. Nepakeldamas akių atsainiai linktelėjo Izabelei. Prisiminusi, kaip jis andai ją apžiūrėjo ir kokią paskelbė išvadą, ji tirštai nuraudo.

– Prašom čia, sere, – tarė Garstounas ir nuvedė jį į kambarį už stalo. Grįžęs konsteblis kreipėsi į Izabelę: – Vaiką turi patikrinti medikas. Duokite ją man.

– Patikrinti? Dėl ko? Ji sveikutėlė.

– Ne jūs sprendžiate, ponia Šerbern.

– Aš esu jos… – Izabelė spėjo nutilti neišsprūdus tam žodžiui. – Jai nereikia jokio daktaro. Prašau nors menkiausio padorumo!

Policininkas stvėrė mergytę ir klykiančią, spurdančią nusinešė. Jos riksmas aidėjo ant visos nuovados, pasiekdamas ir Tomo kamerą, kur skambėjo dar garsiau. Jis galėjo tik spėlioti, kas jai daroma.

Nakio kabinete Spregas, padėjęs ragelį, piktai dėbtelėjo į tokio paties laipsnio kolegą iš Partagezo.

– Gerai jau. Kol kas laimėjote… – Pasitaisydamas diržą jau griežčiau pasakė: – Mano nuomone, tą moterį irgi reikia uždaryti. Tikriausiai taip pat įklimpusi lig ausų.

– Seržante, tą moterį pažįstu visą gyvenimą, – tarė Nakis. – Nepraleisdavo nė vienų mišių. Juk girdėjote Tomo Šerberno pasakojimą: regis, ir ji tapo jo auka.

– Jo pasakojimą! Sakau jums, ji nėra tokia gerutėlė, kaip atrodo. Leiskite mane vieną pas jį, ir kaipmat sužinosime, kaip tas Rėnfeltas iš tikrųjų mirė…

Nakis puikiai žinojo apie Sprego sugebėjimus išgauti tiesą, bet patylėjo.

– Klausykit, aš ničnieko nežinau apie tą Šerberną. Dėl manęs gali būti kad ir Džekas Skerdikas. Jeigu kaltas, jo laukia nemalonumai. Bet be pagrindo suėmus jo žmoną niekam geriau nebus, todėl neskubėkite. Žinot ne blogiau už mane, kad ištekėjusi moteris negali būti apkaltinta dėl to, ką vyras ją vertė daryti. – Jis sulygino popierių krūvelę. – Mūsų miestas mažas. Purvas greit prilimpa. Negalima moters įmesti į cypę neturint aiškių kaltės įrodymų. Taigi judėsime palengva.

Kai kietai sučiaupęs lūpas seržantas Spregas išstypino iš nuovados, Nakis iš apžiūros kambario išnešė Lusę.

– Daktaras pasakė, kad nieko nėra. – Ir tyliau pridūrė: – Izabele, dabar mes ją nuvešime pas motiną. Būčiau dėkingas, jeigu dar labiau neapsunkintumėt šito reikalo. Taigi… gal atsisveikinsit su ja?

– Prašau, nepaimkite jos!

– Nedarykite blogiau.

Vernonas Nakis, visus tuos metus stebėjęs liūdną Hanos Rėnfelt padėtį ir neabejojęs, kad ji apimta manijos, žiūrėdamas į šią moterį irgi pamanė, ar tik nebus toks pat atvejis.

Patikėjusi, jog motinos glėbyje jai jau niekas negresia, mergytė stipriai ją apkabino, o Izabelė bučiavo jai skruostus neįstengdama atsiplėšti nuo švelnutės odos. Haris Garstounas suėmė Lusę per pusiaują ir trūktelėjo.

Nors visi pastarosios paros įvykiai vedė prie to, nors šito Izabelė bijojo nuo pat pirmos dienos, kai išvydo Lusę mažutę, ši akimirka ją pribaigė.

– Prašau! – maldavo ji pro ašaras. – Pagailėkite! – Jos balsas atsimušė į plikas sienas. – Nepaimkit mano vaikelio!

Bet raudanti mergytė buvo nuo jos atplėšta, ir Izabelė apalpusi susmuko ant akmeninių grindų.

* * *

Hana Rėnfelt negalėjo nusėdėti. Vis dirsčiojo į savo laikrodėlį, į laikrodį ant židinio atbrailos, klausė sesers, ir ne tik jos, kiekgi praėjo valandų. Laivas išplaukė į Jano salą vakar rytą, ir nuo tada kiekvieną minutę ji rito į kalną, kaip Sizifas – akmenį.

Beveik neįmanoma patikėti, kad netrukus ji vėl galės apkabinti savo dukrelę. Gavusi barškutį be paliovos svajojo apie jos grįžimą. Kaip jiedvi apsikabins. Kaip verks. Kaip šypsosis. Sode priskynusi raudonųjų jazminų pamerkė vaikų kambaryje. Pakvipo visas namukas. Šypsodama ir niūniuodama ji šlavė ir valė, ant komodos susodino lėles. Paskui suabejojo – o ką ji valgys? Ir pasiuntė Gveną nupirkti obuolių, pieno ir saldainių. Sesuo vis negrįžo, tada Hana ėmė sukti galvą, kad gal vaikui reikėtų ko nors kito. Pati gyvenanti pusbadžiu, ji nuėjo pas kaimynę ponią Darnli, turinčią penkis mažius, pasiklausti, kuo maitinamas Greisės amžiaus vaikas. Fenė Darnli, visad apsidžiaugianti naujienomis, bemat pranešė bakalėjininkui ponui Keliui, kad Hana pabaigtinai išprotėjusi – pradėjusi rūpintis maistu vaiduokliui. Mat miestas dar nieko nežinojo…

– Negražu apkalbėti kaimynus, bet vis dėlto tam ir turime beprotnamius, ar ne? Manęs nė kiek nežavi mintis, kad žmogus, kuriam trūksta vieno šulo, gyvena taip arti mano vaikų. Manim dėtas, ir pats taip jaustumeis.

* * *

Telefono skambutis buvo trumpas ir atsainus.

– Verčiau atvykite pats, pone Greismarkai. Mes turime jūsų dukterį.

Bilas Greismarkas atskubėjo į policiją suglumęs. Paskambinus vaizduotė iškart pakuždėjo, kad Izabelė guli negyva ant skrodimo stalo ir laukia būti atpažinta. Tolesnių žodžių ką tik įvestu telefonu jis beveik negirdėjo, mirtis buvo akivaizdžiausia išvada. Tik jau ne trečias vaikas… Negalimas daiktas, kad jis netektų visų vaikų, juk Dievas to tikrai neleistų? Jo protas nesuėmė šnekos apie Rėnfeltų kūdikį, kažkokių paistalų apie Tomą ir lavoną.

Nuovadoje policininkas jį nuvedė į užpakalinį kambarį, kur jo duktė sėdėjo susidėjusi ant kelių rankas. Jis taip buvo įtikėjęs jos mirtimi, jog išvydęs gyvą apsiverkė.

– Izabele, Iza! – kuždėjo apkabinęs ją ir keldamas nuo kėdės. – Jau maniau, niekada tavęs nebepamatysiu.

Ne iš karto pastebėjo, kaip keistai ji elgiasi: pati jo neapkabino, net akių nepakėlė. Vėl susmuko ant kėdės išbalusi, bejėgė.

– Kur Lusė? – paklausė jis pirmiausia dukterį, paskui konsteblį Garstouną. – Kur mūsų Lusė? O Tomas?

Protas vėl žaibiškai pasiūlė: jie tikriausiai paskendo. Tikriausiai…

– Ponas Šerbernas kameroje, sere. – Policininkas uždėjo antspaudą ant kažkokio popieriaus. – Po pirminio bylos nagrinėjimo bus išvežtas į Olbanį.

– Pirminio bylos nagrinėjimo? Kas per velniava? Kur Lusė?

– Vaikas su savo motina, sere.

– Vaikas tikrai nėra su savo motina! Ką jai padarėte? Ką visa tai reiškia?

– Atrodo, tikroji vaiko motina yra ponia Rėnfelt.

Bilas nutarė neteisingai išgirdęs Garstouno žodžius, kad ir ką tasai sakė, ir griežtai pareikalavo:

– Tučtuojau paleiskite mano žentą.

– Deja, negaliu to padaryti, sere. Ponas Šerbernas suimtas.

– Suimtas? Už ką, po velnių?

– Kol kas už tarnybinių dokumentų klastojimą. Už valstybės tarnautojo pareigų nevykdymą. Pradžiai tiek. Dar gresia kaltinimas vaiko pagrobimu. Plius faktas, kad Jano Uolos saloje iškasėme Frenko Rėnfelto palaikus.

– Gal jūs išprotėjot? – Jis atsisuko į dukrą pagaliau supratęs, kodėl ji tokia išblyškusi ir be nuovokos. – Nesijaudink dėl viso šito, brangioji. Aš sutvarkysiu. Kad ir kas čia kalbama, tikriausiai įvykusi baisi klaida. Aš išsiaiškinsiu.

– Manau, jūs nieko nesupratote, pone Greismarkai, – tarė policininkas.

– Jūs teisus, po galais, tikrai nesuprantu. Dar už tai atsiimsite! Atitempti mano dukrą į nuovadą dėl kažkokio juokingo pramano. Apšmeižti žentą… – Jis kreipėsi į dukrą: – Izabele, sakyk jiems, kad viskas nesąmonė!

Ji sėdėjo tyli ir be jokios išraiškos. Policininkas kostelėjo.

– Sere, ponia Šerbern atsisako kalbėti.

* * *

Tomas jaučia, kaip jį slegia kameros tyla, tiršta ir taki it gyvsidabris. Jau tiek laiko jo gyvenimą rikiavo bangų ir vėjo ūžesys, švyturio ritmas. Ir staiga viskas sustojo. Jis abejingai klausosi, kaip iš spalvingojo eukalipto viršūnės savo viršenybę šioje teritorijoje skelbia karvelis vaislesys.

Vienuma pažįstama, ji nuneša atgal į tuos laikus, kai Jano saloje gyveno vienas, ir jis galvoja: gal tuos metus su Izabele ir Luse jis tik įsivaizdavo? Bet įkišęs ranką į kišenę ištraukia alyvinį kaspiną, prisimena, kaip ji nusišypsojo paduodama jį, kai nusmuko. „Palaikyk, tėti.“ Kai nuovadoje Haris Garstounas norėjo jį atimti, Nakis užsipuolė: „Atsikvošėk, vaikine. Galgi jis mūsų nepasmaugs šituo niekučiu!“ Ir Tomas suvyniojęs kaspiną įsidėjo.

Graužatis dėl to, ką yra padaręs, niekaip nesutaikoma su begaliniu jį apėmusiu palengvėjimu. Dvi priešingos fizinės jėgos sukuria nepaaiškinamą sąveiką, bet ją užgožia trečia, dar stipresnė jėga – suvokimas, jog jis iš savo žmonos atėmė vaiką. Jį degina praradimo skausmas: taip tikriausiai jautėsi Hana Rėnfelt, tą patį daug kartų jautė ir dabar jaučia Izabelė. Ir jis jau nesuvokia, kaip galėjo joms suteikti šitiek kančių. Ir nebesuvokia, ko, po paraliais, pridirbo.

Jis iš paskutiniųjų bando suprasti – visą šitą meilę, tokią iškreiptą, perlaužtą it spindulys, einantis per lęšį.

* * *

Vernonas Nakis Izabelę pažinojo nuo kūdikystės. Jos tėvas mokė penkis jo vaikus.

– Geriausia, kad parvežtumėt ją namo, – niūriai tarė jis Bilui. – Rytoj su ja pasikalbėsiu.

– Bet kaip dėl…

– Bilai, vežkit ją namo. Vežkitės šitą vargšę namo.

– Izabele, brangioji! – Motina apkabino ją vos peržengusią slenkstį. Violeta Greismark buvo sutrikusi kaip ir kiti, bet matydama, kaip duktė atrodo, nedrįso ko nors klausti. – Tavo lova paklota. Bilai, atnešk jos bagažą.

Izabelė žengė kaip lunatikė. Violeta nuvedė ją prie krėslo ir išskubėjo į virtuvę, iš ten grįžo nešina stikline.

– Karštas vanduo su brendžiu, nervams nuraminti.

Izabelė negalvodama išsiurbčiojo gėralą ir padėjo stiklinę ant staliuko.

Violeta atnešė pledą, užklojo jai kelius, nors kambaryje buvo šilta. Izabelė ėmė pirštu vedžioti apie languoto pledo kvadratus. Tai darė taip įsigilinusi, kad, regis, negirdėjo, kai motina paklausė:

– Gal dar ko atnešti, vaike? Valgyt nori?

Įkišęs galvą Bilas pamojo Violetai ateiti į virtuvę.

– Ar ką nors sakė?

– Nė žodžio. Manau, jai šokas.

– Ne jai vienai, ir man. Nieko nesusigaudau. Iš pat ankstaus ryto einu į nuovadą, kad viską žmoniškai paaiškintų. Ne pirmi metai toji Hana Rėnfelt visiškai be galvos. O senis Potsas įsitikinęs, kad su savo doleriais gali visus vaikyti. – Jis ryžtingai timptelėjo žemyn liemenę. – Kažkokia beprotė su savo tėvu manęs nepastumdys, kad ir kiek pinigų turėtų.

* * *

Tą naktį Izabelė gulėjo siauroje savo vaikystės lovoje, jau svetimoje, ankštoje. Vėjelis judino nėrinių užuolaidas, lauke čirškė žiogai, danguje žibėjo žvaigždės. Regis, taip neseniai tokią naktį kaip ši ji gulėjo negalėdama užmigti, laukdama rytą turinčių įvykti vestuvių. Ji dėkojo Dievui, kad pasiuntė jai Tomą Šerberną: kad leido jam užgimti, išsaugojo per karą, su kažkokiu Likimo vėju atpūtė į jos krantą, kur ji buvo pirmas žmogus, jo sutiktas išlipus.

Ji stengėsi prisiminti tą pakilaus lūkesčio būseną, jausmą, jog gyvenimas, po visų karo atneštų sielvartų ir netekčių, vėl sužydės. Bet jausmas negrįžo – dabar jis atrodė buvęs klaida, iliuzija. Jos laimė Jano saloje regėjos tolima, nebeįsivaizduojama. Tomas jai melavo ir kalbėdamas, ir tylėdamas. Jeigu ji nepastebėjo tos apgaulės, ką dar pražiopsojo? Kodėl jis neprasitarė, jog buvo sutikęs Haną Rėnfelt? Ką slėpė? Staiga švystelėjo paveikslas: Tomas, Hana ir Lusė, laiminga šeima. Mintys apie išdavystę, kilusios Jano saloje, dabar spietėsi jau tamsesnės, įtaigesnės. Ko gera, jis turėjo kitų moterų, kitų gyvenimų. Gal net Rytų Australijoje yra pametęs kokią žmoną… ne vieną… ir vaikų… Ši fantazija, užpildžiusi tarpą tarp vestuvių išvakarių ir siaubingos, slogios dabarties, atrodė visai galima, įtikima. Švyturys žmones įspėja apie pavojų, liepia laikytis atokiau. Ji švyturį palaikė ramybės uostu.

Netekti savo vaiko. Matyti, kaip Lusei baisu ir skaudu būti atplėštai nuo vienintelių pasaulyje žmonių, kuriuos ji tikrai pažinojo, buvo išties nepakeliama. Bet žinoti, jog dėl viso to kaltas jos vyras, žmogus, kurį ji dievino, kuriam atidavė savo gyvenimą, – protu nesuvokiama. Jis pasižadėjo rūpintis ja, bet pasielgė taip, kad ją visiškai sugniuždytų.

Nukreipdama mintis, kad ir kokias skaudžias, į išorę, į Tomą, išsigelbėjo nuo dar skaudesnės saviplakos. Palengva tarp proto šešėlių augo bemaž apčiuopiamas jausmas – poreikis keršyti, laukinio žvėries, iš kurio atimtas jauniklis, įsiūtis. Rytoj policija ją kvos. Kai bundančiame danguje išblėso žvaigždės, ji jau buvo apsisprendusi: už tai, ką padarė, Tomas nusipelnė bausmės. Ir jis pats jai įdavė keršto įrankius.

26 SKYRIUS

PUAN PARTAGEZO POLICIJOS nuovada, kaip ir daugelis kitų miesto namų, buvo pastatyta iš vietos akmenų ir aplinkinių miškų medienos. Vasarą joje būdavo karšta kaip krosnyje, o žiemą šalta kaip ledainėje, todėl kraštutinių temperatūrų dienomis uniformos neatpažįstamai pasikeisdavo. Užėjus liūtims, kameras užliedavo vanduo, lubos įlinkdavo, kartą net įlūžo ir tinko gabalas užmušė kalinį. Pertas šykštėjo pinigo pastatui žmoniškai pataisyti, tad jis amžinai atrodė kaip sužeistas – veikiau sutvarstytas negu pagydytas.

Septimas Potsas sėdėjo prie staliuko netoli budėtojo posto ir pildė blanką įrašydamas tas šykščias smulkmenas, kurias prisiminė apie savo žentą. Pateikė pilną Frenko vardą ir pavardę, gimimo datą, mat šitai buvo antkapio sąskaitoje. Tačiau gimimo vieta, tėvų vardai…

– Klausykite, jaunuoli, manau, galime drąsiai teigti, kad tėvus jis turėjo. Eikime prie reikalo, – įsakė jis, per šitiek verslo metų ištobulintu balsu priversdamas konsteblį Garstouną nusileisti.

Konsteblis sutiko, kad turimų duomenų užteks norint surašyti pirminį kaltinimą Tomui. Dingimo data aiški – 1926 metų Australijos kariuomenės diena. Tačiau kada Frenkas mirė?

– Šito turėsite klausti poną Šerberną, – niūriai tarė Potsas.

Tą akimirką į nuovadą įžengė Bilas Greismarkas.

Septimas atsisuko, ir abu vyrai ėmė varstyti kits kitą akimis kaip seni buliai.

– Aš pakviesiu seržantą Nakį, – subruzdo konsteblis ir pašoko net apversdamas kėdę. Skardžiai pabeldęs į seržanto duris po valandėlės grįžo ir pakvietė vidun Bilą. Šis kaip vėtra įsiveržė į Nakio kabinetą.

– Vernonai, – vos durims užsidarius užsipuolė jis seržantą, – nežinau, kas vyksta, bet reikalauju, kad mano anūkėlė būtų tučtuojau grąžinta motinai. Imti ir šitaip ją išsivežti! Jai dar net nėra ketverių metų, dievaži! – Jis mostelėjo rodydamas į nuovados laukiamąjį. – Labai liūdna dėl to, kas ištiko Rėnfeltus, tačiau Septimas Potsas negali šiaip sau, vien norėdamas atlyginti dukteriai už praradimą, imti ir pagrobti mano anūkę.

– Bilai, suprantu, kaip jums skaudu… – prabilo seržantas.

– Irgi mat supratingasis! Visa šita istorija tapo nevaldoma, ir tik todėl, kad kliaujamasi moterimi, kuri jau seniai kalbasi su dvasiomis.

– Gurkštelėkite lašiuką brendžio…

– Man nereikia tavo lašiuko brendžio! Noriu tik rasti nors lašą sveiko proto, jeigu ne per daug prašau šioje vietoje. Nuo kada žmones grūdate už grotų remdamiesi tik nepagrįstais beprotės svaičiojimais?

Nakis sėdėjo pirštų galiukais sukiodamas parkerį.

– Jei turite galvoje Haną Rėnfelt, prieš Tomą ji nieko nesakė. Viską pradėjo Blujis Smartas – jis atpažino barškutį. – Seržantas patylėjo. – Izabelė kol kas išvis nekalba. Atsisako duoti parodymus. – Žiūrėdamas į parkerį tarė: – Ar nemanote, jog šitai truputį keista, jeigu iš tikrųjų įvyko klaida?

– Ką gi, ji aiškiai sukrėsta, kai vaikas buvo šitaip išplėštas.

Nakis pakėlė akis.

– Tada, Bilai, ar galite atsakyti, kodėl Šerbernas visko nepaneigė?

– Todėl, kad… – išsprūdo jam, bet suvokęs, jog policininko klausimas ir yra atsakymas, ėmė mėtyti pėdas: – Kaip suprasti „nepaneigė“?

– Jano saloje mums sakė, kad kūdikis buvo valtyje, atneštoje prie kranto, o jis reikalavęs jį pasilikti. Nutaręs, kad motina paskendusi, nes rado jos megztinį. Sakė, Izabelė norėjusi apie viską pranešti į krantą, bet jis neleidęs. Priekaištavęs jai, kad nepagimdė jam vaikų. Atrodo, nuo tos dienos viskas buvo nepabaigiamas melas, akivaizdi apgaulė. Mes turime ją ištirti, Bilai. – Patylėjęs tyliau pridūrė: – Be to, dar neaišku, kaip Frenkas Rėnfeltas mirė. Kas žino, ką Šerbernas dar slepia? Kas žino, ką jo priversta nutyli Izabelė? Baisiai bjaurus reikalas.

* * *

Kaži kiek metų miestas neturėjo tokio skandalo. Kaip „South Western Times“ redaktorius aludėje pasakė kolegai: „Tik trūksta, kad apsireikštų pats Jėzus Kristus ir imtų vaišinti alumi. Šiaip jau turime motinai grąžintą kūdikį, paslaptingą mirtį, o senis Potsas Pinigų Puodas į visas puses dalija pinigus lyg… lyg per Kalėdas! Žmonės negali atsidžiaugti.“

* * *

Kitą dieną Hanos namai tebėra papuošti krepino kaspinais. Kertėje ant kėdės kūpso pamesta nauja lėlė dailiu porcelianiniu veiduku ir plačiai išplėstomis nebyliai maldaujančiomis akimis. Vienodai tiksi laikrodis ant židinio atbrailos, muzikinė dėžutė nykiai dūzgina ir dūzgina: „Čiūčia liūlia, vaikeli“. Dainelę nustelbia kieme skardenantis klyksmas.

Žolėje žviegia mergytė, jos veidelis iš pykčio ir baimės raudonas kaip avietė, plačiai išžiotoje burnoje dantukai boluoja nelyginant žaislinio pianino klavišėliai. Ji vis pabėga nuo Hanos, vėl pakeliančios ją, kai tik ji verkdama ištrūksta.

– Greise, brangioji, ššššš… Greise, neverk.

Vaikas bejėgiškai sriūbauja:

– Noriu pas mamą. Noriu pas tėtį. Eik sau! Aš tavęs nemyliu!

Policija grąžino motinai vaiką labai iškilmingai. Buvo fotografuojama, negailima pagyrų ir dėkonių, po lygiai ir pareigūnams, ir Dievui. Miesto gandonešiai iškart puolė skleisti naujienas, virpinti orą rypavimais, koks mieguistas buvęs vaiko veidelis, kaip šypsojusis motina.

– Vargšė mergytė, mamai buvo grąžinta leipstanti iš miego. Atrodė kaip angeliukas. Reikia tik dėkoti gerajam Viešpačiui, kad ji išplėšta iš to pabaisos nagų! – pareiškė Fenė Darnli, nepatingėjusi iš konsteblio Garstouno motinos ištraukti visų smulkmenų. Tačiau Greisė buvo ne mieguista, o pusiau be sąmonės: daktaras Samptonas jai sudavė stiprių migdomųjų dozę, kai tapo aišku, jog išsiskiriant su Izabele ją ištiko isterija.

Persigandusi duktė Hanos nė iš tolo neprisileido. Visus tuos metus Hana laikė ją savo širdyje, bet jai net į galvą neatėjo, kad vaikas šito nedarė. Įėjęs į sodą Septimas Potsas vargiai galėjo pasakyti, katra jų atrodo nelaimingesnė.

– Greise, vaikeli, aš tavęs nenuskriausiu. Eikš pas mamytę, – maldavo Hana.

– Aš ne Greisė! Aš Lusė! – šaukė vaikas. – Noriu namo! Kur mama? Tu nesi mano mamytė!

Vis labiau įsiskaudindama po kiekvieno tokio šūksnio, Hana tik murmėjo:

– Aš tave taip seniai myliu. Taip seniai…

Septimas prisiminė savo bejėgiškumą, kai Gvena, maždaug tokio paties amžiaus, nesiliovė reikalauti mamos, tarsi savo velionę žmoną jis būtų slėpęs kur nors namuose. Dar tebejautė tą nuoskaudą.

Hana išvydo tėvą. Jo išraiška rodė, jog jis supranta padėtį, ir ji pasijuto pažeminta.

– Jai tik reikia laiko apsiprasti su tavimi. Turėk kantrybės, Hani.

Suradusi saugią užuolandą už citrinmedžio ir peruvinės dumplūnės krūmo, mergytė tūnojo pasirengusi sprukti, jei prireiks.

– Tėti, ji visiškai nesuvokia, kas aš. Visiškai. Ji net neina prie manęs, – verkė Hana.

– Nieko, apsigalvos, – tarė Septimas. – Pavargusi ten užmigs arba išalks ir išlįs. Abiem atvejais lieka tik laukti.

– Žinau, žinau, jai reikia vėl prie manęs priprasti.

Septimas apkabino jai pečius.

– Jokių „vėl“. Tu jai esi išvis naujas žmogus.

– Tu pabandyk. Prašau, gal prie tavęs ji eis. Nuo Gvenos irgi pabėgo.

– Sakyčiau, per daug nematytų veidų per vieną dieną. To dar betrūko, kad prisidėtų ir mano bjauri fizionomija. Tegul sau pabūna ramiai.

– Tėti, ką aš padariau ne taip, kad esu šitaip baudžiama?

– Tu niekuo nekalta. Ji – tavo duktė ir yra ten, kur jai priklauso būti. Bet reikia laiko, mergaite. – Jis paglostė jai plaukus. – O aš pasirūpinsiu, kad tasai Šerbernas gautų, ko nusipelnęs. Pažadu.

Grįždamas per namą, jis rado Gveną, stovinčią koridoriaus šešėliuose ir žiūrinčią į seserį. Linguodama galvą, ji sušnibždėjo:

– Ak, tėti, tiesiog baisu žiūrėt į tą vargšę mažytę. Tas jos verksmas širdį drasko. – Ji giliai atsiduso. – Galgi pamažu apsipras, – tarė ji gūžtelėdama, nors akys kalbėjo ką kita.

* * *

Partagezo apylinkėse kiekviena gyvybės forma turi savitą apsauginį mechanizmą. Tie, kurių reikia mažiausiai bijotis, juda greitai, gelbstisi tiesiog dingdami: smėliniai varanai, geltonkarolės papūgos, kuslapės. Jie išnyksta nuo menkiausio krepštelėjimo, jų išlikimo triukai – pabėgti, išsisukti, užsimaskuoti. Kiti gyviai pavojingi, jeigu atsiduri jų akiratyje. Tigrinės gyvatės, rykliai, staktos vorai puola gindamiesi nuo žmonių.

Labiausiai reikia bijoti tų, kurie kiūto nejudėdami, nepastebimi, jų ginklą pajunti tik netyčia juos kliudęs. Jie niekuo ypatingu neišsiskiria. Suvalgyk gražų gastrolobium grandiflorum žiedelį, ir sustos širdis. Tokie gyvi daiktai tik stengiasi apsiginti. Tačiau neduok Dieve prieiti prie jų per arti. Tik tada, kai Izabelei Šerbern kilo pavojus, pabudo jos savigynos instinktai.

Vernonas Nakis sėdėjo barbendamas pirštais į stalą, o gretimame kambaryje Izabelė laukė apklausos. Policininkui Partagezas buvo rami vieta. Vidutiniškai per savaitę pasitaikydavo koks grasinimas fiziniu smurtu ar viešosios tvarkos pažeidimas išgėrus. Norėdamas paaukštinimo seržantas galėjo persikelt į Pertą, kur būtų dalyvavęs tiriant tamsesnius nusikaltimus – grasesnius jam visai neįdomių gyvenimų randus. Tačiau kare jis matė tiek juodumos, jog užteks ligi amžiaus galo. Jam pakako smulkaus vagiliavimo ir baudų už nelegalų grogą. Kas kita Kenetas Spregas, tas veržėsi į didžiąją areną. Reikia ar nereikia, dėl šito reikalo jis kaipmat dumtų į miestą. Šita byla jam – tiesiogine prasme bilietas, suteikiantis galimybę kopti karjeros laiptais Perte. Partageze jis nieko nepažinojo, jam nerūpėjo nė vienas žmogus, tarp jų ir Bilas su Violeta, jų žuvę sūnūs. Jis prisiminė visus tuos metus, kai Izabelę, nuostabaus balso ir veido, matydavo per Kalėdas giedant chore. Tada jo mintys pakrypo prie senojo Potso, kuris žmonai mirus pasiaukojamai augino tas savo mergaites ir baisiai krimtosi, kai Hana pasirinko tokį vyrą. O jau vargšelė Hana… Jokių žinių iš grožio fronto, tačiau tikras proto bokštas ir be galo dora. Visada manė, jog po nelaimės ji kuoktelėjo, nes visus tuos metus tikėjo, kad jos vaikas atsiras, ir še tau, kaip viskas pasisuko.

Jis giliai atsiduso, tada paspaudęs durų rankeną įėjo. Ir pagarbiai, bet dalykiškai kreipėsi į Izabelę:

– Izabele… ponia Šerbern… turiu užduoti dar keletą klausimų. Žinau, jog jis – jūsų vyras, tačiau dalykas labai rimtas. – Atsukęs antgalį padėjo parkerį ant popieriaus lapo. Pritekėjo klanelis rašalo, jis ėmė plunksna braukyti jį iš juodulio į šonus.

– Jis sako, kad jūs norėjote pranešti apie valtį, bet jis neleido. Tai tiesa?

Izabelė žiūrėjo į savo rankas.

– Sako pykęs ant jūsų už tai, kad nepagimdėte vaikų, todėl pats ėmęsis veikti.

Šie žodžiai įsmigo jai giliai į širdį. Nejau Tomas, šitaip pameluodamas, netyčia pasakė tiesą?

– Nejau nebandėte atvesti jo į protą? – klausė Nakis.

– Kai Tomas Šerbernas įsitikinęs savo teisumu, niekas jo neperkalbės, – nė kiek nemeluodama atsakė ji.

– Ar jis grasino? Griebėsi fizinio smurto? – atsargiai paklausė jis.

Izabelė tylėjo jausdama, kaip atplūsta bemiegių naktų įniršis. Ji glaudėsi prie savo tylėjimo kaip prie uolos.

Nakiui gan dažnai teko matyti lentpjūvių darbininkų žmonas ir dukteris, įbaugintas gremėzdiškų vyrų ir tėvų.

– Jūs jo bijojot?

Ji sučiaupė lūpas. Nė žodžio neištarė.

Nakis atsirėmė alkūnėmis į stalą, palinko į priekį.

– Izabele, įstatymas pripažįsta, kad žmona gali būti bejėgė vyro rankose. Baudžiamasis kodeksas nelaiko jūsų kalta dėl nieko, ką jis privertė jus daryti ar ko neleido, todėl nebijokite. Už jo nusikaltimus nebūsite baudžiama. Dabar noriu kai ko paklausti, todėl labai gerai pagalvokite. Prisiminkite, kad jums nieko negresia už tai, ką jis privertė jus daryti. – Jis kostelėjo. – Pasak Tomo, valčiai priplaukus Frenkas Rėnfeltas jau buvo negyvas. – Jis įbedė į ją akis. – Ar tai tiesa?

Izabelė apstulbo. Taip ir girdėjo save atsakant: „Žinoma, tiesa!“, bet nespėjus išsižioti protas įsikibo į Tomo išdavystę. Staiga priveikta Lusės netekimo, pykčio ir paprasčiausio pervargimo, ji užsimerkė.

– Ar tai tiesa, Izabele? – tyliai pakartojo policininkas.

Žvelgdama į sutuoktuvinį žiedą, ji atsakė:

– Aš neturiu ko pasakyti.

Ir apsipylė ašaromis.

