Валерія Іваненко

Хатинка в морі

Людина ясного світу

Гарний, багатобарвний «славен град Київ» у всі пори року. І оповитий атласними снігами, і заквітчаний полум’яно-жовтим листям теплої осені, і зігрітий промінням липневого сонця, коли всі поспішають до золотих пісків великої ріки, щоб кинутися у прохолодні хвилі Дніпра. Та особливо гарний він навесні, коли білопінне цвітіння каштанів буяє на всіх бульварах та вулицях.

Це багатобарвне і гомінке місто любила і чудесна дівчина, яку звали Валерією Іваненко. Дома рідні звали її Волею, Волечкою, а товариші, подруги, ровесники у школі і в університеті — Лесею.

Хоча вона народилася в Харкові, але з дитинства переїхала до Києва і полюбила гомін Хрещатика, і тишу золотих берегів Дніпра, і зелені хащі Голосіївського лісу. У неї було багато юних друзів, які любили її за добрий розум, за її життєрадісність, доброзичливе ставлення до людей. Друзі відчували, що в цій легкій, з сяючими очима, завжди готовій прийти на допомогу іншому дівчині є щось незвичайне, присутність гнучкого, живого розуму, великої натхненності, що притягала до себе.

Була вона ледь смаглява і красива тою красою одухотвореного обличчя, яка притаманна небагатьом людям. А коли вона бігла і за вітром розвівалися її каштанові кучері, очі горіли чистою радістю буття, — не можна було не замилуватися цією чарівністю молодості і не побажати їй щастя в житті.

І який не широкий Дніпро, думи її були ще ширші, ще глибші. І не здавалось дивним, що ця глибина її думок існує поряд з ліричними роздумами, тому що тут могло відбитися щось сімейне: батько її, який загинув на фронті Великої Вітчизняної війни, був літератором-журналістом, а її чудова мати — відома письменниця.

Ні, її не полонили поетичні захоплення. У мріях їй з’являлися моря у всій їхній силі і красі і навіть сам океан з неосяжним, чарівним, невідомим глибинним царством. Там здіймалися з темних безодень страховиська з палаючими смолоскипами, що освітлювали гострозубих, ні на що не схожих створінь, там світилися підводні скелі тa ліси, по яких, як лиси, мелькали руді, сині, червоні риби небачених глибин.

Це захоплення почалося ще тоді, коли вона школяркою у морському гуртку Київського Палацу піонерів вивчала рибок, що плавали в акваріумі, і читала книги про природу лісів і особливо моря.

Вона твердо вирішила прилучитися до великої науки, що вивчала океан. Але в Ленінградський океанографічний інститут не приймали дівчат, очевидно, захищаючи їх ніжну юність від змінливо бурхливої океанської праці. Та однаково на біологічному факультеті Київського університету вона прилучилась до улюбленої водяної стихії.

Що ж, під час експедиції на берег Чорного моря вона переконалась, що окремі тропічні види його мешканців рідня тим, що живуть коло берегів Індійського океану, що маленькі вугрята проробляють абсолютно фантастичний шлях з далекого Саргасового моря в українські ріки, що мешканці Баренцового моря — надзвичайно цікаві жителі Півночі…

Навіть річки й озера Закарпаття сповнені дивовижного життя, а риби, що розмножуються в притоках Дунаю, — справжнє багатство республіки.

З цього маленького лаборанта, що вивчав життя водних організмів, почав виростати вчений з великим гострим розумом, з енергією майбутнього океанського дослідника. І скоро всім стало ясно, що в особі Валерії Іваненко, чудесної Волечки-Лесі проявить себе самостійний вчений з найширшим охопленням дослідницького матеріалу.

Вона вибирає тему своєї наукової студентської роботи — «Донна фауна солоних кутів Кілійської дельти ріки Дунаю як кормова база для риб».

Ця робота молодого вченого представлена на республіканський конкурс наукових студентських праць, присвячений тридцятиріччю ВЛКСМ. Вона премійована як одна з найкращих.

Леся їздила в Заполяр’я, де показала високий клас роботи, і її ще дужче полюбили товариші за витримку, вміння працювати, енергію і велику авторитетність серед учасників експедиції.

Ніщо, здавалось, не може перешкодити дальшому росту цього невтомного характеру. Вона закінчує університет. У неї в руках диплом з відзнакою. Вона — аспірантка на кафедрі іхтіології. У 1952 році вона вже сама читає лекції на четвертому курсі біофаку, а через два роки її залишають штатним співробітником при тій же кафедрі.

Молодий вчений тепер весь час віддає дисертації, і вона успішно посувається вперед. Незабаром настане день захисту, і перед дівчиною відкриється широкий шлях, на який вона стане у всеозброєнні своїх наукових знань. Мрія дитинства здійснюється. Океан кличе її. І раптом зовсім з інших, не океанських безодень з’явився незрозумілий і страшний провісник майбутньої біди — вірусний грип.

Лікарі вживають усіх заходів, але стан все ускладнюється та ускладнюється. Це жахлива несправедливість сліпої природи. Ноги відмовляються слухатись, здоров’я погіршується. Бій з незрозумілою хворобою точиться день і ніч. Сама хвора сповнена великої моральної сили. Вона хоче видужати, що б там не було. Її світлий розум працює, її серце не черствіє від лютої хвороби. От тепер їй згадується та українська велика поетеса, на честь якої її називали ласкаво Лесею, — Леся Українка. Так, вона страждала з дитинства, страждала все життя, але, борючись із своєю хворобою, вона стала найніжнішим і наймужнішим поетом України. І Волечка знаходить у собі сили співробітничати в науковому журналі Академії наук, пише анотації і реферати по нових роботах з гідробіології та іхтіології. Починає вивчати болгарську мову. Вона робить в ній такі успіхи, що незабаром в її перекладі та з її передмовою у Дитвидаві вийшли народні болгарські казки «Дарунок від серця». Потім вона перекладає повість Белева «Знегоди одного хлопчика», повість Кралєвського «Твої друзі поруч». Для журналу «Всесвіт» — повість Орлина Веселина «Уражене серце».

Перекладала вона і з російської казки та оповідання С. Баруздіна, В. Біанкі, Є. Пермяка.

Тепер, коли вона відірвана від любимої науки, їй сняться сни про моря, в яких вона відкриває таємниці дна, сняться підводні джунглі, найкрасивіші риби. Якось їй приснилась корифена, риба сліпучої краси, темно-синя, з золотаво-райдужними боками. Вона розмовляла людським голосом і зникла у синіх присмерках…

За нею ходить дивовижна у своїй невтомності Оксана Іваненко, її мати, вірний друг, беззмінна її помічниця і подруга. Вона автор добрих дитячих книг, вона створила найталановитішу епопею для юнацтва про життя і долю великого Тараса Шевченка — «Тарасові шляхи». Нею написані понад сорок книг казок, дитячих оповідань, повістей і віршів.

У неї є книга про дітей, звільнених з гітлерівської неволі. Цю книгу знають і люблять мільйони читачів — і дорослих, і малих. Зараз вона робить усе, щоб визволити Волю із полону страшної хвороби. Тепер вона бореться проти чорної недуги, віддаючи всі сили боротьбі за здоров’я дочки.

Дивовижні терпіння і воля у дівчини. Її відвідують друзі. Вона оточена піклуванням близьких. Всілякі ліки, різні засоби лікування не приносять полегшення або приносять тимчасово. Воля згадує, як вона говорила не раз із дітьми, школярами про чудеса підводного царства. Якось їй підказують думку: а що, коли вона спробує говорити з цим маленьким народом про велике життя рік і морів. Говорити дохідливою для дітей мовою. Вона стільки знає і вміє розповідати захоплююче цікаво.

Першу книгу вона назвала «Де вони блукають». За нею іде «Хатинка в морі», «Оленятко», потім «Ніч у лісі».

Й одразу виявилось: з першої книги з’явився новий, самостійний, оригінальний і надзвичайно правдивий письменник. Дивна чистота мови, образність, майже поетична ритміка викладу, дохідливість, наукова точність, майстерне зображення як світу підводних мешканців, так і світу маленьких хлопчиків і дівчаток, дуже різноманітно і переконливо змальованих.

Вона почала друкувати свої оповідання в журналі «Барвінок», в календарі «Дванадцять місяців». За активну участь у радіожурналі для дітей була нагороджена грамотою Українського товариства охорони природи. У 1963 році вийшла книжка «Хатинка в морі», у 1965 — книжка «Оленятко». «Хатинка в морі», перекладена російською мовою, вийшла в РРФСР. З 1964 року Валерія Іваненко — член Спілки письменників України.

Книжки її справили величезне враження і на маленьких, і на дорослих читачів. Вони вразили своєю новизною, неповторністю почерку. Вони прищеплювали маленьким читачам любов до природи, до пізнання її мудрих і віковічних законів. Сама закохана в красу рідної природи, в хороших, добрих, радісних людей, вона передавала свої знання в такій простій і сердечній формі, з такою увагою до найдрібніших, але надзвичайно важливих фактів життя природи, що серця маленьких читачів відкрились їй назустріч. Діти відчули в її оповіданнях правдиве зображення картин підводного, лісового, лугового життя. До неї стали надходити листи, сповнені любові і подяки. Юні любителі природи гаряче просили її ще і ще писати про жителів морів, рік, озер, надсилали їй намальовані багатьма маленькими художниками ілюстрації до її творів.

І преса відзначила її добрими відзивами. Один критик, закінчуючи статтю про книгу «Ніч у лісі», повну схвалення автору, писав: «І наші хлопці й дівчата полюблять неосяжні простори дорогої Батьківщини, і золото роздольних нив, і голубі плеса озер і річок, кучеряві ліси і діброви. Прочитають і виростуть мужніми, сильними і благородними, добрими і справедливими».

Навіть такий славетний знавець дитячої літератури, як Корній Чуковський, писав Волечці: «Вам доступне найважче мистецтво передавати дитячі діалоги (в таких оповіданнях, як „Соня“ і „Ремез“)… А головне, кожне „створіння“, про яке ви говорите, стає у вас героєм цікавого сюжету, в кожному вашому найменшому оповіданні є захоплююча фабула. Якщо я був би видавцем, я б обов’язково надрукував окремими книжками „Соню“ і „Теклю“. Дітей ці книжки порадували б — принесли б користь».

Ще він вказував, як на досягнення автора, на його прекрасне володіння «гнучкою і багатою українською мовою, особливо мовою дітей».

Це він писав про книгу «Ніч у лісі». Але це можна віднести до всіх книжок, написаних Волечкою Іваненко.

Минали роки. Все важче було працювати хворій письменниці. Але так палко жила в ній творча енергія, так міцною волею перемагала вона свої муки, що читачі й підозри не мали, яких творчих зусиль коштували ці бездоганні, ясні, добрі оповідання.

Подруги збирались коло її ліжка, розважали як могли. Друзі — її колеги, що брали участь в експедиціях, працювали в жарких тропічних країнах, — привозили їй подарунки і сувеніри: різних морських тваринок із своїх колекцій, незвичайні фото, власні кінофільми. Розповідали про свої спостереження і пригоди, говорили з повагою (вони читали її оповідання): «А це, Лесю, подарунок тобі. Напиши для дітей, які хочуть працювати для науки, про різні дива. Адже книжку зможуть прочитати сотні хлопчиків і дівчаток. Вони полюблять ще міцніше природу і дізнаються, як люди перемагають і перетворюють її».

І вона писала оповідання про жителів рік далекої Африки, не забуваючи ввести в сюжет і радянських дослідників, що добрались і до екзотичних країн екватора.

Про що ж розповідають книги цієї гідної подиву письменниці, яка поставила свої знання на службу вихованню у юних читачів любові до природи? Вона розмовляє з дітьми про речі, про які вони ніколи не чули і дізнатися про які страшенно цікаво. Прочитаєш — ніколи не забудеш, ще й іншим розповідатимеш. А розповідати є про що. Це невичерпний світ несподіваних чудес.

Перед тобою в заростях водоростей пропливають рибки — краснопірки, їхній ворог — щука, і тут же колючка, яка не боїться щуки, бо вона колюча. І маленькі подробиці цього риб’ячого побуту непомітно дають вам відчути всю важливість і особливість життя риб.

Ви начебто самі присутні при переселенні рака-самітника з хатинки в хатинку з його страшною супутницею — кольористою актинією; ви бачите, як люта пеламіда полює на маленьких рибок, а вони ховаються між медузячих щупальців, і оскаженіла розбійниця обпікається цими вогненними щупальцями.

Ви читаєте спочатку з деяким недовір’ям, як в Африці міліє ріка і велика риба радить дрібній рибці плисти на мілководдя, а сама лишається в ложі ріки, що порожніє. Але вона зариється в мул і переспить засуху в мулистій ляльці.

Ви дізнаєтесь про рибу, що захищає свою ікру, беручи її в рот, рятуючи так від хижаків. У роті виведуться мальки і плаватимуть неподалечку і знову кидатимуться в рот тата або мами у разі небезпеки. Це в Африці. А послухайте розмову риб, які припливли по Дунаю в Чорне море: незвичайне оповідання осетра, який розказує про свої переживання, коли він плив через Чортові Ворота на Дунаї, захоплююче оповідання про вугра, що приплив із Саргасового моря і по траві шукав шляху до річки…

Як тонко і переконливо просто розповіла письменниця про надзвичайно складний факт з риб’ячого життя!

Я сам бачив на Цейлоні таких мандрівників, що йшли по мокрій траві, розшукуючи воду. Це йшли риби, які звуться дуже важким словом — анабасканденс. Вони живуть і у нас в Абхазії, на Піцунді, в озері… Волечка в своїх оповіданнях ніколи не наводить вигаданих випадків. Все, що вона подає юному читачеві, — науково перевірений факт, але в її викладі він стає поетичним і оригінальним.

Так багато несподіванок і приємного подиву в оповіданнях і про товстолобиків, гостей з Далекого Сходу, що харчуються водоростями, і про рибок, які живуть на рисових полях. Про них приїжджі міські хлопчики ніколи не чували, а колгоспний хлопчик розповів як знавець-рибовод.

І коли ви переноситесь по волі автора в край суворої Півночі, де гаги мостять свої гнізда у скелях над морем, ви відчуваєте зовсім інший світ, зовсім інші пташині звичаї. До речі, про птахів у Волечки багато оповідань, одне за одне цікавіше і повчальніше.

Та от ви вступаєте в ліс, і вас охоплюють нічні лісові чари. Начебто ви самі ходите по лісу і бачите, як горять очі вовка, як летять нічні мисливці. Ніч сповнена драматичними зустрічами, і зло карається одразу по жорстокій справедливості лісової природи: їжак вбиває гадюку, що напала на гніздо маленьких пташок. Під пером уважного знавця лісу оживають його хащі, його мешканці, чуєш їхні кроки, тривожишся їхньою тривогою, чекаючи світанку.

Про ремеза — пташку з чорною масочкою, про щигликів та снігурів ви узнаєте теж щось нове. А цікаве оповідання про ворогів і друзів дасть вам зовсім інше уявлення про яструба-зимняка, охоронця праці землероба від пожадливих полівок.

Ви дізнаєтесь про те, що «поганка зовсім не погана», про її дивовижну хатку-пліт, зроблену з гнилого листя, про її сімейний побут… А оповідання «Текля» і «Соня», так відзначені Корнієм Чуковським, дійсно зразкові, прекрасні оповідання.

І, коли візьметесь читати книжку «Оленятко», ви згадаєте, що в першій своїй експедиції Волечка була в Закарпатті, і воно не могло не справити на неї надзвичайного враження.

У такому зачаруванні полонин та струмків, в таких принадних танках форелі, в тиші старого лісу мусило з’явитися щось особливе, прекрасне, таємниче, що багато говорить нашому серцю. І з’являється Оленятко, і все, що з ним відбувається, нам близьке, і ми за нього турбуємося і радіємо його привільній юності.

Таку книжку може написати тільки людина з великою душею і ніжним чистим серцем.

Такою і була наша Волечка Іваненко.

Якщо їй не дала доля стати великим ученим, який би зробив нові відкриття в галузі вивчення підводної фауни рік, морів і океанів, то вона стала прекрасним майстром дитячої літератури; в її руках здобуті наукою факти перетворилися в захоплюючі пізнавальні оповідання, якими завжди будуть зачитуватися маленькі цікаві читачі.