* * *

Tomas gėrė arbatą lėtai, žiūrėdamas, kaip šiltame ore tirpsta garas. Pavakario šviesa pro aukštus langus krito į kambarį su vos keletu baldų. Braukydamas smakro šerius, jis nejučia prisiminė dienas, kai buvo neįmanoma nei nusiskusti, nei nusiprausti.

– Nori dar? – paklausė Nakis.

– Dėkui, ne.

– Rūkai?

– Ne.

– Taigi. Prie švyturio atplaukia valtis. Nežinia iš kur.

– Visa tai jau pasakojau saloje.

– Ir dar pasakosi tiek kartų, kiek man reikės! Taigi. Pamatai valtį.

– Taip.

– Ir joje – kūdikį.

– Taip.

– Kaip kūdikis atrodė?

– Sveikas. Verkiantis, bet sveikas.

Nakis užsirašinėjo.

– Dar valtyje yra vyriškis.

– Lavonas.

– Žmogus, – pasakė Nakis.

Tomas žiūrėjo į jį spėliodamas, ką reiškia toks žodžio pakeitimas.

– Savo saloje jauteisi kaip karalius, ar ne?

Tomas pamanė, kad kiekvienas, pažįstantis gyvenimą švyturių stotyse, būtų pajutęs, koks ironiškas toks klausimas, bet nieko neatsakė. Nakis toliau klausinėjo:

– Taigi įsivaizduoji, kad lengvai gali išsisukti. Saloje kitų žmonių nėra.

– Aš neketinau iš nieko išsisukinėti.

– Taigi nutarei, kad vaiką galima pasilikti. Taviškių Izabelė neteko. Niekas nesužinos. Ar taip buvo?

– Jau sakiau, kad nusprendžiau aš. Priverčiau Izabelę sutikti.

– Apkuldavai žmonelę, tiesa?

Tomas pasižiūrėjo.

– Jūs taip manote?

– Todėl ji ir neteko kūdikio?

Tomas apstulbo.

– Ar ji taip sakė?

Nakis tylėjo, Tomas giliai įkvėpė.

– Klausykit, aš papasakojau, kaip buvo. Ji bandė mane perkalbėti. Esu kaltas dėl visko, kuo mane kaltinate, taigi baikit klausinėti ir nepainiokit mano žmonos.

– Nebandyk man nurodinėti, ką turiu daryti, – atkirto Nakis. – Aš nesu tavo pasiuntinukas. Darysiu, ką pats nutarsiu daryti, ir tada, kai būsiu tam pasirengęs. – Jis atstūmė kėdę nuo stalo, susidėjo rankas ant krūtinės. – Žmogus valtyje…

– Kas dėl jo?

– Kokia buvo jo būklė, kai jį radai?

– Jis buvo negyvas.

– Ar kartais neapsirinki?

– Esu prisižiūrėjęs lavonų.

– Kodėl turėčiau tikėti dėl šito?

– Kodėl turėčiau meluoti?

Nakis tylėjo bandydamas kalinio kantrybę. Tomas pasimuistė ant kėdės.

– Iš tikrųjų, – prabilo Nakis. – Kodėl turėtum meluoti?

– Žmona pasakys, kad valčiai priplaukus jis buvo negyvas.

– Ta pati žmona, kurią prisipažinai privertęs meluoti?

– Klausykit, tai visiškai kas kita: priglausti vaiką ir…

– Nužudyti žmogų? – pertraukė jį Nakis.

– Ją paklauskit.

– Jau paklausiau, – ramiai atrėmė Nakis.

– Tada žinote, kad buvo negyvas.

– Aš nieko nežinau. Ji atsisako apie tai kalbėti.

Tomas pajuto tarsi kūjo smūgį į krūtinę. Į Nakį nežiūrėjo.

– O ką ji pasakė?

– Kad neturi ko pasakyti.

Tomas nuleido galvą.

– Kad tave griausmas, – sumurmėjo sau, o garsiai tarė: – Ką gi, galiu tik pakartoti, ką esu pasakojęs. Gyvo jo nesu matęs. – Jis sugniaužė kumščius. – Jei galėčiau ją pamatyti, pasikalbėti…

– Jokiu būdu. Ir ne tik todėl, kad šitai draudžiama. Man susidarė įspūdis, kad ji su tavim nesikalbėtų, net jei būtum vienintelis gyvas žmogus žemėje.

* * *

Gyvsidabris. Gražus daiktas, bet nenuspėjamas. Švyturyje jis išlaiko toną stiklo, bet pabandyk prispausti pirštu jo lašelį, ir jis nuriedės šalin. Šis vaizdas nėjo Tomui iš galvos, kai po Nakio surengtos kvotos mąstė apie Izabelę. Jis prisiminė dienas po paskutinio persileidimo, kai mėgino ją guosti.

– Nepražūsime. Iki gyvenimo galo būsime tik tu ir aš, man to visai pakanka.

Ji pakėlė akis, ir jų išraiška jį išgąsdino. Toks skausmas. Tokia neviltis.

Jis žengė artyn norėdamas apkabinti, bet ji atsitraukė.

– Pamatysi, kaip praeis. Viskas praeina. Tik reikia laiko.

Nieko netardama ji atsistojo, puolė prie durų susirietusi iš skausmo ir išslinko į naktį.

– Iza, būk gera, neik. Dar susižeisi!

– Ir ne tik!

Šiltame tykiame danguje plūduriavo mėnulis. Ilgi balti naktiniai marškiniai, kuriais Izabelė vilkėjo vestuvinę naktį prieš ketverius metus, švietė tamsoje it popierinis žibintas – baltas taškelis tamsos vandenyne.

– Neištversiu! – suriko ji taip garsiai ir šaižiai, kad aptvare pažadintos ožkos sudzinguliavo varpeliais. – Daugiau neištversiu! Dieve, kodėl verti mane gyventi, kai mano vaikai miršta? Verčiau pačiai mirti!

Ir ji nusvirduliavo prie skardžio.

Jis pribėgęs stvėrė ją į glėbį.

– Nusiramink, Iza.

Bet ji ištrūkusi nukepėstavo tolyn vis susilenkdama nusmelkus diegliui.

– Nedrįsk manęs raminti, tu kvailas, kvailas stuobry! Tu kaltas! Aš nekenčiu šitos vietos! Nekenčiu tavęs! Man reikia kūdikio!

Švyturio spindulys skrodė dangų nutiesdamas taką aukštai virš galvų, jos apačioje nepaliesdamas.

– Tu jo nenorėjai! Štai kodėl jis mirė. Jautė, jog tu jo nemyli.

– Nustok, Iza, grįžkim į vidų.

– Tu bejausmis, Tomai Šerbernai! Nežinau, kur padėjai savo širdį, bet krūtinėje jos tikrai neturi!

Žmogaus jėgos nėra beribės. Jis tai ne kartą regėjo. Vyrukai, kupini užsidegimo užkurti fricams pirtį, atlaikydavo sviedinių krušą, sniegą, utėles ir purvą, kartais net ne vienus metus. Paskui staiga juose kažko per daug prisikaupdavo ir jie užsisklęsdavo giliai savyje, kad niekas negalėtų pasiekti. O kai kada toks nelaimėlis atsisukdavo prieš tave, puldavo su durtuvu beprotiškai kvatodamas ir kartu verkdamas. Jėzau, kai pagalvoji, koks pats buvo, kai viskas baigėsi…

Kas jis, kad galėtų smerkti Izabelę? Ji pasiekė savo ribą, tik tiek. Kiekvienas turi savo ribą. Kiekvienas. Atimdamas iš jos Lusę pats privertė ją taip elgtis.

* * *

Vėlai vakare Septimas Potsas nusispyrė batus, pakrutino pirštus plonos vilnelės puskojinėse. Sudejavo įprastai trakštelėjus nugarkauliui. Jis sėdėjo ant masyvios lovos, padarytos iš nuosavame miške užaugusio eukalipto. Vienintelis garsas kambaryje buvo žadintuvo tiksėjimas ant naktinio stalelio. Septimas atsiduso žvelgdamas į elektros lemputės po rausvu matiniu gaubtu nušviestą prabangą: standintą patalynę, blizgančius baldus, velionės žmonos Elenos portretą. Vėl regėjo savo anūkėlę, verkiančią ir susigūžusią: mergytę Greisę, kurią visi laikė mirusia, išskyrus Haną. Gyvenimas… Kas, po velnių, galėjo pasakyti, kad jis šitaip susiklostys?

Sielvartas ir neviltis netekus motinos – po Elenos mirties neįsivaizdavo dar kada nors tai išvysiąs, kol sode nesusidūrė su anūke. Kai jau manė patyręs visas gyvenimo kiaulystes, tas patėškė dar vieną – tarsi blogą kortą. Jis suprato, ką mergytė jaučia. Palengva ėmė smelktis abejonė. Galbūt… galbūt pernelyg žiauru atskirti ją nuo tos Šerberno moteriškės…

Jis vėl pažvelgė į Elenos portretą. Greisės tokia pati žandikaulio linija. Gal ji užaugs tokia pat gražuolė kaip ir jos močiutė. Mintys virto svajonėmis apie būsimas Kalėdas ir gimtadienius. Jis tenori laimingos šeimos. Prisiminė kenčiantį Hanos veidą; jausdamasis kaltas suprato, jog toks pat jos veidas buvo ir tada, kai jis bandė atkalbėti ją nuo Frenko.

Ne. Mergytės vieta čia, tikrojoje šeimoje. Ji gaus visa, kas geriausia. Galų gale pripras prie tikrųjų namų ir tikrosios motinos. Kad tik Hanai užtektų kantrybės laukti.

Akyse pajuto ašaras, prasiveržė pyktis. Kas nors turi už tai sumokėti. Kas nors turi kentėti taip, kaip turėjo kentėti jo duktė. Kaip galima pasilikti kūdikį tarsi vandenyno išplautą daiktą?

Jis nuvijo įkyrią abejonę. Praeities ir metų, kai nepripažino Frenko, nepakeisi, tačiau dabar jis gali Hanai atsilyginti. Šerbernas bus nubaustas. Jis jau pasistengs.

Išjungęs lempą žiūrėjo, kaip mėnesiena spindi ant sidabrinių Elenos portreto rėmelių. Ir nuvijo mintis apie tai, ką šįvakar jaučia Greismarkai.

27 SKYRIUS

GRĮŽUSI Į PARTAGEZĄ Izabelė susigriebdavo nuolat ieškanti Lusės – kur ji pasidėjo? Gal jau laikas ją migdyti? Ką jai duoti pietų? Tada protas ją pataisydavo, primindavo, kokia tikroji padėtis, ir ji iš naujo atkentėdavo praradimą. Kas darosi jos dukteriai? Kas ją peni? Nurengia? Lusė turbūt paklaikusi.

Prisiminus mergytės veidelį, kai jai buvo sugirdyta karčių migdomųjų vaistų, Izabelei suspaudžia gerklę. Ji bandė šį vaizdą nustelbti kitais prisiminimais: kaip Lusė žaidžia smėlyje; kaip užspaudusi nosį šoka į vandenį; kaip naktį miega – laisvai, ramiai, gražiai. Nėra nuostabesnio vaizdo pasaulyje už tavo miegantį vaiką. Mergytė buvo tarsi įsispaudusi į Izabelės kūną: pirštai tebejautė šukuojamų plaukučių slidumą; klubai prisiminė jos svorį, pusiaujas – kietai jį spaudžiančias kojytes, lūpos – šiltą skruosto švelnumą.

Klajodama po šias scenas, traukdama iš jų paguodą lyg nektarą iš vystančios gėlės, už nugaros ji jautė kažką tamsų, į ką nedrįsdavo pažvelgti. Jis ateidavo pas ją sapnuose, neryškus ir baugus. Šaukdavo ją: „Iza, Iza, brangioji…“, bet ji neatsisukdavo, susigūždavo tarsi gindamasi nuo šių žodžių. Pabusdavo uždususi ir apimta šleikštulio.

Visą tą laiką Izabelės tėvai jos tylėjimą laikė ištikimybe vyrui. „Nieko negaliu pasakyti“, – tiek teištarė grįžimo dieną ir pakartodavo kas kartą, kai tik Bilas su Violeta bandydavo klausti apie Tomą ir kas gi įvyko.

* * *

Policijos nuovados užpakalinėje dalyje esančioje areštinėje paprastai būdavo laikomas koks girtuoklis, kol išsipagiriodavo, arba piktas vyras – kol įgaudavo proto ir pasižadėdavo daugiau nesišvaistyti kumščiais. Kameros durų budėtojas beveik nerakindavo, o jei kalinys būdavo pažįstamas, per prailgstančią pamainą abu poste pliekdavo kortomis, aišku, prasikaltėlis pasižadėdavo, kad nebandys pasprukti.

Šiandien Haris Garstounas netvėrė jauduliu, mat pagaliau gavo saugoti tikrą nusikaltėlį. Jis tebeširdo, kad nebudėjo tą naktį prieš metus, kai buvo atvežtas Bobas Hičingas iš Kerideilo. Nuo pat Galipolio kampanijos vyrukas buvo ne viso proto. Mėsos kapokle užkapojo brolį, gyvenusį kaimyniniame ūkyje, nes juodu nepasidalijo motinos palikimo. Už tai atsidūrė kartuvėse. Taigi dabar Garstounas gardžiavosi visais procedūriniais subtilumais. Išsitraukė iš stalčiaus vidaus tvarkos taisykles, kad ko nepražiopsotų.

Kai Ralfas paprašė pasimatymo su Tomu, konsteblis, čiulpsėdamas dantimis ir čiaupydamas į pašto dėžutės plyšį panašią savo burną, ilgai ir nuobodžiai skaitinėjo instrukcijas.

– Atsiprašau, kapitone Edikotai. Norėčiau jus įleisti, bet čia nurodyta…

– Neskiesk nesąmonių, Hari Garstounai, nes paskųsiu motinai.

– Atvejis išskirtinis, todėl…

Nuovadoje sienos buvo plonos, ir konsteblį pertraukė Vernono Nakio balsas. Seržantas retai teikdavosi pakilti nuo kėdės tokio pobūdžio pastaboms:

– Nenusišnekėk, Garstounai. Kameroje sėdi švyturio prižiūrėtojas, o ne mušeika Nedas Kelis. Leisk žmogų.

Suniekintas konsteblis atrakino duris ir protesto vardan garsiai žvangindamas raktais nuvedė Ralfą laiptais žemyn, tada tamsiu koridoriumi, kurio gale buvo kelios grotuotos kameros.

Vienoje jų ant atlenkto nuo sienos gulto sėdėjo Tomas. Pamatė Ralfo veidą – sulysusį, papilkusį.

– Sveikas, Tomai, – tarė škiperis.

– Sveikas, Ralfai, – linktelėjo Tomas.

– Atėjau kaip galėdamas greičiau. Hilda siunčia gerų dienų. Ir Blujis, – kaip smulkius pinigus traukė jis iš kišenės linkėjimus.

Tomas vėl linktelėjo.

Abu sėdėjo nieko nesakydami. Po valandėlės Ralfas prabilo:

– Jei norėtum, kad išeičiau…

– Ne, smagu tave matyti. Tik atleisk, nelabai turiu ką pasakoti. Nieko, jei imsime ir patylėsime?

Ralfas turėjo galybę klausimų, savo ir žmonos, bet jis sėdėjo ant išklibusios kėdės ir tylėjo. Diena darėsi vis karštesnė, medinės sienos braškėjo tarsi kokio besirąžančio padaro kaulai. Lauke čirpavo medučiulpiai ir kielės. Porą kartų pačiaudėdama gatve nuburzgė mašina, užgoždama žiogų ir cikadų čirškimą.

Ralfo galvoje grūdosi mintys, sprūste sprūdo nuo liežuvio, bet jis įstengė laiku jas sustabdyti. Pirštai niežtėjo atsistoti ir Tomą gerai papurtyti, todėl jis prisėdo plaštakas. Pagaliau neištvėręs prapliupo:

– Tomai, varge mano, kas čia darosi? Ką reiškia tos kalbos, kad Lusė – Rėnfeltų vaikas?

– Tai tiesa.

– Bet kaip… Ką, po velnių…

– Ralfai, aš paaiškinau policijai. Nesididžiuoju tuo, ką padariau.

– Ar anuomet Jano saloje apie šitą skriaudą kalbėjai?

– Ne viskas taip paprasta.

Ilga pauzė.

– Papasakok, kaip viskas buvo.

– Nėra prasmės, Ralfai. Tada blogai pasirinkau, o dabar atėjo laikas atsiskaityti.

– Dieve mano, vaikine, bent leisk tau padėti!

– Tu nieko negali padaryti. Aš vienas atsakau.

– Kad ir ką padarei, esi geras žmogus, ir aš tau neleisiu šitaip prapulti. – Jis atsistojo. – Leisk pasamdyti tau gerą advokatą, tegul pasižiūri.

– Ralfai, advokatas irgi nedaug galės pagelbėti. Daugiau naudos būtų iš pastoriaus.

– Bet viskas nesąmonė, kas kalbama apie tave!

– Ne viskas, Ralfai.

– Pasakyk man tiesiai, kad viskas tavo darbas! Kad tu grasinai Izabelei! Pasakyk man žiūrėdamas į akis, ir aš nuo tavęs atstosiu, vaikine.

Tomas ėmė žiūrėt į sienos rąsto rievę.

– Matai? – apsidžiaugė Ralfas. – Tu negali šitaip pasielgti!

– Mano, ne jos pareiga buvo pranešti. – Tomas žvelgė į Ralfą galvodamas, ar galima jam ką nors pasakyti, paaiškinti taip, kad nepakenktų Izabelei. Pagaliau tarė: – Iza ir taip prisikentėjo. Daugiau ji negali pakelti.

– Vienam prisiimti visą kaltę – ne išeitis. Viską reikia žmoniškai sudėlioti.

– Nėra ko dėlioti, Ralfai, ir nėra kelio atgal. Aš jai skolingas bent tiek.

* * *

Stebuklai įmanomi, to neužginčysi. Sugrįžus Greisei, pastorius Norkelsas pamatė, kaip pagausėjo jo kaimenė, ypač moteriškoji pusė. Ne viena motina, praradusi viltį vėl pamatyti brangiausią sūnų, ir ne viena karo našlė ėmė melstis su nauju įkarščiu, nebejusdama, kad kvaila melstis dėl beviltiško dalyko. Šventas Tadas niekada nebuvo lepinamas tokiu dėmesiu. Kai atvirą ilgesį vėl ėmė malšinti, regis, seniai išsekęs vilties balzamas, atbukęs praradimo skausmas vėl paaštrėjo.

* * *

Džeraldas Ficdžeraldas sėdėjo priešais Tomą, stalas tarp jųdviejų buvo apkreiktas popieriais ir rausvomis telegrafo juostelėmis iš bylos užrašų. Tomo advokatas buvo žemo ūgio, pliktelėjęs, panašus į žokėjų trijų dalių kostiumu, liesas ir mitrus. Jis iš vakaro atvažiavo traukiniu iš Perto ir vakarieniaudamas „The Empress“ viešbutyje perskaitė bylos medžiagą.

– Jums pateikti oficialūs kaltinimai. Kas du mėnesiai į Partagezą atvyksta teisėjas, jo visai neseniai būta, todėl iki kito apsilankymo kalėsite čia. Nėr kalbos, jog čia kardomasis kalinimas daug geresnis negu Olbanyje. Per tą laiką mes pasirengsime pirminiam bylos nagrinėjimui.

Tomas klausiamai pažvelgė į jį.

– Per pirminį nagrinėjimą teisėjas nuspręs, ar bylą perduoti teismui. Jeigu taip, būsite perkeltas į Olbanį arba Pertą. Dar neaišku.

– O nuo ko priklauso? – paklausė Tomas.

– Peržvelkime kaltinimus, – tarė Ficdžeraldas, – ir bus matyti. – Jis permetė akimis priešais gulintį lapą. – Na, tinklas plačiai užmestas. Pagal Vakarų Australijos kriminalinį kodeksą, Australijos valstybės tarnybos įstatymą, Vakarų Australijos koronerių veiklos įstatymą, Australijos organizuoto nusikalstamumo įstatymą. Tikra valstybės kaltinimų košė. – Šypsodamas jis pasitrynė rankas. – Man patiks.

Tomas kilstelėjo antakį.

– Tai reiškia, jog jie rankioja po trupinį nežinodami, kuo tave galima prispausti, – aiškino advokatas. – Tarnybinių pareigų nevykdymas – dveji metai ir bauda. Nederamas elgesys su palaikais – dveji metai sunkiųjų darbų. Nepranešta apie lavoną – na, viso labo dešimt svarų baudos. Neteisingas įrašas pameluojant apie gimusį kūdikį – dveji metai sunkiųjų darbų ir du šimtai svarų baudos.

Jis pasikasė smakrą.

– O kaip dėl kaltinimo pavogus vaiką? – įsidrąsinęs paklausė Tomas.

Jis susiraukė pirmą kartą ištardamas šitą frazę.

– Kriminalinio kodekso trys šimtai keturiasdešimt trečias straipsnis. – Sučiaupęs lūpas advokatas lyg patvirtindamas linktelėjo pats sau. – Jūsų laimė, pone Šerbernai, kad šis įstatymas apima tik įprastus atvejus. Apskritai įstatymai rengiami numatant dažniausiai pasitaikančias veikas. Taigi trys šimtai keturiasdešimt trečias straipsnis taikomas… – Jis paėmė apšiurusį kodeksą ir perskaitė: – „…asmeniui, kuris, turėdamas kėslą atimti vaiką iš tėvų arba tėvo ar motinos, jėga ar apgaule paima jį iš jų arba išvilioja, arba pagrobia ir prievarta laiko…“

– Taigi? – paklausė Tomas.

– Taigi su šituo jie toli nenuvažiuos. Jūsų laimė, kad paprastai kūdikiai patys nepalieka motinų, jeigu jų kas nors nepaima. Ir paprastai jie patys neatsiduria bemaž negyvenamoje saloje. Aišku? Nėra būtinos nusikaltimo sudėties. Jūs juk nepagrobėte vaiko ir prievarta jo nelaikėte: teisiniu požiūriu ji bet kada galėjo išvykti. Jūs tikrai jos neišviliojote. Ir niekas neįrodys, jog turėjote kėslą kūdikį atimti, – mes sakysime jus nuoširdžiai tikėjus, kad jos tėvai mirę. Žodžiu, manau, nuo šito kaltinimo jus išsuksiu. Be to, esate karo didvyris, apdovanotas Geležinio Kryžiaus ordinu. Daugumas teismų tebebus atlaidūs žmogui, kuris rizikavo gyvybe dėl tėvynės ir niekada nebuvo užkliuvęs teisėsaugai.

Tomo veidas nusigiedrijo, bet advokato paniuro. Jis kalbėjo toliau:

– Tačiau, pone Šerbernai, ko jau jie nemėgsta, tai melagių. Ir taip nemėgsta, kad bausmė už melagingą liudijimą yra net septyneri metai sunkiųjų darbų. O jeigu melagis savo liudijimu padeda tikrajam nusikaltėliui išvengti teisėtos bausmės, tai jau yra trukdymas teismui nešališkai išnagrinėti bylą, vadinasi, dar septyneri metai. Jaučiate, kur suku?

Tomas pakėlė akis.

– Įstatymui patinka tikrumas, kad nuteistas reikiamas asmuo. Teisėjai šituo atžvilgiu gerokai smulkmeniški. – Atsistojęs ir priėjęs prie lango, pro grotas jis pažvelgė į medžius. – O jeigu aš atėjęs į teismą papasakočiau apie vargšę moterį, netekusią nuovokos gimus negyvam kūdikiui, moterį, kuriai trumpam pasimaišė protas ir ji nebeskyrė gera nuo bloga… Ir jei papasakočiau, kaip jos vyras, doras žmogus, visada atlikdavęs pareigą, šį sykį, norėdamas pagelbėti žmonai, leido savo širdžiai įveikti sveiką protą ir nusileisti jos užmačiai… Ką gi, šitai galėčiau įpiršti teisėjui. Galėčiau įpiršti prisiekusiesiems. Teismas turi vadinamąją „malonės prerogatyvą“ – teisę skirti lengvesnę bausmę, žmonai taip pat. Bet šiuo metu matau žmogų, kuris pats prisipažįsta esąs ne tik melagis, bet ir smurtininkas. Vyrą, kuris, pabūgęs, kad žmonės nepamanytų, jog jis parakinėje pristigęs parako, nutaria kūdikėlį pasilikti ir žmoną priverčia apie tai meluoti.

– Ką sakiau, neatšauksiu, – atsitiesdamas tarė Tomas.

– Taigi, jeigu tikrai galite taip pasielgti, policijos manymu, galite eiti dar toliau, kad gautumėte, ko norite. Jeigu galite pasiimti, ko norite, pasitaikius progai ir priversdamas žmoną meluoti, vadinasi, galbūt galite ir nužudyti, kad gautumėte, ko norite. Mes visi žinome, jog kare jums nemažai teko žudyti. – Jis patylėjo. – Štai ką galėtų pasakyti teismas.

– Aš nesu kaltinamas nužudymu.

– Kol kas. Bet, kiek girdėjau, tas policininkas iš Olbanio trokšta jus prigriebti. Teko su juo susidurti, galiu pasakyti, tikras niekšas.

Giliai įkvėpęs, Tomas papurtė galvą.

– Ir jis labai džiaugiasi, kad jūsų žmona neparemia jūsų pasakojimo, esą Rėnfeltą valtyje radote jau negyvą. – Jis ėmė vynioti apie pirštą rausvąją juostelę. – Matyt, ji velniškai jūsų nekenčia. – Atvyniodamas juostelę lėtai tarė: – Ką gi, ji gali jūsų nekęsti, nes vertėte ją meluoti dėl kūdikio. Arba net ir todėl, kad nužudėte žmogų. Bet, mano nuomone, ji nekenčia jūsų todėl, kad sugadinote jai visą žaidimą.

Tomas tylėjo.

– Prokuroro reikalas įrodyti, kaip tas žmogus mirė. O tai nelengva, kai lavonas išgulėjęs po žemėmis beveik ketverius metus. Mažai kas belikę. Jokių sulaužytų kaulų. Jokių kaukolės įskilimų. Ligos istorijoje užrašyta širdies liga. Šiaip jau tokiu atveju koronerio verdiktas tikriausiai būtų „mirties priežastis neaiški“. Jeigu prisipažintumėt ir papasakotumėt visą tiesą.

– Jeigu prisipažinsiu kaltas dėl visų kaltinimų… Na, kad Izabelę priverčiau tapti bendrininke… Nesant kitokių įrodymų niekas jos neliestų, juk taip?

– Taip, bet…

– Tada aš prisiimu viską, kas manęs laukia.

– Visa bėda, kad jūsų gali laukti daug daugiau, negu tikėjotės, – pasakė Ficdžeraldas, dėdamasis į portfelį popierius. – Mes neįsivaizduojame, ką jūsų žmona paliudys apie jus, jei pagaliau prakalbės. Jumis dėtas, labai gerai pagalvočiau.

Kol Greisė nebuvo grįžusi, žmonės spoksodavo į Haną, o dabar dar labiau. Visi tikėjosi kokio nors stebuklingo atsimainymo, kažkokios cheminės reakcijos motinai susitikus su dukra. Bet jiems teko nusivilti: vaikas atrodė kenčiantis, o motina visai pametusi galvą. Užuot atgavę raudonį, Hanos skruostai dar labiau įdubo, mat kiekvienas Greisės virktelėjimas versdavo ją abejoti, ar gerai padarė atsiimdama vaiką.

Policija paėmė iš Jano salos senuosius budėjimo žurnalus ir palygino jų rašyseną su laiškeliais Hanai: jokios abejonės – tas pats dailus tvirtas braižas. Viskas buvo aišku ir dėl Blujo atpažinto barškučio. Tik pats vaikas neatpažįstamai pasikeitęs. Hana Frenkui įdavė mažytį tamsiaplaukį kūdikėlį, sveriantį dvylika svarų, o Likimas jai grąžino persigandusią ir aikštingą šviesiaplaukę tarsi sukeistą būtybę, tvirtai stovinčią ant kojyčių ir vaikštančią, žviegiančią iki pamėlynavimo, kol nuo smakro ima varvėti ašaros ir seilės. Pasitikėjimas, kurį Hana įgavo prižiūrėdama savo kūdikį pirmosiomis jo gyvenimo savaitėmis, greit išgaravo. Artumo ritmika, tarpusavio supratimas be žodžių, kurį manė kaipmat atgausianti, negrįžo: vaikas jau nesielgė taip, kaip ji tikėjosi. Jiedvi buvo nelyginant šokėjų pora, kai partnerių žingsniai nė trupučio nesiderina.

Hana bijojo valandėlių, kai netekdavo kantrybės būdama su dukrele: šioji valgydavo, miegodavo ir duodavosi maudoma tik po baisių kivirčų, o vėliau paprasčiausiai užsisklęsdavo. Per tuos kelerius metus nei svajonėse, nei netgi košmaruose vaizduotė nežadėjo tokio baisumo.

Netekusi vilties, ji nuvedė vaiką pas daktarą Samptoną.

– Ką gi, – tarė rubuilis gydytojas, padėjęs ant stalo stetoskopą, – fiziškai sveikutėlė. – Greisės pusėn jis pastūmė marmeladinių žirniukų indelį. – Vaišinkis, panele.

Bijodama daktaro nuo pirmojo susitikimo policijoje, mergytė tylėjo, tada Hana jai pasiūlė:

– Nagi, vaikeli, imk kokios nori spalvos.

Tačiau mergytė nusisuko ir ėmė vynioti ant pirščiuko plaukų sruogą.

– Sakot, pradėjo šlapintis į lovą?

– Dažnai. Be abejo, normaliai tokio amžiaus vaikas…

– Turbūt nereikia priminti, kad aplinkybės nėra normalios, – pertraukė ją gydytojas ir paskambino ant stalo padėtu varpeliu.

Taktiškai pasibeldusi įėjo žila moteris.

– Ponia Frip, būkite gera, išsiveskite Greisę ir pasėdėkite, kol pasišnekėsiu su jos motina.

Moteris nusišypsojo.

– Eime, mieloji, paieškosime, gal kur rasime tau sausainiuką.

Tai tarusi išsivedė abejingą vaiką.

– Nežinau, nei ką daryti, nei ką sakyti. Ji tebereikalauja… tebereikalauja Izabelės Šerbern.

– Ką jai sakėte dėl jos?

– Nieko. Pasakiau, kad esu jos mama ir ją myliu, ir…

– Na, turite jai kaip nors paaiškinti apie ponią Šerbern.

– Bet kaip?

– Siūlyčiau tiesiog pasakyti jai, kad ji ir jos vyras turėjo išvykti.

– Kur išvykti, ko?

– Tokio amžiaus vaikui tokie konkretūs dalykai nerūpi. Svarbiausia, kad bus atsakyta į jos klausimą. Pamažu ji pamirš juos – jeigu niekas neprimins apie Šerbernus. Pripras prie naujųjų namų. Esu ne kartą tai matęs šeimose, įsivaikinusiose našlaičius.

– Bet ji taip kremtasi, o aš noriu, kad jai būtų gera.

– Deja, ponia Rėnfelt, nepramušęs kiaušinio neiškepsi kiaušinienės. Šitai mergytei likimas siuntė sunkų išbandymą, ir nieko nepadarysi. Jeigu tik ji su jais nebendraus, tie du žmonės po truputį išdils iš jos atminties. O kol kas, jeigu bus labai nerami ar kaprizinga, duokite trupučiuką migdomųjų. Nepakenks.

28 SKYRIUS

– NESIARTINK prie to žmogaus, girdi?

– Mam, turiu jį aplankyti. Jau nežinia kiek laiko sėdi uždarytas! Vis per mane, – aimanavo Blujis.

– Nenusišnekėk. Tu padėjai motinai atgauti vaiką ir netrukus įsidėsi į kišenę trijų tūkstančių ginėjų premiją. – Paėmusi nuo padėklo lygintuvą, ponia Smart ėmė lyginti staltiesę su kiekvienu sakiniu spausdama vis stipriau. – Pajudink smegenis, vaike. Savo atlikai, o dabar laikykis kuo toliau!

– Mam, dabar jam sunkiau negu pirmiesiems kolonistams. Vargu ar pridės sveikatos.

– Ne tavo rūpestis, sūnau. O dabar drožk į kiemą ravėti tos rožių lysvės.

Blujis iškart žengė durų link. Motina sumurmėjo:

– Oi, ir lik tu man su tokiu pusgalviu!

Jis sustojo ir, jos nuostabai, atsitiesė visu ūgiu.

– Gerai, gal aš ir pusgalvis, bet nesu skundikas. Ir ne iš tų, kurie pameta draugus.

Apsisukęs nudrožė prie durų į gatvę.

– Ir kur dabar išsiruošei, Džeremijau Smartai?

– Į miestą, mam!

– Per mano lavoną! – sušnypštė motina, pastodama jam kelią.

Jos ūgis buvo viso labo penkios pėdos, Blujo – per šešias.

– Atsiprašau, – tarė jis ir, lengvai kilstelėjęs ją it santalmedžio ryšulėlį, pastatė šone. Paliko ją išsižiojusią, degančiom akim ir žengęs pro duris nuėjo kiemo taku.

* * *

Blujis nužvelgė kamerą. Ankšta, kertėje pamazgų kibiras, ant stalo, varžtais prisukto prie grindų, skardinis puodelis. Per visus tuos metus, kai pažinojo Tomą, nematė jo nesiskutusio, nesišukavusio, suglamžytais marškiniais. Dabar paakiuose juodavo ratilai, barkšojo išsišovę skruostikauliai.

– Tomai, smagu tave matyti, bičiuli, – prabilo lankytojas žodžiais, kurie abu grąžino į kelionių laivu laikus, kai juodu nuoširdžiai džiaugdavosi išvydę vienas kitą.

Blujis stengėsi žiūrėti Tomui į veidą, bet negalėjo nutaikyti tinkamo tarpo tarp grotų virbų. Kurį laiką tylėjęs paklausė:

– Kaip laikaisi?

– Jau geriau.

Blujis ilgai glamžė kepurę, kol pagaliau sukaupė drąsą.

– Klausyk, aš neimsiu tos premijos. Būtų negražu.

Tomas nusuko akis.

– Pamaniau, turėjo būti kokia nors priežastis, dėl kurios neišlipai į krantą su policininkais, – pasakė jis veikiau abejingai negu piktai.

– Nepyk! Motina privertė. Nereikėjo klausyti. Nenoriu net pažiūrėt į tuos pinigus.

– Verčiau tegu jie atitenka tau negu kam kitam. Man jau jokio skirtumo.

Kad ir ko Blujis tikėjosi iš Tomo, bet tik ne tokio abejingumo.

– Kas bus toliau?

– Kad aš žinočiau, Bluji.

– Gal tau ko reikia? Ką nors atnešti?

– Būtų gerai lopinėlis dangaus ir šiek tiek vandenyno.

– Aš rimtai.

– Aš irgi. – Tomas giliai atsiduso galvodamas. – Galėtum padaryti vieną daiktą. Aplankyti už mane Izą. Ji pas tėvus. Pažiūrėk, kaip ji. Jai baisiai sunku. Lusė jai buvo visas pasaulis. – Jis nutilo, nes sudrebėjo balsas. – Pasakyk jai, kad aš suprantu. Tik tiek. Pasakyk, Bluji, kad viską suprantu.

Nors vaikinas nieko nesusigaudė, apie ką kalbama, užduotis jam buvo šventa. Perduos šitą žinią, lyg nuo jos priklausytų jo paties gyvybė.

Blujui išėjus, Tomas atsigulė ant gulto ir ėmė galvoti, kaip gyvena Lusė, kaip sekasi Izai. Mėgino paspėlioti, kaip būtų galėjęs kitaip viską padaryti – nuo pat pirmos dienos. Tada prisiminė Ralfo žodžius, kad beprasmiška kariauti savo karą, kol būsi patenkintas jo baigtimi. Ir ėmė save raminti erdvine perspektyva: vaizduotėje ant lubų tiksliai sužymėjo taškus, kuriuose šiąnakt bus žvaigždės, pirmiausia Sirijus, visada ryškiausias, tada Pietų Kryžius ir pagaliau planetos, Venera ir Uranas; visos jos gerai matomos danguje virš salos. Jis braižė žvaigždynų judėjimo kelią pasaulio stogu nuo sutemų iki aušros. To judėjimo tikslumas, ramus žvaigždžių drausmingumas jį savotiškai išlaisvino. Ką jis dabar išgyvena, ne pirmiena, žvaigždės visa tai jau regėjusios, kur nors, kada nors šioje žemėje. Ateis laikas, ir jų atmintis susivers viršum jo gyvenimo tarsi gyjanti žaizda. Viskas bus pamiršta, visos kančios išdildytos. Staiga jis prisiminė žvaigždžių atlasą, Lusės įrašą: „Amžinai, amžinai, amžinai, amžinai…“ – ir vėl užplūdo dabarties skausmas.

Jis ėmė melstis už Lusę: „Sergėk ją ir padaryk, kad jos gyvenimas būtų laimingas. Padaryk, kad ji mane pamirštų.“ Ir už tamsoje pasiklydusią Izabelę: „Kol ne vėlu, parvesk ją namo, į save.“

* * *

Mindžikuodamas prie Greismarkų namo durų, Blujis mintyse kartojo išmoktą kalbą. Duris atidarė Violeta. Jį pamačiusi susiraukė.

– Kokiu reikalu? – paklausė ji, oficialumu lyg skydu prisidengdama nuo kokio nors naujo nemalonumo.

– Labą vakarą, ponia Greismark. – Jai tylint pridūrė: – Aš esu Blu… Džeremijas Smartas.

– Žinau, kas jūs.

– Sakau, gal… Kaip atrodo, ar negalėčiau pasišnekėti su ponia Šerbern?

– Ji nieko nepriima.

– Aš… – Jau norėjo eiti šalin, bet prisiminęs Tomo veidą paprašė: – Aš neužlaikysiu. Man tik reikia…

Iš tamsios svetainės atsklido Izabelės balsas:

– Mama, įleisk jį.

– Tegul bus taip, eikite, – piktai metė motina. – Tik nusivalykit kojas.

Ji priekabiai žiūrėjo į jo batus, kol jis brūžino juos ir brūžino į kilimėlį prie durų.

– Gerai, mama, palik mus vienus, – iš krėslo tarė Izabelė.

Izabelė atrodo ne geriau už Tomą, pamanė Blujis: išblyškusi ir negyvu žvilgsniu.

– Ačiū… ačiū, kad mane priėmėt, – išlemeno gniauždamas saujoj kepurę. – Aš buvau pas Tomą.

Ji paniuro ir nusisuko.

– Jam labai blogai, ponia. Baisiai blogai.

– Ir jis tave pasiuntė man šito pranešti?

Blujis tebemaigė kepurę.

– Ne. Liepė perduoti žinią.

– Nejaugi?

– Liepė pasakyti jums, kad supranta.

Ji nepajėgė nuslėpti nuostabos.

– Ką supranta?

– Nepasakė. Tik liepė perduoti jums.

Jos akys tebebuvo įsmeigtos į Blujį, bet iš tikrųjų į jį nežiūrėjo. Nuo to žvilgsnio jis vis labiau raudo. Ilgai tylėjusi, ji pagaliau tarė:

– Ką gi, perdavėte. – Ji lėtai atsistojo. – Aš jus išlydėsiu.

– Bet… kaipgi bus? – apstulbęs paklausė Blujis.

– Kas bus?

– Ką jam pasakyti? Na, kokią žinutę ar ką? – Ji neatsakė. – Jis visada man buvo toks geras, ponia Šerbern… Abu buvote geri.

– Durys čia, – eidama koridoriumi mostelėjo ji.

Uždariusi duris virpėdama įsirėmė kakta į sieną.

– Oi, Izabele, dukrele! – sudejavo motina. – Eik į lovą, atsigulk, – ragino vesdama Izabelę į jos kambarį.

– Vėl vemsiu, – sumurmėjo Izabelė, ir Violeta vos spėjo padėti dukrai ant kelių seną kiniško porceliano dubenį.

* * *

Bilas Greismarkas didžiavosi esąs puikus žmonių žinovas. Direktoriaudamas turėjo galimybę stebėti besiformuojančius charakterius. Retai suklysdavo, kuriems mokiniams gyvenime pasiseks, o kurie taps nevykėliais. Nė menkiausia nuojauta jam nepakuždėjo, kad Tomas Šerbernas melagis ar smurtautojas. Matant jį su Luse buvo visiškai aišku, jog vaikas jo nė kiek nebijo. Ir vargu ar buvo galima norėti, kad Tomas dar labiau godotų jo dukterį.

Tačiau praradęs vienintelę anūkėlę, Bilas stojo savo vienatinio jam likusio vaiko pusėn. Visos nuojautos buvo be skrupulų nustumtos į šalį: kraujas ne vanduo, jis tai išmoko iš savo paties klaidų.

– Baisus daiktas, Vernonai. Baisus daiktas. Vargšė Izabelė visai susibaigusi, – aludės kertėje guodėsi jis seržantui.

– Jeigu tik ji liudys prieš Tomą, galite nieko nebijoti, – ramino jį Vernonas.

Bilas pažvelgė į jį nesusigaudydamas.

– Teisiškai ji nėra atsakinga už nieką, ką ją vertė daryti vyras, tad jai tik reikia pateikti savąjį įvykių variantą. Tokioje byloje jos liudijimas, kaip mes sakome, teisėtas, tačiau nepriverstinis, – aiškino policininkas. – Jos liudijimas priimtinas, teismui tinka kaip ir bet kurio kito asmens. Tačiau negalima žmonos versti, kad liudytų vyro nenaudai. Aišku, ir jis turi teisę tylėti. Mes taip pat negalime jo priversti, kad liudytų jos nenaudai, o jis aiškiai parodė neištarsiąs nė žodžio. – Patylėjęs paklausė: – Ar būdama su vaiku Izabelė kada nors jautėsi nesmagiai?

Bilas dėbtelėjo į jį.

– Nenukrypkime nuo temos, Vernonai.

Nuleidęs priekaištą negirdomis, Nakis ėmė samprotauti:

– Matot, švyturininko tarnyba susijusi su pasitikėjimu žmogumi. Visai mūsų šaliai, jei norite, net pasauliui, svarbu, kad švyturių prižiūrėtojai būtų gero charakterio, sąžiningi, dori. Negalima, kad jie sau kaip niekur nieko klastotų valstybinius dokumentus, terorizuotų savo žmonas. Juolab darytų, ką jis padarė Frenkui Rėnfeltui prieš jį užkasdamas. – Bilo veide jis pastebėjo nerimą, bet kalbėjo toliau: – Ne, reikia ryžtingai užkirsti kelią tokiems dalykams. Po kelių savaičių atvyks teisėjas, įvyks pirminis bylos nagrinėjimas. Iš to, ką kol kas sakė Šerbernas, atrodo, na… Tikriausiai bus išsiųstas į Olbanį, kur teismas turi teisę skirti griežtesnes bausmes. O galbūt jo bus imtasi iš rimtųjų – išgabentas į Pertą. Spregas ieško nors menkiausio įkalčio, kad tas vyrukas Jano Uolą pasiekė dar gyvas. – Pabaigęs bokalą pridūrė: – Jo reikalai prasti, Bilai, tiek galiu pasakyti.

* * *

– Ar mėgsti knygutes, mažyte? – bandė klausti Hana.

Ji mėgino viską iš eilės, kad tik kaip nors nutiestų tiltą tarp savęs ir dukters. Pati vaikystėje baisiai mėgo pasakas. Vienas iš nedaugelio dar neišblėsusių prisiminimų apie motiną buvo vaizdas, kaip vieną saulėtą popietę sėdėdama ant vejos Bermondsyje skaito jai „Pasaką apie triušį Petriuką“. Aiškiai prisiminė šviesiai žydro šilko suknelę ir kvepalus, kažkokius retus, dvelkiančius gėlėmis. Ir mamos šypseną – didžiausią brangenybę. „Koks čia žodis? – klausė ji Haną. – Juk moki šitą žodį?“ – „Morka“, – išdidžiai atsakė Hana. „Puiku, Hana! – šypsodama pagyrė mama. – Kokia gudruolė!“

Prisiminimas užgesdavo, baigdavosi kaip ir pasaka, tada ji vėl jo šaukdavosi. Dabar ta pačia knyga mėgino sugundyti Greisę.

– Matai? Pasaka apie triušiuką. Eikš, skaitysime drauge.

Vaikas piktai pašnairavo į ją.

– Noriu pas mamą. Nekenčiu šitos knygos!

– Ką tu, net nepasižiūrėjai, kokia ji. – Atsidususi bandė dar kartą. – Tik vieną puslapį. Paskaitysime vieną puslapį, jeigu tau nepatiks, padėsime.

Mergytė griebė knygelę ir sviedė į ją, kampas užgavo Hanai skruostą, gerai, kad nekliudė akies. Greisė puolė iš kambario, bet atsitrenkė į ateinančią Gveną.

– Čia dabar kas, panelyte? Ką padarei Hanai? Eik ir atsiprašyk!

– Nesibark, Gvena. Ji nenorėjo. Netyčia užgavo. – Pakėlusi knygą rūpestingai padėjo ant lentynos. – Pamaniau, vakarienei reikia išvirti vištienos sriubos. Juk ji visiems patinka, ar ne? – neryžtingai paklausė.

Po kelių valandų ji keturpėsčia šluostė skuduru sriubą, kurią duktė išvėmė ant grindų.

* * *

– Kai pagalvoji, ką gi mes apie jį žinojome? Visas gyrimasis, kad kilęs iš Sidnėjaus, gali būti tik pramanas. Tikrai žinome vien tai, kad jis ne iš Partagezo, – dukrai užmigus Bilui kalbėjo Violeta. – Kas jis per žmogus? Laukia, kol ji nebegali gyventi be vaiko, tada jį atima.

Jos rankose buvo įrėminta anūkės nuotrauka. Nuėmusi ją nuo židinio atbrailos ketino įkišti į komodos stalčių po baltiniais.

– Bet, Vi, kaip tau visa tai atrodo?

– Dieve mano, net jei jis nelaikė prikišęs jai prie smilkinio pistoleto, vis tiek kaltas. Praradusi trečią kūdikį, ji visai nebesivaldė. Ir ją dėl to kaltinti… Jis privalėjo iš karto laikytis taisyklių ir daryti kas reikalinga, jeigu taip ketino, o ne trauktis atgal, kai jau tiek žmonių turėjo nukentėti. Kaip apsisprendžiame, Bilai, taip ir gyvename. Tai ir yra drąsa – pripažinti savo klaidų pasekmes.

Bilas tylėjo. Perdėliodama dailučius levandų maišelius, ji šnekėjo:

– Paklusdamas savo kaltai sąžinei, jis padarė tik blogiau. Nežiūrėjo, kas bus Izabelei ar Lusei, ar… – Ji palietė jam ranką. – Ar pagaliau mums, brangusis. Nė nepagalvojo apie mudu. Sakytum būtume mažai prisikentėję… – Jos akyse sužibo ašaros. – Bilai, mūsų anūkėlė! Šitiek meilės sudėjome…

Ji lėtai uždarė stalčių.

– Gana, Vi, mieloji, žinau, kaip tau sunku. Žinau, – glausdamas prie krūtinės ramino žmoną vyras. Jos plaukuose atsirado žilų gijų. Abu stovėjo apsikabinę, Violeta verkė, o Bilas pasakė: – Koks buvau kvailas, kai patikėjau, jog blogos dienos baigėsi.

Netikėtai iš krūtinės išsiveržė rauda, ir jis dar tvirčiau ją apglėbė, tarsi taip būtų galėjęs sulaikyti naująjį šeimos iširimą.

* * *

Išvaliusi grindis ir dukrelei pagaliau užmigus, Hana atsisėda prie lovelės ir žiūri į miegantį vaiką. Dieną tai neįmanoma. Pajutusi, kad yra stebima, Greisė slepia veidą. Nusigręžia arba išbėga į kitą kambarį.

Dabar žvakės šviesoje Hana gali apžiūrėti kiekvieną bruoželį. Skruostų linijose ir antakių lankuose ji regi Frenką. Širdis pritvinksta džiugesio, jai bemaž atrodo, kad prakalbinus miegančią figūrėlę atsilieptų Frenkas. Žvakės liepsnelė meta šešėlius, plazdančius dukrytės alsavimo ritmu, nuo jos auksu suspindi plaukai, sublizga seilės siūlelis, nutįsęs nuo vaiskios rausvos burnytės kertelės.

Palengva Hana suvokia pasąmonėje susigulėjusį norą: kad Greisė taip ir miegotų nepabusdama dienų dienas, metus, jei reikės, kol atslūgs visi prisiminimai apie tą gyvenimą, apie tuos žmones. Krūtinėje jaučia keistą tuštumą, kuri atsivėrė, kai sugrąžinto vaiko veide pirmą kartą išvydo sielvartą. O, jei čia būtų Frenkas… Jis žinotų, ką daryti, kaip šitai įveikti. Kad ir kiek sykių gyvenimas jį parmušdavo, jis vėl pakildavo su šypsena ir be pykčio širdyje.

Hana mintimis grįžta į praeitį, vėl mato mažytį kūnelį, savaitės amžiaus savo kūdikį, ir girdi Frenko lopšinę: Schlaf, Kindlein, schlaf… Ji prisimena, kaip stovėdamas prie lovelės vokiškai kažką jai šnibždėdavo. „Šnibždu gerus dalykus, kad sapnuotų gražius sapnus, – sakydavo jis. – Jei mintys šviesios, gali būti laimingas. Aš jau žinau.“

Hana atsitiesia. Vien šitas prisiminimas suteikia jėgų pasitikti naują dieną. Greisė – jos duktė. Vis tiek ateis laikas, kai kažkas vaiko sieloje tikrai ją prisimins ir atpažins. Tik reikia kasdien žengti po mažą žingsnelį, kaip moko tėvas. Ir netrukus mergytė vėl bus jos, bus josios džiaugsmas kaip ir tą dieną, kai gimė.

Ji tyliai užpučia žvakę ir išslenka iš kambario šviesos taku, krintančiu pro atviras duris. Įlipusi į savo lovą nustemba, kokia ji atrodo tuščia.

* * *

Izabelė vaikšto. Trečia valanda ryto, o ji pro užpakalines duris išsmuko iš tėvų namų. Gumamedis dviem ilgomis šakomis it vaiduokliškais pirštais laiko sugautą mėnulį. Sausa žolė tykiai čeža po basomis kojomis, o ji vaikšto – nuo mėlynosios džakarandos iki klevalapio bambalio ir atgal: prieš daugybę metų čia buvo kriketo vartelių vieta.

Suvokimas ir visa jos esybė įsijungia ir vėl išsijungia, mintims be tvarkos skrajojant – šitai prasidėjo praradus pirmąjį kūdikį, sustiprėjo praradus dar du, o dabar ir Lusę. Tomas, kurį ji mylėjo, už kurio ištekėjo, irgi išnyko apgaulės ūkanose, paspruko, kai ji nežiūrėjo: pabėgo su laiškeliais kitai moteriai, kėsindamasis atimti iš jos dukterį.

Keista toji Tomo žinia: „Aš suprantu.“ Širdį suspaudžia įniršis ir ilgesys. Mintys pakrinka į visas puses, ir akimirką ji fiziškai prisimena, kaip devynerių metų jojo pasibaidžiusiu arkliu. Ant kelio pasipainiojo tigrinė gyvatė. Arklys stojo piestu ir pasileido kaip vėtra tarp medžių, nepaisydamas šakų ir prie sprando beviltiškai prisispaudusio vaiko. Izabelė sėdėjo prisiplojusi prie karčių tol, kol arkliui praėjo baimė, atsileido raumenys ir jis pagaliau sustojo laukymėje beveik už mylios. „Nieko nepadarysi, – pasakė tėvas. – Jeigu arklys pasileidžia bėgti, gali tik melstis ir iš paskutiniųjų laikytis. Pasibaidžiusio gyvulio nesustabdysi.“ Ji neturi su kuo pasišnekėti. Niekas nesupras. Kokią prasmę turi jos gyvenimas be šeimos, dėl kurios ji ir gyveno? Braukdama pirštais per džakarandos žievę užčiuopia žymę, kurią Elfis įbrėžė pažymėdamas jos ūgį tą dieną, kai abu su Hju iškeliavo į Prancūziją. „Kai grįšim, sese, pamatuosiu, kiek per tą laiką paaugai, taigi nesnausk.“ – „O kada jūs grįšite?“ – paklausė ji. Vaikinai susižvelgė susirūpinę ir džiugiai susijaudinę. „Kai sieksi čia, – tarė Hju ir įrėžė žievę kokiais šešiais coliais aukščiau. – Kada jau būsi tokio ūgio, Bela, grįšime vėl tavęs galuoti.“

Ji taip ir nepriaugo iki tos įkartos.

Žolėje nušnarantis driežas grąžina ją į dabartį, į jos bėdą. Mėnulis sūpuojasi šakose, o ją ima kamuoti klausimas: koks iš tikrųjų šitas Tomas? Žmogus, kurį tarėsi puikiai pažįstanti. Kaip jis galėjo šitaip ją išduoti? Koks buvo jos gyvenimas su juo? Ir kokios buvo tos sielos, – jo ir jos kraujo mišinys, – kurios taip ir nepajėgė užsilaikyti jos kūne? Ant peties lyg pikta dvasia šasteli mintis: kam reikia to rytojaus?

* * *

Savaitės grįžus Greisei Haną iškankino daug labiau negu vaiko dingimas, nes ji susidūrė su tiesomis, kurias ilgai vis nustumdavo, tačiau dabar jų negalėjo apeiti. Tie metai tikrai prabėgo. Frenkas tikrai miręs. Dalis dukters gyvenimo praėjo kitur ir jo jau nesugrąžinsi. Kol Greisės nebuvo Hanos kasdienybėje, ji užpildė kitų žmonių dienas. Jos vaikas gyveno be jos, susigriebė ji galvojanti. Gėda, bet pasijuto išduota. Išduota kūdikio.

Ji prisiminė Bilio Višarto žmoną ir kaip jos džiaugsmas grįžus vyrui, kurį manė žuvus Somos mūšyje, virto neviltimi. Namie dujų atakos auka tapo svetimas ir sau, ir savo šeimai. Išsikamavusi penkerius metus, vieną žiemos rytą karvidėje jo žmona atsistojo ant apverstos milžtuvės ir pasikorė. Nupjauti virvę prisiėjo vaikams, nes Bilis vis dar nenulaikė peilio.

Hana ėmė melsti Dievą kantrybės, stiprybės ir supratingumo. Kas rytą jį prašė, kad padėtų ištverti iki vakaro.

Vieną dieną eidama pro Greisės kambarį, ji išgirdo balsą. Patyliukais prisėlino prie pravirų durų. Apsidžiaugė pamačiusi, jog duktė pagaliau žaidžia su lėlėmis: iki tol visos jos pastangos įtraukti vaiką į kokį nors žaidimą buvo bergždžios. Dabar ant lovos buvo išdėlioti žaislinio arbatos servizo indeliai. Viena lėlė tebevilkėjo puošnia nėrinių suknele, bet kita buvo nurengta iki vyriškų apatinių. Lėlei su suknele ant kelių gulėjo medinis skalbinių gnybtukas.

– Vakarienė, – pasakė sijonuotoji lėlė, ir Greisė, tardama „niam niam“, prie gnybtuko prikišo žaislinį arbatos puodeliuką. – Gera mergytė. O dabar miegučio. Labanaktis. – Lėlė pakėlė gnybtuką prie lūpų ir pabučiavo. – Žiūrėk, tėti, Lusė jau miega, – tarė lėlė, mažyte rankele glostydama gnybtuką.

– Saldžių sapnų, Lulu, saldžių sapnų, mama, – palinkėjo kelnėtoji lėlė. – Jau reikia įžiebti švyturį. Tuoj nusileis saulė.

Ir ši lėlė palindo po antklode. Sijonuotoji tarė:

– Nebijok, Luse, ragana tavęs nepaims, aš ją padariau negyvą.

Nespėjusi susivokti, ką daro, Hana įlėkė į kambarį ir išplėšė iš vaiko lėles.

– Gana šitų kvailų žaidimų, girdi?

Ir pliaukštelėjo dukteriai per rankytę. Vaikas sustingo, bet nepravirko, tik tylomis žiūrėjo į Haną. Šią užplūdo atgaila.

– Brangioji, atleisk! Atleisk, nenorėjau užgauti. – Ji prisiminė daktaro nurodymus. – Tie žmonės išvyko. Jie blogai elgėsi, nes neleido tavęs namo. O dabar jie išvyko. – Paminėjus namus, Greisė sumirksėjo. Hana atsiduso. – Kada nors. Kada nors suprasi.

Per pietus, kai Hana, graužiama gėdos dėl savo nesusivaldymo, kūkčiojo virtuvėje, jos dukrelė vėl žaidė tą patį žaidimą, bet jau su trim gnybtukais. Hana iki vėlumos nesigulė, karpė ir siuvo, o rytą atsibudusi mergytė ant pagalvės rado naują skudurinę lėlę – mažą mergytę su prijuostėlėje išsiuvinėtu vardu „Greisė“.

* * *

– Mama, negaliu net pagalvoti, kaip ji tikriausiai jaučiasi, – tarė Izabelė. Abi moterys sėdėjo ant pintų kėdžių užpakalinėje verandoje. – Ilgisi mūsų, ilgisi namų. Vargšelė nesupranta, kas čia darosi.

– Žinau, mieloji. Žinau, – atsiliepė motina.

Išvirusi arbatos, Violeta padavė dukrai. Izabelė buvo baisiai pasikeitusi – akys įdubusios, paakiai pajuodę, plaukai blausūs, susivėlę.

– Nebuvo nė vienų laidotuvių… – ištarė Izabelė ką tik dingtelėjusią mintį – gal kad pati geriau ją suvoktų.

– Ką tai reiškia? – paklausė Violeta.

Pastarosiomis dienomis Izabelę buvo sunku suprasti.

– Visi, kurių netekau… buvo tiesiog išplėšti… dingo nežinia kur. Gal, sakau, laidotuvės būtų ką nors pakeitusios. Hju bent yra kapo Anglijoje nuotrauka. Elfio tik vardas, iškaltas ant to paminklo. Už mano tris kūdikius – tris, mama, – nė vienos giesmės nebuvo sugiedota. O dabar Lusė…

Ir ji pravirko. Violeta nė kiek nesigailėjo nerengusi sūnų laidotuvių: laidotuvės yra įrodymas. Nepaneigiamas. Laidotuvės – tai pripažinimas, kad tavo berniukai galutinai mirę. Po žemėmis. Juk tai išdavystė. O kai nebuvo laidotuvių, kurią nors dieną jie gali kaip niekur nieko įeiti į virtuvę, paklausti, kas vakarienės, ir paskui kartu su ja juoktis iš tos kvailos klaidos, dėl kurios ji net patikėjo, – įsivaizduojat! – kad jų jau nebėra.

Ji apgalvojo dukros žodžius.

– Brangioji, Lusė nėra mirusi. – Izabelė tik gūžtelėjo, ir motina susiraukė. – Vaike, tu niekuo nekalta. Aš niekada nedovanosiu tam žmogui.

– Mama, aš maniau, kad jis mane mylėjo. Sakė, jog jam esu didžiausias turtas pasaulyje. Ir paskui taip siaubingai pasielgė…

Vėliau, blizgindama sidabrinius sūnų portretų rėmelius, nežinia kelintą kartą ji apgalvojo padėtį. Kai vaikas užvaldo tavo širdį, nelieka nei gėrio, nei blogio. Ji pažinojo moterų, kurios pagimdė vaikus nuo niekinamų vyrų arba dar blogiau – nuo prievartautojų. Ir tos moterys beprotiškai mylėjo savo vaikus kartu nekęsdamos juos pradėjusių gyvulių. Violeta puikiai žinojo, kad nuo tokios meilės niekaip neatsiginsi.

29 SKYRIUS

– KODĖL TU JĄ GINI?

Klausimas Tomą užklupo netikėtai. Per grotas jis atšiauriai pažiūrėjo į Ralfą.

– Aišku kaip dieną, bičiuli. Vos užsimenu apie Izabelę, tu pasidarai kaip nesavas ir šneki nei šį, nei tą.

– Reikėjo geriau ją saugoti. Saugoti nuo savęs paties.

– Nepliaukšk niekų.

– Ralfai, buvai geras draugas, bet ir tu apie mane daug ko nežinai.

– Ir daug ką žinau, vyruti.

Tomas atsistojo.

– Ar variklį pataisėte? Blujis minėjo, kad užsikerta.

Ralfas pažvelgė įtariai.

– Nieko gero.

– Tas laivas šitiek metų dorai tarnavo.

– Taigi. Visada juo pasitikėjau ir niekada nemaniau, kad gali apvilti. Ponai Frimentlyje nori jį nurašyti. – Ralfas pažiūrėjo Tomui į akis. – Visi jau gan greitai mirsime. Kas tau davė teisę išmesti geriausius gyvenimo metus?

– Geriausi mano gyvenimo metai buvo jau labai seniai, Ralfai.

– Nesąmonė, ir tu tai žinai! Jau būtų laikas ko nors imtis! Po galais, pagaliau pabusk ir pasirūpink savimi.

– Ką man siūlai daryti, Ralfai?

– Siūlau pasakyti prakeiktą tiesą, kad ir kokia būtų. Melas prie gero nepriveda.

– Kai kada ir tiesa prie gero nepriveda… Ralfai, žmonių jėgos nėra beribės. Aš tai žinau geriau už kitus. Iza buvo paprasta laiminga mergina, kol nesusipainiojo su manimi. Viso to nebūtų atsitikę, jeigu ji nebūtų išvykusi su manim į salą. Tikėjosi, kad bus kaip rojuje. Neįsivaizdavo, kas jos laukia. Neturėjau to leisti.

– Tomai, ji suaugusi moteris.

Jis žvelgė į škiperį sverdamas tolesnius savo žodžius.

– Ralfai, jau seniai turėjau šito tikėtis. Nuodėmės kada nors vis tiek pasiveja. – Atsidusęs pakėlė akis į voratinklį kameros kampe, jame tarsi užmirštos kalėdinės puošmenos karojo kelios musės. – Turėjau žūti prieš daugel metų. Dievas žino, juk šimtus kartų galėjau gauti kulką ar būti persmeigtas durtuvu. Jau senokai gyvenu skolintą laiką. – Jis sunkiai nurijo seilę. – Izai jau ir taip sunku, kai nebeturi Lusės. Ji niekaip neištvertų dar ir… Ralfai, tai vienintelis dalykas, kurį galiu dėl jos padaryti. Beveik vienintelis būdas jai atsilyginti.

* * *

– Tai neteisinga, – kartoja ir kartoja vaikas – ne zirzia, o beviltiškai kreipiasi į sveiką protą. Išraiška tokia, lyg mėgintų svetimšaliui paaiškinti anglišką frazę. – Tai neteisinga. Aš noriu namo.

Kai kada Hanai pavyksta kelioms valandoms ją kuo nors sudominti. Kartu kepti pyragus. Karpyti iš popieriaus lėlytes. Palei duris barstyti trupinius australinėms karetaitėms, kad paukščiukai pristraksėtų prie pat slenksčio ir, šokčiodami it vieliukės plonomis kojytėmis, dailiai lesiotų pabiras.

Vieną dieną pamačiusi, kokiu linksmu žvilgsniu Greisė nulydėjo sutiktą rainą katę, Hana apsiklausinėja mieste, ar kas neturi kačiukų, ir namuose atsiranda juodas padarėlis baltomis letenėlėmis ir baltu snukučiu.

Greisei įdomu, bet ir įtaru.