Її творчість — повчальний приклад. Вона знайшла таку доступну і високообразну мову для своїх бесід, оповідань, що зайняла особливе місце серед літераторів, які пишуть для дітей.

Коли б вона видужала від хвороби, вона могла б ще багато дати чудесного і значного, але хвороба була безпощадна… І кінець наступив восени тисяча дев’ятсот шістдесят восьмого року…

Волечки Іваненко зараз з нами нема, але вона живе в своїх книгах, вона живе в серцях всіх друзів, а їх було багато.

Якщо ми захочемо почути її голос, ми візьмемо її оповідання, зібрані зараз під однією назвою: «Хатинка в морі», — і вона заговорить з нами своїм чистим, добрим голосом про те, як треба любити природу, людей, життя!

Хатинка в морі

Відомо, що переїзд на нову квартиру — це великий клопіт і безліч турбот.

Саме цим був заклопотаний зараз молодий морський рак-пустельник. Він уже виріс із своєї хатинки — закрученої черепашки.

Як же це так? Виріс із хатинки?

Дівчатка та хлопчики добре знають, що вони з часом виростають із своїх платтячок та штанців, і тоді мами шиють або купують їм нові. Але вирости з хатинки? Не дивуйтесь! Для рака-пустельника черепашка була і одягом, і хатинкою.

Одразу ж після народження маленький рак-пустельник заховався у порожню черепашку, бо його тільце зовсім беззахисне, лише голова та клішні вкриті твердим панциром, і їх можна було не ховати. Так, йому доводилось жити в черепашці, не те, що звичайному річковому раку, який весь вкритий панциром.

Рак-пустельник сидів у черепашці, не вилазячи, аж поки йому не стало тісно. Адже він ріс — і от треба шукати нову оселю.

Отож він зараз уважно оглядав усе навкруги. Це йому неважко було робити, бо його очі, як і у всіх раків, на всі боки вільно рухались на тонких особливих стеблинках. Він глянув праворуч — там хиталися густі водорості, глянув ліворуч — на дні морському лежало велике каміння, за яким вже починався урвистий берег. А попереду, скільки сягав зір, — коливалась сама вода, вода й вода.

Пропливали риби, метушились різні морські істоти.

Та раптом очі рака-пустельника зупинились. Щось зацікавило його. Він побачив те, що шукав. Це була велика порожня черепашка, в якій колись жив молюск.

— О, тут буде зручно жити! І місця мені досить, і стінки міцні, захистять мене від будь-якого ворога, — вирішив рак-пустельник і заходився з переїздом.

Спочатку він переліз сам.

— Дивіться, дивіться! — закричав молоденький морський коник. — Хто б міг подумати, що наш самотній і нетовариський рак такий чепурун! Він перетягає з своєї старої хатки квітку! Це й не дивно, бо квітка справді дуже гарна. Ач які в неї тендітні барвисті пелюсточки! По краю вони зовсім фіолетові, а далі блакитні, ближче до середини — пелюсточки рожеві, а на середині зовсім жовтогарячі…

Раптом коника хтось як штовхне боляче в бік! Це була довга худа риба — морська голка.

— Ти здурів? Тікай швидше звідси. Хіба ти не бачиш, це ж актинія. Я без жаху не можу згадати, як загинула від неї моя тітка ще зовсім молодою. Вона потрапила в її тендітні пелюстки, які, насправді виявилося, були щупальцями і смертельно пожалили її.

Морська голка прожогом кинулася вбік.

Коник все-таки затримався, не в силі відірвати погляду від чарівної квітки. Він побачив: два малесенькі рачки неначе танцюють у воді. Але вони не танцювали, вони були заклопотані своїми справами. І непомітна течія підносила їх все ближче й ближче до квітки. От вони вже зовсім біля її пелюсток. Мить — і рачки раптом зникли. Де ж вони? Виходить, справді, це зовсім не квітка, як попередила морська голка, а небезпечна істота.

Тепер уже і коник рвучко кинувся навтіки.

А нашому раку-пустельнику актинія не страшна. Вона жила на дахові його хатинки і не могла заподіяти шкоди своїми щупальцями. Навпаки, рештки її їжі не раз перепадали ракові.

Отже, вони жили, як добрі сусіди і союзники.

Один рак-пустельник наважився колись жити самотнім у своїй хатинці без такої союзниці. Якось до нього підпливла велика риба з дуже міцними щелепами і геть розтрощила всю його черепашку. А тоді вже й краби, і риби напали на нього — і беззахисний рак не міг врятуватись і загинув.

Зрозуміло, чому рак-пустельник так дорожить своєю актинією! Вона також з задоволенням користується його послугами. Адже вона сама рухатися не може. А з ним вона переїздить з місця на місце і легше знаходить собі їжу. Отак і жили вони, приносячи одне одному неабияку користь.

Сьогодні останньою жертвою актинії була легковажна креветка. Після неї актинія почала повільно ховати свої щупальці. А коли рак рішуче захопив її клішнею, щоб перенести на нову черепашку, вона й зовсім зіщулилась і стала схожа на невелику слизьку грудочку.

Рак-пустельник, покінчивши з переїздом, заліз під камінь, щоб його ніхто не міг потривожити. Його не цікавив зелений ліс водоростей, де юрмились тисячі маленьких рачків. Тепер можна було б і спочити.

Раптом де не взявся розбишака краб. Він виліз якось боком з-за круглого каменя і задерикувато зупинився перед раком… Добра від нього чекати не можна було, бо так хитро не вилазять, збираючись робити якісь добрі діла. Він і справді ухопив рака за клішню і міцно сіпнув його. Та рак вільною клішнею почав відбиватися від нападника. В цей час поблизу пропливала зграя сріблястих рибок.

Одна гукнула:

— Ач дивак! Невже ти хочеш рака-пустельника із його черепашки витягти? Цього ніколи ніхто не міг зробити. Не сміши всіх навкруги! — і кинулась наздоганяти свою зграю, бо хамса ніколи не плаває поодинці.

А краб знову зухвало сіпнув рака, та так сильно, що потяг разом з ним і його хатку.

— Хи-хи-хи! — почувся глузливий тихий сміх. Це сміялись досі непомітні бички, що лежали під камінням. Вони й самі здавались камінцями. Але зараз нестримно сміялись, і один з них навіть сказав:

— Ех ти, герой! Відчалюй звідси, бо все одно рака тобі не витягти.

Зарозумілий' краб, хоч і не зовсім впевнено, проте ще раз сіпнув рака, і це вже було занадто. Рак-пустельник як стусоне вільною клішнею межи краб’ячі банькаті очі, як смикне за лівого краб’ячого вуса, та так, що й одірвав його зовсім. І краб, відчуваючи, що тут йому непереливки, подався геть.

Рак зморився від усіх турбот, що довелося йому пережити з обміном квартири. Та все скінчилося добре. Напевно, вже тепер можна й відпочити.

Та яка б неприступна не була його хатка, все ж треба слідкувати, що робиться навкруги. Він вистромив погрозливо свої могутні клішні і повільно ворушив вусами. А очі рака невпинно бігали туди й сюди на всі боки.

Прощавай, безтурботне життя

По морю похмуро вешталася зубата й ненажерлива риба — пеламіда. Настрій у неї був препоганий. Ще б пак, вже, мабуть, з годину вона не зустріла ніякої здобичі. Нікого хоч трошки вартого уваги!

Море навкруги було зовсім для неї порожнє, лише ген-ген хиталася на хвилях красива, майже прозора медуза. Тільки широка синювата смужка по краєчку безбарвного купола робила її помітною серед хвиль.

«Носить отут оцю безтямну дурепу, розмальований холодець, — із злістю подумала пеламіда, — і користі з неї ніякої нема».

Раптом неподалечку від медузи пеламіда побачила якихось малесеньких рибок і жадібно кинулась на них. Та лише мить — і рибки кудись зникли.

Сердита пеламіда почала розшукувати їх навколо.

«Невже ця дрібнота збирається втекти від мене, пеламіди?» — подумала знахабніла хижачка.

А малесенькі рибки і не збиралися тікати від неї. Це були мальки ставриди, які лише на деякий час випливли із своєї схованки, щоб половити рачків.

Але от один з них помітив велику рибину, оту пеламіду, яка неслась прямісінько на них.

— Тривога! — гукнув він. — Гей, братики! Гей, сестрички! Мерщій до схованки! Тільки обережно підпливайте, щоб не торкнутись жалючих щупальців медузи.

— Та вона ж така величезна, ця риба, навіщо ми їй здалися? — легковажно заперечила довірлива сестричка.

— Ану, без розмов! Негайно ховайтесь! — суворо спинив її перший мальок.

Вмить всі мальки опинились під куполом медузи і непомітно там причаїлись.

У цей час голодна пеламіда помітила малесеньку риб’ячу постать між щупальцями медузи. Це той неспокійний мальок уважно стежив за ворогом.

— Вона ще тут! Ой, бережіться, вона знову пливе сюди, та так рішуче!

Маленька ставридка-сестричка злякано зойкнула:

— Ой! Вона зараз усіх нас поїсть. Пливіть мерщій у різні боки, може, хоч хтось врятується!

— Дурна, не здіймай паніки. Усі будьте вкупі, — наказав братик, який вартував. — У нашої медузи є така зброя, що віджене будь-якого ворога.

А пеламіда, вгледівши тих капосних, на її думку, малюків, бо вони ж обдурили її, зовсім розлютилась і не вагаючись кинулась прямісінько на медузу.

— Нічого, я їх зараз усіх переловлю, — вирішила вона. — І ще такі нахаби, насмілюються зухвало виглядати з-за медузячих щупальців!

Вона не тямила себе від люті і кинулась на медузу. Але тут сталося те, що й мало статися. Пеламіда раптом відчула, що немов тисячі голок враз вп’ялися їй у голову. Потім засліпило їй очі так, що вона очманіло зробила одне чи два кола. Адже пеламіді й на думку не спадало, що медуза може її дуже пожалити своїми щупальцями.

Одразу загубивши охоту до мальків, вона поспішила геть від цього жаху.

Але й мальки теж надзвичайно переполошились.

— Ох, нарешті попливла геть, мабуть, здорово поранилась, — сказав сміливий мальок. — А тепер, друзі, і нам уже слід лишити нашу гостинну хазяйку — медузу.

— Чому? — запитав хтось.

— А тому, — відповів перший мальок, — що ми вже не немовлята і наша господарка може стати нашим ворогом.

І вони дружним табунцем попливли в море.

Прощавай, медузо! Прощавай, безтурботне життя!

Знегоди африканських рибок

Вода висихає! Річка міліє!

Усі риби в паніці поспішали вниз за течією, натикаючись одна на одну, а маленька рибка зовсім розгубилась, бо ніколи в житті не бачила такого страху, хоча, правда, прожила вона на світі ще зовсім мало.

«Невже зникне наша річка?» — перелякано думала вона.

А діялось справді щось незвичайне.

Береги річки ще недавно були болотисті, яскраво-зелені від буйної рослинності. А зараз навкруги, скільки сягало око, простягався один лише палючий пісок. Тільки де-не-де шаруділо висохле листя та мертві стеблини.

Маленька рибка побачила, як осторонь юрби пливла велетенська довга риба. Вона була заклопотана, але рухалась зовсім без паніки.

— Ой тітонько, поспішайте! — закричала маленька рибка. — Зараз води буде ще менше. Ми всі пливемо до глибокого озера, може, хоч там вода залишиться.

Довга риба досить байдуже подивилась на незнайому і промовила:

— Дурне маля! Води в річці буде не ще менше, а вона зовсім зникне. Наздоганяй своїх, не гай часу. Хай пощастить тобі і всім твоїм родичам пережити цей пекельний жах. — І риба попливла своїм шляхом.

А маленька рибка, нічого не розуміючи, кинулась наздоганяти своїх.

Це сталося далеко від нас, у Центральній Африці. Саме тоді, коли у нас була зима і всі наші риби від холоду поховались на дні річок і поснули.

А в цей час риби в Африці конали від спеки.

В озері скупчилось багато бідолашних риб, які тікали від своєї біди.

Діставшись до озера, маленька рибка схвильовано розповіла іншим про дивну зустріч. Молоді рибки здивувались також, але якась літня риба впевнено сказала:

— То, мабуть, ти зустріла протоптеруса. Ця риба яку завгодно спеку переживе.

— Бо то і риба і не риба, — втрутилась в розмову інша. — У неї, крім зябер, є ще легені, як у тих тварин, що живуть на землі. Поки є вода — вона дихає, як усі риби, зябрами, а тільки зникає вода — їй одразу стають у пригоді легені.

Тим часом протоптерус вже не міг вільно плисти, бо річка обміліла. Нічого не вдієш, доводилось все частіше дихати легенями.

Потроху вода зовсім висохла.

Але ж не годиться рибі лежати на землі: кожна тварина схопити може. Протоптерус заліз глибоко в мул. Він зробив собі в ньому справжній кокон. Так і пролежав у коконі до тої пори, аж поки не пішли дощі і річка знову не наповнилась водою. Тепер і кокон можна було покинути.

Пригоди тіляпії

Надійний захисток

У невеличкій африканській річці рибка тіляпія відклала грудочку ікри. Грудочка була майже непомітна. Мати й батько дуже хвилювались — адже ця грудочка була зовсім беззахисна. Мати-тіляпія весь час бідкалась:

— Он інші риби для своєї ікри ямки викопують, а то на підводні рослини ікру відкладають. У всіх вона має якийсь захисток. А у нас?

— То правда, — підтвердив тато. — Навіть течія може занести мулом наші ікринки.

Ці рибки були зовсім молоді, і мати вперше відклала ікру. Недосвідчені батьки стурбовано кружляли над своєю дорогоцінною грудочкою. Раптом серед риб’ячого населення полинула чутка:

— Бережіться! Сюди пливе змієголов!

Риба змієголов справді уже наближалась. Мати-тіляпія зойкнула:

— Ой, вона зараз нашу ікру проковтне!

Тато теж розгубився.

— Що ж робити?

Та в останню мить, коли загроза була зовсім близько, вкрай перелякана мама широко відкрила рота і схопила грудочку ікри. Та й застигла на місці, не знаючи, що далі робити.

Змієголов недовго шугав по річці, але наробив страшенного спустошення.

Він жадібно хапав то маленьких рибок, то риб’ячу ікру. Нарешті кудись зник.

Мати-тіляпія твердо вирішила ні на мить не випускати з рота своєї ікри, хоч їй і доведеться два тижні нічого не їсти.

Рибка схудла; голова її здавалась надмірно великою, і рот не закривався, щоб не покалічити дорогоцінної ікри.

Якась рибка намагалась тіляпію умовити:

— Облиште турбуватись, змієголов повернувся в своє задушливе болото. Він живе там, де жодна порядна риба не може жити.

Та подружжя тіляпій ніяк не могло заспокоїтись:

— Адже він знову може повернутись, треба бути насторожі.

І мати-тіляпія не насмілювалась випустити ікру з рота. Так і тримала її, аж поки не виклюнулись мальки.

А мальки з тої дрібної ікри виклюнулись теж майже непомітні. Вони нікуди далеко не запливали і в разі небезпеки миттю ховались у рот до мами.

Так тривало із тиждень. Нарешті мальки стали самостійними і вже не потребували захисту батьків. Вони навчились ховатись поміж водоростями та водяною травою.

Несподіване переселення

Якось на берег тієї річки приплив човном молодий, зовсім чорний юнак і почав ловити рибу. Він уже встиг не раз закинути сітку, коли його увагу привернуло шарудіння в береговому очереті. Якась біла жіноча рука відхилила міцні стеблини, і на березі з’явилась молода дівчина і двоє чоловіків, усі у коркових шоломах від пекучого африканського сонця.

— Ану, друже, — звернувся молодший до африканця англійською мовою, — чи багато здобичі витяг із ріки? Я бачу, у тебе трофеїв чимало! Професоре, — сказав він уже українською мовою своєму супутникові, — для вас тут буде багатий матеріал.

Африканець від здивування широко розплющив очі, блиснувши білками, і подивився на чужинців. Почувши незнайому мову, він запитав:

— Дозвольте дізнатись, хто ви такі? Я чую, що ви не англійці та, мабуть, і не французи…

— О ні, ні, — засміявся юнак. — Ми з Радянського Союзу.

Африканець враз пожвавішав. На його темному обличчі з молочно-білими зубами заграла широка усмішка.