– Imk, jis tavo. Daugiau niekieno, – sako Hana, atsargiai dėdama kačiuką mergytei į rankas. – Turėsi man padėt jį prižiūrėti. O dabar sugalvok jam vardą.

– Lusė, – išpoškina vaikas.

Hana nesutinka.

– Man atrodo, Lusė yra vardas mergaitei, ne katei. Gal žinai kokį tikrą katės vardą?

Ir Greisė pasako vienintelį jai žinomą katės vardą:

– Rainė Tabata.

– Tegul bus Rainė Tabata, – nusileidžia Hana, nepradėdama aiškinti, kad kačiukas ne rainas ir ne moteriškos giminės. Svarbu, jog mergytė kalba su ja.

Kitą dieną Hana ją pakviečia:

– Einam, duosime Tabatai mėsytės.

Sukdama ant piršto plaukus, Greisė sako:

– Ji tavęs nemėgsta. Ji mėgsta tik mane.

Jos žodžiuose nėra pagiežos. Ji tik pasako, kaip yra.

* * *

– Gal tau reikėtų leisti jai susitikti su Izabele Šerbern, – pasiūlė Gvena po vieno itin aršaus kivirčo tarp motinos ir vaiko, kokiais batukais autis.

– Gvena! – pasibaisėjo Hana.

– Žinau, kad nenori nė girdėti. Bet aš tik siūlau… Gal, sakau, jeigu Greisei atrodys, kad esi jos motinos draugė, padėtis pasitaisys?

– Jos motinos draugė! Kaip gali šitaip sakyti! Be to, žinai, ką patarė daktaras Samptonas. Kuo greičiau ji pamirš tą moterį, tuo geriau!

Bet ji negalėjo nematyti, kad jos dukterį negrąžinamai pakeitė anie tėvai, anas gyvenimas. Jiedviem vaikštant paplūdimiu, Greisė verždavosi prie vandens. Vakare, kai dauguma vaikų džiaugtųsi atpažinę mėnulį, Greisė galėdavo besti pirštu į ryškiausią žvaigždę ir pranešti: „Sirijus! O ten Paukščių Takas“, – su tokiu pasitikėjimu, jog Hana nusigandusi skubindavo ją vidun:

– Laikas miegučio. Grįžtam į trobą.

Hana melsdavosi, kad būtų išvaduota nuo pagiežos, nuo pykčio. „Viešpatie, tu mane apdovanojai tokia palaima, grąžinai dukterį. Parodyk, kaip man elgtis.“ Ir tuoj pat išvysdavo, kaip Frenkas, susuktas į brezentą, įverčiamas į bevardę duobę. Ji prisimindavo, koks buvo jo veidas, kai pirmą kartą paėmė ant rankų savo dukrą: lyg ji, Hana, toje rausvoje antklodėlėje būtų jam įteikusi visą dangų ir žemę.

Ne jos valia spręsti. Bus teisinga, jei Tomas Šerbernas atsakys pagal įstatymą. Jeigu teismas nutars, kad jis nusipelnė kalėjimo… ką gi, kaip sakoma Biblijoje, akis už akį. Ji leis teisingumui atlikti savo darbą.

Tačiau tada prisimindavo vyriškį, kuris prieš daugelį metų įžengė į kajutę išgelbėti jos nuo nežinia kokio baisumo. Prisiminė, kokia saugi pasijuto jam atėjus. Net ir dabar tos akimirkos ironija jai atimdavo žadą. Ar galima atspėti, kas slypi žmogaus viduje? Ji matė, kaip valdingai jis kalba su girtuokliu. Gal manė, jog jam negalioja jokios taisyklės? Tačiau tie du rašteliai, ta daili rašysena… Melskitės už mane. Ir ji vėl imdavo melstis, taip pat ir už Tomą Šerberną: kad būtų nuteistas teisingai, nors giliai širdyje troško regėti jį kenčiantį už savo darbus.

* * *

Kitą popietę Gvena, vaikštinėdama parko veja su tėvu, paėmė jam už parankės.

– Žinai, jau pasiilgau namų, – tarė atsigręždama į didingą kalkakmenio dvarą.

– Ir jie tavęs pasiilgo, Gvena, – pasakė tėvas. Po kelių žingsnių pridūrė: – Kad jau Greisė su Hana, gal galėtum grįžti pas senąjį tėtušį…

Ji prikando lūpą.

– Labai norėčiau. Tikrai. Bet…

– Kas yra?

– Manau, Hana viena dar nesusitvarkys. – Atitraukusi ranką sustojo. – Nesinori taip kalbėti, bet, tėti, nežinau, ar ji apskritai kada nors susitvarkys. O ta vargšė mergytė! Nežinojau, kad vaikas gali būti toks nelaimingas.

Septimas paglostė jai skruostą.

– Pažįstu mažą mergytę, kuri taip pat buvo baisiai nelaiminga. Kaip tu man širdį draskei… Kaži kiek mėnesių po motinos mirties.

Pasilenkęs jis pauostė raudoną senos veislės rožę, aksominį plačiai išsiskleidusį žiedą. Giliai įtraukęs aromato atsitiesė laikydamasis už nugaros.

– Bet liūdniausia, kad jos motina nemirusi. Gyvena Partageze.

– Taip, Hana Partageze.

Per daug gerai pažindama tėvą, daugiau jo nemygo. Žengė tylėdami, Septimas žiūrinėjo gėlynus, Gvena stengėsi negirdėti ausyse tebeskambančio dukterėčios verksmo.

Tą vakarą Septimas daug galvojo, ką daryti. Jis šiek tiek nutuokė, ko reikia motinų netekusioms mergytėms. Ir šiek tiek nutuokė, kaip reikia jas įtikinėti. Sukūręs planą kietai užmigo.

* * *

Rytą nuvažiavęs pas Haną pareiškė:

– Pasirengusios? Leisimės į paslaptingą kelionę. Greisei laikas iš arčiau susipažinti su Partagezu, sužinoti, kur jos šaknys.

– Bet aš taisau užuolaidas. Parapijos salei. Pastoriui Norkelsui prižadėjau…

– Aš pats ją pavežiosiu. Nieko jai neatsitiks.

„Paslaptinga kelionė“ prasidėjo nuo apsilankymo Potso lentpjūvėje. Septimas prisiminė, kaip mažutės Gvena ir Hana ten mėgo klaidesdeilų darbinius arklius vaišinti obuoliais ir cukraus gabalėliais. Šiuo metu rąstai jau vežiojami geležinkeliu, bet lentpjūvė tebelaiko keletą arklių kokiam netikėtumui, kai lietus miškuose kur nors paplauna bėgius.

Glostydamas arklį, jis tarė:

– Greise, čia Arabela. Ar gali ištarti „Arabela“? Būk geras, pakinkyk ją, – liepė Septimas pribėgusiam arklininkui.

Netrukus į kiemą išriedėjo Arabelos traukiamas vežimaitis.

Septimas užkėlė Greisę, pasodino, tada atsisėdo greta jos.

– O dabar važiuojam į ekskursiją, – linksmai tarė jis, vadelėmis paragindamas senąją kumelę.

Greisė niekada nebuvo mačiusi tokio didelio arklio. Ir nebuvo atsidūrusi tikrame miške – panašiausia išvyka į mišką buvo jos nesėkmingas nuotykis krūmynuose už Greismarkų namų. Kone visą gyvenimą ji regėjo tik du medžius – Norfolko pušis Jano Uolos saloje. Septimas važiavo senuoju keliu tarp milžiniškų spalvingųjų eukaliptų, retkarčiais parodydamas į kokį driežą ar kengūrą valabę. Vaikas jautėsi kaip pasakoje. Tarpais, išvydusi paukštį ar gyvūną, klausdavo:

– Kas ten?

Ir senelis pasakydavo, kaip jis vadinamas.

– Žiūrėk, kokia mažytė kengūra, – tarė rodydamas į pakele lėtai strykčiojantį sterblinį gyvūnėlį. – Jis nėra kengūros jauniklis. Šitas padarėlis – kvoka. Panašus į kengūrą, bet mažutėlis. Didesnis neužaugs. – Jis paglostė jai galvytę. – Gera matyti tave šypsantis, mergyt. Žinau, kaip tau liūdna. Ilgu senojo gyvenimo. – Septimas pagalvojo. – Žinau, koks jausmas, nes… man pačiam taip buvo. – Mergytė nustebusi pažvelgė į jį, ir jis ėmė pasakoti: – Turėjau atsisveikinti su mama ir laivu išplaukti net į Frimentlį. Buvau tik truputį vyresnis už tave. Žinau, tau sunku įsivaizduoti. Bet atvykęs čia gavau naujus tėtį ir mamą, vardu Voltas ir Sara. Nuo tada jie manimi rūpinosi. Ir mylėjo mane, kaip Hana myli tave. Taigi būna, kad gyvenime turi ne tą vieną šeimą.

Iš Greisės veido negalėjai suprasti, kaip ji žiūri į tokias kalbas, ir jis nutilo. Arklys ramiai kaukšėjo keliu, šen ten pro šakas švysčiojo saulė.

– Ar tau patinka medžiai?

Greisė linktelėjo.

Septimas parodė į jaunus medelius.

– Žiūrėk, kaip medžiai atauga. Senuosius nukertame, jų vietoj užauga nauji. Jei turi kantrybės, viskas atauga. Kai sulauksi mano amžiaus, šis medelis bus jau milžinas. Bus geras medis. – Jam dingtelėjo mintis ir jis pasakė: – Kada nors šis miškas priklausys tau. Bus tavo.

– Mano miškas?

– Na, dabar jis priklauso man, kada nors priklausys tavo mamytei ir tetai Gvenai, paskui ir tau. Ar patinka?

– O galima pavaryti arklį? – pasiprašė ji.

Septimas nusijuokė.

– Duokš rankytes, vadeliosime dviese.

– Na štai, gyva ir sveika, – įteikė Septimas Greisę Hanai.

– Ačiū, tėti. – Pasilenkusi prie mergytės paklausė: – Ar patiko kelionė?

Greisė linktelėjo.

– Ar paglostei arkliuką?

– Taip, – trindamasi akis tyliai atsakė ji.

– Buvo ilga diena, mažyte. Laikas maudytis ir į lovutę.

– Jis man davė mišką, – vos vos šypsodama pasigyrė Greisė, ir Hanai suspurdo širdis.

Tą vakarą išmaudžiusi Greisę Hana atsisėdo ant lovelės krašto.

– Labai džiaugiuosi, kad smagiai praleidai dieną. Papasakok, ką matei.

– Kvotą.

– Ką taip?

– Mažytę kvotą, kuri šokinėja.

– Aa, kvoką! Gražučiai padarėliai, tiesa? Ką dar?

– Didelį arklį. Aš jį variau.

– Gal prisimeni jo vardą?

Mergytė pagalvojusi atsakė:

– Arabala.

– Teisingai, Arabela. Graži kumelė. Ji turi ir draugų – Samsoną, Erkiulį, Dianą. Arabela jau sena, tačiau dar labai stipri. Ar senelis parodė, kokius vilkikus ji patraukia? – Mergytė sutriko, ir Hana paaiškino: – Didžiulius vežimus tik su dviem ratais. Taip seniau žmonės vilkdavo iš miško nukirstus didžiausius medžius. – Mergytei papurčius galvą, Hana atsiduso. – Ak, brangioji, kiek daug aš tau noriu parodyti. Tu pamilsi mišką, tikrai.

Laukdama Greisės užmiegant, Hana planavo. Pavasarį ji aprodys jai visas laukines gėles. Nupirks mažytį ponį, gal škotišką, tada abi galės jodinėti siaurais miško takais. Staiga vaizduotėje atsivėrė dešimtmečių galimybės, ir ji išdrįso jas svarstyti.

– Sveika sugrįžusi namo, – sušnibždėjo Hana miegančiai dukrelei. – Pagaliau sugrįžusi, brangioji.

Ir tą vakarą ji ėmėsi ruošos niūniuodama.

30 SKYRIUS

PARTAGEZE NEDAUG žmonių ir nedaug vietų, kur jie gali pasidėti. Kada nors vis tiek susidursi su žmogumi, kurio mieliau nesutiktum.

Daug dienų Violeta veltui mėgino įkalbinti dukterį, kad išeitų į miestą.

– Einam, bent kiek pasivaikščiosi, kol aš užsuksiu į Mučmoro krautuvę. Pristigau vilnonių siūlų tam pledui, kurį neriu.

Daugiau jokių gražių megztinukų. Jokių vaikiškų batisto suknyčių. Pastarosiomis dienomis ji neria pledus paskutiniams varguoliams, tebesiglaudžiantiems Repatriantų namuose. Ką gi, rankos užimtos, nors protas – ne visada.

– Mama, tikrai neturiu noro. Pabūsiu namie.

– Oi, einam, mieloji.

Jiedviem žengiant gatve, žmonės stengėsi nežiūrėti ton pusėn. Vienas kitas mandagiai šyptelėjo, bet niekas neklausė: „Kaip sekasi, Vi?“ arba: „Sekmadienį susitiksime bažnyčioje?“ Nė vienas neišmanė, kaip žiūrėti į šį gedulą ne dėl mirusiojo. Kai kas pereidavo gatvę. Miestelėnai skaitydavo laikraščius norėdami iš jų ištraukti dar kokį gardų kąsnelį, bet šiuo metu jau viskas buvo aprimę.

Violetai su dukra praeinant pro galanteriją, Fenė Darnli, beuždaranti iš lauko duris, aiktelėjo ir liko stovėti išplėtusi akis iš baimės ir piktdžiugos.

Krautuvėje kvepėjo levandų blizgikliu ir aromatiniu mišiniu iš senų rožių žiedlapių, kurių pilna pintinėlė stovėjo prie kasos aparato. Visos lentynos iki lubų buvo prikrautos audeklų rietimų – damastų ir muslinų, drobių ir perkelių. Visa vaivorykštė siuvimo siūlų ir debesys vilnonių kamuolių. Ant prekystalio, už kurio ponas Mučmoras aptarnavo pagyvenusią moterį, gulėjo kartono lakštai, apvynioti visokiausiais nėriniais: storais, plonais, Briuselio, prancūziškais… Abipus krautuvės pirkėjų patogumui stovėjo eilės stalų su kėdėmis.

Prie vieno stalo nugara į Izabelę sėdėjo dvi moterys. Pirmoji šviesiaplaukė, antroji tamsi, ji žiūrinėjo pravyniotą šviesios citrininės spalvos drobės rietimą. Jai prie šalies abejingai niurkė skudurinę lėlę šviesi mergytė, aprengta dailia palaida suknute, baltos puskojinės buvo apkraštuotos baltais nėriniais.

Kol moteris apžiūrinėjo audeklą, klausinėdama pardavėjo apie kainą ir kokybę, mergytė atsisuko pažiūrėti, kas atėjo. Nusiritusi nuo kėdės, ji puolė prie Izabelės šaukdama:

– Mama! Mama!

Niekam nespėjus susigaudyti, kas įvyko, Lusė apsivijo Izabelės kojas ir suspaudė kaip krabas.

– Ak, Luse! – Izabelė apglėbė ją, pakėlė. Vaikas įsikniaubė jai į kaklą. – Luse, brangioji!

– Mama, ta negera moteris mane paėmė. Ji mane mušė! – verkšleno mergytė, rodydama pirštu.

– O, mano mažyte, mano vargšele!

Izabelė spaudė Lusę prie krūtinės kūkčiodama iš laimės, kad laiko ją ant rankų, kad jos kojytės patogiai apkabina jai liemenį, o galva savaime gula į duobutę po kaklu – lyg paskutinis dėlionės kąsnelis.

Hana žiūrėjo sukrėsta: pažeminta ir įskaudinta, kad Izabelė traukia Greisę lyg magnetas. Pirmą kartą ji suvokė vagystės mastą. Priešais buvo viskas, kas iš jos atimta. Ji regėjo šimtus dienų ir tūkstančius apsikabinimų, kuriuos ši moteris patyrė su Greise, – visą pagrobtąją meilę. Pajutusi, kaip dreba pakinkliai, išsigando, kad nenualptų. Gvena palietė jai ranką nežinodama, ko imtis.

Hana stengėsi tramdyti pažeminimo jausmą ir jo išspaustas ašaras. Moteris ir vaikas buvo sulipusios į vieną būtybę, pasaulyje, kur niekas kitas negalėjo patekti. Grumdamasi su šleikštuliu, ji stengėsi stovėti, išlaikyti nors lašelį orumo. Kvėpuodama kuo ramiau paėmė nuo stalo rankinę ir tarsi vatinėm kojom pasuko prie Izabelės.

– Greise, vaikeli… – prabilo ji. Vaikas kiūtojo įsikniaubęs į moteriškę, toji nė nekrustelėjo. – Greise, mieloji, laikas namo.

Ji palietė mergytę, bet ši riktelėjo: ne vaikiškai suspigo, o užriko visa gerkle, net langai suskambėjo.

– Mama, nuvaryk ją! Mama, nuvaryk!

Parduotuvėje esantys žmonės sužiuro: vyrai apstulbę, moterys pasibaisėjusios. Mergytės veidas užraudonijo ir persikreipė.

– Mama, prašau! – maldavo ji, suėmusi delniukais Izabelės veidą, klykdama taip, lyg jas būtų skyręs nuotolis ar kurtumas. Izabelė tylėjo.

– Galbūt galėtume… – ištarė Gvena, tačiau sesuo ją pertraukė:

– Paleiskit ją! – sušuko Hana, neįstengdama kreiptis į moterį vardu. – Jau ir taip šitiek pridarėte, – pridūrė ramesniu, bet piktu balsu.

– Kaip galite būti tokia žiauri? – pratrūko Izabelė. – Juk matot, kaip ji jaučiasi! Jūs juk ničnieko apie ją nežinot – nei ko jai reikia, nei kaip ją prižiūrėti. Turėkit sveiko proto, jeigu jau neturite jokio gailesčio jai!

– Paleiskit mano dukterį! Tuojau pat! – drebėdama pareikalavo Hana.

Reikia kuo greičiau išeiti iš krautuvės, nutraukti šitą magnetinį ryšį. Ji atplėšė mergytę ir suėmė per pusiaują, toji žviegdama spardėsi.

– Mama! Aš noriu pas mamą! Paleisk!

– Viskas gerai, vaikeli, – tarė ji. – Žinau, kaip tau liūdna, bet mes negalime pasilikti.

Žodžiais ramindama mergytę laikė ją tvirtai suspaudusi, kad neištrūktų ir nepabėgtų.

Gvena žvilgtelėjo į Izabelę, palingavo galvą. Atsigręžė į dukterėčią.

– Ššš, neverk. – Nėrinių nosinaite nušluostė jai ašaras. – Einam namo paieškoti tau saldainio. Rainė Tabata tavęs pasiilgo. Eime, mažyte.

Švelniais žodžiais guosdamos mergytę, Hana su Gvena ją nusivedė prie durų. Gvena atsisukusi dar pasižiūrėjo į Izabelę, į neviltį jos veide.

Valandėlę niekas nejudėjo. Izabelė žiūrėjo į tolį nedrįsdama krustelėti, kad tebejustų dukrelės prisilietimą. Jos motina varstė pardavėjus akimis lyg mesdama iššūkį: „Nagi, tik prasižiokit!“ Pagaliau vaikinas, atnešęs drobės rietimą, jį vėl suvyniojo.

Leriui Mučmorui tai buvo tarsi ženklas, ir jis kreipėsi į aptarnaujamą moteriškę:

– Jūs norėjote tik dviejų jardų nėrinių, ar ne?

– O taip, dviejų jardų, – patvirtino ši kuo normalesniu balsu, nors mėgino jam sumokėti iš rankinuko ištrauktomis šukomis, o ne monetomis.

– Eime, mieloji, – tyliai tarė Violeta, o garsiai pasakė: – Nemanau, kad imsiu tą pačią vilną. Verčiau dar kartą pasižiūrėsiu į raštą, tada nutarsiu.

Fenė Darnli, ant šaligatvio liežuvaujanti su kažkokia moterimi, joms išėjus sustingo, bet nusekė jas akimis.

* * *

Nakis žingsniuoja Puan Partagezo sąsmauka klausydamasis, kaip bangos iš abiejų pusių skalauja krantą. Vakarais po arbatos jis ateina čia pravėdinti galvos. Šiandien sušluostė žmonos suplautus indus. Jam vis dar gaila dienų, kai apsiruošti po vakarienės padėdavo vaikai, šį darbą paversdami žaidimu. Dabar jau visi suaugę. Jis šypteli prisiminęs mažąjį Bilį, amžinai likusį trejų metų.

Pirštais jis sukioja kriauklytę, vėsią ir apskritą it moneta. Šeima… Dievas žino, kas jis būtų be šeimos. Moteriai savaime suprantamas dalykas norėti kūdikio. Jo Airina būtų kaži ką padariusi, kad susigrąžintų Bilį. Kaži ką. Kai kalbama apie vaikus, iš tėvų lieka tik instinktai ir viltis. Ir baimė. Taisyklės ir įstatymai išlekia pro langą.

Įstatymai įstatymais, bet žmonės lieka žmonėmis. Mintimis Vernonas grįžta į Kariuomenės dieną, kai prasidėjo visas tas apgailėtinas reikalas. Jis pats buvo Perte, tetos laidotuvėse. Būtų galėjęs kartu su Garstounu nuvyti juos, tą minią. Vyrus, sumaniusius išgiežti apmaudą ant Frenko Rėnfelto. Bet būtų buvę dar blogiau. O dabar visam miestui nebadysi nosies. Kartais pamiršti yra vienintelis būdas grįžt į normalų gyvenimą.

Jis vėl ėmė galvoti apie kalinį. Tas Tomas Šerbernas tikra mįslė. Kietas riešutas. Niekaip nesuprasi, kas glūdi po tuo glotniu kiautu, jokios silpnos vietelės, kur galėtum paspausti. Tas velnio Spregas taip ir nenustygsta, kaip greičiau suleist į jį nagus. Atmušinėjo jį kiek galėdamas ilgiau, bet vis tiek reikės leisti jam atvažiuoti ir apklausti Šerberną. Olbanyje arba Perte jo nežinia kas laukia. Šitaip elgdamasis Šerbernas – didžiausias savo paties priešas.

Dar gerai, kad pavyko neprileisti Sprego prie Izabelės. „Pats žinote, kad neturime teisės versti žmoną liudyti prieš vyrą, todėl atstokite nuo jos. Jei pradėsite ją spausti, visam laikui užsičiaups. Ar šito norite? – klausė jis seržantą. – Palikite ją man.“

Dieve, viso to jau per daug. Jis tikėjosi ramiai gyventi ramiame mieste. Ir štai turi narplioti tokią istoriją. Gyvas vargas šita byla. Tikrai gyvas vargas. Jo darbas būti teisingam ir kruopščiam. Ir laikui atėjus perduoti bylą Olbaniui. Jis nusviedė kriauklelę į vandenį. Per bangų ūžesį neišgirdo nė menkiausio pliaukštelėjimo.

* * *

Seržantas Spregas, sukaitęs po kelionės iš Olbanio, sprigtelėjo nuo rankovės pūkelį. Lėtai atsisuko į popierius ant stalo.

– Tomas Edvardas Šerbernas. Gimimo data – 1893 metų rugsėjo 28.

Tomas tylėjo. Miške šaižiai čirpė cikados – tarytum spragsėjo įkaitęs oras.

– Pasirodo, karo didvyris. Geležinio Kryžiaus ordinas su rozete. Skaičiau padėkos įsakymą: pats vienas likvidavai vokiečių kulkosvaidžio lizdą. Apšaudomas snaiperių išnešei į saugią vietą keturis savo kareivius. Ir taip toliau. – Spregas iškalbingai patylėjo. – Kare tikriausiai nužudei daugybę žmonių.

Tomas nieko nesakė.

– Sakau, kare tikriausiai nužudei daugybę žmonių, – pasilenkdamas per stalą pakartojo Spregas.

Tomas alsavo ramiai. Žiūrėjo tiesiai prieš save, abejingu veidu.

Spregas trinktelėjo kumščiu į stalą.

– Jeigu klausiu, velniai rautų, privalai atsakyti. Aišku?

– Kai klausite, atsakysiu, – tyliai tarė Tomas.

– Kodėl nužudei Frenką Rėnfeltą? Štai tau ir klausimas.

– Aš jo nežudžiau.

– Ar kad buvo vokietis? Visi sakė, kad kalbėjo su akcentu.

– Kai jį radau, nekalbėjo su akcentu. Buvo negyvas.

– Tokių kaip jis esi nukovęs kaži kiek. Dar vienas būtų neką tepridėjęs, tiesa?

Tomas giliai atsiduso, susidėjo rankas ant krūtinės.

– Tai irgi klausimas, Šerbernai.

– Ko jūs norite? Aš prisipažinau, jog esu kaltas dėl Lusės. Pasakiau, kad tas žmogus buvo negyvas, kai prie kranto priplaukė valtis. Aš jį užkasiau, dėl to irgi esu kaltas. Ko dar norite?

– „O, jis toks narsus, toks sąžiningas, taip gražiai laikosi, pasirengęs sėst į kalėjimą“, – prodainiu pamėgdžiojo kažkieno žodžius Spregas. – Ką gi, manęs, drauguži, neapmausi, aišku? Per daug panašu, kad nori išsisukti nuo kaltinimo žmogžudyste. – Tomo tylėjimas jį dar labiau supykdė. – Esu matęs tokių kaip tu. Man jau bloga nuo visų sumautų karo didvyrių. Grįžot tikėdamiesi, kad visą gyvenimą žmonės jus garbins. Niekindami visus, kurie buvo neuniformuoti. Ką gi, karas seniai pasibaigęs. Matėm, kaip daugybė jūsų, sugrįžėlių, paskui iš proto išsikraustė. Tai, kaip išgyvenai fronte, nėra būdas išgyventi kultūringoje šalyje, ir tau nepavyks išeiti sausam.

– Pasirodo, vis karas kaltas.

– Kas nors turi apginti paprastą padorumą, ir aš ketinu tai padaryti.

– O kaip dėl sveiko proto, seržante? Imkit ir pagalvokit! Juk aš galėjau viską paneigti. Galėjau pasakyti, kad Frenko Rėnfelto valtyje išvis nebuvo, ir nieko nebūtumėt išsiaiškinęs. Aš pasakiau tiesą, nes norėjau, kad jo žmona žinotų, kas įvyko, be to, jis nusipelnė žmoniškų laidotuvių.

– Arba pasakei tik dalį tiesos, nes norėjai nuraminti sąžinę ir gauti švelnesnę bausmę.

– Aš jums sakau, kaip buvo.

Seržantas perleido jį šaltu žvilgsniu.

– Per savo tą kulkosvaidžio nuotykį nukovei septynis kareivius. Man tai atrodo kaip smurtininko darbas. Arba negailestingo žudiko. Tavo didvyriškumas tau gali baigtis mirtimi, – pasakė susirinkdamas užrašus. – Sunku rodyti didvyriškumą, kai kabi kilpoje.

Užvertęs bylą pašaukė Harį Garstouną, kad nuvestų kalinį į kamerą.

31 SKYRIUS

NUO TO ATSITIKIMO Mučmoro krautuvėje Hana beveik neiškelia kojos iš namų, o Greisės elgesys vėl pablogėjo: kad ir kaip motina nėrėsi iš kailio, ji tapo dar uždaresnė.

– Aš noriu namo. Noriu pas mamą, – zirzia mergytė.

– Greise, vaikeli, aš ir esu tavo mama. Žinau, tau nelengva suprasti. – Ji kilsteli mergytei smakrą. – Aš tave myliu nuo pat tos dienos, kai gimei. Tiek laukiau, kol tu grįši namo. Kada nors viską suprasi, pažadu.

– Aš noriu pas tėtį! – atšauna vaikas, nustumdamas jos pirštą.

– Tėtis negali būti su mumis. Bet jis tave labai mylėjo. Be galo.

Ir ji vėl regi Frenką su kūdikiu ant rankų. Mergytė žiūri į Haną nustebusi, paskui piktai, galiausiai liūdnai.

Kitą savaitę grįždama iš siuvėjos, Gvena galvojo ir galvojo apie susiklosčiusią padėtį. Jai buvo neramu dėl dukterėčios: tikrai nuodėmė, kad vaikas turi šitiek kentėti. Negalima ilgiau nieko nedaryti.

Eidama parko pakraščiu, už kurio prasidėjo krūmynai, ji pamatė moterį, sėdinčią ant suolelio ir žiūrinčią į tolį. Pirmiausia krito į akis suknelės žaluma. Paskui atpažino, jog čia Izabelė Šerbern. Ji paskubėjo nueiti savo keliu, tačiau be reikalo bijojo: Izabelė negalėjo jos pastebėti, nes buvo kaip apimta transo. Kitą dieną ir trečią Gvena matė ją toj pačioj vietoj, lygiai taip pat paklaikusią.

Kas galėtų pasakyti, ar ta mintis jai neatėjo į galvą dar prieš triukšmą, kai Greisė išplėšė visus savo pasakų knygos lapus? Hana ją išbarė, paskui apsiašarojusi bandė vėl sudėti pirmąją knygą, kurią Frenkas nupirko savo dukteriai, – „Brolių Grimų pasakas“ vokiečių kalba, puošniai iliustruotas akvarelėmis.

– Ką tu padarei tėčio knygai? Vaikeli, kaip galėjai?

Mergytė palindo po lova ir prisispaudusi prie sienos susirietė į kamuoliuką.

– Ir taip jau Frenko beveik nieko nelikę… – vėl sukūkčiojo Hana, žvelgdama į palaidus lapus rankose.

– Suprantu, Hani. Suprantu. Bet Greisė nesupranta. Ji taip padarė netyčia. – Gvena uždėjo ranką jai ant peties. – Žinai ką, eik pagulėk, o aš išvesiu ją pasivaikščioti.

– Ji turi pratintis prie savo namų.

– Mes tik nueisime pas tėtį. Jis bus laimingas, o jai grynas oras išeis į naudą.

– Oi ne, nenoriu, kad…

– Liaukis, Hani. Tau tikrai reikia poilsio.

Hana atsiduso.

– Gerai. Bet nueikit ir iš karto grįžkit.

Gatvėje Gvena padavė jai irisą.

– Nori saldainio, Luse?

– Taip, – atsakė mergytė. Suvokusi, kokiu vardu pavadinta, pakreipė galvą.

– O dabar, jei būsi gera, eisime aplankyti senelio.

Mergytės akys sublizgo paminėjus žmogų, turintį didelių arklių ir didelių medžių. Ji pėdino čiulpdama tąsiuką. Nesišypsojo, bet ir neklykė, nežliumbė, pastebėjo Gvena.

Tiesą sakant, eiti per parką nebuvo reikalo. Septimo namus galėjo greičiau pasiekti pasukusios palei kapines ir metodistų koplyčią.

– Gal pavargai, Luse? Kodėl mums neatsipūtus? Pas senelį toli eiti, o tu dar visai žirnis… – Mergytė tiktai gniaužė pirštukus bandydama saldainio lipnumą. Akies krašteliu Gvena ant suolelio pamatė Izabelę. – Pabėgėk į priekį, būk gerutė. Bėk prie suoliuko, o aš prieisiu.

Greisė nebėgo, nukėblino vilkdama žeme lėlę. Gvena žingsniavo atokiau, žiūrėdama, kas bus.

Izabelė sumirksėjo.

– Luse? Aukseli! – šūktelėjo ji ir stvėrė ją į glėbį nesukdama sau galvos, iš kur mergytė čia atsirado.

– Mama! – šaukė ši, karštai ją apkabindama.

Izabelė grįžtelėjusi pamatė Gveną, toji linktelėjo lyg paragindama.

Izabelei nerūpėjo, ką ir kodėl moteris daro. Verkdama glėbesčiavo mergytę, paskui atitraukė nuo savęs norėdama geriau įsižiūrėti. Nepaisant visko, galbūt Lusė dar galės būti jos. Nuo tokios minties užliejo karštis.

– Oi, kaip tu sublogai! Vieni kauleliai. Privalai būti gera ir valgyti. Dėl mamos.