Підійшовши до купи риби, професор витяг одну і спробував її вагу на долоні.

— А яку ж рибу ви тут ловите?

— Та різну. Це у нас тіляпія, чудна риба. Вона ікру в роті зберігає.

— Дивіться, яка рибина! — говорить юнак. — Добре б її зважити. Ану, Таню, принесіть з машини ваги.

Таня швиденько побігла.

Юнак витирав лоба хусткою, кажучи:

— Ну та й спека! Як тут у вас в річках вода не перетвориться на юшку з рибою?

Африканець мовив:

— Та у річці вода не така вже гаряча. То вам жаром пашить від оцих он розігрітих сонцем пісків.

Юнак глянув навкруги. Скрізь простягнулися безкраї піски й піски. Тільки на обрії височіли дивовижні дерева — пальми.

Таня принесла пружинні ваги. Юнак миттю почепив тіляпію на гачок.

— Ого, два кілограми заважила! Та вона не менша за нашого коропа із мого рідного села Таращі на Україні. А чим же вона живиться, що така дебела?

Африканець, сміючись, пояснив:

— Вона усе їсть, що зустріне.

— Оце діло, — зрадів професор. — Тільки, на жаль, їй у нас було б дуже холодно.

Юнак схопився:

— О, наша країна вельми велика. Знайдуться і в нас водоймища з теплою водою.

Тут втрутилась Таня:

— А що, якби можна було її до наших річок призвичаїти? Наприклад, у Казахстані?..

За кілька днів на березі стояли великі баки з водою і коло них дружно хазяйнували два юнаки — африканець Ахмет і українець Максим. Іноді до них навідувались професор і Таня. Професор хвилювався: треба забезпечити рибу теплою водою на весь час мандрів. Адже дорога далеченька.

— Не хвилюйтесь, професоре, — заспокоювали його Ахмет і Максим.

Тіляпія справді чудово витримала тривалу подорож, і через деякий час мешканці водоймищ Калган-Чирчикського рибгоспу в Казахстані привітно зустріли африканських гостей, які тут стали почувати себе навіть краще, ніж дома. Їхній-бо ікрі вже не загрожували ніякі змієголови і взагалі жодна хижа риба.

Сутичка в океані

Сардини і розбійник кальмар

Безмежний Індійський океан зараз зовсім спокійний. Майже постійний тут східний вітер пасат зараз не дме. Вода тиха. Зрідка виблискують хвильки, народжені супротивними течіями. Хвильки пустують і радіють, що гаряче сонце із синього неба ллє на них своє проміння.

У цей пекучий день водяний простір зовсім синій. Аж ось з’явився табунець сардин. Риби пливуть швидко і спокійно.

Зненацька риби заметушились:

— Ой! Кальмар!

Тіло кальмара, немов плащем, обгорнула прозора оболонка. А навіщо йому десять довгих щупальців? Він міг схопити кожним щупальцем свою жертву, а на ньому присоски такі, що повік не відірвеш. А бачить кальмар далеко навкруги. Очі в нього сидять на самому вершечку голови. Напавши на табунець, він міг накоїти багато лиха. Рухався він з неймовірною швидкістю і, як усі кальмари, задом наперед.

Сардини, нічого не пам’ятаючи від жаху, кинулись навтіки.

Та розбійник-кальмар ракетою врізався у їхній табунець.

В цей час з’явились інші риби, що, мабуть, теж тікали від переслідування.

Несподівано кілька з них рвучко вихопилось із води і… підлетіло в повітря. Якби це було місячної ночі, то й кальмар вистрибнув би з води, а зараз він цього не міг зробити.

Поява акули

Раптом кальмар побачив велетенську акулу. Її появі передували два розвідники — невеличкі риби-лоцмани. Ці риби зразу впадали в око завдяки смугастому забарвленню.

Лоцмани доповіли своїй володарці акулі.

— Ваша величність, а в цій затоці можна добре поласувати вашими улюбленими кальмарами! Їх тут дуже багато.

Розвідники знали, чим догодити своїй господині: вона дуже любила цю страву. Акула, не гаючи часу, ринула на кальмарів, яких тут і справді було багато. Та вони блискавично вдалися до хитрого маскувального маневру. Всі кальмари, наче за командою, випустили з себе чорну рідину, яка зберігалась у них в особливому мішечку на випадок небезпеки.

Акула побачила безліч чорних кальмарів. Кинулась на одного, але відразу кальмар перетворився на розпливчасту пляму темної рідини.

Акула кинулась до іншого, але і цього разу повторилось те саме. Вона розлютилася, заметалась у всі боки.

Потроху вся вода навкруги стала чорною. Дерева на березі від жаху здійняли віти догори. А може, це просто дмухнув східний вітер пасат і розтривожив гілки дерев?

Акулі вже дуже почала дошкуляти чорнильна рідина, і вона вирішила лишити цих непевних кальмарів і попливла геть із затоки в океан. І, як завжди, їй передували два лоцмани…

Кальмари попливли кожен своєю дорогою.

Отака була зустріч водних розбишак в океані.

У глибоководних родичів

Кальмар, що хотів полювати на сардин, вирішив податися на південь і відвідати своїх глибоководних родичів. Та й дивні створіння зустрічались між них!

У кого очі на самісінькому тім’ї, а в інших вони на тонких стеблинках далеко від голови. Були там і страховища, потвори з очима різного розміру: з одного боку велетенське, а з другого — маленьке. Великим оком вони розглядали все у глибині, маленьким — стежили, що відбувається в них над головою.

Знайомлячись з цими родичами, кальмар несподівано помітив, що багато з них прожогом кинулися кудись убік. Це сторожові кальмари сповістили, що наближається їхній страшний ворог — кашалот.

Кальмар і сам поспішив сховатися між коралів. А хто з кальмарів затримувався — блискавично зникав у пащі страшної потвори.

А корали сяяли, наче яскраві водорості. Кальмар зопалу притис один листок — і враз відчув пекучий біль. Кальмар здивовано пересунувся до гарної квітки, певний, що тут буде безпечніше. Але несподівано і квітка, така лагідна й мирна, болюче впилася в його тіло гострими шпичками.

Це було дуже дошкульно, і кальмар навіть трохи почервонів з досади. Довелось відсунутись і звідси. Ненавмисно він доторкнувся до куща маленьких квіточок, від яких уже не чекав ніякої капості. Але й ці невинні квіти раптом посхиляли до нього свої голівки і почали жалити. Це були не квіти, а живі істоти. Кальмар розлютився, став багряно-червоного кольору і зрозумів, що тут відпочити не можна… Та ще раптом він натрапив на гострий уламок корала, і той глибоко розрізав йому щупальце. Кров синіми краплями почала розпливатись у воді. Так, так, у кальмарів кров не червоного, а густо-синього кольору…

Оце невдача! Доведеться припинити свої мандри.

Та невдовзі рана кальмара затяглася, і тепер можна було стартувати на північ.

Диваки

Підпливши вгору, кальмар трохи заспокоївся і став знову майже прозорим. Він вирішив навідатись до дивних рачків-балянусів, яких називають «морськими жолудями». Вони саме тут жили. Коли він пропливав повз ці місця минулого разу, диваки розпочинали будувати собі хатки. Тепер кальмар побачив уже готову неприступну фортецю із таких хатинок. Одну хатинку господар саме зараз кінчав.

Кальмарові було дивно — адже в океані стільки простору! Яка насолода плавати з неймовірною швидкістю! Довкола так багато цікавого! Одне полювання чого варте! А цей боягуз-рачок замурувався у свою домівку, та ще й кришечкою прикрився…

Якраз ця домівка виступала над водою, а в домівці у рачка зберігалась необхідна для життя вода з океану.

Рачок і собі думав:

«От щасливий кальмар! Пронесеться океаном, наче вихор! А ти тут сиди на одному місці все життя».

Але течія занесла його личинки до порту, де стояв корабель наукових працівників. І тут личинки рачків присмоктались до дна корабля.

Безплатні пасажири

Рачки поробили собі маленькі вапняні хатинки, що тісно ліпились одна біля одної.

Ось рачки помітили дивну зелену завісу. Вона коливалась разом із хвилями. Це водорость ламінарія знайшла собі також тут місце. А за нею оселились родина черепашок мідії і багато інших морських тваринок.

Вирішив навідатися сюди й кальмар і підплив до борту корабля. А люди з корабля вже чатували на нього, кинувши в воду сітку. Не помітив її кальмар — отямився тільки на палубі.

— А, піймався, приятельок! — вигукнув один юнак, розглядаючи здобич. — Ну, тепер поїдеш з нами до Одеси, в наш чудовий зоологічний музей. А поки що тобі доведеться жити в акваріумі. Ні, ви тільки гляньте, друзі, який величезний кальмар! Справжній океанський розбійник!

Другого дня пароплав рушив до рідних своїх берегів.

Одразу ж розкішна ламінарія, що немов мережею вкрила дно корабля, відірвалась під натиском води. Разом з ламінарією повідчеплювались і мідії. А під ними усіма, виявилось, були ще непомітні раніше інші водорості, дуже міцні, що вкрили усе днище. Листя цих водоростей було насичене вапном. Переплутавшись, воно утворило немов твердий панцир і не боялось стрімкого руху хвиль.

Чим швидше йшов корабель, тим швидше звільнялось його днище від безплатних пасажирів — різних черепашок і водоростей.

От корабель набрав уже великої швидкості, а наші старі знайомі рачки балянуси і не уявляли собі, що вони рухаються в океані майже так само, як і той розбишака кальмар. Вапняні хатинки міцно тримались за днище, і їм не страшні були ніякі течії. Вони, звичайно, не знали, що кальмар, якому вони заздрили, теж пливе на цьому кораблі, та ще й в окремому приміщенні — акваріумі.

Чорноморці

У гирлі Дунаю діялося щось неймовірне. Це розважались мальки чорноморських оселедців. Їх нещодавно винесли сюди дунайські хвилі.

Маленькі рибки метушились, сновигали вздовж і впоперек. Одні ганялись за іншими, плавали з ними наввипередки. А ось кілька побилося через смачного рачка.

Раптом усі побачили, як до них щодуху мчить маленький Блись-Блись, швидко ворушачи хвостиком і плавцями.

— Гей, мальки! Що я бачив! — гукнув він. — На нашому куті з’явились якісь незнайомі риби — великі, дуже гарні. По боках у них аж по п’ять рядів якихось прикрас. А плавають ці риби глибоко, аж біля самого дна.

До гурту підплив крихітний мальок-пузанок і сказав повагом:

— То ж не дорослі риби, то такі ж мальки, як і ми, тільки осетри.

Цей пузанок сам приплив аж від угорського міста Будапешта і тому вважався метикованим мандрівником.

— Послухайте, — сказав таємниче брат Блися Хлюп-Хлюп, — я їх теж бачив. Це дуже горді риби, навіть голови не підводять від дна, риються там собі мовчки. І з ними спроста не заговориш.

— Погляньте! — вигукнув Блись-Блись. — Он одна саме під нами.

Справді, під ними на дні з’явилася велика риба, мабуть, з півметра, відкопала носом якусь черепашку і розкусила її. Наші мальки-оселедчики завбільшки з мізинчик не могли повірити, що такі великі риби — теж мальки!

— Скажіть, — насмілився наблизитись до неї Хлюп-Хлюп, — а звідки ви сюди припливли? І що це у вас за оздоблення таке причеплено?

— Припливли ми сюди з великої ріки Дунаю, — досить гордо відповіла риба.

— Ой, так і ми теж припливли звідти! — зрадів Хлюп-Хлюп.

Але риба, не звертаючи уваги на слова оселедчика, вела далі:

— А ці прикраси у нас на відзнаку того, що наш рід — рід осетрів — найстаріший з усіх риб’ячих родів, і нам нема про що з вами говорити, — несподівано закінчив осетер.

Ображені маленькі оселедчики попливли вгору, стиха перемовляючись обуреними голосами:

— Ну й нахаба!

— Якийсь неввічливий зайда!

— Дуже нелюб’язні риби. Ніколи не зустрічав таких.

А Хлюп-Хлюп був так ображений, що у нього навіть пропав настрій ганятися за маленькими рачками. Він поплавав трішки коло самої поверхні води, та ось раптом побачив якісь бульбашки. Вони піднімались і одна по одній лопались у повітрі.

Хлюп-Хлюпові, звичайно, закортіло довідатись, що це таке. Він кинувся вглиб, але, занурюючись усе нижче й нижче, мало не наштовхнувся на колючу спину. Ой, це була спина одного з цих пихатих осетрів!

— Ти чого сюди запливло, маленя? — спитав осетер здивовано, але не сердито. Він саме викопував дивного щетинкуватого черв’яка, і від цього піднімалися бульбашки, які так зацікавили Хлюп-Хлюпа.

— Пробачте, я не хотів вас турбувати, — мовив Хлюп-Хлюп. — Один з осетрів сказав, що нам ні про що з вами говорити. Але я побачив бульбашки нагорі і хотів дізнатися, звідки вони. А це виявилось, що ви відкопуєте собі поживу.

— Якого це ви хвалька зустріли? Я якраз не від того, щоб з кимось поговорити і розповісти про своє життя.

Осетер, звичайно, не пам’ятав того часу, коли він народився. Про це він і сам знав тільки з розповіді старших. З чорної ікри, прикріпленої до кам’янистого берега, одного дня почали один по одному з’являтися мальки. Вони розривали оболонки ікринок, і вистрибували у воду — ще слабенькі, беззахисні, кумедні створіннячка із дивним міхуром на животі. У цьому міхурі тримався запас поживних речовин на перший час.

Згодом мальки, використавши усі ці запаси, навчились добувати собі свіжий живий корм. Через небагато часу слід було вирушати в далеку мандрівку.

— Ой, скільки вражень назбиралось за дорогу! — розповідав осетер.

— То розкажіть, як ви сюди дістались, де вам випало плисти?

— Ми пливли здалеку. Спершу нас несла дуже швидка і зовсім чиста й прозора вода. А попід берегами коливалися слідом за течією густі м’які водорості… Вода, як скажена, стрибала по камінню. Я ледве витримав той жах. Уже було мало не зомлів, але потроху річка ставала широкою, спокійною, і ми без пригод попливли далі.

Мандрівники не могли знати, що то вони пропливали жахливе місце на Дунаї — Чортові Ворота. Адже вони були тільки риби.

— Уже мої супутники були не маленькими і не беззахисними. Вони помітно зміцніли і виросли. Та, кажуть, я й сам також змінився. Вода вже не була така прозора, як спершу. Нас хитали каламутні жовтуваті хвилі. Ми пливли до самих дунайських гирл. Тепер ми стали ого які молодці!

Малий Хлюп-Хлюп уважно слухав.

— Ой, як цікаво, і ви так добре про все розповідаєте. А ваш пихатий родич навіть і говорити з нами не хотів. Тепер ви тут будете?

— Ні, що ти! Ми тут наберемось сили і трошки згодом попливемо у Чорне море слідом за нашими старшими родичами. Вони попливли, не спиняючись тут, — сказав доброзичливо осетер.

Хлюп-Хлюп зрадів.

— І ми ж так само попливемо згодом у відкрите море.

Осетер добродушно смикнув вусиком:

— Ну, та ми не побачимось. Ви собі будете ловити рачків угорі, а ми шукатимемо соліднішу здобич, яка живе на дні.

— Може, все-таки десь зустрінемось, — з надією промовив Хлюп-Хлюп.

Хоч як було цікаво Хлюп-Хлюпові розмовляти з осетром, але вже слід було повертатись до своїх. Він сказав про це осетрові. Хитнув, прощаючись, хвостиком і почав підніматися вгору.

По дорозі він угледів маленького рачка, і, звичайно, почалося знову невтомне полювання.

Нарешті Хлюп-Хлюп побачив товаришів і розказав їм про осетра.

— Та вони всі брешуть, — вигукнув Блись-Блись. — І рід у них найстаріший, і припливли так здалеку…

Хлюп-Хлюп навіть образився за свого нового знайомого.

— Щодо давнини роду я нічого не можу сказати, а подорожували вони таки справді далеко. Мій новий товариш не з тих, що можуть збрехати.

— Не треба сперечатись, — встряв у розмову один з мальків. — Пливімо до тітоньки камбали і спитаємо у неї. Вона часто тут лежить і, мабуть, багато знає.

— А ти хоч знайомий з нею? — спитав Блись-Блись. — Хоч знаєш, яка вона на вигляд? Впізнаєш її?