Pamažu ji pamatė kitus pasikeitimus: plaukai perskirti kitoje pusėje; suknytė plonyčio muslino, išmarginta saulutėmis; batukai su drugeliais ant sagčių.

Gvena apsidžiaugė matydama dukterėčios nuotaiką. Visiškai kitas vaikas, jau ničnieko nebijantis motinos glėbyje. Ji leido joms pabūti, kiek pati drįso, tada priėjo.

– Dabar jau ją nusivesiu. Tikrai nežinojau, ar čia jus rasiu.

– Bet aš nesuprantu…

– Viskas taip baisu. Visiems tokia našta. – Ji atsiduso. – Mano sesuo – tikrai gera moteris. Tiek iškentėjo. – Ji linktelėjo vaiko pusėn. – Pasistengsiu vėl ją atvesti. Prižadėti negaliu. Būkite kantri. Tiek tegaliu pasakyti. Būkite kantri, ir galbūt… Bet prašau niekam nesakyti. Hana šito nesuprastų. Niekada man neatleistų… Eime, Luse, – tarė ji, tiesdama ranką.

Vaikas prisiglaudė prie Izabelės.

– Ne, mama! Neik!

– Klausyk tetos, mažyte. Būk gera dėl mamos, sutariame? Dabar turi eiti su šia ponia, bet netrukus aš vėl tave rasiu, pažadu.

Vaikas vis tiek jos nepaleido.

– Jeigu dabar būsi gera, galėsime vėl ateiti, – pasakė Gvena, atsargiai atitraukdama ją nuo Izabelės.

Blaivaus proto likučiai Izabelę sulaikė, ir ji nepuolė prie vaiko, neatėmė jo. Ne. Jeigu bus kantri, moteris žadėjo vėl ją čia atvesti. Kas žino, kaip ilgainiui viskas gali apsiversti?

Gvena ilgai negalėjo nuraminti dukterėčios. Globstė ją ir nešiojo, stengėsi prablaškyti mįslėmis ir vaikiškais eilėraštukais. Dar aiškiai neįsivaizdavo, kaip įgyvendinti savo planą, tačiau tiesiog negalėjo ilgiau žiūrėti į vargšą vaiką, atskirtą nuo motinos. Hanai niekada nestigo užsispyrimo, ir Gvenai atrodė, jog šiuo metu jis ją apakino. Ji tik abejojo, ar įstengs nuo jos nuslėpti būsimus susitikimus. Net jeigu ne, vis tiek verta mėginti. Kai Greisė pagaliau nurimo, Gvena paklausė:

– Ar žinai, kas yra paslaptis?

– Taip, – burbtelėjo vaikas.

– Tvarka. Tada mes pažaisime paslapčių žaidimą, gerai?

Mergytė pažiūrėjo laukdama paaiškinimo.

– Tu juk myli mamą Izabelę, taip?

– Taip.

– Ir aš žinau, kad vėl nori ją pamatyti. Tačiau Hana gali pykti, nes jai labai liūdna, todėl negalima jai sakyti, nei seneliui, aišku?

Vaiko veidas surimtėjo.

– Tai bus mūsų didžioji paslaptis. Jeigu kas paklaus, ką šiandien veikėme, sakyk, buvome pas senelį. Nesakyk, kad mateisi su mama. Supratai?

Sučiaupusi lūpas, mergytė iškilmingai linktelėjo, bet žvilgsnis buvo sutrikęs.

* * *

– Ji protingas vaikas. Žino, kad Izabelė Šerbern nėra mirusi, juk matėme ją Mučmoro parduotuvėje.

Hana vėl sėdėjo daktaro Samptono kabinete, šįsyk be dukters.

– Sakau jums kaip profesionalas, jog vienintelis vaistas jūsų vaikui – laikas. Ir kad daugiau nesusitiktų su ponia Šerbern.

– Aš tik pamaniau… Na, sakau, gal ją pakalbinti, kad pasipasakotų apie savo… apie aną gyvenimą. Saloje. Ar nepadėtų?

Jis užsitraukė pypkę.

– Įsivaizduokite, kad aš jums išpjoviau apendiksą. Nieko blogiau nesugalvočiau, kaip kas penkias minutes atverti žaizdą ir vis žiūrėti, ar neužgijo. Suprantu, sunku, bet šiuo atveju kuo mažiau kalbų, tuo greičiau viskas gis. Praeis.

Deja, Hanos nuomone, nebuvo nė menkiausio ženklo, kad praeina. Vaikas pradėjo maniakiškai tvarkingai susidėti žaislus ir klotis lovelę. Ji sušėrė kačiukui, kam nuvertė jos lėlių namelį, ir visą laiką vaikščiojo surakinusi lūpas, kad tik pro jas neišsprūstų koks meilesnis žodelis šitai apsišaukėlei motinai.

Bet Hana nepasidavė. Pasakojo jai visokiausias istorijas: apie miškus ir juose dirbančius medkirčius; apie savo mokyklą Perte ir ką joje veikė; apie Frenką ir jo gyvenimą Kalgurlyje. Dainuodavo jai vokiškas daineles, nors vaikas beveik nekreipė dėmesio. Ji siuvo drabužėlius lėlėms ir kepė vakarienei apkepus. Atsiliepdama mergytė piešdavo. Visada tą patį paveikslėlį: mama, tėtis ir Lulu šalia švyturio, kurio spindulys, išsklaidantis tamsą aplinkui, nutįsęs iki lapo krašto.

* * *

Iš virtuvės Hana matė, kaip Greisė sėdi ant svetainės grindų ir šnekasi su skalbinių gnybtukais. Pastarosiomis dienomis buvo neramesnė negu visada, išskyrus dienas, kai lankydavosi pas Septimą, todėl motina džiaugėsi, kad ji sau ramiai žaidžia. Priėjusi arčiau durų ėmė klausytis.

– Luse, valgyk saldainį, – pasakė gnybtukas.

– Niam, – suniurnėjo kitas gnybtukas, suspausdamas vaiko pirštais paduotą orą.

– Aš turiu didelę paslaptį, – tarė pirmasis gnybtukas. – Kai Hana miega, su teta Gvena einu pasivaikščioti.

Hana įdėmiai žiūrėjo. Krūtinėje plito šaltas šleikštulys.

Iš prijuostėlės kišenės Greisė išėmė citriną ir uždengė nosinaite.

– Labanaktis, Hana, – pasakė teta Gvena. – Dabar aplankysime mamą parke.

Abu gnybtukai bučiuodamiesi žioptelėjo.

– Mano brangioji Luse, eikš pas mane, vaikeli. Išplauksime į Janą.

Ir gnybtukai nužingsniavo per kilimėlį.

Arbatinio švilpimas vaiką išgąsdino, atsisukusi Greisė prie durų pamatė Haną. Numetusi gnybtukus pliaukštelėjo sau per ranką sakydama:

– Lusė negera!

Hanos pasibaisėjimas matytu vaidinimu virto neviltimi – jos dukrelė mato ją štai tokią. Ne mylinčią mamą, o tironę. Stengdamasi išlikti rami, ji galvojo, ką daryti. Drebančiomis rankomis sutaisė kakavos ir atnešė Greisei.

– Kokį gražų žaidimą žaidei, – kuo ramiau pasakė.

Mergytė sėdėjo nejudėdama, tylėjo, bet negėrė iš savo vaikiško puodelio.

– Ar žinai kokią nors paslaptį, Greise?

Mergytė lėtai linktelėjo.

– Turbūt labai graži.

Smakriukas vėl pakilo ir nusileido, bet akys lakstė, nes nežinojo, kaip elgtis.

– Nori pažaisti?

Vaikas čiūžtelėjo koja.

– Pažaiskime, kad aš atspėju tavo paslaptį. Ji ir liks paslaptis, nes tu man jos nepasakysi. Ir jeigu atspėsiu, gausi ledinuką ant pagaliuko. – Vaikas įsitempė, Hana šyptelėjo. – Taigi spėju. Tu lankei tą moterį iš Jano salos. Tiesa?

Vaikas sulinksėjo, bet staiga susizgribo.

– Mes buvome pas žmogų raudonu veidu. Tame dideliame name.

– Aš ant tavęs nepykstu, vaikeli. Smagu eiti į pasimatymą, tiesa? Ar toji moteris tave meiliai apkabino?

– Taip, – lėtai atsakė mergytė, nesusigaudžiusi, tai dar paslaptis ar jau ne.

Kai po pusvalandžio Hana kabino nuo virvės skalbinius, širdis tebevirė. Kaip tikra sesuo galėjo šitaip pasielgti? Ji prisiminė pirkėjų veidus Mučmoro parduotuvėje, ir jai pasirodė, jog jie mato kažką, ko ji neįžiūri, – visi, taip pat ir Gvena, juokiasi jai už nugaros. Palikusi apatinį sijoną karoti ant vieno gnybtuko, ji nulėkė į Gvenos kambarį.

– Kaip tu galėjai?

– Kas tau daros?

– Lyg nežinotum!

– Kas yra, Hana?

– Aš žinau, ką tu darai. Kur nuvedei Greisę.

Dabar Hana apstulbo, kai seseriai pasipylė ašaros ir ji pasakė:

– Hana, ta mergytė tokia vargšė.

– Ką?

– Vargšė! Taip, aš ją nuvedžiau pasimatyti su Izabele Šerbern. Į parką. Leidau joms kalbėtis. Tačiau taip dariau tik dėl jos. Dėl jos, Hani, dėl Lusės.

– Ji vardu Greisė! Jos vardas Greisė, ji – mano duktė ir aš noriu, kad ji būtų laiminga, ir… – Užsikirtusi ji sukūkčiojo: – Kaip man stinga Frenko. Frenkai, aš tavęs pasiilgau. – Hana pakėlė akis į seserį. – O tu vedi ją pas žmoną vyro, kuris jį užkasė griovyje! Ir sugalvok tu man! Greisė turi juos pamiršti. Abu. Aš esu jos motina!

Gvena dvejodama žengė artyn, apkabino seserį.

– Hana, tu žinai, kokia esi man brangi. Nuo pat anos dienos kaip įmanydama stengiuosi tau padėti. O Greisei grįžus į namus – dar labiau. Visa bėda, kad šitie namai ne jos, tiesa? Negaliu žiūrėti, kaip ji kenčia. Ir negaliu žiūrėti, kaip tau dėl to skaudu.

Hana trūksmingai atsiduso. Gvena atlošė pečius.

– Manau, turi ją grąžinti. Izabelei Šerbern. Tiesiog nematau kitos išeities. Vaiko labui. Ir tavo pačios, Hani.

Hana atsitraukė ir lediniu balsu atkirto:

– Kol aš gyva, daugiau ji tos moters nematys. Niekada!

Seserys nepastebėjo, kad pro durų plyšį slapčia žiūri vaikas. Viską girdintis šiuose svetimuose namuose.

* * *

Vernonas Nakis sėdėjo prie stalo priešais Tomą.

– Maniau visokių jau matęs, kol pats nepasirodei. – Jis vėl dirstelėjo į popieriaus lapą. – Bangos atplukdo valtį, ir tu sugalvoji: „Koks gražus kūdikis… Galiu jį pasilikti, nė lapė nesulos.“

– Čia klausimas?

– Bandai šmaikštauti?

– Ne.

– Kiek kūdikių neteko Izabelė?

– Trijų, pats žinote.

– Bet pasilikti vaiką nutarei tu. Ne moteris, netekusi trijų kūdikių? Atseit tavo sumanymas, nes bijojai, kad žmonės nelaikys tavęs vyru, jeigu neturėsi vaikų. Kiek tu man skiesi šitas nesąmones?

Tomas tylėjo. Nakis palinko prie jo ir prabilo švelnesniu balsu:

– Aš žinau, ką reiškia netekti mažiuko. Ir žinau, kaip jautėsi mano žmona. Kurį laiką buvo kaip be proto. – Jis laukė, bet atsako nebuvo. – Žinok, teismas nebus jai griežtas.

– Teismas jos nepasieks, – pasakė Tomas.

Nakis palingavo galvą.

– Pirminis bylos nagrinėjimas vyks kitą savaitę, kai į miestą atvažiuos teisėjas. Nuo tada būsi Olbanio rūpestis, Spregas tavęs laukia išskėstom rankom ir nežinia su kokiom dovanom. Jis prieš tave nusistatęs, o kai ten būsi, aš jau jo nesulaikysiu.

Tomas tylėjo.

– Ar kam nors pranešti apie posėdį?

– Dėkui, ne.

Nakis dėbtelėjo į jį. Jau kėlėsi eiti, kai Tomas paklausė:

– Galima parašyti žmonai?

– Aišku, po velnių, kad negalima. Neleidžiama bendrauti su galimais liudytojais. Jeigu jau žaidi, laikykis visų taisyklių, drauguži.

Tomas pažvelgė į jį.

– Tik lapelį popieriaus ir pieštuką. Galėsite perskaityti, jeigu norėsite… Ji mano žmona.

– O aš policininkas, jeigu nori žinoti.

– Tik jau nesakykit, kad nė karto nesulaužėt kokios taisyklės… nežiūrėjot pro pirštus, ką daro koks nelaimėlis… Taigi lapelį popieriaus ir pieštuką.

* * *

Tą vakarą Ralfas nunešė laišką Izabelei. Ji paėmė nenoromis, drebančia ranka.

– Paliksiu tave skaityti, – tarė jis, paliesdamas jai ranką. – Izabele, tam žmogui reikia tavo pagalbos, – niūriai pridūrė.

– Mano mergytei irgi, – pasakė ji apsiašarojusi.

Jam išėjus ji nusinešė laišką į miegamąjį ir ilgai žiūrėjo. Prikišo prie veido norėdama užuosti, aptikti kokį sutuoktinio pėdsaką, bet vokas nekvepėjo niekuo vyrišku. Paėmusi nuo tualetinio stalelio žirklutes ketino nukirpti kampą, tačiau pirštai ėmė ir sustingo. Ji išvydo klykiančios Lusės veidą. Net sudrebėjo suvokusi, jog viso to priežastis – Tomas. Ji padėjo žirklutes, įmetė voką į stalčių ir lėtai, be garso uždarė.

* * *

Pagalvė šlapia nuo ašarų. Lange kybo mėnulio pjautuvas, nepajėgiantis net sau pasišviesti tako danguje. Hana žiūri į jį. Tiek daug pasaulyje dalykų, su kuriais ji norėtų dukrelę supažindinti, bet ir pasaulis, ir dukrelė iš jos kažkodėl atimti.

Nudegimas. Net keista, kad ėmė ir prisiminė tokį tolimą ir su dabartimi niekuo nesusijusį atsitikimą. Anglė guvernantė, nenutuokianti, kas yra nudegimas saule, juolab kaip jį gydyti, įkišo ją į karštą vonią, „kad ištrauktų karštį“. Tėvo nesant namie, ji persikaitino be saiko maudydamasi įlankoje. „Nėra ko rėkti, – mokino moteris dešimtmetę Haną. – Tau dabar reikia kitokio skausmo.“ Hana tol žviegė, kol virėja, atbėgusi pažiūrėti, kas čia pjaunamas, ištraukė ją iš garuojančio vandens. „Ar kada gyvenime teko girdėti tokią kvailystę! – niršo virėja. – Nudegimą gydyti deginant. Nėra reikalo būti Florense Naitingeil, kad šitiek suprastum!“

Bet Hana nepyko, prisimena ji dabar. Guvernantė nuoširdžiai tikėjo, kad elgiasi teisingai. Juk ji norėjo tik gero. Vieną skausmą numalšinti kitu.

Ūmiai įtūžusi ant tokio bejėgiško mėnulio, ji sviedžia pagalvę per kambarį ir ima tvatyti kumščiais čiužinį.

– Noriu atgauti savo Greisę, – pro ašaras kužda ji. – Šita Greisė ne mano!

Vis dėlto jos kūdikis tikrai mirė.

* * *

Tomas išgirdo žvangant raktus.

– Sveiki, – tarė Džeraldas Ficdžeraldas, atlydėtas Hario Garstouno. – Atsiprašau, kad vėluoju. Netoli Benberio traukinys įvažiavo į avių bandą. Šiek tiek užtrukome.

– Aš niekur nesiruošiau eiti, – gūžtelėdamas metė Tomas.

Advokatas išsidėliojo ant stalo popierius.

– Pirminis bylos nagrinėjimas po keturių dienų.

Tomas linktelėjo.

– Neapsigalvojote?

– Ne.

Ficdžeraldas atsiduso.

– Ko jūs laukiate?

Tomas pakėlė akis. Žmogus pakartojo:

– Kokio velnio laukiate? Iš už kalno nepasirodys gelbėtojų būrys. Niekas neketina jūsų gelbėti, tik aš. O aš esu čia tik todėl, kad man moka kapitonas Edikotas.

– Aš jį prašiau neleisti veltui pinigų.

– Nebūtina juos išleisti veltui. Galėtumėt padėti man juos užsidirbti.

– Kaip?

– Pasakysiu tiesą – padėdamas man jus išlaisvinti.

– Manote, jausiuosi laisvas, jeigu pražudysite mano žmoną?

– Tiek pasakysiu: pusę šitų kaltinimų galime atremti padoria gynyba, kad ir ką būtumėt padaręs. Na, bent priversti jais suabejoti. Jeigu tvirtinsite, kad esate nekaltas, prokuroras turės įrodyti kiekvieną kaltinimo elementą. Tas prakeiktas Spregas ir jo virtuviniai kaltinimai! Leiskite man pabandyti, bent jau dėl profesinio išdidumo!

– Jeigu dėl visko prisipažinsiu, jie nelies mano žmonos, pats sakėte. Juk žinote įstatymus. O aš žinau, ko noriu.

– Galvoti ir daryti yra skirtingi dalykai, pats įsitikinsite. Frimentlio kalėjimas – siaubinga vieta. Baisiai prastas būdas praleisti dvidešimt metų.

Tomas pasižiūrėjo.

– Žinote, kur tikrai siaubinga vieta? Apsilankykit Pozjere, Bulkūre, Paschendalėje. Apsilankykite, tada galėsite aiškinti, kokia baisi vieta, kurioje žmogus gauna guolį, valgyti ir pastogę.

Ficdžeraldas kažką pasižymėjo užrašuose.

– Jeigu liepsite palaikyti prisipažinimą kaltu, taip ir darysiu. Tada jau už viską atsiimsite. Man rodos, jums reikėtų pasitikrinti galvą… Melskitės Viešpačiui ir visiems šventiesiems, kad Spregas Olbanyje nepridėtų naujo kaltinimo.

32 SKYRIUS

– KAS ATSITIKO? – piktai paklausė Vernonas Nakis Harį Garstouną, kai tas įėjęs atsistojo, bet nieko nesakė.

Garstounas krenkštelėjo maktelėdamas galva į nuovados priimamąjį.

– Prie reikalo, konstebli.

– Lankytojas.

– Pas mane?

– Ne pas jus, sere.

Nakis tik subaltakiavo į jį.

– Pas Šerberną, sere.

– Ir kas? Lyg nežinotum, ką daryti! Užrašyk ir nuvesk.

– Tai… Hana Rėnfelt, sere.

Seržantas pakilo.

– Oo… – Jis užvertė bylą, pasitrynė smakrą. – Matyt, reikia pasikalbėti.

Nakis žengė prie stalo priimamajame.

– Šiaip jau neįprasta, kad aukų šeimų nariai matytųsi su kaltinamaisiais, ponia Rėnfelt.

Hana tylėdama įsmeigė į seržantą akis. Neatlaikęs žvilgsnio, jis vėl prabilo:

– Deja, būtų skandalingas atvejis. Kad ir kaip gerbdamas…

– Tačiau neprieštarautų taisyklėms? Ar įstatymams?

– Paklausykite, ponia. Jums ir taip bus sunku, kai byla pateks į teismą. Patikėkite, dar prisinervinsite. Nėra reikalo užvirti košės pirma laiko.

– Aš noriu jį pamatyti. Noriu pažvelgt į akis žmogui, kuris nužudė mano vaiką.

– Nužudė jūsų vaiką? Atsipeikėkite.

– Kūdikio, kurį praradau, niekada neatgausiu, seržante. Greisė niekada nebus tokia pati.

– Klausykit, ponia Rėnfelt, ne visai suprantu, ką norite pasakyti, bet vis tiek…

– Ar nemanote, jog turiu teisę?

Nakis atsiduso. Graudu žiūrėt į moteriškę. Kelinti metai miestui neduoda ramybės. Gal po šito apsilankymo pagaliau nustos vaikytis savo šmėklas…

– Jeigu palauksite…

Tomas nustebęs net atsistojo.

– Hana Rėnfelt nori su manim pasikalbėti? Kurių galų?

– Aišku, jūs neprivalote sutikti. Galiu jai atsakyti.

– Ne, – burbtelėjo Tomas. – Tegul ateina. Dėkui.

– Kaip žinot.

Po valandėlės atėjo Hana. Konsteblis Garstounas iš paskos nešė kėdutę. Pastatė per kelis žingsnius nuo grotų.

– Duris paliksiu atviras, ponia Rėnfelt, ir palauksiu. O jeigu norite, galiu likti čia.

– Nėra reikalo. Ilgai neužtruksiu.

Garstounas susiraukė, žvangtelėjo raktais.

– Gerai. Palieku jus, ponia.

Ir nužygiavo koridoriumi.

Hana tylomis apžiūrinėjo Tomą: mažytį sužeidimo randelį po kaire ausimi, kiek atsiknojusius ausų lezgelius, ilgus ir plonus pirštus.

Jis nuolankiai leidosi žiūrinėjamas – tarytum žvėris, nebėgantis nuo arti stovinčio ir į jį nusitaikiusio medžiotojo. Tą valandėlę galvoje kaip gyvi švysčiojo vaizdai – valtis, lavonas, barškutis. Paskui užplaukė kiti prisiminimai: kaip naktį Greismarkų virtuvėje rašė pirmąjį laiškelį, kaip sunkiai, skaudama širdimi rinko žodžius; prisiminė glotnų Lusės veiduką, jos juoką, kaip jos plaukai plūduriuodavo lyg jūros dumbliai, kai jis laikydavo ją vandenyje ties Sudužusių Laivų krantu. Akimirką, kai suprato visą laiką pažinojęs šito vaiko motiną. Nugara vėl pajuto andai jį išmušusį prakaitą.

– Dėkui, kad sutikote mane priimti, pone Šerbernai…

Jei Hana būtų jį iškeikusi ar sviedusi į grotas kėdę, Tomas būtų ne taip apstulbęs kaip nuo šito mandagumo.

– Kiek suprantu, neprivalėjote to daryti.

Jis tik linktelėjo.

– Keista, ar ne? – kalbėjo ji. – Vos prieš kelias savaites jei ir būčiau jus prisiminusi, tai tik su dėkingumu. Bet paaiškėja, jog tą naktį man reikėjo bijotis ne to girtuoklio, o jūsų. „Karas žmogų pakeičia, – sakėte. – Kai kurie nebeskiria gėrio nuo blogio.“ Pagaliau supratau, ką turėjote galvoje. – Tvirtu balsu ji paklausė: – Man reikia žinoti: ar tikrai šitai jūsų darbas?

Tomas lėtai linktelėjo.

Hanos veide šmėstelėjo skausmas, lyg kas būtų sušėręs per veidą.

– Ar jūs gailitės?

Klausimas smigo kaip peilis. Jis įdūrė akis į medžio rievę grindų lentoje.

– Nemoku apsakyti, kaip gailiuosi.

– Ar nepagalvojote, kad vaikas galėjo turėti motiną? Nejau neatėjo į galvą, kad mergytė galėjo būti mylima ir jos pasigendama? – Ji nužvelgė kamerą, vėl įsmeigė akis į Tomą. – Kodėl? Jei galėčiau suprasti, kodėl tai padarėte…

– Tikrai negaliu pasakyti, kodėl taip pasielgiau.

– O jūs pamėginkite.

Ji nusipelnė tiesos. Bet jis nieko negali jai pasakyti neišduodamas Izabelės. Padarė, kas svarbiausia, – Lusė grąžinta, ir dabar jis už viską atsiima. Visa kita tik žodžiai.

– Tikrai negaliu sakyti.

– Tas policininkas iš Olbanio įsitikinęs, kad jūs nužudėte mano vyrą. Ar taip ir buvo?

Žiūrėdamas jai tiesiai į akis, jis atsakė:

– Prisiekiu, kad jis jau buvo negyvas, kai jį radau. Žinau, jog turėjau pasielgti kitaip. Nuoširdžiai gailiuosi už visą skausmą, kurį suteikiau jums nuo pat anos dienos. Bet jūsų vyras jau buvo miręs.

Ji giliai įkvėpė ketindama išeiti.

– Man galite daryti, ką norite. Atleidimo neprašau, – tarė Tomas. – Bet mano žmona neturėjo kito pasirinkimo. Mergytę ji myli. Mylėjo kaip didžiausią pasaulyje turtą. Pagailėkite jos.

Pyktis Hanos veide virto grauduliu.

– Frenkas buvo nuostabus žmogus, – pasakė ji ir lėtai nuėjo koridoriumi.

Prieblandoje Tomas klausėsi, kaip lauke cikados tiksi sekundes, po kelis tūkstančius iš karto. Pajuto sugniaužiąs ir vėl atgniaužiąs rankas, tarsi jos galėtų jį nukelti ten, kur nepajėgia nunešti kojos. Jis žiūrėjo į jas galvodamas, ką jos yra padariusios. Ši ląstelių, raumenų ir minčių sankaupa yra jo gyvenimas – betgi tikrai turi būti kažkas daugiau. Jis grįžo į dabartį, įšilusias sienas ir troškų orą. Nuimtas paskutinis kopėčių, kuriomis jis gal dar galėjo išlipti iš pragaro, skersinis.

* * *

Izabelei pavykdavo net kelioms valandoms pamiršti Tomą: kai padėdavo motinai ruoštis, kai žiūrinėdavo paveikslėlius, kuriuos Lusė nupiešė viešėdama Partageze, kai vis labiau sielvartaudavo netekusi vaiko. Paskui vėl sugrįždavo mintys apie Tomą ir ji įsivaizduodavo stalčiuje gulintį Ralfo atneštąjį laišką.

Gvena žadėjo vėl atvesti Lusę į pasimatymą, bet per tas kelias dienas taip ir nepasirodė, nors Izabelė kasdien laukė ne vieną valandą. Tačiau negalima ištižti, kol yra nors menkiausios vilties vėl pamatyti dukterį. Dėl Lusės ji privalo nekęsti Tomo. Ir vis dėlto… Ji išėmė laišką, pasižiūrėjo į prakirptą voko kamputį ir vėl padėjusi išsiskubino į parką – dėl visa ko.

* * *

– Tomai, sakyk, ką turiu dėl tavęs padaryti. Juk žinai, kaip noriu tau padėti. Prašau, tik pasakyk, ką reikia daryti, – maldavo Blujis. Jo akyse sužibo ašaros.

– Daugiau nieko nereikia daryti, Blu.

Tomo kameroje buvo karšta, dvokė karboliu, mat prieš valandą buvo iššluostytos grindys.

– Kaži ką atiduočiau, kad nebūčiau pamatęs to prakeikto barškučio. – Jis įsikibo į grotų virbus. – Tas seržantas iš Olbanio buvo atėjęs pas mane į namus, klausinėjo apie tave visokių dalykų – ar nebuvai linkęs mojuoti kumščiais, ar negėrei. Ir pas Ralfą lankėsi. Žmonės šneka… Žmonės šneka apie žmogžudystę, Tomai! Aludėje vyrai mini kartuves!

– Tu jais tiki? – pakėlė akis Tomas.

– Žinoma, netikiu. Bet manau, kad tokioms kalboms niekaip neužkirsi kelio. Ir dar manau, kad nekaltas žmogus gali būti apkaltintas tuo, ko visiškai nepadarė. Bergždžias reikalas graužti nagus, kai jo jau nebus gyvo.

Blujo žvilgsnyje švietė nebylus prašymas.

– Yra dalykų, kuriuos sunku paaiškinti, – atsiduso Tomas. – Aš padariau tai, ką padariau, turėdamas savų priežasčių.

– Tačiau ką tu iš tikrųjų padarei?

– Padariau kai ką, kas ne vienam žmogui sugriovė gyvenimą, todėl dabar turiu atkentėti.

– Girdėjau, senis Potsas aiškina, atseit jeigu žmona vyro neužsistoja, vadinasi, jis tikrai padarė kažką baisaus.

– Dėkui, bičiuli, paguodei.

– Tomai, nepasiduok be kovos. Pažadėk!

– Neprapulsiu, Bluji.

Tačiau tolstant Blujo žingsniams, Tomas suabejojo, ar taip bus. Izabelė neatsiliepė į jo laišką, ir jis turi susitaikyti su tuo, kad ji taip padarė dėl pačių blogiausių paskatų. Ir vis tiek turi tikėti tuo, ką apie ją žino, kokią žino esant.

* * *

Miesto pakraštyje susispietę lentpjūvės darbininkų nameliai – mediniai, apmušti lentelėmis, nuo visiškų lūšnų iki gan padoriai atrodančių. Jie stovi nedideliuose sklypeliuose netoli vandentiekio bokšto, tiekiančio miestui vandenį. Izabelė žino, jog viename jų gyvena Hana Rėnfelt ir ten atgabenta jos brangiausioji Lusė. Veltui ji laukė pasirodant Gvenos. Iš nevilties dabar pati imasi ieškoti Lusės. Ji tik nori pamatyti, kur ji laikoma. Pamatyti, kaip jai sekasi. Vidurdienis, plačioje džakarandomis apsodintoje gatvėje nė gyvos dvasios.

Vienas namukas labai prižiūrėtas. Sienos šviežiai išdažytos, veja nupjauta, ne taip kaip kitus, nuo gatvės jį užstoja aukšta gyvatvorė, daug geriau už paprastą tvorą sulaikanti smalsius žvilgsnius.

Izabelė eina į keliuką už namų ir ten per gyvatvorę išgirsta tolygiai girgžčiojant geležį. Atsargiai pasižiūri pro lapus. Širdis ima tankiau plakti – ten jos mergytė važinėjasi triratuku. Vienui viena, veidelis nerodo nei džiaugsmo, nei liūdesio, tik susikaupimą uoliai minant pedalus. Ji taip arti, jog Izabelė beveik gali ją pasiekti, apkabinti, pamyluoti. Kokia nesąmonė, kad ji negali būti su šituo vaiku, – sakytum visas miestas būtų išprotėjęs, tik ji viena likusi sveiko proto.

Ji galvoja. Kartą per dieną eina traukinys iš Perto į Olbanį ir kartą per dieną – iš Olbanio į Pertą. Jeigu lauktų iki paskutinės minutės, gal kartais niekas nepastebėtų, kaip ji įlips į vagoną? Gal ir vaiko dingimas nebūtų iškart pastebėtas? Perte būtų lengviau įsimaišyti tarp žmonių. Tada galėtų nuplaukti į Sidnėjų. Net į Angliją. Naujas gyvenimas. Tai, kad kišenėje nė vieno šilingo, kad niekada neturėjo banko sąskaitos, jos, regis, nesulaiko. Stebėdama savo dukterį, ji planuoja, ką darys toliau.

* * *

Haris Garstounas belstuku pastukseno į Greismarkų namo duris. Per stiklą pasižiūrėjęs, kas čia atėjo tokiu vėlyvu metu, Bilas jas atidarė.

– Sveiki, pone Greismarkai, – valdingai linktelėdamas pasisveikino konsteblis.

– Labas vakaras, Hari. Kokie vėjai atpūtė?

– Tarnybinis reikalas.

– Aišku, – burbtelėjo Bilas, pasirengęs išgirsti dar kokią blogą žinią.

– Aš ieškau Rėnfelt.

– Hanos?

– Ne, jos dukters Greisės.

Bilas ne iš karto suvokė, kad kalbama apie Lusę, o tada klausiamai pažvelgė į jį.

– Ar ją čia laikote? – paklausė Garstounas.

– Žinoma, ne. Kurių galų…

– Na, pas Haną Rėnfelt jos nėra. Dingo.

– Hana ją pametė?

– Arba ji buvo pagrobta. Jūsų duktė namie?

– Taip.

– Tikrai? – aiškiai nusivylęs paklausė konsteblis.

– Aišku, kad tikrai.

– Ir buvo namie visą dieną?

– Visą dieną ne. O kas yra? Kur Lusė?

Bilui už nugaros išdygo Violeta.

– Kas atsitiko?

– Turiu pamatyt jūsų dukterį, ponia Greismark, – atsakė Garstounas. – Galima užeiti?

Violeta nenoromis nuėjo į Izabelės kambarį, bet jis buvo tuščias. Ji nuskubėjo į kitą namo pusę, ten ją rado terasoje, sėdinčią supamajame krėsle ir žiūrinčią kaži kur.

– Izabele, atėjo Haris Garstounas.

– Ko jam reikia?

– Verčiau eik su juo pasikalbėti, – tarė Violeta. Jos balsas skambėjo taip keistai, kad Izabelė per visą namą nusekė paskui ją iki priešakinių durų.

– Labą vakarą, ponia Šerbern. Aš dėl Greisės Rėnfelt, – kreipėsi į ją Garstounas.

– O kas yra? – paklausė Izabelė.

– Kada paskutinį kartą ją matėte?

– Ji nebuvo prie jos prisiartinusi nuo pat grįžimo, – pasipiktino motina, bet tuoj pasitaisė: – Na, dar netyčia su ja susidūrė Mučmoro krautuvėje, bet tik tą vieną kartą…

– Tai tiesa, ponia Šerbern?

Izabelė tylėjo, todėl atsakė jos tėvas:

– Žinoma, tiesa. Nejau manote, jog ji…

– Ne, tėti. Iš tikrųjų aš su ja dar mačiausi.

Abu tėvai atsisuko net išsižioję iš netikėtumo.

– Parke prieš tris dienas. Gvena Pots ją man atvedė. – Izabelė galvojo, ar sakyti daugiau. – Aš jos neieškojau, Gvena pati ją atvedė, prisiekiu. Kur Lusė?

– Dingo. Nebėra.

– Kada?

– Maniau, jūs galėsite man pasakyti, – atkirto policininkas. – Pone Greismarkai, neprieštarausite, jeigu apsižvalgysiu? Dėl visa pikta.

Bilas norėjo nesutikti, bet jį sutrikdė žinia, išgirsta iš Izabelės.

– Šiuose namuose nėra ko slėpti. Ieškokite, jeigu reikia.

Policininkas, vis dar prisimenantis, kaip iš Bilo Greismarko gavo rykščių už nusirašinėjimą per matematikos kontrolinį, uoliai atidarinėjo spintas, kaišiojo galvą po lovomis, nors jam nebuvo labai drąsu: sakytum direktorius ir dabar galėtų jį šešis kartus atsakančiai pašventinti rykšte. Pagaliau jis grįžo į prieškambarį.

– Dėkui. Jeigu ją pamatysite, praneškite mums.

– Pranešti jums! – pasipiktino Izabelė. – Nejaugi dar nepradėjote paieškos? Kodėl neieškote jos mieste?

– Ne jūsų reikalas, ponia Šerbern.

Garstounui išėjus, Izabelė puolė prie tėvo.

– Tėti, privalome ją surasti! Ir kur ji galėjo pasidėti? Turiu eiti ir…

– Neskubėk, Iza. Pirma pamėginsiu ką nors sužinoti iš Vernono Nakio. Paskambinsiu į nuovadą, pažiūrėsiu, kokie reikalai.

33 SKYRIUS

NUO PAT PIRMŲ DIENŲ vaikeliui iš Jano Uolos salos suaugusių žmonių gyvenimo iššūkiai atrodo savaime suprantami. Kas žino, kokie giluminiai prisiminimai glūdi jos širdyje po anos kelionės į salą ir scenos, tapusios jos priežastimi? Net jeigu jie visiškai išsitrynė, dienos, praleistos švyturio stotyje, vos trijų žmonių pasaulėlyje, įsigėrė į pačią jos esybę. Ryšys, siejantis su ją auginusia pora, stiprus iki aršumo ir nekelia abejonių. Jausmo jų netekus ji nemoka pavadinti sielvartu. Nežino, kokiu žodžiu įvardyti savo pasiilgimą ir neviltį.

Tačiau ji trokšta mamos ir tėčio, ilgisi jų ir dienų dienas apie juos galvoja, nors krante jau kelios savaitės. Tikriausiai ji padarė ką nors labai blogo, jeigu mama taip verkia. O dėl moters tamsiais plaukais ir tamsiomis akimis, pasivadinusios tikrąja mama… Meluoti blogai. Tai kodėl ši moteris nesiliauja taip baisiai melavusi, ir dar visiems žmonėms? Kodėl suaugusieji jai tokie negeri?

Ji žino, kad mama čia, Partageze. Žino, kad negeri žmonės išsivežė jos tėtį, tik neaišku kur. Ne sykį girdėjo žodį „policininkai“, tačiau beveik neįsivaizduoja, kas jie tokie. Jai teko nugirsti ne vieną pokalbį. Kaip žmonės gatvėje murma: „Kokia bėda, kokia baisi padėtis.“ Kaip Hana sako, jog ji niekada daugiau nematys mamos.

Jano sala didžiulė, bet ji pažįsta kiekvieną kampelį: Sudužusių Laivų krantą, Ramybės įlankėlę, Vėtrų kalną. Tėtis visada sako: jeigu nori grįžti namo, eik švyturio pusėn. Ji žino, nes girdėjusi ne kartą, kad Partagezas – visai mažas miestelis.

Kol Hana triūsia virtuvėje, o Gvenos nėra, mergytė nueina į savo kambarį. Apsidairo. Rūpestingai užsisega sandaliukus. Į kuprinytę įsideda švyturio piešinį su mama, tėčiu ir Lulu. Dar įsimeta obuolį, kurį moteris jai davė šį rytą, ir gnybtukus, kuriais ji žaidžia kaip lėlėmis.

Tyliai užvėrusi užpakalines duris apžiūri gyvatvorę. Pagaliau randa siaurą plyšį, pro kurį jai pasiseka išlįsti. Mamą ji matė parke. Taigi ir eis į parką. Ten ją ras. Abi suieškos tėtį. Ir iškeliaus namo.

Į savo žygį ji išsirengia pavakary. Saulė krypsta žemyn, medžių šešėliai it guminiai, jau neįtikėtinai ištįsę.

Išlindusi pro gyvatvorę, mergytė, vilkdama kuprinėlę žeme, eina per žemus krūmelius už namo. Garsai aplinkui visai kitokie negu Jano saloje. Tiek paukščių, klykaujančių tarpusavyje. Ji tapsi toliau, augalija tankėja, darosi vis žalesnė. Jai nebaisu žolėje šmirinėjančių vikriųjų scinkų – juodų žvynuotų driežų. Puikiai žino, jog jie jai nieko nepadarys. Tačiau nežino, kad čia, ne taip kaip saloje, ne viskas, kas juodas šmaižioja po žolę, yra scinkas. Jai dar neteko patirti gyvybiškai svarbaus skirtumo tarp roplių, turinčių kojas, ir neturinčių. Jai dar neteko matyti gyvatės.

* * *

Kol mergytė pasiekia parką, pradeda temti. Ji pasileidžia prie to suoliuko, bet mamos nėra. Užkėlusi kuprinytę atsisėda šalia, žvalgosi po tuščią parką. Išsiima obuolį, apsidaužiusį velkant žeme, atsikanda.

Tokiu laiku Partagezo virtuvėse judru lyg stotyje, jose viešpatauja suirzusios motinos ir alkani vaikai. Jie plaunasi rankas, prausiasi veidus, murzinus nuo karstymosi po medžius ir kapstymosi paplūdimyje. Tėvai vaišinasi alumi, išimtu iš „Kulgardžio seifo“, tokio primityvaus šaldytuvo, motinos nesitraukia nuo keptuvių su bulvėmis ir orkaitėse šuntančių troškinių. Baigėsi dar viena diena, gyvos ir sveikos šeimos renkasi krūvon. Kas sekundę tamsa vis labiau semia dangų, kol galų gale šešėliai jau ne gula ant žemės, o pakilę nuo jos užpildo visą erdvę. Žmonės užsidaro namuose palikę naktį jos padarams: svirpliams, pelėdoms, gyvatėms. Pabunda per šimtus tūkstančių metų nepasikeitęs pasaulis ir elgiasi taip, lyg dienos šviesa, žmonės ir kraštovaizdžio permainos tėra iliuzija. Niekas nekiša nosies į lauką.

* * *

Į parką atskubėjęs seržantas Nakis ant suoliuko randa tik kuprinytę ir skruzdžių apniktą obuolio graužtuką su smulkių dantukų žymėmis.

Sutemus sužimba žiburiai. Šviesos taškeliai patamsyje arba nuo dujinių lempų languose, arba nuo elektros lempučių naujesniuose namuose. Abipus pagrindinės Partagezo gatvės rikiuojasi elektrinių žibintų eilės. Šviesą skleidžia ir žvaigždės, ir Paukščių Takas – ryškus potėpis tamsiame dangaus lape.

Kai kurie šviesos taškai siūbuoja tarp medžių šakų lyg oranžiniai vaisiai – tai žmonės su žibintais šukuoja krūmynus. Ne tik policininkai, bet ir Potso lentpjūvės darbininkai, Uostų ir švyturių susivienijimo darbuotojai. Hana susirūpinusi laukia namie, kaip jai buvo nurodyta. Greismarkai vaikšto po krūmynus šaukdami vaiką vardu. Ore skamba „Luse“ ir „Greise“, nors dingo vienas vaikas.

Suspaudusi savo piešinį, vaizduojantį mamą, tėtį ir švyturį, mergytė prisimena pasakojimą apie Išminčius, kuriuos pas Kūdikėlį Jėzų nuvedė žvaigždė. Danguje ji atpažino Jano salos švyturio spindulį, jis visai netoli – švyturys visada arti. Nors kažkas ne visai aišku. Tarp baltų pluoštų įsiterpęs raudonas. Bet ji pasileidžia jo pusėn.

Ji pasuko vandens link. Naktinis potvynis užliejęs krantą. Švyturyje ras tėtį ir mamą. Ji žingsniuoja į ilgą siaurą sąsmauką, Puan Partagezo „smaigalį“, kur kadaise Izabelė mokė Tomą žiūrėti į akmenų rato vidurį atsigulus, kad nenuplautų bangos. Kas žingsnį mergytė vis labiau artėja prie švyturio vandenyne.

Bet iš tikrųjų ji seka ne paskui Jano salos švyturio spindulį. Kiekvienas švyturys kitoks, ir raudonas pluoštas, įsiterpęs tarp baltų, jūreivius įspėja, jog jie artinasi prie seklumų priešais Partagezo uosto įplauką, o jos yra beveik už šimto mylių nuo Jano Uolos.

Pakyla vėjas. Vanduo įsiaudroja. Vaikas eina. Tamsa tirštėja.

* * *

Iš savo kameros Tomas išgirdo balsus lauke:

– Luse! Luse, kur tu?

Po kiek laiko:

– Greise! Kur tu, Greise?

Areštinėje Tomas buvo vienas. Jis ėmė šaukti:

– Seržante Naki! Seržante!

Subarškėjo raktai, pasirodė konsteblis Linčas.

– Ko nori?

– Kas ten vyksta? Lauke žmonės šaukia Lusę.

Bobas Linčas galvojo, ką čia atsakius. Žmogelis turi teisę žinoti. Vis tiek jis jau nieko nepadarys.

– Prapuolė ta mergytė.

– Kada? Kaip?

– Prieš kelias valandas. Atrodo, pabėgo.

– Visagalis Viešpatie! Ir kaip tai atsitiko?

– Nežinau.

– Ar kas nors daroma?

– Ieškoma.

– Leiskite man padėti. Negaliu čia taip sau sėdėti. – Linčo išraiška buvo iškalbingesnė už žodžius. – Po velnių! Vis tiek labiau nenusikalsčiau.

– Pranešiu, jeigu ką išgirsiu, vyruti. Daugiau niekuo negaliu padėti.

Ir vėl žvangtelėjęs areštinės užraktu, Linčas išėjo.

Tamsoje Tomo mintys sukosi apie Lusę, visada smalsiai tyrinėjančią aplinką. Niekad nebijančią tamsos. Galbūt reikėjo išmokyti ją bijoti. Jis neparengė jos gyventi kitur, ne Jano saloje. Staiga prisiminė ką kita. O kur Izabelė? Ką ji galėtų iškrėsti, kai tokia būsena? Jis ėmė melstis, kad tik ji nebūtų ėmusi veikti savo nuožiūra.

* * *

Garbė Dievui, kad ne žiema. Artėjant vidurnakčiui, seržantas Vernonas Nakis jautė, kaip darosi žvarbu. Mergytė buvo perkeline suknyte ir su sandaliukais. Na, sausį bent yra vilties, kad ji ištvers per naktį. Rugpjūtį jau būtų pamėlynavusi nuo šalčio.

Beprasmiška ieškoti tokiu laiku. Saulė tekės šiek tiek po penkių. Geriau, kad žmonės būtų budrūs ir žvalūs, kai jiems ateis į pagalbą dienos šviesa.

– Pranešk visiems, – liepė jis Garstounui, sutiktam kitame kelio gale, – kad šiąnakt daugiau neieškosime. Tegul išaušus visi renkasi į nuovadą, vėl pradėsime.

Buvo pirma nakties, bet jam jau reikėjo pravėdinti galvą. Jis pasuko įprastu savo vakarinių pasivaikščiojimų keliu nešinas žibintu, kas žingsnį užsimojančiu ant tamsos.

* * *

Savo namelyje Hana meldėsi:

– Sergėk ją, Viešpatie. Saugok ir išgelbėk ją. Jau esi išgelbėjęs…

Hana išsigando – o jeigu Greisė jau išnaudojo jai skirtus stebuklus? Tačiau pamažu ji apsiramino. Nereikia stebuklo, kad vaikas išgyventų vieną naktį lauke. Pakanka sėkmės. O tai visai kas kita. Staiga tokius pamąstymus nustūmė daug didesnė, stipresnė baimė. Išvargusį protą it žaibas perskrodė mintis: galbūt Dievas nenori, kad Greisė būtų su ja. Galbūt ji, Hana, dėl visko kalta. Ji laukė ir meldėsi. Ir iškilmingai padarė su Dievu sandorą.

* * *

Kažkas spiria į Hanos namo duris. Nors šviesa nedega, ji pašokusi puola atidaryti durų. Priešais ją stovi seržantas Nakis su Greisės kūneliu ant rankų. Vaiko rankos ir kojos bejėgiškai tabaluoja.

– O Viešpatie!

Hana prišoka prie dukters. Įsmeigusi akis į ją, todėl nemato, kad policininkas šypsosi.

– Sąsmaukoje vos neužlipau ant jos. Miega kaip akmuo. Šitas vaikas tikra katė, garantuotai turi devynias gyvybes.

Nors ir šypsosi, akyje žiba ašara: jis prisimena, kaip prieš kelis dešimtmečius ant rankų šitaip nešė sūnų, kurio neįstengė išgelbėti.

Apglėbdama taip ir nepabudusią dukrelę, Hana beveik negirdi, ką jis sako.

Tą naktį Hana pasiguldo Greisę į savo lovą ir klausosi kiekvieno jos kvėptelėjimo, stebi kiekvieną galvos kryptelėjimą ar kojytės krustelėjimą. Bet palengvėjimą jaučiant šalimais šiltą dukters kūnelį aptemdė tamsus žinojimo šešėlis.

Lietaus lašai, barbenantys į skardinį stogą lyg žvyras, nukėlė Haną į vestuvių dieną: laiką, kai po tekančiomis jų kuklaus namelio lubomis buvo statomi kibirai, tačiau ir meilės bei vilties metą. Pirmiausia vilties. Frenkas linksmai šypsodavosi, kad ir ką atneštų diena. Jai norėjosi, kad ir Greisė būtų tokia. Norėjosi, kad jos duktė būtų laiminga mergaitė, ir ji meldė Dievą narsos ir stiprybės nuveikti darbus, kurie tam reikalingi.

Kai mergytę prižadino griaustinis, ji mieguistai pažvelgė į Haną ir prisiglaudusi prie jos vėl nugrimzdo į savo sapnus palikdama motiną tyliai verkti prisiminus pažadą Dievui.

* * *

Juodas naminis voras grįžo į savo tinklą Tomo kameros kertėje ir dabar be paliovos karstosi surizgusiomis gijomis, tvarko jas pagal jam vienam žinomą brėžinį, – kodėl šilko siūlas turi būti kaip tik šitoj vietoj, šitaip įtemptas ar nutiestas tokiu kampu? Savo tinklą, piltuvo formos darinį, renkantį dulkes ir besimainantį keisčiausiais raštais, jis taiso naktimis. Voras audžia savo pasaulį, visada stengiasi jį pataisyti, tinklą palieka tik verčiamas.

Lusė saugi. Tomo kūną užlieja ramuma. Bet iš Izabelės ir toliau nė žodžio. Jokio ženklo, kad ji atleido ar išvis kada nors atleis. Bejėgiškumas, kai jautė niekuo negalįs padėti Lusei, tik sustiprino pasiryžimą dėl žmonos padaryti kas tik įmanoma. Tai vienintelė jam dar likusi laisvė.

Jeigu jau reikės nugyventi gyvenimą be jos, kažkaip lengviau visko atsižadėti, palikti savieigai. Užplūsta prisiminimai. Kaip prikišus degtuką plyksteli žibalo garai. Kaip lęšio prizmės spinduliuoja vaivorykštes. Lyg slapta dovana aplink Jano salą tyvuliuoja du vandenynai. Jeigu Tomui lemta atsisveikinti su pasauliu, jis nori prisiminti jo grožį, ne tik patirtas kančias. Lusės alsavimą, Lusės, kuri pasikliovė dviem svetimais žmonėmis, sulipo su jų širdimis lyg molekulė. Ir Izabelę, anų laikų Izabelę, kuri po visų mirties metų nušvietė jam kelią atgal į gyvenimą.

Lietutis atplukdo į kamerą miško kvapus: žemės, šlapio medžio, taip pat aštrų banksijų žiedų, panašių į pūkuotus šepetukus, aromatą. Jam dingteli, kad atsisveikina su pasauliu ne vienas žmogus, o keli: vienišas aštuonmetis berniukas; kliedesių karštinės apimtas kareivis, įstrigęs pačiame pragaro verpete; švyturio prižiūrėtojas, išdrįsęs palikti savo širdį be jokios priedangos. Jis kaip rusiška matrioška, tiek jame slypi gyvenimų.

Miškas jam dainuoja: lietus teškena į lapus, kapsi ant žemės telkdamasis į klanus, iš kažkokio žmogui nesuvokiamo pokšto beprotiškai kvatoja kukabaros. Jis jaučiasi esąs visumos dalelė, užganėdinta pilnatvės. Dar viena diena ar dar vienas dešimtmetis viso šito jau nepakeis. Jį laiko apglobusi gamta, laukianti, kol galės jį pasiimti ir jo kūno atomus perdėlioti kitokia tvarka.

Lietus smarkėja, tolumoje piktai sugruma žaibo pralenktas griaustinis.

34 SKYRIUS

ENDIKOTAI GYVENO NAME, kurį nuo vandenyno skyrė vos keli jūržolių prižėlę jardai smėlio. Ralfas stropiai prižiūrėjo pastatą, Hilda už namo laikė smėlėtos žemės sodelį; gvaizdūnėmis ir margais it šokančių merginų voros jurginais apsodintas takas vedė į nedidelį aptvarą, kur, stebindami laukinius paukščius, smagiai klegėjo naminiai.

Kitą dieną po to, kai Lusė atsirado, einantį kiemu Ralfą pasitiko pro langus sklindantis marmelado kvapas. Kol pakabino ant kablio kepurę, į koridorių išpuolė Hilda su mediniu šaukštu rankoj, lyg su kokiu oranžiniu ledinuku ant pagaliuko. Pridėjusi pirštą prie lūpų nusivedė jį į virtuvę.

– Svetainėje sėdi Izabelė Šerbern! Tavęs laukia.

Ralfas palingavo galvą.

– Pasaulis visai pakriko.

– Ko ji nori?

– Turbūt didžiausia bėda, kad pati nežino, ko nori.

Mažytę, tačiau tvarkingą kapitono svetainėlę puošė ne laivai buteliuose ar karo burlaivių modeliai, o ikonos. Iš savo vietos amžinybėje į priklydusį svečią su rūsčiu ramumu žvelgė arkangelai Mykolas ir Rafaelis, Dievo Motina su Kūdikiu ir daugybė šventųjų.

Stiklinė vandens šalia Izabelės buvo beveik tuščia. Jos akys žiūrėjo į žaltį primynusį angelą su kardu ir skydu. Lauke dangų aptraukė juodi debesys, todėl kambaryje buvo prieblanda, paveikslai joje plūduriavo tarsi blausaus aukso salelės.

Ralfo ji nepastebėjo. Kurį laiką į ją žiūrėjęs, jis prabilo:

– Šitas paveikslas buvo pirmas, kurį gavau. Prieš keturiasdešimt su kaupu metų netoli Sevastopolio iš jūros išgriebiau vieną rusų jūreivį. Atsidėkodamas jį ir davė. – Lėtai, vis patylėdamas, jis porino toliau: – Kitus susirankiojau plaukiodamas prekybiniais laivais. – Ralfas nusijuokė. – Aš pats nelabai šventas, be to, nieko nenutuokiu apie tapybą. Bet šitie paveikslai tarsi kalba su tavimi. Hilda sako, jie jai kaip šeima, kai būnu išplaukęs.

Susikišęs rankas į kišenes, jis linktelėjo rodydamas į angelo paveikslą.

– Galiu pasakyti, kad šitam vyrukui kadaise ausis išūžiau. Arkangelui Mykolui. Užsimojęs kardu, bet ir skydas pakeltas. Tarsi dėl kažko nebūtų galutinai apsisprendęs.

Kambaryje stojo tyla ir atrodė, kad vėjas dar pasiučiau baldosi į langus reikalaudamas Izabelės dėmesio. Iki pat horizonto pakrikai daužėsi bangų kalnai, o dangus vėl aptemo artinantis dar vienam lietaus debesiui. Jos mintys veržėsi į Jano salą – atgal į begalines platybes, atgal pas Tomą. Ji pravirko, ir kūkčiojimo protrūkiai lyg bangos pagaliau parplukdė ją į pažįstamą krantą.

Ralfas prisėdo šalia, paėmė už rankos. Ji raudojo, jis sėdėjo. Gerą pusvalandį abu tylėjo. Pagaliau Izabelė prabilo:

– Ralfai, vakar vakare Lusė pabėgo – dėl manęs, norėdama surasti mane. Galėjo mirti. Ak, Ralfai, viskas taip susijaukė. Nei su tėčiu, nei su mama negaliu apie tai pasikalbėti…

Senukas tebetylėjo laikydamas Izabelės ranką, žiūrėdamas į nukramtytus iki gyvuonies nagus. Linktelėjo, lėtai ir vos vos.

– Ji gyva. Ir saugi.

– Ralfai, aš visada norėjau tik vieno – kad ji būtų saugi. Nuo pat tos akimirkos, kai ji atplaukė į salą, stengiausi daryti tik tai, kas jai geriausia. Jai mūsų reikėjo. Ir mums jos reikėjo. – Patylėjusi pasakė: – Man jos reikėjo. Kai ji ėmė ir atsirado, tarsi iš niekur, tai buvo stebuklas, Ralfai. Neabejojau, jog jai skirta būti su mumis. Buvo aišku kaip dieną. Kūdikis neteko tėvų, o mes netekome kūdikio… Aš ją taip myliu. Saloje… Ralfai, esi vienas iš nedaugelio žmonių pasaulyje, kurie žino, ką reiškia gyventi Jano saloje. Vienas iš nedaugelio, kurie pajėgia įsivaizduoti. Tačiau net ir tau neteko išlydėti laivo: stovėti prieplaukoje girdint, kaip slopsta variklio ūžesys, matant, kaip laivas vis mažėdamas tolsta. Tu nežinai, koks jausmas keleriems metams atsisveikinti su pasauliu. Sala buvo tikra. Lusė buvo tikra. Visa kita tebuvo iliuzija. Kai mes sužinojome apie Haną Rėnfelt… Tada, Ralfai, jau buvo per vėlu. Neturėjau jėgų atiduoti Lusės, negalėjau šitaip su ja pasielgti.

Senukas sėdėjo giliai ir lėtai alsuodamas, retkarčiais linktelėdamas. Susilaikė nuo klausimų ar prieštaravimų. Tyla buvo geriausias būdas jai padėti; tai geriausias būdas padėti kiekvienam.

– Mes buvome tokia laiminga šeima. Paskui, kai į salą atplaukė policija, kai išgirdau, ką Tomas padarė… Jau niekas neatrodė saugu. Niekur nebuvo saugu. Net mano širdyje nebuvo saugu. Aš buvau taip įskaudinta ir tokia pikta. Ir išsigandusi. Viskas atrodė absurdiška, nuo tos akimirkos, kai policininkas man pasakė apie barškutį. – Ji pakėlė akis. – Ką gi aš padariau?

Klausimas nebuvo retorinis. Ji ieškojo veidrodžio, to, kas parodytų, ko šiaip ji nematė.

– Sakyčiau, man tai rūpi mažiau negu tai, ką darysi dabar.

– Aš nieko negaliu padaryti. Viskas sugriauta. Daugiau niekas neturi prasmės.

– Matai, tas žmogus tave myli. Tai turėtų būti šio to verta.

– O kaip dėl Lusės? Ralfai, ji – mano duktė. Ar galėtum prašyti Hildą, kad ji kam nors atiduotų vieną savo vaikų?

– Tai ne atidavimas, Izabele, o grąžinimas.

– Bet argi Lusė nebuvo mums duota? Argi Dievas ne šito iš mūsų tikėjosi?

– Galbūt jis tikėjosi, kad jūs ją paglobosite. Jūs tai ir padarėte. O dabar jis galbūt tikisi, kad jūs leisite kitiems tai daryti. – Jis giliai atsiduso. – Velnias, aš ne pastorius. Ką išmanau apie Dievą? Žinau tik tiek: kad yra žmogus, dėl tavęs pasiryžęs visko atsižadėti. Visko. Ar manai, jog tai teisinga?

– Tačiau pats matei, kas vakar atsitiko. Žinai, kaip Lusė kankinasi. Ralfai, jai manęs reikia. Kaip galėčiau jai viską paaiškinti? Nereikia manyti, kad tokio amžiaus ji galėtų suprasti.

– Izabele, kartais gyvenimas esti žiaurus. Kai kada tiesiog suleidžia į tave dantis. O kai kada, kai jau manai, kad blogiausia praėjo, jis grįžta ir vėl išplėšia gabalą tau iš kūno.

– Maniau, jis jau viską padarė prieš daugelį metų.

– Jeigu manai, jog dabar blogai, bus daug kartų blogiau, jeigu neginsi Tomo. Izabele, tai rimta. Lusė maža. Ji turi žmones, kurie nori ja rūpintis ir suteikti jai gražų gyvenimą. Tomas neturi nieko. Nesu matęs kito taip nepelnytai kenčiančio žmogaus, kaip Tomas Šerbernas. – Įdėmiai stebimas angelų ir šventųjų akių, Ralfas kalbėjo toliau: – Vienas Dievas žino, kas toje saloje buvo judu apsėdęs. Melas po melo, ir vis su geriausiais ketinimais. Bet jau per toli nueita. Viskas, ką darei Lusės labui, pakenkė kam nors kitam. Dieve mano, žinoma, kad suprantu, kaip tau sunku. Tačiau tasai Spregas bjaurus tipas, iš jo visko galima tikėtis. Tomas – tavo vyras. Taigi laimė lydės ar vargas suspaus… Nebent norėtum matyti jį kalėjime arba… – Jis nepajėgė užbaigti sakinio. – Manau, tai tavo paskutinė galimybė jam padėti.

* * *

– Kur vėl išeini? – po valandos paklausė Violeta, sunerimusi dėl dukters. – Juk ką tik sugrįžai.

– Išeinu, mama. Turiu vieną reikalą.

– Betgi lyja kaip iš kibiro. Bent palauk, kol apstos. – Ji parodė į krūvą drabužių ant grindų. – Nutariau perrinkti berniukų daiktus. Kai kurie marškiniai, batai dar gali kam nors praversti. Pamaniau atiduoti bažnyčiai. – Drebančiu balsu ji pridūrė: – Bet būtų gera juos rūšiuoti ne vienai.

– Turiu eit į policijos nuovadą.

– Kurių galų?

Izabelė pasižiūrėjo į motiną ir vos nesusigundė viską jai iškloti, bet pasakė tik tiek:

– Man reikia susitikti su ponu Nakiu. Netrukus grįšiu! – dar šūktelėjo ji iš koridoriaus.

Atidariusi duris krūptelėjo pamačiusi tamsią figūrą, tiesiančią ranką prie skambučio. Permirkusi žmogysta buvo Hana Rėnfelt. Izabelė sustingo be žado.

Stovėdama tarpdury, Hana prabilo skubiai berdama žodžius ir žiūrėdama į rožių puokštę ant staliuko Izabelei už nugaros: bijojo, kad pažvelgus tiesiai į ją nepraeitų ryžtas.

– Atėjau kai ko pasakyti – tik pasakysiu ir eisiu sau. Nieko neklausinėkite, gerai? – Ji pagalvojo apie priesaiką, prieš kelias valandas duotą Dievui. Kelio atgal nėra. Ji giliai įkvėpė, lyg uždususi po ilgo bėgimo. – Vakar naktį Greisei kaži kas galėjo atsitikti. Ji taip troško jus pamatyti. Ačiū Dievui, kad buvo rasta, kol nieko blogo neįvyko. – Ji pakėlė galvą. – Ar bent nujaučiate, koks tai jausmas? Matyti, kaip duktė, kurią pradėjai ir išnešiojai, duktė, kurią pagimdei ir maitinai, kitą moterį vadina mama? – Hana nusuko akis. – Bet aš turiu su tuo susitaikyti, nors ir kaip skaudu. Negaliu savo laimės branginti labiau už josios. Kūdikis, kurį aš turėjau… Greisė… jau negrįš. Pagaliau suprantu. Paprasčiausiai ji gali gyventi be manęs, net jei aš negaliu gyventi be jos. Negaliu jos bausti už tai, kas įvyko. Ir negaliu bausti jūsų už jūsų vyro sprendimus.

Izabelė žiojosi prieštarauti, bet Hana ją pertraukė. Vėl įdūrusi žvilgsnį į rožes pasakė:

– Frenką pažinojau kaip nuluptą. Greisę – gal tik vos vos. – Ji pažvelgė Izabelei į akis. – Greisė jus myli. Galbūt ji ir skirta jums. – Sunkiai prisivertusi Hana pasakė: – Bet man reikia žinoti, kad nugali teisingumas. Jeigu dabar prisieksite, jog viskas buvo jūsų vyro darbas, prisieksite savo pačios gyvybe, aš leisiu Greisei gyventi su jumis.

Izabelė nepajuto jokios aiškios minties, bet grynai širdimi ištarė:

– Prisiekiu.

– Kai tik teisme paliudysite prieš tą žmogų ir jis atsidurs tarp kalėjimo sienų, Greisė galės grįžti pas jus. – Staiga ji apsipylė ašaromis. – O Dieve, padėk man!

Ir nubėgo.

* * *

Izabelė kaip apdujusi. Vis iš naujo perrenka galvoje ką tik girdėtus žodžius galvodama, gal ji juos prasimano. Tačiau verandoje žymu šlapios pėdos ir nuo suglausto Hanos skėčio prilašėjusi balutė.

Ji taip arti prikiša veidą prie tinklinių durų, kad žaibas atrodo suskaidytas į jų rombelius. Tada stogą sudrebina atgrumėjęs griaustinis.