— Я знаю. Я колись бачив її, — сказав впевнено Хлюп-Хлюп. — Її легко впізнати. Камбала хоч досить неприваблива риба, але дуже лагідна. Я бачив, як вона лежала на одному боці, а обидва ока її, уявляєте, пересунулись на другий бік. І рот у неї також скривлений у той же бік. Її шкіра вся в чорних плямах, так що від каміння її важко відрізнити. Треба дуже уважно придивлятись. Ну, то як, попливемо до неї?

Мальки зграйкою вирушили до камбали. Але відразу їх спіткала невдача. Вони підпливли до того місця, де було каміння і де вони сподівались знайти тітоньку камбалу. Та скільки вони не придивлялись, ніякої камбали не бачили. Зовсім розгублені, мальки попливли назад, минаючи піщане гладеньке дно і навіть не звертаючи уваги на тоненьких рачків, які метушилися навколо. Раптом почувся незнайомий голос:

— Чого це молодь тут розгулює? Здобич шукає?

— Ні, — відповів Блись-Блись. — Ми шукаємо тітоньку камбалу. Але не знайшли її там, де сподівались.

— Ну, то ви погано шукали, — почувся тихий сміх. — Ану, пливіть ближче сюди.

Мальки підпливли і зупинились вражені.

Серед піску на них раптом глянули два великих ока. А коли вони придивились пильніше, то побачили і кривий рот, і всі обриси камбали.

Блись-Блись зневажливо глянув на Хлюп-Хлюпа:

— Шукали камбалу в темних плямах, як ти казав, а вона насправді зовсім світла і вкрита дрібненькими цяточками. Ех ти, розвідник!

— А ти не глузуй з свого товариша, бо в мене колір змінюється залежно від місця, де я лежу: на камінні я була вкрита темними плямами, а тут зовсім неначе піском присипана. Так мене ніякі вороги не помітять. А чого ж ви мене розшукували?

Мальки пройнялися ще більшою повагою до цієї надзвичайної риби і розказали про суперечку двох братів.

Камбала всміхнулась:

— Що ж, ніде правди діти: рід осетрів стародавній, і припливли вони сюди здалеку. Все, що розповідав твій новий знайомий — правда, — звернулася вона до Хлюп-Хлюпа. — Але він чув це, мабуть, від старого прадіда. Прадід уже не раз плавав цією дорогою і, напевно, розказував. Проте вам пощастило, що ви не зустріли дорослих осетрів. Дорослі осетри справжні хижаки.

— Ой, який жах! Справді, нам пощастило, — прошепотів Хлюп-Хлюп. А він так лагідно розмовляв з осетром і запропонував йому навіть зустрітися в Чорному морі!

— Ну, друзі, ми вже усе з’ясували, — і він знову звернувся до камбали. — Тітонько, дякуємо за пояснення і пересторогу. Тепер і тут, і у відкритому морі ми будемо обачливіше обирати собі друзів.

По дорозі нагору їм трапився знайомий родич — чорноморський оселедець. Він радо зустрів малят:

— Здоровенькі були! Та як ви повиростали! Зовсім скоро дорослими оселедцями будете! Дивіться ж, будьте обережні в Чорному морі!

Мандрівники найдальшого плавання

Ранок видався чудовий. Хлопчики й дівчатка раділи ясній днині і розбіглися по всій леваді хто куди. Івась і Сашко давно вже збиралися випробувати нову модель планера і тепер вибирали місце, де б його запустити. Мишко у захваті гасав за бабками та жуками і складав їх у велику банку з щільною покришкою. Дівчата розбрелися, збираючи яскраві квіти іван-чаю, що червоно-фіалковим килимом вкрили всю заплаву.

Авіамоделісти, затамувавши подих, саме стежили за польотом свого планера, коли раптом почувся несамовитий вереск: «А-ай! А-ай!» Хлопці миттю забули про планера і стрімголов кинулись на крик. Сашко зразу випередив вайлуватого, незграбного Івася і мчав, стрибаючи через кущі, продираючись через колючки й дошкульну різун-траву. За кущами дроку, серед зеленого моріжка, він побачив сполотнілу Оленку, яка, впустивши на землю оберемок квітів, показувала рукою кудись у траву і тремтячим голосом повторювала: «Змія… Змія…»

Справді, у вогкій траві щось кілька разів ворухнулось, огидно звиваючись, а потім завмерло.

Сашко взяв уже каменюку, щоб жбурнути нею в змію, але тут, розштовхуючи дівчат і хлопців, що вже збіглися з усіх сторін, підскочив Мишко.

— Де змія? Де змія? Мені плазуни теж потрібні!

Хтось навздогін гукнув йому: «Не хапай руками, ще вкусить», але Мишко, не звертаючи уваги на пересторогу, вже розглядав змію, що нікуди не тікала, а тільки час від часу, здригаючись, вигиналася.

На обличчі Мишка дедалі більшало здивовання. Нарешті він не дуже впевнено промовив:

— Ніяка це не змія… Це — риба, мені здається. Бо, дивіться, он плавці є, — поворушив він паличкою  дивну «змію». — Справді, спинний плавець наче з хвостом злився. Та не жахайся ти, — сердито цитькнув він на Оленку, яка від хвилювання раз у раз зойкала й кумедно притискала руки до рота. — Бачиш, вона ледве ворушиться.

— Ти, Мишко, якусь нісенітницю мелеш, — недовірливо поглядаючи на вузьке темне тіло, що ворушилося, як справжнісінька змія, промовив Сашко, — звідки тут може взятись риба, на землі, серед трави?

— Він вважає себе за професора і думає, що можна розповідати нам казна-що, — кинув хтось із дівчат.

— Слухайте, — примирливо сказав Мишко, — мені самому хочеться знати, що воно таке. У тітки Марини вчора оселився студент-практикант. Це він попросив мене ловити для нього всяких комах, жаб, ящірок. Для комах і банку дав, там всередині смужки паперу чимось пахучим змочені; як попаде туди якась комашинка, зразу чманіє і вже не ворушиться. Так ось, ходімо до нього і спитаємо. Він, мабуть, усе знає.

Мишко разом з Івасем обережно підняли з трави незрозумілу змію-рибу і тільки тепер як слід роздивились, яка вона довжелезна, може, більше як метр завдовжки. Тут уже майже всі ледве стримались, щоб не закричати. Мишкові й самому стало трошки страшно, коли він, підклавши подане йому листя, узяв обома руками знахідку, проте він удавано спокійно промовив:

— Важкенький.

До хати тітки Марини підходили тихо, без галасу. Попереду Мишко, за ним сміливіші хлопці, їх тут чоловік з п’ятеро зібралось, а позаду троє дівчат: ці хоч і боязкі були, але дуже до всього цікаві. Через вікно хати видно було постать людини, яка схилилась над столом і щось уважно роздивлялась у кругле скельце з ручкою.

— Дядю, ми хотіли… — почав несміливо Мишко, але тут почувся роздратований голос:

— Який там телепень світло застує? — «Дядя» рвучко підняв голову від скельця, і діти побачили обличчя зовсім молодого сердитого хлопця.

— Забирайтесь усі швидше геть, нема тут нічого для вас цікавого! Не заважайте працювати! — Але тут він упізнав Мишка й вже миролюбніше спитав: — Ну, що там у вас скоїлось? Та заходьте вже, тільки не насмітіть, бо Марина Петрівна мене разом з вами вижене з хати. І я не «дядя», а просто Олег.

Діти як слід обтрусилися, дівчата поскладали на подвір’ї свої букети, обчистили траву з одежі Мишка, бо в того руки були зайняті ношею, і гуртом увійшли в кімнату, навперебій вітаючись.

— Що це таке? — простягнув Мишко знахідку.

Студент пильно придивився:

— О, рідкісний гість! Це вугор. З вас ніхто вугрів не їв?

— Ой, я колись їв! — вихопився Костик. — Тільки ті були невеличкі, мабуть, вугрові діти, і мама їх засмажила так, що я не дуже роздивився.

— От дурний, — пирснув Івась, — так то ж, мабуть, в’юни були. У затоці їх багато ловлять.

— Вугрових дітей у наших водах ніколи й не стрінете. А де ж ви цього зловили?

— У тім-то й річ, що ми його не зловили, — ми його знайшли. У траві на лузі, отам, як до річки йти.

— У траві, кажете? — стрепенувся Олег. — От бідолаха, не доповз! Чого ж ви його хоч у цеберко з водою не вкинули? Бачите, він ледве живий, — сказав він, наливаючи води в ночви і пускаючи туди вугра. Олег навіть забув, що Марина Петрівна може бути не дуже задоволена з цього.

— Знаєте, чого він у траві опинився? Він хотів у річку переповзти. Мабуть, колись давно повідь його в озерце занесла, він там і жив.

Діти здивовано завмерли, а Мишко навіть рота трошечки розкрив.

— Так, так, — розповідав Олег. — У темні ночі, коли місяць не світить, вугри виповзають з озерець чи з якого іншого водоймища на берег і повзуть, звиваючись, по вологій землі, поміж мокрою травою. Мабуть, і ваш переповзав відкілясь до річки, та не встиг до ранку і причаївся у холодку, де ви його й надибали. Як трохи очуняє, ми його в річку кинемо. Може, він до моря вирушив, а тут така халепа.

Діти переглянулися. Як — до моря? Адже тут моря й близько немає! У Сашка майнула думка: «Цей студент, здається, не менший вигадник, ніж наш „учений“ Мишко», — але тут-таки згадав, що Мишко нічого не вигадав. Він серйозно сказав, що читав про риб, які пливуть навпаки, з моря в річку, щоб відкласти там ікру, як ось осетри і ще якісь, а щоб з річки в море йшли, такого він не чув.

— Ну, якщо навіть ваш «професор» Мишко не чув, — уже зовсім весело сказав Олег, — то приходьте ввечері, я вам розкажу, бо мені зараз роботу кінчати треба.

Ввечері, після того, як усім гуртом ходили випускати вугра в річку, всі посідали на колодках у подвір’ї тітки Марини. І ось тоді студент Олег розповів їм таке:

— Живуть собі вугри у річці багато років. Цьому вугрові, може, років вісім уже є, як нашому Костикові, а то й більше. І ви дарма думаєте, що це така вже лагідна риба. Якби комусь із вас спало на думку зазирнути їй у рот, ви б побачили багато дрібних, але гострих-гострих зубів. Цих зубів доводиться стерегтися не тільки дрібним водяним тваринкам. Трапляється, що навіть жаби і риби попадаються на ті зуби.

Та ось настає час вуграм ікру відкладати, і починають вони тоді спускатись річкою вниз. Мабуть, і цей теж зібрався з усіма своїми родичами подорожувати. Спускаються вугри ночами все нижче й нижче по річці. Куди ж вони простують? Путь їм лежить до Чорного моря. Може, тут і відкладуть вони ікру? Ні, вугри тут не затримуються, а пливуть кудись далі й далі. Тепер уже нічого не їдять дорогою, бо в річках вони нагуляли чимало жиру на запас і живляться ним.

От і Середземне море — тепле, дуже солоне. Але й ці води не придатні вуграм для нересту. З річок, що в це море течуть з різних країн, до них приєднуються інші вугри. Всі разом вони пливуть далі, ніде не зупиняються, не затримуються. І от перед ними, нарешті, води Атлантичного океану. Сюди збирається ще безліч вугрів з північних морів: Баренцового, Балтійського, Німецького… Безмежний і бурхливий Атлантичний океан, лютують на його поверхні шторми, величезні кораблі ледве змагаються з страшними хвилями. А риби спускаються все нижче й нижче в спокійні глибини океану і, звиваючи свої довгі' тіла, пливуть не відомими нікому дорогами впевнено, неухильно… Вже й часу чимало минуло, і нарешті вугри припливають до берегів Америки, у тропічне Саргасове море, де вода дуже тепла цілий рік. Оце і є мета їхньої важкої довгої подорожі. Тут і відкладають вони свою ікру.

Де вугри ікру відкладають, люди довго не знали. Тільки на початку нашого сторіччя один датський вчений вирушив у далеку подорож, щоб розгадати цю загадку. Він мандрував морями і розшукував, де зустрічаються найменші личинки вугра. Розшуки вели наполегливого вченого складними й небезпечними морськими шляхами через бурі й негоду. Одна шхуна, на якій плавав учений, розбилась об скелі, але невтомний дослідник спорудив другу шхуну і вів далі свої розшуки. Нарешті, через вісімнадцять років у Саргасовому морі він знайшов місце нересту вугрів.

В цьому морі, на великій глибині, разом з безліччю своїх братів і сестер виклюнувся з ікри і наш вугор. З глибини у верхні шари води піднялися маленькі личинки, які згодом стали схожі на прозорі листочки. Вони були такі малі й безсилі, що тепла океанська течія Гольфстрім підхоплювала їх і несла геть від берегів Америки, туди, звідки припливли їхні батьки, до берегів Європи. Течія безтурботно несе листочки-личинки, і ворогам у морі важко їх помітити, бо вони ж зовсім прозорі. Отак і пливуть через океан до берегів Європи аж три роки. За цей час личинки підростають, змінюються, стають уже не подібні до прозорого листячка, але й на дорослих вугрів теж зовсім не схожі, — така собі невеличка прозора рибка. Люди навіть довго не знали, що та рибка — не доросла риба, а личинка вугра. Личинки й назву мали окрему — лептоцефали, тобто вузькоголові. Але з часом учені з’ясували і як виростає вугор, і як змінюється він за цей час.

Аж ось припливають вугри до гирла річок і починають підійматися вгору річкою. От тоді вони вже й виглядають, як справжнісінькі вугри, тільки зовсім невеличкі. Такими і Костик міг би ласувати, коли б ми ближче до моря жили. Я таких вугриків бачив у Баренцовому морі, недалеко від гирла однієї річки. Вони запливали з моря під самий берег і розповзались, вигинаючись, наче ящірки, поміж камінням. А наш вугор пропливав колись через Чорне море.

— Оце так мандрівник! — скрикнув Івась. — Навіть не просто далекого, а найдальшого плавання. Не думав ніколи, що це так цікаво! А ви все про риб вивчаєте?

— Ні, — відповів Олег, — я вивчаю комах, вони теж дуже цікаві. А мої товариші вивчають риб. Вони, досліджуючи життя риб, по річках і морях плавають.

— Скажіть, а дівчатам теж можна риб вивчати і всюди плавати? — несподівано спитала Оленка.

— Звичайно, можна… — засміявся Олег. — От приїдуть наші студентки-іхтіологи, я тебе з ними неодмінно познайомлю. А може, ти сама працюватимеш колись у вугровому господарстві. Мабуть, з часом будуть у нас і такі господарства. Наші вчені домовились з ученими Франції про цікавий обмін. Ми їм надсилаємо у Францію ікру щук для розведення в їхніх водах, а від них чекаємо мальків вугра, оселимо їх у ставках на Волині.

А Мишко вже почав думати, чи не взятись йому вивчати життя риб, замість комах. Це ж так цікаво!

Новий мешканець

Надзвичайна подорож

У величезній сибірській річці Амурі плавала зграя риб товстолобів. Раптом щось майнуло у воді.

— Сіті! — гукнув один із товстолобів і миттю виплигнув вгору, у повітря. За ним так само стрибнули всі його товариші. Але впали вони уже не в воду, а в маленький рибальський човник. Їх було так багато, що човник перекинувся і рибалка сам потрапив у воду. Товстолоби опинились у річці і дуже зраділи, адже це для них була знову воля.

І вони попливли далі, розмовляючи між собою.

Та якось зграя товстолобів все-таки потрапила в сіті.

— Ну от, тут нам і кінець! — сказав один молодий товсто-лоб. — І не нажився, не наплавався досхочу.

Сіті витягли і, на диво, риб знову пустили у воду. Тільки не в річку, а в зовсім невеличкі ставочки. Це був великий човен з палубою і спеціальними приміщеннями для риби, його тягнув на буксирі катер. Разом з катером пливли кудись і риби.

Через деякий час у ставочках знову знялася метушня. Товстолобів кинули в інші ставочки. Нарешті все вгамувалося. Вода в новій хаті була холодна. Товстолобам зовсім не хотілось рухатись. Усе стихло, і густі сутінки огорнули риб. Тільки дратував якийсь одноманітний стукіт. А це вистукували колеса живорибного вагона, якого причепили до поїзда.