– Žadėjai eit į policijos nuovadą, – Izabelės mintis nukerta žodžiai, ir valandėlę ji nesuvokia kur esanti. Atsisukusi pamato motiną. – Maniau, kad jau išėjai. Kas atsitiko?

– Žaibuoja.

„Bent gerai, kad Lusė nebijo“, – susigriebia galvojanti Izabelė, kai dangų perskrodžia ugninis žaibas. Nuo pat kūdikystės Tomas mokė mergytę ne bijoti gamtos jėgų, o jas gerbti: žaibą, galintį trenkti į Jano salos švyturį, salą daužančius vandenynus. Kaip pagarbiai Lusė elgdavosi žibinto kambaryje, – neliesdavo instrumentų, nečiupinėdavo stiklų… Ji prisimena mergytę Tomui ant rankų, besijuokiančią ir mojuojančią iš galerijos Izabelei, džiaustančiai ant virvės skalbinius. „Kartą buvo švyturys… – Kiek Lusės sukurtų pasakėlių šitaip prasidėdavo? – Ir buvo audra. Vėjas pūtė ir pūtė, švyturio prižiūrėtojas uždegė šviesą, o Lusė jam padėjo. Buvo tamsu, bet švyturio prižiūrėtojas nebijojo, nes jis turėjo stebuklingą žibintą.“

Mintyse ji regi iškankintą Lusės veidą. Ji gali pasilikti dukterį, turėti ją saugią ir laimingą, pamiršti visą siaubą. Gali ją mylėti, godoti ir žiūrėti, kaip auga… Po kelerių metų dantukų fėja už tris pensus išsineš pieninius dantis, paskui Lusė palengva augs, jiedvi kalbėsis apie pasaulį ir apie…

Ji gali pasilikti dukterį. Jeigu. Susirietusi ant lovos, ji kūkčioja:

– Man reikia dukters. Ak, Luse, neturiu jėgų…

Hanos pažadas. Ralfo maldavimas. Jos pačios melaginga priesaika, išdavusi Tomą lygiai taip, kaip jis išdavė ją. Mintys sukasi ir sukasi ratu it galimybių karuselė, sūkuriuodamos ir klupinėdamos, tempdamos ją su savimi, pirma vienon pusėn, paskui kiton. Ji girdi jai pasakytus žodžius. Negirdi tik vieno balso – Tomo. Žmogaus, stovinčio tarp jos ir Lusės. Tarp Lusės ir jos motinos.

Daugiau negalėdama atsispirti, ji žengia prie stalčiaus ir išima laišką. Lėtai atplėšia voką.

Iza, brangioji,

Tikiuosi, tu sveika ir stipri. Žinau, kad tėveliai tavimi deramai pasirūpins. Seržantas Nakis buvo labai geras, leido man parašyti šitą laišką, bet prieš atiduodamas tau jį perskaitys. Gaila, kad negalime pasikalbėti.

Nežinau, kada ir ar išvis galėsiu su tavim pasišnekėti. Žmogus visada įsivaizduoja, kad turės galimybę pasakyti, ką reikia pasakyti, viską atitaisyti. Tačiau ne visada pavyksta.

Aš nebegalėjau gyventi po senovei – negalėjau susitaikyti su savimi. Daug labiau, nei kada nors mokėsiu išreikšti, gailiuosi suteikęs tau tiek skausmo.

Kiekvieno žmogaus gyvenime esti posūkis, ir jeigu manasis baigiasi taip kaip dabar, vis tiek buvo verta jį patirti. Mano laikas seniai turėjo užsibaigti. Sutikti tave, kai jau maniau, jog gyvenimo nebėra, ir būti apdovanotam tavo meile, – jei gyvenčiau dar šimtą metų, nieko gražesnio negalėčiau trokšti. Iza, mylėjau tave kaip mokėdamas, nors tai gal ir ne kažin kas. Esi nuostabi moteris, verta daug geresnio už mane.

Tau pikta ir skaudu, ir niekas nebeturi prasmės, aš suprantu, koks tai jausmas. Jei nutarsi nusiplauti rankas, aš tavęs nekaltinsiu.

Tiesą sakant, joks žmogus nėra vien tik tai, ką jis padarė blogiausio. Galiu tik prašyti Dievą ir tave atleisti už visas kančias, kurias suteikiau. Ir padėkoti tau už kiekvieną mudviejų dieną drauge.

Kad ir ką nutartum, aš sutiksiu ir laikysiuos tavo pasirinkimo.

Visada tavo mylintis vyras

Tomas

Lyg būtų paveikslas, o ne laiškas, Izabelė vedžioja pirštu per raides, dailiai pakrypusias, grakščiai išraitytas, tarsi tik šitaip galėtų suprasti parašytus žodžius. Ji įsivaizduoja, kaip jo ilgi pirštai, suspaudę pieštuką, judėjo baltu lapu. Kelintą kartą apveda vardą „Tomas“ – ir tokį svetimą, ir artimą. Netikėtai ji prisimena žaidimą, kurį mėgdavo žaisti dviese: ji pirštu išrašydavo jam ant nuogos nugaros kokį žodį, o jis turėdavo atspėti, paskui jis rašydavo. Bet prisiminimą staigiai nušluoja Lusės odelės švelnumas. Ji vėl regi Tomo ranką, tačiau dabar – rašančią laiškelį Hanai. Jos mintys nelyginant švytuoklė siūbuoja tarp neapykantos ir atgailos, tarp vyro ir vaiko.

Ji atitraukia pirštą nuo popieriaus ir vėl skaito laišką, dabar stengdamasi įsijausti į žodžių prasmę, girdėdama, kaip Tomas juos taria. Skaito ir skaito jausdama, kaip kūnas plėšiamas į dvi dalis, ir pagaliau, purtoma raudos, ji apsisprendžia.

35 SKYRIUS

KAI PARTAGEZE IMA LYTI, iš debesų taip kliokia vanduo, kad miestas permerkiamas iki gelmių. Tūkstantmečiais besikartojančios tokios liūtys iš senųjų priemolio klodų išaugina vešlius miškus. Dangus aptemsta, smarkiai kyla temperatūra. Vieškelius perkerta gilios skrodės, jas staigiai užlieja vanduo ir tada automobiliu niekur nepravažiuosi. Upės ima greičiau tekėti pagaliau užuodusios vandenyną, nuo kurio tiek ilgai buvo atskirtos. Jau niekas nesustabdys to veržlaus skubėjimo atgal į jį, namo.

Miestas nurimsta. Paskutiniai keli arkliai liūdnai stovi su savo vežimais, lietus laša nuo akidangčių, lašai tyška atšokę nuo mašinų, kurių tokiomis dienomis gatvėse gerokai daugiau negu arklių. Pagrindinėje gatvėje žmonės stovi plačiose parduotuvių verandose po stogais susidėję rankas ant krūtinės, patempę lūpą. Mokyklos kiemo gale pora padaužų taškosi klanuose. Moterys graudžiai žiūri į nespėtus nudžiauti skalbinius, katės, apmaudžiai kniauksėdamos, smunka į artimiausią prieangį. Vanduo kriokliukais srūva nuo karo aukų paminklo jau pablukusiomis aukso raidėmis. Atšokęs nuo bažnyčios bokšto pro chimeros burną jis pasipila ant šviežio Frenko Rėnfelto kapo. Lietus vienodai pakeičia tiek gyvųjų, tiek mirusiųjų gyvenimą.

* * *

„Lusė nebijos“, – topteli ir Tomui. Jis prisimena jausmą, kaip keistai nusmelkdavo iš nuostabos krūtinę, kai mergytė juokdavosi atsigręžusi į žaibus. „Tėti, padaryk, kad bumbtelėtų!“ – šaukdavo ji ir laukdavo atidundant perkūno.

– Velniai rautų! – sušuko Vernonas Nakis. – Ir vėl teka.

Tačiau nuo kalno virš nuovados vanduo ne šiaip tekėjo, o plūdo į užpakalinę namo dalį, esančią žemiau už priekinę. Po kelių valandų Tomo kameroje vandens jau buvo šeši coliai, jis varvėjo pro lubas ir sunkėsi pro grindis. Naminis voras paliko savo tinklą ir pabėgo į saugesnę vietą.

Nakis atėjo su raktais.

– Tau pasisekė, Šerbernai.

Tomas nesuprato.

– Per tokias liūtis taip ir atsitinka. Šitoj vietoj lubos gali įgriūti. Perto ponai amžinai žada jas pataisyti, bet tiktai atsiunčia kokį žmogelį, o tas, mano galva, jas užklijuoja kažkokia tešla, ir viskas. Vis dėlto jiems nepatinka, jeigu kalinys nusistagaruoja prieš teismą. Verčiau pabūk priimamajame, kol kamera išdžius. – Raktą jis paliko spynoje. – Juk nesukvailiosi, ką?

Tomas pasižiūrėjo į jį, bet nieko nesakė.

– Gerai, keliauk.

Tomas nusekė paskui Nakį į nuovados priimamąjį, ten seržantas uždėjo jam vieną antrankį ir prirakino prie kyšančio iš sienos vamzdžio.

– Kol šitas laiko, su klientais nepaskęsime, – tarė jis Hariui Garstounui.

Buvo girdėti tik lietaus pleškėjimas, kiekvieną paviršių paverčiantis būgnu ar cimbolais. Vėjas nuščiuvo, lauke ošė tik vanduo. Garstounas, pasiėmęs plaušinę šluotą ir kelis rankšluosčius, ketino gelbėti padėtį patalpos gilumoje.

Tomas sėdėjo ir žiopsojo pro langą įsivaizduodamas vaizdą iš švyturio galerijos: taip pasikeitus orui, prižiūrėtojas jaustųsi lyg atsidūręs debesio viduje. Abejingai žiūrėjo, kaip palengva juda ratu laikrodžio rodyklės, lyg jam priklausytų visas pasaulio laikas.

Kažkas patraukė jo dėmesį. Keliu artinosi smulki figūrėlė. Be lietpalčio ir be skėčio, rankos sudėtos, eina palinkusi, kakta tartum remdamasi į lietų. Iškart ją atpažino. Netrukus Izabelė atidarė duris. Žvelgdama tiesiai prieš save žengė prie stalo, kur Haris Garstounas, nusirengęs iki pusės, bandė iššluostyti balą.

– Aš… – prabilo Izabelė.

Garstounas atsisuko pažiūrėti, kas čia kalba.

– Aš turiu pamatyti seržantą Nakį.

Pusnuogis konsteblis su šluoste rankoje susigėdęs paraudo. Akys nuslydo Tomo link. Pasekusi jo žvilgsnį, Izabelė aiktelėjo.

Tomas pašoko, bet pasitraukti nuo sienos negalėjo. Ištiesė jai ranką, o ji pakraupusi žiūrėjo jam į veidą.

– Iza, Iza, brangioji!

Jis iš visų jėgų įtempė antrankį. Ji stovėjo surakinta baimės, gailesčio ir gėdos, nedrįsdama krustelėti. Staiga siaubas ją įveikė ir ji apsisuko išeiti.

Jos atėjimas sakytum grąžino jo kūnui gyvybę. Mintis, kad ji vėl gali išnykti, buvo nepakeliama. Tomas vėl patraukė vamzdį, šįsyk su tokia jėga, kad išplėšė jį iš sienos ir pro skylę it fontanas aukštyn pliūptelėjo vanduo.

– Tomai! – sudejavo Izabelė jo glėbyje. – Ak, Tomai! – Ji drebėjo kaip lapelis. – Turiu jiems pasakyti. Aš turiu…

– Iza, viskas gerai, brangioji. Viskas gerai.

Iš kabineto išlindo seržantas Nakis.

– Garstounai, ką čia išdarinėji…

Jis nutilo pamatęs apsikabinusius Izabelę ir Tomą, ant jųdviejų iš vamzdžio kliokė vanduo.

– Pone Naki, viskas netiesa, viskas! – šaukė Izabelė. – Frenkas Rėnfeltas buvo negyvas, kai valtis priplaukė prie kranto. Tai aš sugalvojau pasilikti Lusę. Neleidau jam pranešti apie valtį. Aš kalta.

Tomas glaudė ją prie savęs ir bučiuodamas viršugalvį murmėjo:

– Ššš, Iza, tegul viskas lieka kaip buvę. – Atsitraukęs ir suėmęs jai už pečių kiek sulenkė kelius, kad galėtų pasižiūrėti tiesiai į akis. – Viskas gerai, brangiausioji. Daugiau nieko nesakyk.

Nakis lėtai palingavo galvą.

Garstounas skubiai apsivilko uniforminę palaidinę ir šiaip taip suglostė išsitaršiusius plaukus.

– Ar ją man suimti, sere?

– Konstebli, nors kartą savo sumautame gyvenime parodyk bent kiek proto. Pulk taisyti to nelemto vamzdžio, kol visi nepriburbuliavom! – Nakis atsisuko į anuos du, neatplėšiančius akių nuo kits kito ir iškalbingai tylinčius. – O judu verčiau eikit į mano kabinetą.

* * *

Gėda. Keista, bet Haną apėmė labiau gėda negu pyktis, kai atėjęs seržantas Nakis papasakojo apie Izabelės Šerbern prisipažinimą. Jos veidas degė prisiminus vakarykštį apsilankymą pas Izabelę ir jųdviejų sandorį.

– Kada? Kada ji jums šitai pasakojo? – paklausė ji.

– Vakar.

– Kokiu laiku?

Klausimas Nakį nustebino. Koks, po šimts, skirtumas?

– Maždaug penktą.

– Vadinasi, po…

– Po ko?

Hana dar tirščiau užraudo – ją žemino mintis, kad Izabelė atstūmė jos auką, ir bjaurėjosi tuo, kad jai buvo meluojama.

– Nieko, šiaip sau.

– Maniau, norėsite žinoti.

– Žinoma. Žinoma… – Ji žiūrėjo ne į policininką, o į palangę. Reikia valyti. Visus namus reikia valyti, jau kelias savaites nebuvo niekur prisilietusi. Mintys lipo įprastu namų ruošos treliažu, laikydamos ją saugioje teritorijoje, kol ji jas vėl parsivarė. – Taigi… kur ji dabar?

– Pas tėvus, paleista už užstatą.

Hana pakrapštė šerpetą prie nago.

– Kas jai bus?

– Bus teisiama kartu su vyru.

– Vadinasi, visą laiką melavo… Įtikino mane, kad…

Ji papurtė galvą jau vydamasi kitą mintį. Nakis atsiduso.

– Baisiai keistas reikalas. Izabelė Greismark prieš apsigyvendama Jano saloje buvo padori moteris. Gyvenimas toje saloje ją pagadino. Abejoju, ar jis išvis kam nors išeina į naudą. Šiaip ar taip, Šerbernas ten gavo tarnybą tik todėl, kad nusižudė Trimblis Dokertis.

Hana nežinojo, kaip tiksliai paklausti.

– Kiek laiko jie praleis kalėjime?

Nakis pažiūrėjo į ją.

– Iki gyvos galvos.

– Iki gyvos galvos?

– Aš kalbu ne apie įkalinimo laiką. Tie du žmonės jau niekada nebus laisvi. Niekada nepabėgs nuo to, ką padarė.

– Aš irgi, seržante.

Nužvelgęs ją Nakis nutarė rizikuoti.

– Klausykit, už bailumą žmogus negauna Geležinio Kryžiaus ordino. Rozetė pridedama tik tada, jeigu… na, jeigu rizikuodamas savo gyvybe išgelbėjai daug bendražygių. Manau, Tomas Šerbernas – doras žmogus. Netgi sakyčiau, ponia Rėnfelt, geras žmogus. Ir Izabelė gera moteris. Saloje ji patyrė tris persileidimus, ir nebuvo kam padėti. Tokie dalykai, kokius juodu ištvėrė, nepraeina be pėdsako.

Hana žiūrėjo į jį laukdama, kur jis pakreips kalbą.

– Baisiai gaila tokį žmogų matyti tokioje padėtyje. Nekalbant apie jo žmoną.

– Ką norite pasakyti?

– Nieko, kas jums pačiai neateitų į galvą po kelerių metų. Tačiau tada jau bus per vėlu.

Ji grįžtelėjo jo pusėn lyg norėdama geriau jį suprasti.

– Klausiu, ar jūs tikrai to norite? Teismo? Įkalinimo? Dukterį susigrąžinote. Gal yra kokia kita išeitis…

– Kita išeitis?

– Priverstas atsisakyti savo kvailos nužudymo versijos, Spregas kaipmat atauš. Kol ši byla priklauso Partagezui, aš turiu šiokią tokią veikimo laisvę. Gal ir kapitoną Heslaką pavyks įtikinti, kad jį gintų švyturininkų vardu. Jei ir jūs galėtumėte jį užsistoti… Paprašyti malonės…

Hana vėl užraudonijo, staigiai pašoko. Ir prapliupo žodžiais, kurie kaupėsi savaitėmis, metais, kokių net nenumanė esant:

– Man jau visa tai įgriso! Įgriso būti stumdomai, įgriso, kad mano gyvenimą griauna kitų žmonių užgaidos. Seržante Naki, jūs neįsivaizduojate, ką reiškia būti mano padėtyje! Kaip drįstate ateiti pas mane ir siūlyti tokius dalykus? Kaip jūs išdrįsote, po velnių!

– Aš nenorėjau…

– Leiskite man pabaigti! Man jau gana, suprantate? – šaukė Hana. – Daugiau niekas man nenurodinės, kaip aš turiu gyventi! Pirmiausia tėvas aiškina, už ko man tekėti, paskui visas prakeiktas miestas užpuola Frenką kaip laukiniai. Galų gale Gvena mėgina mane prikalbinti, kad Greisę vėl atiduočiau Izabelei Greismark, ir aš sutinku – tikrai sutinku! Ko dabar išpūtėt akis? Jūs nežinote visko, kas čia vyksta. Bet, pasirodo, toji moteris man įžūliausiai melavo! Kaip jūs drįstate! Kaip drįstate man kalbėti, netgi siūlyti, kad ir vėl pirmenybę teikčiau kažkam kitam! Lauk iš mano namų! Tuoj pat! Nešdinkitės! – Ji stvėrė, kas pakliuvo po ranka, – briaunotą stiklo vazą. – Kol nepaleidau į jus šito daikto!

Nakis nesuskubo mikliai atsistoti, ir vaza, kliudžiusi petį, atsitrenkė į sienos apkalą ir sudužo.

Hana nustėro galvodama, ar tik jai nepasivaideno šitas išpuolis. Ji spoksojo į jį laukdama, kas bus.

Jis stovėjo nejudėdamas. Vėjelis pleveno užuolaidas. Paklusdama traukos jėgai, skimbtelėjo paskutinė šukelė. Ilgai tylėjęs, Nakis paklausė:

– Geriau pasidarė?

Hana tebestovėjo išsižiojusi. Gyvenime nebuvo užgavusi nė vieno žmogaus. Net keikdavosi retai. Ir jau tikrai nėra užsipuolusi policijos pareigūno.

– Teko būti apmėtytam dar ne tokiais daiktais.

– Atsiprašau, – nudelbusi akis burbtelėjo Hana.

Seržantas pasilenkęs surinko didžiausias šukes ir padėjo ant stalo.

– Nenoriu, kad mažylė susipjaustytų kojas.

– Ji su seneliu paupy, – sumurmėjo Hana. Neaiškiai rodydama į šukes bandė kažką sakyti: – Paprastai aš ne…

– Jums viskas įgriso. Žinau. Ir vis tiek gerai, kad vazą sviedėt į mane, o ne į seržantą Spregą.

Jis teikėsi šyptelėti.

– Nereikėjo man taip šnekėti.

– Kartais žmonėms visko išsprūsta. Žmonėms, kuriems neteko atlaikyti tiek kiek jums. Mes ne visada valdome savo veiksmus. Kitaip pristigčiau darbo. – Jis paėmė kepurę. – Palieku jus ramiai ilsėtis. Gerai pagalvokite. Laiko likę nedaug. Kai atvykęs teisėjas išsiųs juos į Olbanį, jau nieko negalėsiu padaryti.

Ir jis išėjo į akinančią saulės šviesą, baigiančią rytuose vaikyti debesis.

* * *

Hana atsinešė semtuvėlį ir grindų šepetį. Kūnas judėjo lyg apimtas transo. Ji sušlavė šukeles, atidžiai patikrino, ar kur nelikę atplaišėlių. Išnešusi semtuvėlį į virtuvę stiklus išpylė ant seno laikraščio, suvyniojo ir išnešė laukan į šiukšlių dėžę. Ji galvojo apie Abraomą ir Izaoką, kaip Dievas bandė Abraomą iki paskutinės ribos – norėdamas įsitikinti, ar jis ryšis paaukoti tai, kas jam brangiausia pasaulyje. Tik peiliui sublizgus virš kūdikio kaklo, Dievas sulaikė Abraomą ir pareikalavo mažesnės aukos. Dukterį ji tebeturi…

Jau buvo beeinanti vidun, bet akys užkliuvo už dumplūnės krūmo ir ji prisiminė tą baisią dieną Greisei sugrįžus, kai jos dukrelė tūnojo užlindusi už jo. Ji parpuolė ant žolės ir ėmė kūkčioti. Staiga atmintyje išplaukė pokalbis su Frenku.

– …Bet, brangusis, kaip tu viską ištveri? – paklausė ji. – Tau tiek tenka iškęsti, bet esi visada linksmas. Kaip sugebi?

– Aš taip pasirenku, – atsakė jis. – Galiu pasilikti praeityje ir ten pūti visą laiką nekęsdamas žmonių už tai, kas atsitiko, kaip darė mano tėvas, arba galiu atleisti ir užmiršti.

– Bet tai juk nelengva.

Jis nusišypsojo savo nepakartojama šypsena.

– Brangioji, daug lengviau negu nekęsti. Atleisti pakanka vieno karto. Nekęsti turi kasdien nuo ryto iki vakaro. Turi nuolat prisiminti visas skriaudas. – Jis nusijuokė apsimesdamas, jog braukia nuo kaktos prakaitą. – Reikėtų pasidaryti sąrašą, ilgų ilgiausią sąrašą, ir vis galvoti, ar užtektinai nekenčiu kiekvieno jame įrašyto žmogaus. Reikia nekęsti uoliai ir atkakliai, žodžiu, teutoniškai! Ne, – rimtai užbaigė jis, – visada galima pasirinkti.

Gulėdama ant pilvo žolėje, ji jautė, kaip saulės karštis traukia iš kūno jėgas. Nusikamavusi, neaiškiai girdėdama, kaip dūzgia bitės, ir uosdama aplinkui žydinčių pienių kvapą, ji pagaliau užmigo.

* * *

Tomas tebejaučia šlapią Izabelės odą, nors jo kamera jau sausa, drabužiai išdžiūvę, o iš vakarykščio susitikimo su ja likęs tik prisiminimas. Nori, kad jis virstų tikrove ir kartu kad liktų svajone. Jeigu tai tikra, vadinasi, Iza grįžo pas jį, kaip jis ir meldė Dievą. Jeigu svajonė – ji tebėra saugi, jai negresia kalėjimas. Širdyje maišosi palengvėjimas ir baimė. Jis nežino, ar dar kada nors teks ją apkabinti.

* * *

Miegamajame verkia Violeta Greismark.

– Bilai, nežinau, ką galvoti, ką daryti. Mūsų mergytė gali pakliūt į kalėjimą. Kaip baisu!

– Ištversime, brangioji. Ji irgi kaip nors ištvers.

Jis nepasakoja apie pokalbį su Vernonu Nakiu. Nenori žadinti vilties, tačiau yra menkutė galimybė.

* * *

Izabelė viena sėdi po džakaranda. Lusės gaili kaip ir pirmą dieną: tas skausmas neturi aiškios vietos ir nepagydomas. Nusimesdama melo naštą atsižadėjo svajonės. Sielvartas motinos veide, nuoskauda tėvo akyse, Lusės verksmas, antrankiais surakintas Tomas. Ji stengiasi nuvyti šituos vaizdus ir bando įsivaizduoti, kaip bus kalėjime. Pagaliau niekam nelieka jėgų. Kovoti jau nepajėgia. Jos gyvenimas suskilo į šukes, kurių ji jau niekada nemokės suklijuoti. Jų slegiamas protas sugniūžta, mintys krinta į gilų juodą šulinį, kur jas apsemia gėda, netektis ir baimė.

* * *

Septimas su anūke paupyje stebi laivus.

– Va kas buvo gera jūrininkė – Hana. Vaikystėje. Mažai jai viskas sekėsi. Buvo gudri kaip velniukas. Visada mane šokdino, kaip ir tu. – Jis sušiaušė jai plaukus. – Tu tikra palaima, Greise, ne veltui toks vardas.

– Ne, aš Lusė, – spyrėsi mergytė.

– Tą dieną, kai gimei, buvai pavadinta Greise.

– Bet aš noriu būti Luse.

Jis žiūri į ją, svarsto.

– Žinai, ką, imkim ir ūkiškai susitarkim. Kad abiem būtų gerai. Aš tave vadinsiu Luse Greise. Sumušam delnais?

* * *

Haną pažadino ant veido užslinkęs šešėlis. Atsimerkusi pamatė, kad už kelių žingsnių stovi Greisė ir žiūri į ją. Hana dar neatsitokėjusi atsisėdo, susiglostė plaukus.

– Sakiau, kad jai bus įdomu, – nusijuokė Septimas. Greisė šyptelėjo.

Hana norėjo stotis, bet Septimas sulaikė:

– Ne, sėdėk. Nagi, princese, kodėl tau neatsisėdus ant žolės ir Hanai nepapasakojus apie laivus? Kiek jų matei?

Mergytė dvejojo.

– O tu prisimink, kaip juos pirščiukais skaičiavai.

Ji iškėlė rankytes. Parodė penkis ir tris kitos rankytės pirštus, bet pagalvojusi du užlenkė.

– Šešis, – pasakė.

– Eisiu į virtuvę paieškoti mums kokio gaivaus gėrimo, – tarė Septimas. – O tu jai papasakok apie tą godų kirą, kurį matei nešantis didelę žuvį.

Greisė atsisėdo ant žolės už kelių žingsnių nuo Hanos. Saulėje spindėjo jos šviesūs plaukai. Hana pasijuto tarp kūjo ir priekalo: ji norėjo tėvui papasakoti apie seržanto Nakio apsilankymą, paklausti patarimo. Bet jai dar neteko matyti Greisės taip nusiteikusios kalbėtis, žaisti, tad negalėjo sugadinti šios nuotaikos. Iš įpratimo, ieškodama prarastosios dukrelės, ji palygino šią mergytę su prisiminimais. Staiga galvoje nušvito žodžiai: „Mes visada galime pasirinkti.“

– Nori, nupinsime vainikėlį? – šypsodama paklausė Hana. – Bus tau karūna.

Ir ėmė skinti šalia augančias pienes.

Rodydama Greisei, kaip nagu perrėžti pienės stiebelį ir per jį perkišti kitą, ji stebėjo judančias vaiko rankas. Šitos rankos nėra jos dingusio kūdikio. Šitos rankos mergytės, kurią jai reikės pažinti iš naujo. Ir kuri savo ruožtu turės ją pažinti. „Mes visada galime pasirinkti.“ Tarsi galingas oro gūsis krūtinę užliejo palengvėjimas.

36 SKYRIUS

SAULEI PAKIBUS VIRŠ PAT HORIZONTO, Partagezo prieplaukos gale Tomas stovėjo ir laukė. Pagaliau pamatė lėtai artinantis Haną. Paskutinį kartą ją matė prieš pusę metų, ir ji atrodė pasikeitusi: veidas apvalesnis, ramesnis.

– Na ką? – prabilo ji ramiu balsu.

– Norėjau atsiprašyti. Ir padėkoti. Už tai, ką padarėte.

– Man nereikia jūsų padėkos.

– Jei nebūtumėt mūsų gynusi, Benberio kalėjime būčiau sėdėjęs daug daugiau negu tris mėnesius, – sunkiai, kamuojamas gėdos, pasakė Tomas. – Ir lygtinė bausmė Izabelei – daugiausia jūsų nuopelnas, taip sakė mano advokatas.

Hana pažvelgė į tolį.

– Jos įkalinimas nieko nebūtų pataisęs. Kaip ir jūsų laikymas ten metų metus. Kas padaryta, neištrinsi.

– Vis tiek jums nebuvo lengva apsispręsti.

– Pirmą kartą jus pamačiau tada, kai atėjote manęs gelbėti. Kai aš buvau visiškai nepažįstamas žmogus ir jūs man nieko nebuvote skolingas. Manau, tai šio to verta. Dar žinau, kad mano dukrelė būtų žuvusi, jei nebūtumėte jos suradęs. Stengiausi ir to nepamiršti. Aš jums neatleidžiu, nė vienam. Už tokį melą… Bet neketinu pasiduoti praeičiai. Žiūrėkite, kas atsitiko Frenkui, kai žmonės jai pasidavė. – Ji patylėjo sukiodama vestuvinį žiedą. – Ironiškiausia, kad Frenkas pats pirmas būtų jums atleidęs. Pirmas būtų stojęs teisme jūsų ginti. Gynęs suklydusius žmones. Aš tik šitaip galėjau jį pagerbti: darydama tai, ką, žinojau, ir jis būtų daręs. – Ji pakėlė į jį spindinčias akis. – Aš jį mylėjau.

Juodu stovėjo tylėdami, žvelgdami į vandenį. Pagaliau prabilo Tomas:

– Metai su Luse, kurių jūs netekote, – mes jų niekada nesugrąžinsime. Ji nuostabi mergytė. – Išvydęs Hanos išraišką pridūrė: – Pažadu, jog niekada prie jos nesiartinsime. Neturiu teisės ko nors prašyti. Tačiau jei kada nors, gal užaugusi, ji paklaustų apie mus, gal būtumėt gera ir pasakytumėt jai, kad mes ją mylėjome. Nors neturėjome tam teisės.

Hana kažką galvojo.

– Jos gimtadienis vasario aštuonioliktą. Šito juk nežinojote?

– Ne, – tyliai atsakė Tomas.

– Kai gimė, virkštelė buvo du kartus apsivijusi apie kakliuką. O Frenkas… Frenkas ją migdydavo dainuodamas lopšines. Matot? Yra dalykų, kurių jūs apie ją nežinote.

– Taip. – Jis lengvai linktelėjo.

– Aš jus kaltinu. Ir kaltinu jūsų žmoną. Žinoma, jog taip. – Ji pažvelgė jam tiesiai į akis. – Taip bijojau, kad mano duktė galbūt niekada manęs nemylės.

– Vaikai moka mylėti.

Pažvelgusi į valtį, su kiekviena banga dunkstelinčią į prieplaukos kraštą, ji susiraukė toptelėjus naujai minčiai.

– Nė vienas žmogus neužsimena, kaipgi atsitiko, kad Frenkas su Greise atsidūrė toje valtyje. Nė vienas neatsiprašė. Net mano tėvas nenori apie tai šnekėti. Jūs bent gailitės, atsiprašėte. Sumokėjote už tai, ką jam padarėte. – Patylėjusi paklausė: – Kur gyvenate?

– Olbanyje. Kai prieš tris mėnesius išėjau į laisvę, Ralfas Edikotas padėjo man susirasti darbo uoste. Taigi galiu būti netoli žmonos. Gydytojai sakė, jai reikia visiškos ramybės. Kol kas jai geriausia slaugos namuose, kur gauna reikiamą priežiūrą. – Kostelėjęs tarė: – Na, jau paleisiu jus. Tikiuosi, ir jums, ir Lu… Greisei gyvenimas bus gražus.

– Sudiev, – pasakė Hana ir nuėjo prieplauka.

Besileidžianti saulė jau apliejo auksu gumamedžio lapus, kai Hana taku nužingsniavo į tėvo namus pasiimti dukrelės.

– O šitas paršiukas liko namie… – kalbėjo Septimas, kutendamas anūkėlei kojos pirščiuką. Juodu buvo verandoje, Greisė sėdėjo jam ant kelių. – O, žiūrėk, kas ateina, Luse Greise!

– Mamyte, kur buvai?