— Яка неприємна темрява! Цікаво, куди це нас везуть? — почувся раптом голос.

— Та не базікайте ви, — роздратовано сказав хтось з товстолобів. — Тут спати хочеться, а не з’ясовувати усякі дрібниці.

— А ти не бурчи, спи собі, тобі не заважають, — тихо промовила збуджена товстолобиха. — Це все так надзвичайно! Я ніяк не можу збагнути: наче пливемо разом з ставочком.

— Таки й справді пливемо, — схвильовано підтримала її подруга. — Але куди? Куди?..

Товстолоб-буркотун роздратовано кинув:

— Май терпіння, побачиш куди.

Незабаром у вагоні запанувала тиша.

Та раптом почувся якийсь плескіт, з одного бака стовпом вгору знялись бризки. Потім наче впав якийсь важкий предмет.

Це молодий товстолоб спросоння виплигнув з води. Товстолоб навіть не встиг перелякатися, як невідома сила підхопила його і кинула знов у воду.

А це двоє наукових працівників, високий чоловік і молода дівчина, перевіряли, чи холодна, чи тепла вода, і цікавились, як почувають себе риби. Саме тоді вистрибнула з води рибина. Чоловік схопив її дужими руками і вкинув назад у бак. Потім він звернувся до дівчини:

— На наступній зупинці необхідно поповнити запаси льоду. Дивись, цей уже майже весь розтанув. Уважно стеж за температурою і киснем. Я пішов.

У живорибному вагоні у великих баках, крім товстолобів, їхали ще одні цікаві пасажири — білі амури. Звичайно, в річці вони стрічалися з товстолобами, але в їхнє товариство не вплутувались.

Білі амури відзначались чудовим апетитом. На кожній зупинці коло великих міст їм приносили і листя верби й інших дерев, і травичку. Амурам і діла не було, куди їх везли, аби смачно годували.

Та ні амури, ні товстолоби не уявляли, яким чудовим шляхом їх везе поїзд.

Повз них проносились величезні, вкриті лісом сопки. А з другого боку, поряд з залізницею, котив свої хвилі Амур — велична сибірська ріка, в якій минуло їхнє дитинство.

Потім зник Амур. З’явилось найглибше у світі широке озеро Байкал. Над Байкалом височіли мальовничі дикі скелі. А до самого озера підступила тайга. Далі поїзд переїхав через ріки Об та Іртиш. Промайнули Уральські гори, вкриті соснами, наче волохатою ковдрою. От уже поїзд з незвичайними пасажирами проїхав над широкою-широкою красивою річкою Волгою.

А далі замерехтіли труби великих заводів — проїхали Харків. Нарешті перед поїздом блиснули води нашого красеня Дніпра.

Оце й був кінець далекої подорожі.

Поїзд з гуркотом пронісся через міст, зупинився на станції. Звідси, так і не побачившись, товстолоби і білі амури поїхали різними шляхами. Їх повезли в спеціальних машинах до наддніпрянських ставків.

Новий мешканець

У великому, завжди тихому ставку зараз було неспокійно. Пройшла чутка, що сюди переселився з далеких країв не знайомий нікому величезний гість. Дрібненькі рачки дуже переполошилися. Клопітливі дафнії — теж з родини рачків — доводили всім, що ця нова риба напевне полюватиме на них. Адже саме вони, дрібні рачки, найсмачніша пожива для риб.

З мулу схвильовано повистромлювали голівки різні черв’ячки. Злякались черепашки. Обережна личинка ручайника теж визирнула із своєї ретельно склеєної хатки і сказала:

— Чого це ви, дріб’язок, паніку здіймаєте? Звичайно, хвилюватись доведеться нам, донним мешканцям. Чому б оце такій великій рибі звертати увагу на малечу?

— Мабуть, усі ви кажете дурниці. Я бачив отих прибулих риб — товстолобів. Це величезні рибини! Безумовно, вони саме нас, мирних риб, хапатимуть, — сказав, випливаючи з-за водоростей, карась.

— І зовсім нам не потрібен той товстолоб, — промовив теж схвильовано лин.

— Ой, лихо нам! І звідки нам така напасть? — простогнала перелякана линиха.

— Таки справді лихо, — зітхнув карась.

В цю хвилину з зарослів ставкової трави повільно випливала незнайома риба. Вона пильно роздивлялась навкруги, її лоб здавався надмірно опуклим, бо очі були посаджені зовсім низько. Ці очі здались усім дуже хижими. Мешканці ставка мерщій поховались хто куди міг. Черепашки щільно позакривали свої хатки. Черв’яки занурились у мул. Втягла голівку у свою квартирку личинка ручайника.

Товстолоб поки що ні на кого не нападав. Він набирав у рот воду і відціджував щось крізь зябра.

— Ой, дивіться, — прошепотів здивовано старий карась. — Він ніяких риб не чіпає і навіть не їсть той короп’ячий корм на дні.

Так презирливо карась називав жителів дна, бо саме ними живились коропи.

— Невже він їстиме отой дріб’язок, що плаває скрізь, куди не ткнись?

Повз карася майнув малесенький рачок — циклоп.

— Даремна тривога, — повідомив він.

У ставку трохи підбадьорились. Лякливий слимачок виліз із своєї закрученої черепашки і навіть відважно вистромив ріжки.

Набравшись сміливості, маленький линок обережно запитав прибульця:

— Що ж ви їсте? Вам ставкова дрібнота не до смаку?

— Тебе цікавить, що я їм? О, їжі тут мені досхочу! Адже, певно, з вас ніхто не їсть чудових водоростей? А я саме їх і люблю!

І всі побачили, що, набираючи в рот воду, товстолоб відціджує дрібнесенькі водорості.

Линиха аж зраділа:

— Ой, то чудово! Вас багато, і ви, мабуть, поїсте усі ті набридлі дрібненькі водорості. А то ж просто задихаєшся від них!

— Тут у вас нітрохи не гірше, ніж у нас на Амурі, — мовив гість.

— На Амурі? — спитали здивовано риби.

— Еге ж. На Далекому Сході є така величезна ріка Амур. Я сам звідти.

— Скажіть! — здивувався карасик. — То ви справді з далеких країв, від вас можна почути багато цікавого.

— У нас ріка широка-широка і дуже глибока, — охоче почав товстолоб і розповів багато дивного про своє дитинство і надзвичайну подорож.

— Як цікаво! — почулось з-за стеблин водоростей, де непомітно зібралося чимало риб. Вони всі захоплено слухали розповідь товстолоба.

Вже цілком заспокоєна молода линиха прошепотіла до коропихи:

— Дивись, він зовсім не страшний, а навіть симпатичний! Чи не правда?

Товстолоба підбадьорила увага риб. Він розповідав далі:

— Я був дуже схвильований нашою далекою подорожжю і заспокоївся лише у вашому ставку. Адже мені дуже подобаються нові місця. Тепер я і мої родичі залюбки житимемо тут.

— Слухай, сусіде, — звернувся короп до карася, — ці товстолоби цілком порядні риби. Нікому не заважають, життя в ставку хвалять.

Карась стверджуюче промовив:

— Ці риби заслуговують усілякої поваги. Адже вони приїхали так здалеку, та ще поїздом!

Батько-колючка та його гніздечко

Веселе сонечко ще раз нагадало всім, що весна у повному розпалі. Береги і дно ріки густо вкрились зеленню.

У заростях водоростей здивовано зупинились дві подружки рибки-краснопірки. Вони були дуже гарненькі. Їхні червоні плавці так і спалахували, коли на них падав весняний сонячний промінь.

— Ти глянь, — сказала перша, — той колючка — наче несамовитий, нікого і близько не підпускає до своєї купи хмизу. Він, мабуть, дуже загордів через своє вбрання. Дивись, яке в нього яскраво-червоне черевце стало і спинка зеленкувата. А був же такою непоказною рибинкою!

— О, то він оберігає місце, що вибрав для гніздечка, — озвалась її подружка. — Він приведе туди колючку-маму, і вона відкладе там ікру.

— А як він кумедно настовбурчив свої три колючки!

— Це до нього підплив горчак! Знайшов кого лякати!

До колючки справді наблизилась рибка-горчак. Горчак навіть сторопів, натрапивши на таку ворожу зустріч.

— Та чого це ти? — промовив він. — Я ж не збираюсь займати твого місця, коли ти вважаєш себе його хазяїном. Мені тільки треба знайти підходящу черепашку, черепашку з двома стулками, адже і я мушу відкласти в надійне місце ікру.

Колючка-тато заспокоївся і опустив свою страшну зброю.

«І вештаються тут усякі, — подумав він. — Наче мало місця їм в ріці».

Він уважно обдивився вибрану місцинку і вирішив, що тут буде зручно збудувати кубельце для майбутньої ікри. Течія води тут стрімка, отже, і ікрі, і малькам буде чим дихати. А вітер наче не дуже хвилями бавиться, не буде із дна мулу здіймати.

Розсудивши так, колючка заходився збирати будівельний матеріал. Він ретельно переносив рослинки і навіть, напруживши всі свої сили, відірвав від якоїсь водяної трави пагінець, що — ух! — як міцно тримався на стеблині!

Під час роботи раптом приплив чорний блискучий жук-плавунець. Він впевнено опустився на піщане дно і почав походжати на обраному колючкою майданчику. Цього колючка не міг стерпіти. Він підвів свої голки і люто кинувся на нахабного загарбника. Наляканий жук позадкував, а потім і зовсім утік якомога далі.

Тепер тато-колючка заходився дбайливо укладати шматочки різних водоростей і все це змочував своєю клейкою слиною, щоб будова була надійною. А ще ж необхідно підкотити кілька камінців, щоб укріпити гніздо на місці. Тоді ніякі хвилі не знесуть його.

Уже робота наближалась до кінця, коли несподівано нагрянула біда.

Одна з краснопірок перелякано зойкнула:

— Щука!

І обидві подружки дременули навтіки, тільки майнули їхні червоні хвостики. Горчак теж умить зник.

Колючка лишився один на порозі своєї хатки.

Та щучка була молоденька і недосвідчена. Вона, не роздумуючи, блискавично кинулась на колючку. Але той відразу перетворився у якесь маленьке страховисько. Усі його колючі плавці і три головних списи стирчали погрозливо. Він був у повній бойовій готовності. А щука роззявила велику пащу і, не роздумуючи, вхопила його. Та від страшного болю змушена була відразу ж викинути його назад. Ображена і роздосадувана, вона попливла у зарослі.

— У-у, тепер довіку пам’ятатиму цих жахливих колючок! — лютувала вона.

І колючка теж довго не міг отямитись після нападу. Та за деякий час він знову заходився біля гніздечка.

Уже надвечір знову підпливли подружки краснопірки.

— Дивись, яке гніздо спорудив отой колючка! — сказала перша. — Яке кругле, акуратне! Жодна стеблинка не витикається із стінок. І вхід теж кругленький.

— А сам хазяїн так і чатує ворогів на порозі своєї оселі.

Обидві подружки попливли далі, але їх мучила цікавість, і другого дня вони знову причаїлись поміж водоростей.

— Дивись, у гніздечку на протилежній стінці вже й інший хід з’явився! — помітила одна. — Там, значить, уже й мати-колючка. Вона, певне, відклала ікру і зробила другий хід.

— Тепер вже тато-колючка і на мить не залишить свого гніздечка, — прошепотіла друга краснопірка. — Не радила б я наближатись до нього!

За кілька днів краснопірки помітили, що з гнізда на хвилинку випливли мальки і знову сховались.

А батько так само вартував коло входу. Вартував, аж доки малята не підросли і не стали самостійно добувати собі їжу.

Тільки тепер батько відчув себе зовсім вільним. Його чудове вбрання знову змінилось на скромне, непоказне. І тато-колючка поплив, відпочиваючи на ласкавих хвильках.

Як риби в полі ростуть

Хіба таке буває, щоб риби в полі росли?

Отож і хлопці, що приїхали з міста на канікули, теж не повірили Петрусеві, щоб у полі риби водились.

Якось, уже надвечір, ішли вони втрьох — Юрко, Вітя і Петрусь — вулицею села, і гості наввипередки розповідали, які дива є в їхньому місті.

— …А ще тепер у нас пустили нову лінію тролейбуса. Там такі величезні тролейбуси ходять, що раніше ніколи й не було. І зупинка біля самого зоопарку, — сказав Вітя.

— У нас є кіно. Тільки не звичайне, а стереоскопічне. Коли футбол показують, то здається — м’яч просто на тебе летить, — у захваті перебив його Юрко.

Петрусь уважно слухав, — нічого не скажеш, багато цікавого розповідали хлопці, — а потім і сам надумав похвалитись.

Хитрувато примружив очі і таємниче промовив:

— А в нас на полі риба росте!

— Що-о? — аж остовпіли хлопці, а тоді як зарегочуть: — Де ж вона — серед пшениці чи у вівсі росте?.. І вигадав же! Таке, що й купи не держиться!

— І зовсім не серед пшениці! — Петрусь навіть трошки образився. — Коли не вірите, я вам завтра покажу те поле.

Другого дня вранці Вітя і Юрко ледве дочекались, поки сніданок дома скінчиться. Все ще не дуже вірячи, але не в силі стримати цікавості, прибігли до Петруся і разом з ним пішли дивитися на небачене колгоспне диво.

День видався тихий, без вітру, і сонце припікало нещадно. Петрусь привів товаришів на околицю села і зупинився на пагорку. Перед ними розіслалося зелене-зелене поле, все наче покраяне на невеликі клаптики. Хлопці не могли одразу розібрати, що там росте.

— То рисове поле! — показав рукою Петрусь.

— Дивися! А я ніколи й не бачив, як рис росте! — скрикнув захоплено Юрко. — Я дуже люблю рисову кашу, особливо з яблуками!

Вітя промимрив розчаровано:

— Я теж не бачив. Та тільки ж ти нам обіцяв показати те поле, де риби ростуть, а привів нас до рисової каші…

— А ти не поспішай, — заспокоїв його Петрусь, — ходімте краще спустимось униз.

Юрко і Петрусь весело побігли до зеленого килима поля, Вітя недовірливо знизав плечима і теж поспішив за ними.

З поля приємно повіяло вогкою прохолодою, одразу і спека наче трохи спала. Непосидючому Юркові дуже кортіло ближче роздивитися рисові стеблинки. Він підбіг зовсім близько до дивного поля і скрикнув від несподіванки:

— Вітю, дивись, тут вода!

Справді, там, куди через густі кущики рису міг пробитись промінь сонця, виблискувала вода.

— Еге ж, вода, — зацікавився вже й Вітя, — хіба ти забув, як нам у школі розповідали, що рис у воді росте! Тільки ж рис вирощують десь на півдні, в Китаї, в Індії та Середній Азії.

— А хіба в нас не південь? — Петрусь насмішкувато зиркнув на Вітю. — Ех ти, відмінник! Наше Запоріжжя — це також південь, південь України. У нас, знаєш, скільки сонця? І рис виростає, та й не тільки рис…

Петрусь повів своїх гостей невисокою дамбочкою і наказав хлопцям придивлятись, де рис росте не дуже густо. Дорогою він розповів, що такі дамбочки все поле ділять на чеки — ділянки, залиті водою, і це тому поле здалеку здається наче зшите з клаптів.

Раптом Вітя помітив, що між зеленими стеблами щось майнуло. Він придивився пильніше і мало не вигукнув:

— Та тут же риба!

Петрусь засміявся:

— А ти не вірив! То коропи, їх тут багато. Зараз, правда, коропенята ще невеликі, а до осені — знаєте, які виростуть? Отакенні будуть, з півкіла, а то й по кілограму. Такий як мотне хвостом, то й у руках не вдержиш.

Юрко тільки вимовив захоплено: «Ого!», а Вітя підозріло зауважив:

— Так рису ж тут до осені зовсім не залишиться, такі рибини його геть увесь витовчуть.

Петрусь приклав палець до рота і рукою показав, щоб підійшли ближче. Спершу хлопці нічого не розібрали, але, добре придивившись, побачили, як коропи, наче поросята, риють носами землю.

— Рис тут буде, та ще який! — сказав Петрусь. — Кращий, ніж там, де риб немає. Мені старший рибовод казав, що то вони в мулі на дні собі їжу шукають — усяких хробачків, черепашок та комашиних личинок. Навіть личинок комарів поїдають. Кажуть, від тих комарів на чеках раніш життя не було, а тепер їх немає. До того ж ці коропи, шукаючи їжу, і бур’яни виїдають, і землю розпушують, ну просто, як добрі хазяї.

— Здорово! От будемо в класі розповідати, ніхто ж із наших не знає такого, — аж підстрибнув від задоволення Юрко. А Вітя, придивляючись до рибки, яка хапала й викидала, а потім знову хапала до рота якусь черепашку, промовив:

— Таки справді дуже цікаво. Треба буде на природничому гуртку про це розказати. Неодмінно! Тільки я не розумію одного… Петрусю, а ти знаєш, як коропи на цьому полі опинились?

— Ще б пак, не знати! Зараз я вам розкажу. Навесні, саме коли навчання в школі скінчилося, привезли до Херсона, а потім і до нас у село з риборозплідника в спеціальних живорибних бочках малесеньких коропенят, отакусіньких, менших за мізинець, мальків. Я їх теж, разом з дорослими, в цеберці до чеків переносив. Малькам тут добре було — чеки неглибокі, і вода на сонці нагрівається, тепла. І їжі там для них досхочу. Наш рибовод оповідав, що у воді влітку розплоджується багато-багато дрібнесеньких рачків, нам учителька показувала…

— І нам теж показувала. То дафнії і циклопи, — не витримав Вітя.

— Еге ж, — казав далі Петрусь, — от рибки і їдять їх, поки маленькі, а як підростуть, починають на дні собі їжу шукати. У нас багато риби виростає. Минулої осені, батько казав, виловили зо двісті центнерів.

— А це багато риби виходить? — несміливо спитав Юрко.

Вітя зневажливо глянув на нього, хоч і сам не дуже добре уявляв собі таку кількість риби, а Петрусь мовив:

— Два грузовики навантажили, — і, захопившись своєю розповіддю, казав далі: — Знаєте, колись давно, як мене ще й на світі не було, приїхав до нас на чеки один учений і запропонував колгоспникам коропів серед рису вирощувати. Селяни не всі одразу повірили, що це можливо, от точнісінько, як і ви тепер. Але наш рибовод гаряче взявся за цю справу, і все вийшло так, що й краще не треба. Відтоді й вирощують у нас рибу на рисовому полі. От приїздіть восени, коли рис зберуть і всю рибу виловлюватимуть. Тоді мама вас почастує хіба таким короп’ягою, що у полі виріс!

Велетень

Вже недалеко було до порту призначення. Та несподівано вітер посилився, й капітан наказав віддати носовий якір.

І тут на пароплаві трапилась не зовсім звичайна подія.

Вільний від вахти матрос Левченко сидів на верхній палубі на згорнутому канаті і пильно придивлявся до знайомих дніпрових берегів. Він намагався запам’ятати кожну рисочку, кожну зміну кольору зелених луків і кучерявих верб, що купали у воді своє гілля, і біленьких сіл, що вибігали несподівано на високі берегові кручі. Товариші знали, що на першій же зупинці цей матрос вибіжить із своїм етюдником на берег і буде ретельно домальовувати вже початий дніпровський краєвид. Та раптом художник почув голос рульового Корчака.

— Гей, Левченко! Йди мерщій сюди! Щось із води підіймається там, де якір упав. Не розберу, що воно таке!

Левченко тільки зараз помітив, що знявся чималий вітер і пароплав не рухається. Він враз покинув пензлі і поспішив до рульового.

За кілька хвилин на палубі знялася метушня.

А в каюті, що виходила вікном на палубу, прокинувся п’ятирічний пасажир і почув голоси матросів:

— От велетень! І прямо головою в колесо вперся.

Враз хлопчик згадав страшного велетня-людожера з ручищами, як лопати, і з зубами, як тесла, про якого бабуся читала казку.

«Ні, — злякано подумав хлопчик, — це, мабуть, той велетень, що на морях і річках кораблі перекидає. Бабуся казала, що це неправда, вигадка, а втім, хтось-таки головою в колесо вперся і, може, перекине їхній пароплав. Як там не є, краще бути коло бабусі…» Куди це вона зникла? Хлопчик вибіг мерщій з каюти пошукати бабусю. Вона вже захистить його від якого завгодно велетня!

А в цьому місці, на дні ріки, справді жив велетень: здоровенний старий сом. Він жив у глибокій ямі, а для полювання виходив з ями і ховався десь під берегом серед водяних рослин, вистежуючи здобич — великих і малих риб. Розправивши свої шість довгих вусів і принишкнувши між корчами, він був схожий на колоду. Він терпляче чекав, бо в цей передвечірній час до берега підпливали плітки, верховодки і ще багато риб. Сома не обходили такі дрібниці, що саме цієї пори з глибини ріки ближче до поверхні піднімалась сила-силенна малесеньких водяних тваринок — різних дафній, босмін, моїн, циклопів та інших рачків. Він ніколи не цікавився ними. Чого б це він цікавився отим дріб’язком? Хай риби, яких він завжди вичікував, їдять усю ту дрібноту, а він, поважний, дужий сом, звичайно, повечеряє якоюсь із цих дурних риб… От пливе зграйка маленьких рибок. Ну, з цими й клопоту небагато. Сом відкрив трохи свою велетенську пащу і завмер. Рибки навіть не помітили його страхітливої голови, пливли собі далі… Та раптом несподіваний вир підхопив їх і закрутив, поніс. Це сомище підпустив рибок якомога ближче і з силою втягнув у рот воду. Разом із струменем води до нього в пащу потрапили і безпомічні рибки.

Отак і полював він цілі дні влітку та восени. Тільки, може, іноді вибирався на мілину погрітися на сонечку. Взимку сом спав у ямі разом з десятком таких же, як і він, сомів. Тільки-но почала пробиватися в яму тепла весняна вода, соми про-кидались і розпливалися хто куди. Коли вода добре нагрівалась, сом викопував на дні ріки ямку, робив у ній нескладне гніздечко з рослинних решток, і сомиха відкладала туди ікру. Тоді сомові треба було пильно стерегти ікру від усяких риб, до неї ласих. Правда, його родичам, що живуть далеко у тропіках, доводиться стерегтися ще більшої кількості ворогів, і вони навіть тримають свою ікру в роті, аж поки не виклюнуться мальки. Ну, він хоч не в роті, а в гніздечку, та стеріг не менш пильно своїх майбутніх нащадків.

Улітку всі його діти вже й самі полювали десь по закутках ріки так само, як і він, старий сом.

От і сьогодні сом ухопив розбишаку-окуня і ще кілька рибок і вже вирішив, що нічого вартого уваги не трапиться, час кінчати полювання. Несподівано щось смугасте зупинило його погляд. Крізь зарості пропливала чималенька вузька щука. Поки вона не рухалась, смуги на боках робили її непомітною, вони самі здавались водоростями. Оце пощастило! Великий, наче й незграбний сом стрілою кинувся на здобич, і підводна розбійниця миттю опинилась у страшній пащі велетня.

Після такої удачі сом хотів схопити ще якусь велику здобич — ляща, а може, судака. Саме в той час, коли він вистежував рибу, почувся підозрілий гуркіт згори. Сом, забувши про постійну обережність, виплив на поверхню річки.

Тут велетня чекав кінець.

— Диви, яка здоровецька риба! — вигукнув Левченко — матрос-художник, прибігши на заклик рульового.

— А я й не второпав одразу, що це штовхнуло пароплав.

— Бач, головою прямо в лопать уперлася.

— Хлопці, дивіться, риба сама до нас на вечерю припливла.

— Не кажи гоп, поки не перескочиш, не запрошуй на юшку, поки не вловиш.

Справді, щоб витягти сома, який застряв і не міг визволитися, довелося матросам залізти всередину колеса. Там вони добили сомище і з переможними вигуками потягли його на палубу.

Який гомін тут зчинився! Усім — і команді і пасажирам — хотілося поглянути на дніпровського підводного велетня. Прибігла з великим ножем у руці куховарка-кок, тьотя Настя.

— Ой-ой-ой! — сплеснула вона руками. — Ну й рибина! Ну й сомисько! Оце вже я всіх на вечерю почастую смаженою соминою. Мабуть, кілограмів з п’ятдесят важить!

— А то й з гаком, — задоволено мовив рульовий. Він і матрос-художник Левченко почували себе героями.

А один з пасажирів, старенький професор, просто з хвилюванням роздивлявся чудо-рибу і казав захоплено:

— Так, недарма ще стародавній римський поет присвятив такій рибі вірші: «Нині тебе, о соме, оспівую рибу могутню», — продекламував він, простягши руку вперед, і потім проказав кінець вірша не по-нашому.

— То, мабуть, і стародавні римляни були не дурники поласувати чудовим соминим м’ясцем, — промовив один з хлопців-студентів, що поверталися з практики. — І справді, рибка могутня, мало не два метри завдовжки.

Кок — тітка Настя — розпанахала в камбузі йому черево, — там знайшли двох судаків і чималу щуку.

— От розбійник, ненажера.

Хлопчик все те бачив і чув. Він знайшов на палубі свою бабусю, а тепер нетерпляче чекав вечері. Він подумав: «Мабуть, насправді всі ті казкові велетні вигадані, і нашого пароплава ніхто не зможе перекинути, а от рибкам у воді доводиться боятися такого велетня сома».

Бабуся вже все розказала йому про сома — як він нірку рив для ікри, як стеріг ту ікру та як полював на інших риб. Бабуся, звичайно, не пропустила нагоди повчально сказати:

— Ото ніколи не забігай від дорослих на ріку, як ти завжди робиш, бо сом може вхопити і такого хлопця, як ти.

Хлопчик цьому повірив, адже сом був більший за нього.

Ніч у лісі

Справжній герой

Сонце уже заховалось, але край неба усе ще лишався золотаво-червоний. В озері зрідка яскраво виблискували невеликі хвильки.

На листок латаття з плескотом стрибнула жабка, майже такого самого кольору, як і листок.

— Кум-кум, — почала вона свою вечірню пісню.

— Кум-кум, — відповіла їй друга з заростів очерету.

За мить з усіх боків озера вже линуло наполегливе «кум-кум».

Тому, хто був поблизу, здавалось, що кожна жабка намагається довести щось своє. А згодом усе злилось у спільний хор, який часом перекривало чиєсь особливе голосне кумкання. Може, тієї великої жаби, що так старанно надимала горло і щоки, наче вона й справді грала в оркестрі на трубі.

Хористи так були захоплені своїм кумканням, що навіть не помітили, як до вечірньої пісні приєднався ще один голос.

Він співав невлад з жаб’ячим хором. Це був соловейко. Він уже почав свій вечірній концерт і, певне, сам одержував насолоду від своєї пісні.

А весь хор означав для лісових мешканців, що вже скоро смеркне, і хто ляже спати, а хто саме тепер вирушить на полювання.

У дуплі вмощувались на ніч білчата. Мати-білка дбайливо-поправила мохову підстилку, якою було вислано затишне гніздечко.

Поснули пустотливі співочі пташки.

Недалеко від озера шумів ліс, і тут хазяйнував зараз легенький вітерець. Він ворушив листя дерев, яке барвили в червоний колір промені вечірнього сонця.

Скоро у лісі запанувала темрява. Але ліс не спав.

Он, сопучи і хоркаючи, повільно виліз зі своєї нірки їжачок.

Його нірку важко було назвати ніркою — просто неглибока ямка, вимощена торішнім листям і мохом.

Їжачок почимчикував на своїх коротких ніжках стежиною, та його стривожив пташиний крик. Він глянув у той бік і побачив двох ластівок.

— І чого це вони літають уночі? — не зрозумів їжачок.

— Що ти там, колючко, бурмочеш? — просипіла сова, яка саме перевіряла свої володіння. — Невже ти не пізнав нічних птахів дрімлюг? Вони теж літають так, наче пливуть у повітрі. А зараз їх хтось налякав.

Справді, у подружжя дрімлюг трапилось нещастя. Одне з їхніх двох яєчок ковтнула гадюка. Пташки кинулись боронити своє тепер єдине яєчко.

Вони почали дзьобати гадюку в голову, і тій довелось рятуватися втечею.

— Треба покласти наше яйце у безпечне місце, — хвилювалась мати-пташка.

Батько-дрімлюг схопив яйце у дзьоб і швидко відніс його в густу траву за пагорком.

Крізь гілля дерев уже блиснув срібний тоненький місяць. Його раз у раз закривала гілка сосни. Здавалось, що він грає у піжмурки: то блисне, то його не видно. Тільки блакитне сяйво вказувало, що місяць таки на небі.

А тим часом їжачок відчув якісь пахощі і попрямував дізнатись, що то запахло. Люди вважають ці пахощі дуже приємними. Це розквітли маленькі лісові фіалки.

Він наблизився до квітів, кілька разів втягнув тонким кумедним носиком повітря і, форкнувши, байдуже пройшов повз них.

Враз їжачок почув загрозливе сичання. На стежці лежала скручена кільцями гадюка, яку оце прогнали маленькі сміливці.

Гадюка підвела голову. Її злі маленькі очі так і палали червоним вогнем, а роздвоєний на кінці язик жадібно ворушився. Та їжачок не злякавсь. Він міг і сам настрахати це отруйливе створіння, бо не раз уже натрапляв на гадюку.

— От я тебе зараз провчу. Знатимеш, як кривдити мирних маленьких пташок, — забурмотів він.

Насунувши свій колючий шолом на очі, їжачок враз скрутився клубочком і настовбурчив усі свої голки.

Гадюка швидше подалась від цього страховиська.

Їжачок умить розпрямився і підстрибнув. Куди й поділась його незграбність! Він ухопив гадюку за хвіст. Гадюка звивалась, прагнула його вкусити, та натикалася на голки. От їжак ухопив її вище за спину. Гадюка востаннє ворухнулась і затихла…

Низенько на гілці примостилася сова. Уночі, як і всі сови, вона бачила дуже добре. Її очі блимали, мов огні.

— Оце так бій! І даремно я їжака назвала колючкою. Йому не личить таке зневажливе наймення. Він-бо справжній герой!

Вовчок

З дупла товстого стовбура берестка вислизнув руденький лісовий вовчок. Удень він спав у цьому дуплі, а коли спускалася темрява, виходив шукати поживи. От і зараз він збирався поласувати молодими пагінцями біля сусідньої берези.

У їжачка, що блукав собі стежками, промайнула думка:

«Немов справжня миша, тільки дуже пухнасте… От побачить його сова і схопить».

Їжачок дійсно помітив два вогники. Вони спершу блиснули праворуч, а за мить їжачок побачив їх уже ліворуч. Він не помилився. Це була сова. Вона ще здалеку вгледіла звірятко, яке вислизнуло з дупла. Аби краще роздивитись, що то, сова витягла вперед голову.

Якась тінь несподівано майнула над стежкою. Це був не птах — надто широкі крила. Їжачок пізнав кажана.

Кажан не звернув на їжака ніякісінької уваги. Він літав між деревами, полюючи нічних метеликів та інших комах, йому пощастило. Над кущем калини, вкритої білим цвітом, шелестіло безліч совок — нічних метеликів.

«Непогана вечеря», — вирішив кажан і спрямував свій літ до калини.

А вовчок, розпустивши рудий хвіст, побіг по гілці.

Лісову тишу враз наполохав тривожний крик:

— Пугу! Пугу!

Це обізвався ще один любитель нічної темряви — пугач. І чому б оце серед ночі так моторошно кричати? Але у лісі вже звикли до його неспокійної вдачі.

Усе було б нічого, та от вовчок помітив, що просто на нього суне якась потвора із широко роззявленою пащею. Це була дрімлюга. В такий спосіб вона полювала на комах. Вовчкові, власне, не було чого хвилюватись, бо широка паща дрімлюги була пасткою лише для нічних метеликів та різних жуків. Один такий безсонний жук спрожогу й попав до неї.

Вовчок заспокоївся і обережно спустивсь на землю. Місяць освітлював стрункі берізки, які неначе вибігли юрбою з хащі лісу. Від коріння кожного деревця буйно пнулась угору ніжна парость і, мов серпанком, огортала біля землі стовбури.

Вовчок облизався, побачивши цю свіжу зелень, і впевнено попростував до берізок. Дорогою його увагу привернув горішок. Один, другий, та тут їх безліч! А дивуватись було нічого, бо горіхи ще восени нападали з куща ліщини.