Hana vėl nutirpo pamačiusi Frenko šypseną, Frenko akis ir jo šviesius plaukus.

– Gal kada nors pasakysiu, mažyte, – atsakė Hana ir pakštelėjo į skruostą. – Eisime namo?

– Ar rytoj galėsime ateiti pas senelį?

Septimas nusijuokė.

– Princese, senelį gali aplankyti kada panorėjusi. Bet kuriuo metu.

Daktaras Samptonas neklydo: pamažu mergaitė apsiprato su savo naujuoju – o gal senuoju – gyvenimu. Hana išskėtė rankas ir laukė, kol mergytė ją apsikabins. Tėvas nusišypsojo.

– Šitaip, dukra. Šitaip.

– Eime, brangioji, žygiuosime.

– Aš noriu pati eiti.

Hana pastatė ją ant žemės, Greisė padavė jai rankutę, ir jiedvi pro vartus išėjo į kelią. Hana žengė lėtai, kad Lusė Greisė suspėtų.

– Matai tą kukabarą? – paklausė ji. – Atrodo, lyg šypsotųsi, tiesa?

Mergytė nesusidomėjo, bet staiga, joms artinantis, ją sustabdė it kulkosvaidžio papliūpa driokstelėjęs kvatojimas. Apstulbusi Greisė žiūrėjo į paukštį, kurio iki tol nebuvo regėjusi iš taip arti. Jis vėl sutratėjo.

– Šitaip jis kvatojasi. Tikriausiai jam patinki, – tarė Hana. – O gal pranašauja lietų. Kukabaros prieš lietų visada kvatoja. Mokėtum padaryti kaip ji? Va šitaip. – Ir ji vykusiai pamėgdžiojo paukščio kvakėjimą, kurio prieš kaži kiek metų ją išmokė motina. – Bandyk, tau sekasi.

Mergytei nepavyko įveikti sudėtingo garso.

– Aš būsiu kiras, – pareiškė ji ir tobulai ėmė krykauti aštriu, šaižiu geriausiai pažįstamo paukščio balsu. – O dabar tu, – liepė.

Hana tik juokėsi iš nenusisekusių savo pastangų.

– Turėsi, vaikeli, mane išmokyti.

Ir abi nužingsniavo toliau.

* * *

Prieplaukoje Tomas prisimena, kaip pirmą kartą išvydo Partagezą. Ir kaip – paskutinį. Tarp tų abiejų kartų Ficdžeraldas su Nakiu perkvalifikavo kaltinimus ir apkarpė Sprego užmojus. Advokatas iškalbingai įrodė, jog kaltinimas vaiko pagrobimu neišlaikys kritikos, todėl žlugs ir kiti su tuo susiję įtarimai. Prisipažinimas kaltam dėl likusiųjų administracinio teisės pažeidimo punktų, už kuriuos teisiama Partageze, ne Olbanyje, irgi galėjo užtraukti griežtą bausmę, jei Hana nebūtų sklandžiai pasisakiusi juodu gindama, prašydama malonės. Ir Benberio kalėjimas, pusiaukelėje į Pertą, buvo ne toks žiaurus kaip Frimentlio arba Olbanio.

Saulei grimztant į vandenį, Tomas vėl pajunta kankinantį refleksą. Tiek mėnesių nebegyvenant Jano saloje, kojos vis tiek nori kopti į aukštybes uždegti švyturio. Tačiau jis atsisėda prieplaukos gale ir žiūri, kaip vandenyje sūpuojasi keli nenuskridę kirai.

Tomas galvoja apie pasaulį, kuris gyvena savo gyvenimą be jo, rutulioja savo istorijas nepaisydamas, jis jas mato ar ne. Lusė tikriausiai jau paguldyta. Įsivaizduoja jos veidą, miegant tokį atvirą. Įdomu, kaip ji dabar atrodo ir ar sapnuoja, kaip gyveno Jano saloje, ar pasiilgsta švyturio. Jis galvoja ir apie Izabelę, slaugos namuose geležinėje lovelėje verkiančią savo dukters, savo senojo gyvenimo.

Laikas ją sugrąžins. Jis jai žada. Žada ir sau. Ji pagis.

Traukinys į Olbanį išvyksta po valandos. Jis palauks, kol sutems, tada per miestą nueis į stotį.

* * *

Po kelių savaičių Olbanio slaugos namų parke Tomas sėdėjo viename geležinio suolo gale, Izabelė – kitame. Rausvos gvaizdūnės jau baigė nužydėti, žiedai karojo parudavę, apvytę. Astrų lapus aplipo sraigės, jų žiedlapius nudraskė ir nunešė tolyn pietų vėjas.

– Bent jau pradedi taisytis, Tomai. Atrodei taip baisiai… kai pirmą kartą pamačiau. Namie susitvarkai?

Izabelės balsas buvo susirūpinęs, nors santūrus.

– Dėl manęs nesijaudink. Dabar turime galvoti apie tave. – Jis žiūrėjo, kaip ant suolo atkaltės strykteli žiogas ir ima čirpti. – Daktarai sako, Iza, kad tave gali išrašyt, kada panorėsi.

Ji palenkė galvą, užsikišo už ausies plaukų sruogą.

– Juk žinai, kad grįžti neįmanoma. Kas įvyko, ką mudu perėjome, – neatitaisysi. – Tomas įdėmiai žiūrėjo į ją, bet ji nepakėlė akių, tik sumurmėjo: – Be to, kas likę?

– Iš ko likę?

– Iš visko. Kas likę iš… mūsų gyvenimo?

– Į jokį švyturį negrįšime, jei tai turi galvoje.

Izabelė staigiai atsiduso.

– Ne, ne tai, Tomai. – Nusiskynusi šakelę nuo sausmedžio krūmo prie seno mūro ėmė sukioti tarp pirštų. Sudraskė vieną lapelį, kitą, žalios šiukšlelės sukrito ant sijono. – Netekti Lusės – tas pats, lyg būtų nupjauta ranka ar koja. O, kad mokėčiau pasakyti, koks tai jausmas…

– Žodžiai nesvarbu.

Jis ištiesė ranką, bet ji atšlijo.

– Pasakyk, kad jauti tą patį, – tarė Izabelė.

– Iza, kas bus geriau, jeigu pasakysiu?

Ji sustūmė pleišenas į dailią krūvelę.

– Tu net nesupranti, apie ką aš kalbu, tiesa?

Jis susiraukė, ji nusuko akis į didžiulį baltą kamuolinį debesį, grasinantį saulei.

– Tave sunku suprasti. Kartais gyvendama su tavimi jausdavausi tokia vieniša.

– Iza, ką nori iš manęs išgirsti?

– Aš norėjau, kad būtume laimingi. Visi trys. Tu Lusę pamilai. Ir tavo širdis atsivėrė, buvo gražu žiūrėti. – Ilgai tylėjusi, ji staiga persimainė užplūdus prisiminimams. – Ir visą tą laiką aš nežinojau, ką tu padarei. Kad kas kartą, kai mane paliesdavai, kai mudu… aš neįtariau, jog kažką slepi.

– Aš mėginau kalbėti, Iza. Tu neleisdavai.

Ji pašoko, lapų skiautelės nuskriejo ant žolės.

– Tomai, norėjau tave įskaudinti, kaip tu mane įskaudinai. Ar supranti? Norėjau atkeršyti. Nejau nieko dėl to nepasakysi?

– Žinau, mieloji. Žinau. Tačiau tai jau praėjo.

– Ką? Tu man atleidi, taip paprastai? Lyg niekur nieko?

– Ką dar galima padaryti? Tu – mano žmona, Izabele.

– Atseit esi prie manęs pririštas…

– Ne, bet aš pasižadėjau gyvenimą nugyventi su tavimi. Ir to tebenoriu, Iza. Iš savo klaidų pasimokiau: jei nori turėti bent šiokią tokią ateitį, turi išsižadėti vilties kada nors pakeisti praeitį.

Ji nusigręžė, vėl nusilaužė šakelę.

– Ką gi mes veiksime? Kaip gyvensime? Neįmanoma kasdien žiūrėti į tave ir pykti už tai, ką padarei. Ir dar jausti gėdą dėl savo poelgio.

– Taip, brangioji, neįmanoma.

– Viskas žlugę. Jau nieko neatitaisysi.

Tomas uždėjo delną ant jos rankos.

– Mes jau viską kiek pajėgdami atitaisėme. Daugiau nieko negalime. Turime gyventi taip, kaip yra dabar.

Ji nuėjo taku palikusi Tomą sėdėti. Apsukusi ratą aplink veją sugrįžo.

– Aš negaliu grįžt į Partagezą. Ten man jau nėra vietos. – Papurčiusi galvą užsižiūrėjo į slenkantį debesį. – Jau nežinau, kur mano vieta.

Tomas atsistojo.

– Tavo vieta šalia manęs, Iza. Kad ir kur būtume.

– Ar tai dar tiesa, Tomai?

Ji išsiblaškiusi glostė sausmedžio šakelę. Tomas nuskynė nuo jos kreminį žiedą.

– Vaikystėje mes juos valgydavom. O tu?

– Valgydavot?

Nukandęs žiedsostį, jis išsiurbė nektaro lašą.

– Vos akimirką junti jo skonį. Bet verta.

Nuskynęs kitą žiedą pridėjo jai prie lūpų, kad nukąstų ir paragautų.

37 SKYRIUS

Houptaunas, 1950, rugpjūčio 28

DABAR HOUPTAUNAS NIEKUO NEGALI pasigirti, išskyrus ilgą prieplauką, tebeliudijančią apie šlovingas dienas, kai miestas buvo tapęs aukso ieškotojų uostu. Pats uostas užsidarė 1936-aisiais, keleri metai po to, kai į jį atsikėlė Tomas su Izabele. Tomo brolis Sesilis tėvą pergyveno vos porą metų. Jam mirus pinigų pakako nusipirkti ūkiui netoli miesto. Vietos mastu ūkis buvo mažas, bet vis dėlto nusidriekė pakrante keletą mylių, o namas stovėjo ant kalno atokiau nuo kranto. Apačioj plytėjo paplūdimys. Juodu gyveno ramiai. Retkarčiais nukakdavo į miestą. Darbuotis padėdavo samdiniai.

Houptaunas įsikūręs prie plačios įlankos beveik keturi šimtai mylių į rytus nuo Partagezo: tiek toli, kad juodu nesusidurtų su kuo nors iš tų kraštų, bet gan arti, kad Izabelės tėvai, kol buvo gyvi, kasmet atvažiuotų per Kalėdas. Tomas su Ralfu kada ne kada kits kitam parašydavo – tik sveikinimą, trumpą, paprastą, bet nuoširdų. Hildai mirus, į jo trobelę atsikėlė duktė su šeima ir juo labai rūpinosi, bet jo sveikata jau pašlijo. Kai Blujis vedė Kitę Keli, Tomas su Izabele nusiuntė dovaną, bet vestuvėse nedalyvavo. Partageze daugiau nė vienas nesirodė.

Beveik visus dvidešimt metų gyvenimas tekėjo lyg rami lygumų upė, ilgainiui išgraužianti vis gilesnę vagą.

* * *

Laikrodis muša valandas. Laikas važiuoti. Keliai išlieti asfaltu, bemat pasieki miestą. Ne taip kaip tada, kai jie tik atsikėlė. Tomas rišasi kaklaraištį. Iš veidrodžio žvelgia pražilęs nepažįstamas žmogus, bet jis susigriebia, jog čia jis pats. Kostiumas jam jau per dukslus, už marškinių apykaklės užlenda pirštas.

Už lango vilnija bangos, tolumoje pasišiaušusios baltomis keteromis. Pažiūrėjęs į vandenyną nepasakysi, kad praėjo tiek laiko. Jokio garso, tik daužosi rugpjūčio vėtros.

Įdėjęs voką į kamparmedžio skrynelę, Tomas pagarbiai užvožia dangtelį. Netrukus joje gulintis laiškas neteks visos prasmės, kaip ir užmiršta apkasų kalba, įkalinta konkrečiame laike. Metai išblukina daiktų prasmę, lieka tik balta it kaulas praeitis, be jokio jausmo ir reikšmės.

Kelis mėnesius savo juodą darbą dirbo vėžys, vieną po kitos grauždamas jos gyvenimo dienas, ir nieko kito negalėjai daryti, tik laukti. Jis sėdėdavo prie jos lovos laikydamas už rankos.

– Prisimeni tą gramofoną? – klausdavo. Arba: – Įdomu, kas ištiko ponią Mjuit?

Ji šyptelėdavo. Kartais sukaupusi jėgas tardavo:

– Nepamiršk genėti rožių, gerai? – Arba: – Papasakok man ką nors, kad būtų laiminga pabaiga.

Ir jis, glostydamas jai plaukus, kuždėdavo:

– Kartą gyveno mergina, vardu Izabelė, smarkiausia per daugelį mylių aplinkui…

Pasakodamas žiūrėdavo į šlakus ant jos rankos, pastebėdavo, kad pastarosiomis dienomis krumpliai pabrinko, o žiedas smukinėja.

Į pabaigą, kai ji jau nepajėgė siurbtelėti vandens, jis jai duodavo čiulpti sušlapintos flanelės kampą, lūpas tepdavo lanolinu, kad neskeldėtų. Glostydavo jai plaukus, išmargintus žilėmis, supintus ant nugaros į storą kasą. Žiūrėdavo, kaip įdubusi jos krūtinė kilsuoja taip pat retai ir nenuspėjamai, kaip, prisiminė, kvėpavo Lusė, priplaukusi Jano salą: kiekvienas atodūsis buvo ir kova, ir pergalė.

– Tomai, ar gailiesi, kad sutikai mane?

– Iza, man buvo lemta tave sutikti. Turbūt tam ir buvau pasiųstas į žemę.

Jis pabučiavo jai skruostą. Lūpos dar prisiminė pirmą bučinį prieš kelis dešimtmečius, vėjuotame paplūdimyje, saulei leidžiantis. Drąsi mergina klausė tik širdies. Jis prisiminė, kaip ji pamilo Lusę: staigiai, karštai ir be išlygų; meile, kuriai sugrąžinti, jei viskas būtų susiklostę kitaip, būtų reikėję viso gyvenimo.

Trisdešimt metų jis stengėsi Izabelei rodyti savo meilę kiekvienu kiekvienos dienos darbu. Tačiau dabar net ir dienų neliko. Jau nieko neparodysi, ir, stumiamas būtinybės, jis nedrąsiai tarė:

– Iza, gal kartais nori mane ko paklausti? Bet ko. Gal nori, kad ką pasakyčiau? Nesu iškalbus, bet pažadu atsakydamas pasistengti.

Izabelė bandė šyptelėti.

– Vadinasi, Tomai, manai, jog jau tuoj pabaiga.

Ji linktelėjo, paglostė jam ranką.

– Arba kad pagaliau esu pasirengęs kalbėti, – atlaikęs jos žvilgsnį pasakė jis.

Silpnu balsu ji sušnibždėjo:

– Viskas gerai. Man jau nieko nebereikia.

Žvelgdamas jai į akis, Tomas glostė jos plaukus. Priglaudė kaktą prie josios, ir taip jie kurį laiką buvo nejudėdami, bet paskui jos alsavimas sutankėjo.

– Aš nenoriu tavęs palikti, – ištarė griebdama jam už rankos. – Brangusis, man taip baisu. Taip baisu. O jeigu Dievas neatleis?

– Dievas tau atleido prieš kaži kiek metų. Jau galėtum ir pati sau atleisti.

– O laiškas? – neramiai paklausė ji. – Laišku pasirūpinsi?

– Taip, Iza, pasirūpinsiu.

Vėjas baldėsi į langus taip pat kaip prieš kelis dešimtmečius Jano saloje.

– Neatsisveikinsiu, kad Dievas nepamanytų, jog jau esu pasirengusi išeiti.

Vėl spustelėjo jam ranką. Po to nustojo kalbėti. Retkarčiais pramerkdavo akis, jose sužibdavo kibirkštėlė, kvėpavimui retėjant ir sunkėjant vis šviesesnė, sakytum ji būtų išgirdusi kažkokią paslaptį ir pagaliau kažką supratusi.

Pagaliau, tą paskutinį vakarą, mėnulio delčiai praskyrus žiemiškus debesis, jos kvėpavimas pasikeitė, Tomas jį iškart atpažino iš anų laikų, ir ji pamažu užgeso.

Nors jie turėjo elektrą, jis numazgojo jai veidą pasišviesdamas žibaline lempa: gyvos liepsnelės skleidžiama šviesa daug švelnesnė. Maloningesnė. Jis išsėdėjo prie velionės visą naktį, laukė iki aušros, tada paskambino daktarui. Kaip ir senais laikais, viskam pasirengęs.

Eidamas taku Tomas nuskina geltonos rožės pumpurą. Kai jie čia įsikūrė, Izabelė prisodino rožių. Pumpuras jau kvepia, jo aromatas nuneša jį į praeitį beveik prieš dvidešimt metų, ir jis mato, kaip ji, klūpėdama šviežiai sukastoje lysvėje, spaudo rankom žemę aplink jauną krūmelį. „Pagaliau, Tomai, turime rožyną“, – pasakė. Tai buvo pirmas kartas išsikėlus iš Partagezo, kai ji nusišypsojo, ir tas paveikslas išliko atmintyje ryškus kaip nuotrauka.

Po laidotuvių bažnyčios salytėje bus nedidelis pasibuvimas. Tomas nepasiliks ilgiau, negu reikalauja mandagumas. Bet jis nori, kad žmonės gerai suprastų, ko jie gedi: Izabelės, kurią jis kadaise sutiko prieplaukoje – energingą, drąsią ir valiūkišką. Savo Izą. Savo antrąją dangaus pusę.

* * *

Trečią dieną po laidotuvių Tomas sėdėjo vienas ištuštėjusiuose ir nutilusiuose namuose. Ore pakilo dulkių debesis, taigi atvažiuoja automobilis. Gal kas nors iš darbininkų. Mašinai priartėjus pasižiūrėjo pro langą. Automobilis brangus, naujas, su Perto numeriais.

Mašina sustojo prie jo namo, Tomas išėjo į lauką.

Išlipo moteris, pasitaisė šviesius plaukus, ant pakaušio susuktus į mazgą. Apsidairiusi lėtai pasuko prie verandos, kur stovėjo Tomas.

– Sveiki, – tarė jis. – Pasiklydote?

– Tikiuosi, ne, – atsakė moteris.

– Ar kuo galiu padėti?

– Ieškau Šerbernų sodybos.

– Ir radote. Aš esu Tomas Šerbernas.

Jis laukė, kad ji paaiškintų.

– Vadinasi, nepasiklydau.

Ji droviai šyptelėjo.

– Atsiprašau, – prabilo Tomas, – savaitė ilga, gal aš ką pamiršau? Kokį susitikimą?

– Ne, aš nesu susitarusi su jumis susitikti, bet atvažiavau jūsų aplankyti. Ir… ponios Šerbern. Girdėjau, ji sunkiai serga.

Tomas sutriko. Ji prisistatė:

– Aš esu Lusė Greisė Ruterford. Buvusi Rėnfelt. – Ji vėl nusišypsojo. – Lusė.

Jis apstulbo.

– Lulu? Mažoji Lulu? – nejudėdamas paklausė lyg ir pats save.

Moteris paraudo.

– Nežinau, kaip kreiptis į jus. Ir į… ponią Šerbern. – Staiga jai dingtelėjo kažkokia mintis ir ji paklausė: – Galgi ji neprieštaraus? Gal nesutrukdžiau?

– Ji visada laukė tavęs atvažiuojant.

– Palaukit, atvežiau kai ką parodyti, – tarė ji ir pasuko atgal prie mašinos. Atidariusi priekines dureles grįžo nešina pintu lopšiu. Jos veidas švietė švelnumu ir pasididžiavimu.

– Čia Kristoferis, mano berniukas. Jam trys mėnesiai.

Pro plyšį, paliktą antklodėlėje, į jį žiūrėjo kūdikis, lyg du vandens lašai panašus į Lusę, kai buvo mažytė. Jam net šiurpas perbėgo nugara.

– Iza būtų buvus laiminga galėdama jį pamatyti. Tavo atvažiavimas jai būtų buvęs nepaprastai brangus.

– Oi, labai užjaučiu… Kada ji?..

– Prieš savaitę. Laidotuvės buvo pirmadienį.

– Nežinojau. Jei norite, kad išvažiuočiau…

Jis ilgokai žiūrėjo į kūdikį. Pagaliau pakėlęs galvą liūdnai nusišypsojo.

– Užeik.

Tomas atnešė padėklą su arbatinuku ir puodeliais. Lusė Greisė sėdėjo žiūrėdama į vandenyną, kūdikio pintinė buvo šalia.

– Nuo ko pradėsime? – paklausė ji.

– Gal kiek pasėdėkime tylomis? – pasiūlė Tomas. – Apsipraskime. – Jis atsiduso. – Mažoji Lusė… Po šitiek metų.

Jie tylėdami gėrė arbatą klausydamiesi vėjo, atkaukiančio nuo vandenyno, kartais nugenančio debesį, ir tada ant kilimo švystelėdavo pro langą įsibrovęs saulės spindulys. Lusė gėrė namo kvapus: senų rąstų, židinio dūmų ir baldų blizgiklio. Nedrįsdama tiesiai žiūrėti į Tomą žvalgėsi po kambarį. Arkangelo Mykolo paveikslas, geltonų rožių puokštė. Spinduliuojančių jaunyste ir viltimi Tomo ir Izabelės vestuvinė nuotrauka. Lentynoje knygos apie laivybą ir švyturius, ir muziką, kai kurios, labai didelės, pavyzdžiui, Brauno žvaigždžių atlasas, gulėjo. Kertėje stovėjo pianinas, ant viršaus prikrauta natų.

– Iš kur sužinojai? – pagaliau paklausė Tomas. – Apie Izabelės ligą.

– Mama pasakė. Kai Ralfui Edikotui pranešėte, kaip sunkiai ji serga, jis nuėjo pas mano mamą.

– Partageze?

– Dabar ji ten gyvena. Kai man sukako penkeri, mama išsivežė mane į Pertą, norėjo viską pradėti nuo nulio. Į Partagezą grįžo tik keturiasdešimt ketvirtais, kai įstojau į Pagalbines moterų oro pajėgas. Vėliau ji apsistojo pas tetą Gveną Bermondsyje, senelio dvare. Po karo grįžau į Pertą.

– O vyras?

Ji linksmai nusišypsojo.

– Henris! Oro pajėgų romanas… Nuostabus žmogus. Pernai susituokėme. Man taip pasisekė. – Žvelgdama į vandenyno tolį pasakė: – Per visus tuos metus labai dažnai judu prisimindavau. Galvodavau, kaip sekasi. Tačiau tik… tačiau tik Kristoferiui gimus iš tikrųjų supratau, kodėl taip pasielgėte. Ir kodėl mama negalėjo jums šito atleisti. Aš galėčiau nužudyti dėl savo kūdikio. Be kalbų. – Suglosčiusi sijoną pridūrė: – Kai ką prisimenu. Bent manau prisimenanti tarsi kokias sapnų nuotrupas. Švyturį, be abejo, tą bokštą ir kažkokį balkoną aplinkui, kaip jis vadinamas?

– Galerija.

– Prisimenu, kaip sėdėdavau tau ant peties. Ir skambindavau pianinu su Izabele. Kažkokius paukščius medyje ir kaip atsisveikinau su tavimi… Vėliau viskas susipynė ir aš menkai ką teprisimenu. Tik naująjį gyvenimą Perte ir mokyklą. Bet geriausiai prisimenu vėją, bangas ir vandenyną, jie tiesiog įaugo į kraują. Mama vandens nemėgsta. Niekada neplaukioja. – Ji pažvelgė į kūdikį. – Anksčiau negalėjau atvažiuoti. Turėjau laukti mamos… hm, turbūt palaiminimo.

Ją stebėdamas Tomas kartais įžvelgdavo prasimušant mažutės Lusės veidą. Bet buvo sunku derinti šitą moterį su ana mergyte. Iš pradžių buvo sunku ir savyje surasti tą jaunesnįjį žmogų, kuris ją taip karštai mylėjo. Ir vis dėlto. Ir vis dėlto jis kažkur tebebuvo, ir akimirką aiškiai kaip varpelis ausyse suskambo plonas balsas: „Tėti, paimk mane, tėti!“

– Ji tau kai ką paliko, – tarė jis ir nuėjo prie kamparmedžio skrynutės. Išėmęs voką atnešė Lusei, įteikė, ji palaikiusi atplėšė, ištraukė laišką.

Brangioji mano Luse,

Praėjo daug laiko. Baisiai daug laiko. Pasižadėjau nesiartinti prie tavęs ir nerašyti, savo žodžio laikausi, kad ir kaip sunku tai daryti.

Manęs jau nėra, štai kodėl tavo rankose šitas laiškas. Man džiugu, nes tai reiškia, jog tu atvažiavai ir mus susiradai. Niekada nepraradau vilties, kad taip ir įvyks.

Skrynutėje su šituo laišku sudėti kai kurie tavo kūdikystės daikteliai: krikšto suknytė, geltonoji antklodėlė, keli tavo piešinėliai. Sudėjau ir rankdarbius, lino ir kitokius, kurių tau pridariau per tuos metus saloje. Išsaugojau juos – daiktus iš tavo prarastojo gyvenimo. Jei kartais imtum jo ieškoti.

Jau esi suaugusi moteris. Tikiuosi, gyvenimas tau geras. Tikiuosi, įstengi man atleisti, kad tada pasilikau tave. Ir kad atidaviau.

Žinok, visada buvai mylima.

Su didžiausia meile.

Smulkiai išsiuvinėtos nosinaitės, megzti batukai, surišama satino kepurytė, viskas gulėjo tvarkingai sulankstyta kamparmedžio skrynelėje ir sudėta giliai po pačios Izabelės vaikystės relikvijomis. Iki tol Tomas nežinojo, kad Izabelė juos išlaikė. Laiko šukeles. Gyvenimo. Pagaliau Lusė Greisė išvyniojo atlaso kaspinu perrištą ritinėlį. Jano salos žemėlapį, kaži kadai Izabelės išpuoštą piešiniais. Tebežymėjo mėlynu rašalu išraityti pavadinimai: Sudužusių Laivų krantas, Klastingasis akmuo. Tomui nuėjo per širdį prisiminus dieną, kai ji įteikė jam šį žemėlapį, ir kaip persigando pažeidęs taisykles. Staiga vėl siūbtelėjo meilės ir sielvarto banga.

Lusė Greisė žiūrinėjo žemėlapį. Skruostu nusirito ašara. Tomas jai atkišo gražiai sulankstytą nosinę. Ji nusišluostė akis ir pagalvojusi tarė:

– Taip ir neturėjau galimybės tau padėkoti. Tau ir… ir mamai, kad mane išgelbėjote ir taip manimi rūpinotės. Buvau per maža… o paskui buvo per vėlu.

– Mums nėra už ką dėkoti.

– Tik judviejų dėka esu gyva.

Pravirko kūdikis, Lusė pasilenkusi paėmė jį.

– Ššš, mažuli. Viskas gerai. Viskas gerai, miegok, triušiuk. – Ji pradėjo kūdikį čiūčiuoti, ir jis jau ne taip verkė. Atsisukusi į Tomą paklausė:

– Nori palaikyti?

– Jau esu kiek atpratęs, – neryžtingai tarė jis.

– Imk, – liepė ji, švelniai įduodama jam ryšulėlį.

– Tik pažiūrėk, koks tu, – nusišypsojo jis. – Visai kaip tavo mamytė, kai buvo mažuliukė. Tokia pati nosis, akys. – Kūdikis įbedė į jį rimtą žvilgsnį, ir jis pajuto grįžtant pamirštus pojūčius. – O, Iza būtų buvusi laiminga su tavim susipažinusi. – Ant kūdikio lūpyčių sublizgo seilės. – Iza būtų tave dievinusi, – pridūrė jis virpančiu balsu.

Lusė Greisė dirstelėjo į laikrodėlį.

– Turbūt laikas judintis. Nakvosiu Reivenstorpe. Sutemus nenoriu važiuoti, ant kelio lenda kengūros.

– Žinoma. – Tomas galva parodė į skrynelę. – Gal nunešti ją į mašiną? Aišku, jeigu norėtum pasiimti. Suprasiu, jeigu nenorėsi.

– Aš nenoriu jos pasiimti, – pasakė ji, ir Tomo veidas ištįso, bet Lusė nusišypsojo. – Užtat bus proga vėl čia sugrįžti. Gal netgi visai greitai.

* * *

Virš bangų spindi tik siauras saulės kraštelis, kai Tomas verandoje atsisėda į šezlongą. Šalimais Izabelės kėdė apkrauta jos siūtomis pagalvėlėmis, kurias ji išsiuvinėjo žvaigždėmis, supančiomis mėnulio pjautuvą. Vėjas nutilo, debesys horizonte išraižyti ryškiai oranžiniais ruožais. Sutemose žiba šviesus taškas – Houptauno švyturys. Dabar jis veikia automatiškai, pagrindiniam uostui užsidarius, prižiūrėtojų jau nereikia. Jis prisimena Jano salą ir švyturį, kurį taip ilgai prižiūrėjo, kiekvienas jo žybsnis kažkur tebekeliauja skrosdamas tamsą iki pat visatos pakraščių.

Jo rankos tebejaučia Lusės kūdikio svorį, šis jausmas pažadina kūno atmintį, – kaip jis laikydavo ant rankų pačią Lusę, o dar anksčiau – kaip be galo trumpai laikė savo sūnelį. Būtų pasikeitę daugelio gyvenimas, jeigu jis būtų išgyvenęs. Tomas ilgai audžia šitą mintį, paskui atsidūsta. Beprasmiška šitaip fantazuoti. Žengus tuo keliu jau neįmanoma sustoti. Koks jau buvo gyvenimas, toks ir buvo. Kokią moterį mylėjo, tokią ir mylėjo. Niekas iki tol šioje žemėje nežengė lygiai tokiu pačiu taku, nežengs nė ateityje, ir jis tuo visai patenkintas. Jam vis dar taip ilgu Izabelės: jos šypsenos, jos prisilietimo. Skruostais pasipila prie Lusės tramdytos ašaros.

Jis pasižiūri atgal, kur mėnulio pilnatis kyla dangumi lyg atsvaras mirštančiai saulei. Kiekviena pabaiga yra ko nors kito pradžia. Kristoferis gimė pasaulyje, kurio Tomas nepajėgė net įsivaizduoti. Gal šitam berniukui neteks kariauti? Ir Lusė Greisė priklauso ateičiai, apie kurią Tomas gali tik spėlioti. Jeigu sūnų ji mylės nors per pusę taip, kaip ją mylėjo Izabelė, vaikas bus laimingas.

Šiame gyvenime jam dar skirta kelionės dienų. Ir jis žino, kad kiekviena diena ir kiekvienas kelyje sutiktas žmogus keliauninką keičia. Randai tėra atminties atmaina. Kad ir kur ji būtų, Izabelė įaugusi į jį, lygiai kaip karas, švyturys ir vandenynas. Gan greitai dienos susivers virš jų gyvenimų, žolė apaugs jų kapus, galų gale iš jų istorijos liks tik nelankomas antkapis.

Jis žiūri, kaip vandenyną užgula naktis, žinodamas, jog rytas vėl išauš.

PADĖKA

Ši knyga turėjo daug pribuvėjų. Jai išvysti pasaulį padėjo tokia daugybė žmonių, kad jiems visiems išvardyti reikėtų atskiro tomo. Tikiuosi, kol rašiau knygą, jiems visiems padėkojau asmeniškai, tačiau čia vėl norėčiau pabrėžti visų jų svarbą. Kiekvienas įnešė ką nors nepakartojamo ir neįkainojamo – vieni tam tikru momentu, kiti – per ilgą laiko tarpą, treti – per visą gyvenimą.

Dėkui kiekvienam ir visiems kartu už gerumą ir už tai, kad padėjote man papasakoti šitą istoriją.

Content

Стедман М Л Švyturys tarp dviejų vandenynų