Похапцем він розгриз один горішок і побачив, що всередині він чорний і трухлявий. Вовчок вирішив покуштувати ще один. Знову з тріском розколов горішок. Але знову не щастить! І цей почорнілий. Вони ж цілу зиму пролежали під снігом і згнили.

Враз вовчок почув шум від змахів крил. Це летіла сова. Переляканий звірок покинув горішки і сховався у високій траві.

Загубивши вовчка, роздратована сова просипіла:

— Сховався! От стривай! Вдруге не втечеш від моїх пазурів.

Тим часом вовчок пробрався до берізок, не гаючи часу почав пригощатися. Наївшись донесхочу, він рушив додому.

«От тепер можна і спочити, — думав вовчок. — Тільки щоб сова не помітила! Та я обережно».

Опинившись коло берестка, він, як і завжди, спритно поліз по гілочках до свого дупла.

Та сова чула найменший шерех. Вона таки чатувала на цього малого шкідника.

— Он хто нам ліс нівечить! — гукнула вона і схопила його в свої гострі пазури…

Кажан

Над вкритою білим цвітом калиною гуло безліч нічних метеликів совок. Кажан запримітив це і зразу вирішив туди полетіти.

Прямуючи до калини, кажан мимохідь уявляв собі, як він розкошуватиме, — це ж буде справжній бенкет!

Але даремно він завчасно так мріяв. Треба було спершу все передбачити, то, може, й не сталася б лиха несподіванка.

Підлітаючи до калини, кажан потрапив у місячне проміння, і тінь від його крил впала на зборище совок. Кажан дуже пишався своїми крилами. У нього між пальцями лапок і між лапками було натягнуто плівочки, і на них, наче на крилах, він легко тримався в повітрі. Це ж така вигода, можна літати куди заманеться.

Совки, тільки-но угледіли тінь від його крил, миттю дременули врозтіч, і кажанові пощастило схопити лише одну роззяву, яка надто захопилася медом квітки і знялася найпізніше. А більше жодної совки не лишилось.

— От не поталанило!

Кажан швиденько прикинув:

— Нічого не поробиш! Треба летіти на озеро. Там обов’язково я здибаю хмару комарів. Ними теж можна поживитись…

На озері кажан і справді досхочу наївся. Комарі вже набридли. Йому кортіло скуштувати нічних метеликів. Мабуть, їх можна знайти на луках.

І кажан полетів за озеро, на луки.

Впіймавши двох-трьох нічних метеликів, кажан вирішив повернутися додому, тільки обережно, щоб не зустріти когось зі свого нічного товариства. Було соромно за невдачу з совками. Спитають: що їв? Комарів? Ото наїдок! Ха-ха!

Так міркуючи, кажан минув самітну тополю, коли враз почув жваве дзижчання. Знову комарі?

Хоча він і добре наївся, та коли трапилась по дорозі пожива, чому не поласувати? Адже його ненажерливий шлунок міг умістити ще не один десяток комарів, і кажан почав хапати їх.

Ганяючись за комарами, він зненацька помітив, що до тополі нечутно наближається сова.

Та сова не звернула на кажана уваги. Вона просто вирушила у черговий обліт своїх володінь. Треба було перевірити, чи все спокійно на її ділянці і чи не трапилось яких-небудь непередбачених подій, як на початку ночі. Он лиха гадюка скривдила двох маленьких пташенят, але поплатилась за це.

Та зараз, здається, все спокійно.

Кажан міркував:

«Якщо нічна вартова уже вдруге подалася в обліт, значить, скоро ранок. Треба шукати десь притулку, щоб перечекати ясний день, коли доводиться стерегтися сили-силенної ворогів».

Кажан ухопив востаннє комара і попрямував до знайомого берестка. Тут він запримітив дупло. Переконавшись, що дупло порожнє, кажан вирішив у ньому відпочити.

Вгорі дупла він знайшов якусь щілину і, причепившись кігтями своїх ніжок, завис головою донизу. Крилами кажан ретельно обгорнув тільце і зробився тепер схожий на лялечку велетенського метелика.

Кажан завмер.

Для нього спокійно закінчилася ця ніч.

А в лісі запанувало веселе цвірінькання безлічі маленьких співочих пташок, тих, які звечора так солодко поснули у своїх гніздечках. Вони нетерпляче чекали сонця.

Невдале полювання

Несподівано весь ліс стривожило голосне виття. Це на галявину вийшов вовк. Він був зовсім незадоволений полюванням і, побачивши тоненький місяць, став йому скаржитись на свою нудьгу і невдачі.

— Добре тобі, що стільки зірок висипало, розважають тебе. А в мене ще їжі не досить. Як же тут не завити? Може, доведеться перебиватися дріб’язком — мишами?

Все це він розказував терплячому слухачеві — місяцеві. А той собі байдуже освітлював галяву і вовка, потроху посуваючись до лісової гущавини. В цей час почувся якийсь тріск, і вовк сторожко підняв гострі вуха.

Здається, доля усміхнулась йому. Злякано озираючись на всі боки, на галявину вискочив заєць.

— Це ти порушуєш мій спокій? Саме тебе мені й треба!

Бідний заєць, міцно притиснувши вуха, дременув через хащі.

— А, ти он як! Ну, недарма ж усі в лісі знають, що вовка ноги годують. Позмагаємось!

Заєць метнувся ліворуч, щоб заплутати свої сліди, а вовк рвонув слідом за ним.

Не тямлячи нічого, заєць летів уперед і вже був далеченько від галявини, коли от тобі й раз — не пощастило довговухому!

Поміж кущів майнув знайомий хвіст лисиці. Ця хитрунка, звичайно, хотіла випередити вовка і вже вважала, що зайчатина належить їй.

Не роздумуючи, заєць наліг на свої міцні довгі ноги. Петляючи та роблячи вигадливі зигзаги, він зовсім забив памороки лисиці.

Яскраву шубку лисиці помітив і вовк.

— Ого! Здається, полювання буде як слід. Це ж зрозуміло всім, що такому славетному мисливцеві більше личить мати за здобич оцю підступну лисицю, аніж якогось нікчемного зайця. — І він прискорив свої стрибки.

А лисичка зиркнула на вовка, і у неї майнула думка:

— Оцей шибайголова вже зазіхає на мою шубку! Ну, чого там про зайця клопотатись. Хай йому грець! У небезпеці власна шкура. Таж вовка зараз так заплутаю, що він мене не спіймає. А недалечко і борсуча нора. Там я відвоювала верхній поверх. Сховаюсь!

Тим часом довговухий скористався хвилинкою збентеження своїх переслідувачів і ще швидше дременув у темну хащу. Блискавично побігли назад берізки й осики, клени і дуби — усе переплуталось у заячих очах. Він здибав великий гіллястий кущ і причаївся під ним. Та так, що його і помітити не можна було.

Вовк, нарешті, зрозумів, що здобич розбіглася хто куди.

— Зовсім не поталанило, — роздратовано мовив сам собі. — Доведеться рушити на узлісся. Може, якусь мишу здибаю.

І він підтюпцем побіг дорогою…

Яриків пструг

Потік жваво біг здалека, з верховини. Він минав квітучі високогірні луки, сутінки густих смерекових лісів і безтурботно стрибав з каменя на камінь. А в тому поточку бавились жваві яскраві рибки — пструги.

Уже, мабуть, з тиждень Ярик щодня прибігає сюди, високо в гори, щоб помилуватися ним. А сьогодні він вирішив почастувати цікаву рибку кониками.

Це вуйко Іванко так порадив. Він сказав, що коник, напевне, сподобається пстругові, такому ласому до усяких комах.

Ярик наловив у лісі цілу коробочку коників. Що ж, побачимо!

Отож зараз Ярик нетерпляче вичікував, коли нарешті блисне знайома рибка.

А пструг усе не з’являвся і не з’являвся.

Навколо було надзвичайно гарно. Здіймались гори, вкриті лісами. Зблизу вони були соковито-зеленого кольору, а чим вище — темнішали і, нарешті, на обрії здавались майже синіми.

Недалеко від поточка стояв старенький будинок. Раніше він був порожній, і Ярик навіть не звертав на нього уваги. Та вчора будинок ожив, наповнився голосами, гамором. Це його зайняла група молодих спортсменів, які приїхали тренуватись у Карпати.

Зранку навколо будиночка метушились люди, але зараз, мабуть, молодь подалась у гори. Метушня навколо будиночка стихла.

У воді раптом блиснула давно очікувана рибка. Ярик квапливо вихопив з кишені коробку з кониками. Мить — і частування вже у воді. Меткий пструг одразу підскочив і вхопив коника з самої поверхні. Ярик аж засміявся від щастя. Він кинув другого коника. Рибка і цього разу не відмовилася від подарунка. Ярик трохи почекав, не зводячи очей з рибки.

От пструг рвучко виплив на середину поточка, враз зупинився, повернувшись проти течії. Він стояв нерухомо, ледь ворушачи своїми золотистими плавцями.

Ярик так задивився на нього, що аж здригнувся від несподіванки, коли біля нього пролунало:

— Добрий день, хлопчику!

Перед ним стояла дівчина у спортивному вбранні і привітно дивилась на нього.

— Мене звуть Галя, а тебе як?

— А мене Ярик, — відповів хлопчик. І, подумавши, додав статечно: — Ярослав.

— Ти, мабуть, рибу ловиш? А де ж твоя вудка?

Ярик здивовано промовив:

— Навіщо вудка? Я риби не ловлю.

— А що ж ти тут робиш? — спитала Галя.

Ярик показав пальцем на воду і таємниче прошепотів:

— Там пструг!

Галя неначе трохи розгубилась.

— Хто там?

— Пструг.

— Хто він і який він, пструг?

Ярик захоплено відповів:

— Йо, він дуже красивий, файний! Спинка у нього коричнювато-зелена, у темних крапочках, а боки жовтуваті і на них крапочки червоні так і горять. Та шкода, він не тримається на одному місці.

— Цікаво! — сказала Галя. — Я зараз вільна. Подивлюсь на твого пструга.

— То й добре, — зрадів Ярик. — Ми разом годуватимемо його. Він зараз знову припливе сюди.

Галя спитала із сумнівом:

— Ти певен, що припливе той самий?

Вона розуміла, що таких риб у річці дуже багато, та Ярик упевнено мовив:

— Звичайно, той самий.

Ярик стрепенувся і швидко зашепотів:

— Ось він знову.

Дівчина дивилася у воду, але нічого не бачила. Вода була чиста, прозора, і їй раптом страшенно захотілося пити. Вона нахилилась до прозорого потоку, щоб зачерпнути жменю води. І в цю мить їй та Ярику прямо в обличчя зметнулась ціла хмара холодних бризок. Це потривожена рибка, вдаривши по воді хвостом, підскочила вгору і нечемно облила спостерігачів крижаною водою. Ярик схвильовано скрикнув:

— Йо, бідненький, він злякався!

— А знаєш, — мовила Галя, — у нас цю рибу звуть форель.

Ярик трішки ображено відповів:

— Це пструг, навіщо його звати інакше?

Дівчина всміхнулась і примирливо погладила його по білявій голові.

— Ой, як він вас забризкав, — мовив Ярик.

— Та то пусте, — сказала Галя. — А пити все-таки хочеться. Мабуть, рибка вже далеко, не злякається.

Але Ярик заперечливо похитав головою і благально промовив:

— Ні, вона десь тут, сховалась під камінь. Не треба тут воду брати. Краще ходімо до буркута, там нап’єтесь. Тут недалечко.

Галя подумала:

«Той Буркут, мабуть, добрий чоловік, якщо Ярик так охоче пропонує піти до нього».

І вголос вона сказала:

— Ходімо, я з охотою.

Хлопчик повів її кам’янистою стежкою, що звивалась поміж рідких сосен та смерек. Вони стрибали з каменя на камінь, і Ярик без упину розповідав:

— От я обов’язково прийду сюди восени. Вуйко Іванко розповідав, що восени пструги нічогісінько не їдять, аж доки не відкладуть ікри, тому я зараз того пструга підгодувати хочу. Вони пливуть величезною юрбою, штовхають один одного, перестрибують через сусідів, і їх не спинить аж ніяка перепона. Вони піднімаються потоком вгору, вистрибують високо з води, наче піднімаються сходами по каменях дна.

Галя спитала:

— А чого вони вгору піднімаються?

— Хіба ви не знаєте? Вони ж там покладуть ікру.

Галі сподобався цей маленький хлопчик у киптарику, немов справжній бокораш — карпатський плотар.

— А восени тут, мабуть, красиво, — мовила вона.

— Так, — захоплено відповів Ярик. — Усі ясені, й берези, і буки — геть-геть усі дерева стають різнобарвні, яке червоне, яке жовте, а сосни і смереки завжди зелені. Дуже гарно! Приїздіть, побачите.

Сонечко піднялось уже високо і добре припікало. Галі уже не терпілось швидше дійти до того буркута, і вона спитала:

— Хлопчику, а скоро ми дійдемо до Буркута?

— Та ось він уже тут, — Ярик махнув рукою.

Уважно допомагаючи своїй новій знайомій, провів її вузенькою стежечкою до дбайливо влаштованого серед скелі заглиблення. Вони спустилися по каменях-сходах, і Галя побачила прозорий струмочок. Ярик сказав:

— Оце і є буркут, пийте, скільки хочете.

Галя нахилилась, жадібно ловлячи ротом цівочку води, і враз скрикнула:

— Що за диво! Яка чудова вода! Вона схожа на справжнісіньку зельтерську, а може, й на нарзан. І вигадати не можна нічого кращого, коли мучить спрага, — не могла вона заспокоїтись від задоволення.

Ярик був щасливий, що так догодив дівчині. Він з погордою промовив:

— У нас в Карпатах багато в лісі таких буркутів.

Приємно було показувати карпатські дива. І пструг так вистрибнув високо, і буркут такий чудовий!

— От ти, Ярику, підростеш і будеш працювати у форельному господарстві, де розводять форель, чи то пак пструга, як його тут називають, — мовила дівчина.

— А невже можна цих пстругів людям розводити? Звичайно, буду! — зрадів Ярик.

Повертались вони від буркута щирими друзями.

Майстер ремез

Малий Андрійко нерішуче підходив до узлісся. Хоча чого він малий? Це тільки мама так думає. А він ніяк їй не доведе, що першокласник — це вже дорослий і може сам ходити куди завгодно. Сьогодні Андрійко вирішив дійти до узлісся. Він тільки подивиться, що там за жовті зірочки визирають з молоденької травиці. Хлопчик підійшов до них, але далі він побачив нешироку річечку і синенькі проліски на березі. Треба мамі нарвати… Він підбіг трішки і все думав, що це узлісся. Ніде не видно було тієї темної гущавини, якою його лякали старші.

Андрійко не збагнув, що на деревах ще не було густого листя, і ліс здавався прозорим, тільки вкритим зеленим серпанком. Лише одне дерево шаруділо сухим темним листям, наче восени.

Це був дуб. Він прокидався від зимового сну далеко пізніше за всі інші дерева.

Пригнувшись, хлопчик помітив на гілочці старої верби, що стояла поряд, якусь малесеньку дивну пташку. На ній наче була чорна маска, такі маски діти одягають на новорічне свято.

Пташка спритно вплітала чорним дзьобиком травинку в якесь дивне кільце. Кільце було підвішено міцнішими травинками до розвилки гілочки. Андрійко вже зовсім забув, що слід вертатись додому. Йому дуже кортіло подивитися, що буде робити далі ця пташка. Це був ремез.

Хлопчик ступив крок, і раптом одна його нога сприснула з берега. На щастя, поряд були кущі верби. І Андрійко вхопився за гнучкі гілки.

Тим часом пташка уважно і ретельно плела собі гніздо. Андрійко звернув увагу, що за кілька хвилин кільце поширшало.

«Чудасія! Майже всі птахи та й люди будують свої домівки від землі вгору, а ці диваки плетуть згори до низу. Що ж воно буде?» — міркував Андрійко.

Раптом він побачив другу таку саму пташку. Вона несла в дзьобику тонісіньку волосинку, яку теж вплела у дивне гніздечко.

«От молодець! Допомагає товаришеві у роботі!» — схвально подумав Андрійко.

Цим другим робітником була пташка-самичка. Вона мала покласти яєчка і вивести своїх пташенят. Працьовите подружжя невтомно приносило будівельний матеріал. Іноді це був торішній пух із тополі. Пташки ретельно вплітали його у своє гніздечко, і від цього воно було м’яким і пухнастим.

Андрійко згадав, що все-таки слід іти додому.

Треба буде обов’язково привести сюди Ромася, адже він так цікавиться пташками!

Та хлопці зібралися лише тижнів за два.

«Не біда, — думав Андрійко, — пташки плетуть щось складне, мабуть, ще довго поратимуться. Встигнемо».

Коли хлопчики прийшли, Андрійко вигукнув:

— Глянь! Кінчають!

А Ромась здивовано протягнув:

— Невже це гніздо? Це ж справжня рукавиця. Та ще й підвісили її пташки над самісінькою водою. І як вони не бояться.

Андрійко ніяково мовив:

— То я вже поплатився за їхню хоробрість. А вони самі, мабуть, нічого не бояться. Як я тоді дивився, то думав, вони кудись пурхнуть звідси. Та де там! І уваги на мене не звернули.

А ремези й справді, коли працювали, ні на кого не звертали уваги. Їм треба так пильно вплітати травинки, тополиний пух і все інше, придатне для будівництва своєї хатки, що ніколи й угору глянути. От ремез знайшов ниточку і вплів її у майбутнє гніздо.

Хлопчики стояли ще з півгодини як зачаровані, не в силі відірвати очі від спритних трудівників.

Додому вони повернулись дуже збуджені і розповідали всім про цікавих працьовитих пташок та їхню дивну будівлю. Домовились ще раз навідатися до нових знайомих.

Та другого дня несподівано зірвалась гроза з шаленим вітром. Раптом ударив грім і почувся якийсь незвичний тріск. Це буря звалила стару осику, що росла коло хвіртки.

Андрійкові навіть боляче стало, коли він уявив, як шарпає лютий вітер тендітне гніздечко.

Через деякий час гроза трохи вщухла, і хтось постукав у двері. Увійшов Ромась. Він був у батьковому плащі і так само, як і Андрійко, дуже схвильований.

Мама мовила:

— Ну от, маєте! У таку погоду і не побоявся прийти.

— Ти уявляєш, — сказав Ромась Андрійкові, — як себе почувають бідні пташки? Може, поховались у свою пухнасту рукавичку? Та в ній не дуже сховаєшся від такої бурі.

А ремези справді були дуже стривожені. Навкруги діялося щось страшне, неймовірне. Таких моторошних звуків пташки ніколи не чули. Дерева в лісі нагинало майже до самої землі, ламало гілля. Ліс освітлювався спалахами блискавиць. Пташки не наважувались шукати захисту у своєму пуховому гніздечку, адже там уже лежали яєчка, їх так легко побити, але ж і не хотіли лишати його напризволяще. Занадто сильно шарпав його вітер.

Буря нарешті вщухла. Андрійко і Ромась нетерпляче виглянули у двір, ладні, як тільки розпогодиться, гайнути до лісу.

От ця хвилинка настала. Хлопчики і незчулися, як опинились на узліссі. Після бурі деякі дерева були покалічені, але кожна билина радісно вітала сонечко.

До дуба Андрійко і Ромась підбігли, як до давнього знайомого.

Але що це з ним? Дуб був укритий ніжними зеленими листочками-немовлятами. То буря позривала торішнє іржаве і скручене листя…

Хлопці поспішили до ремезів майже без надії зустріти своїх знайомих пташок.

На своє здивування, Андрійко і Ромась побачили гніздечко на місці, тільки було воно у дуже жалюгідному вигляді: все обшарпане, понівечене, і маленький ремез знову його лагодив.

А в гніздечку сиділа самичка і гріла яєчка, за які довелося стільки перехвилюватися. Але тепер усе було позаду, і ремезиха радісно мріяла про маленьких ремезенят.

Під кригою

— Брр! Як холодно!

Маленький окуньок аж здригнувся. Не дуже-то гріє риб’яча кров.

— Холодно, час уже нам укладатися на зиму, — сказала йому мама. — Он усі окуні зібралися зграєю, відшукали затишну яму і вмощуються в ній.

Але окуньок не послухався і поплив від мами.

Невдовзі він побачив двох риб: плітку і краснопірку. Вони про щось розмовляли. Плітка сказала:

— Добре коропам, про них люди піклуються. Їм для зимівлі ставки викопали, а перед тим як туди випустили, в солоному розчині викупали, щоб ніяка нечисть на них не заводилась. І в ставки їх пустили не всіх разом: окремо менших, окремо старших.

— Ач яка шана! — покрутилась краснопірка.

— А вони ще й не задоволені, — вела далі плітка, — що їх пропускали для цього крізь решітки, аби відокремити великих від малих. А нам треба самим про себе подбати. Приєднаюсь до якоїсь риб’ячої зграї. Попливемо тоді, пошукаємо зручного місця та полягаємо спати, бо вже й плавати важко.

Окуньок раптом відчув, що йому також важко плисти, і вирішив за звичкою підплисти до поверхні, трохи подихати, бо там завжди свіже повітря. Але що це? Річка була вкрита холодною білою кригою. Окуньок збентежився. Тут підплив його товаришок, ровесник.

Він запропонував:

— Пливімо до старої верби!

— Як? Адже влітку там люди ловили рибу на гачки.

— Та то ж влітку. А тепер їм холодно сидіти на березі. Зате там є велика-велика дірка — ополонка. І дихати там легше.

Маленькі окуньки попливли до ополонки. Тут вони побачили сазана. Він жадібно ловив ротом чисту воду коло ополонки. Та раптом щось блиснуло, сазан затріпотів хвостом, став у воді сторчака і вмить зник. Це він таки потрапив на гачок до рибалки.

Окунькам стало моторошно.

— Тікайте, хлопці, мерщій звідси, — мовив старий йорж, пропливаючи повз них. — Хіба ви не знаєте, що крізь ці ополонки рибалки взимку ловлять рибу? Інколи рибі не вистачає повітря в глибині, і вона підпливає сюди освіжитися. Хай йому грець! Краще вже до весни спатиму, як усі порядні риби.

Окуньки і собі втекли від ополонки. Справді, чого вештатись під кригою? Вода холодна, риб майже не видно, навіть розбійницьких щук. Можна було б вільно плавати. Але важко дихати. Недарма позалягали риби в ямах і сплять.

А в затоці у найглибшій ямі, коло кручі, влаштувались великі соми. Їх там багато. І дрібненькі риби полягали шарами на них. Соми й уваги на це не звертають і не поворухнуться. Може, їм ліньки, а може, міцно поснули.

— Повертаймо до мами, — мовив маленький окуньок. — Мабуть, і нам треба заснути. Щось важко і нецікаво плавати взимку. Почекаймо, поки пригріє сонечко!

Щиглик

Якось маленька дівчинка побачила пташку, таку яскраву, немов квітка зірвалася з клумби і полетіла. Дівчинка тихенько насипала трошки зерняток на блюдечко і поставила на бильця ганку.

Пташка злетіла на ганок і привіталася до дівчинки:

— Ре-ре-ре-ре!

Дівчинка у захваті прошепотіла:

— Та яка ж гарненька пташка: у червоній шапочці, а на чорних крильцях золотаві пір’їнки, та ще й дзьобик на кінчику голубенький. А весела яка!

І вона побігла в кімнату розповісти про це мамі.

Пташка радо поклювала усі зернятка і, задоволена смачним сніданком та привітною зустріччю в цьому домі, вирішила потішити маленьку хазяйку веселою пісенькою. Вона пурхнула на самий вершечок старої берези і там, виструнчившись, подумала:

«Люди вважають, що я просто легковажний красунчик. А я ж у лісі один з перших співаків — щиглик!»

І щиглик дзвінко вивів:

— Пюі-пюі, пюі- пюі!

В цей час дівчинка привела на ганок свого старшого брата.

— А де ж твоя пташка? — спитав брат.

Не знайшовши її, дівчинка зажурено мовила:

— Полетіла… Не діждалась…

Але раптом брат сказав:

— Диви, он на березі щиглик!

В цю мить з берези полинуло:

— Пікель-нік!

Дівчинка побачила на березі щиглика і скрикнула:

— Ой мій щиглюню! Та який ти співун!

А блюдечко було зовсім порожнє.

— Мабуть, сподобались зернятка. Зараз насиплю ще.

Вона знову зникла у кімнаті.

А щиглик, наспівавшись, повернувся туди, де його так щедро частували.

Унадився щиглик до цього дому. Люди до нього звикли, особливо маленька дівчинка.

Але якось щиглик помітив, що на веранді, угорі, з’явились дивні гніздечка. Вони були просто приліплені до стіни, і жили там дуже веселі пташки — ластівки.

Звичайно, щиглик поспішив з ними познайомитись. Ціле літо вони приятелювали. У ластівок за цей час повилуплювались і повиростали пташенята. Пізніше вони вже почали самостійно літати.

Та от настала осінь.

Щиглик був здивований незвичайною поведінкою ластівок. Вони металися попід стелею веранди і про щось перемовлялись.

— Що-небудь трапилось? — запитав він у одної ластівки.

— Ти хіба не знаєш, що ми відлітаємо, а відліт — подія завжди тривожна. Нам ще треба об’єднатися з іншими ластівками. Дорога буде тяжка і далека — аж за море.

Щиглик уже спав і не бачив, як пізно увечері величезна зграя ластівок знялася в повітря і зникла у темряві.

Дівчинка була прикро вражена, не побачивши вранці ластівок, таких веселих, дзвінкоголосих. Без щебетання ластів’я-чого стало зовсім порожньо. Невже чекати аж до наступної весни?

Зненацька долинуло знайоме:

— Ф’юіть-ф’юіть.

Дівчинка стрепенулась, наче почула голос приятеля. «Ой ти, мій вірний щиглюню. Ти прилітатимеш, аж поки не випаде сніг?»

Так, це був щиглик. Він відразу попрямував до спорожнілих гніздечок і теж побачив, що ластівок нема.

— Як це я забула насипати щигликові його улюблених зерняток? — спохватилася дівчинка, і за хвилину на ганку вже стояло блюдечко з зерном.

Але все ж до свого гнізда він вернувся сумний. Старий дятел, що жив коло нього на сосні, розповів йому про нічну подію, як відлітали пташки у вирій.

— От дивні птиці! — додав він роздумливо. — У повітрі літають так спритно, такі витворяють штуки, а на землю ніколи не сядуть. Усе намагаються сісти на кущик чи на купину, бо на землі їх залишає уся їхня спритність.

Дні минали один по одному. Щиглик літав у гурті інших молодих балакучих щиглів, але часто згадував своїх літніх друзів, таких далеких тепер.

«Навіщо вони відлетіли?» — думав він.

Адже мила дівчинка, навіть коли випав сніг, не забувала виставляти на ганок блюдечко із смачними зернятками, і щиглик з товаришами щодня поспішав до знайомого будиночка, та, проте, нетерпляче чекав повернення ластівок.

Північні приятелі

Щиглик незчувся, як настала зима.

Якось він зі зграйкою щиглів перелетів на маленьку осику.

Сніг з осикових гілок густо посипався на землю.

Щиглі весело перемовлялись між собою, та раптом припинили балаканину. З сусідньої берези вони почули голоси якихось інших, незнайомих пташок.

Кілька цікавих щигликів сміливо поспішили подивитись.

— Та вони пустуни не менш за нашого брата щигля. І вбрання схоже на наше — такі самі червоні шапочки. Мабуть, ми з ними порозуміємось!

Незнайомі пташки обсіли тоненькі гілочки берези як кому заманулось. Деякі почепилися навіть головами долу! Щиглям це було до вподоби. Вони самі були не від того, щоб пожартувати. Найсміливіші не утримались і собі причепились до гілочок униз головою.

Стара щиглиха невдоволено зауважила:

— Який сором! Оце називається господарі! Не вміють пристойно поводитись!

А прибулі жартуни розмовляли між собою, перебиваючи одне одного:

— Чит-чок! Чит-чок! Чит-чок!

Знімаючись угору, вони вигукували:

— Ф’юіт! Ф’юіт!

Щиглики, пташки завжди прості і товариські, відразу одверто запитали, як їх звуть і звідки вони прибули: чи з лісу за горою, чи з лісу за рікою?

Незнайомі один перед одним почали розповідати, що звати їх чечітками, а прилетіли вони з такого далека, що й запам’ятати неможливо, скільки гір, лісів і озер вони проминули.

— Ой, ми летіли, летіли з холодної півночі, аж із самої тундри!

— Там навколо самі снігові простори, ледве сюди дістались!

— Але ж у нас також зима і холодно, — дивувався один молоденький щиглик. — Певно, у вас іще холодніше?

— І не порівняти! — пояснила охоче чечітка. — Та нам не холод дошкуляє, а голод. Узимку на півночі з харчами дуже скрутно.

— А тут, — перебила її інша, — усі наші досхочу клюють березове насіння. Це ж наша найулюбленіша їжа.

Гості були дуже гарненькі — в червонуватих шапочках на голівках, з червоними шарфиками на грудях. Це дуже личило пташкам у хвилясто-сірому одязі з білими смужками на крильцях. Але й наш щиглик був наче в білій чистій манішці.

Розмова між щигликами та чечітками точилася далі.

— А чимало наших пташок відлітають звідси у вирій, — сказала літня щиглиха. — І шпаки, і журавлі, і жайворонок.

— А з нами теж летів жайворонок, північний рогатий жайворонок. На голівці у нього так кумедно стирчали два пучки пір’їнок, — вставила гостя.

— А давно ви до нас завітали? — запитав щиглик у білій манішці.

— Вже давненько. Тільки ми в іншому лісі, отам за озером, мешкали, а тепер перелетіли сюди.

Та у щиглика ще було безліч запитань.

— А знаєте, у тім лісі, за пагорбами, я познайомився з одним птахом. Він також з півночі прилетів, напевне, ваш земляк. Звуть його снігур. Знаєте ви його?

— Звичайно! Це справді наш земляк!

— Давайте полетимо до нього? — зраділа чечітка.

— Він якийсь відлюдкуватий, — зауважила щиглиха, — сидить собі сам, міркує про щось.

— Дозвольте, тітонько, і я з вами, — попросився молоденький щиглик у білій манішці.

Літня щиглиха мовила:

— Куди ж ти, такий легковажний та балакучий? Хіба без тебе не обійдеться?

Але чечітка засміялась:

— Ніде правди діти. Побазікати й наші вміють — перебалакають кого завгодно. Хай і малий летить з нами.

І вони, затріпотівши крильцями, пурхнули до лісу за пагорбом.

На стрункій горобині, прикрашеній червоними китицями жовтогарячих ягід, сидів птах, сховавши голову у яскраво-червоне пір’ячко.

— Ой, який же він красунь! — не витримав і писнув молоденький щиглик.

Статечна щиглиха застережливо цвірінькнула:

— Ану, помовч! Недаремно-таки я боялася тебе брати.

А чечітка, на правах землячки, прямо підлетіла до снігура:

— Здоровенькі були, дядечку! От де довелось зустрітись. Ну, надумали-таки зиму тут перебути?

Снігур підвів голівку і глянув на землячку.

— Та в тутешньому лісі чудово. Бачите, скільки горобини, а на узліссі ще й калини багато. Та й інші ягоди є. Але я не зразу потрапив до цього лісу, мабуть, тільки днів зо три. А перед тим мені довелось пережити жахливу пригоду. Прилетів я одразу до міста, місто невеличке таке, мені його все неважко було облетіти. Зустрілись там хлоп’ята, уважні, дбайливі. Поробили для нас і інших птахів їдальні, насипали корму. Правда, сипали вони багато конопляного сім’я, яке я не дуже люблю, але чижикам і щигликам тутешнім це було до вподоби.

У цю мить стара щиглиха глянула ненароком долу і здивовано прошепотіла приятелькам:

— Який дивак! Погляньте! Усе смачне з горобини викидає на землю. Мабуть, клює самі кісточки.

Це справді так і було. Долі валялось чимало решток з ягід горобини.

Маленький щиглик у білій манішці звернувся до снігура:

— Так що ж там трапилося у місті? Самі ж кажете, що хлоп’ята навіть харчі весь час у пташиних їдальнях лишали.

Снігур зітхнув:

— Ох, якби ж то всі діти такими були! Нагодився один хлопчисько і давай жбурляти в нас камінці. Забив мою подружку і в мене поцілив — покалічив ніжку.

Раптом до горобини підлетіла зграйка таких самих червоних снігурів.

— Здоров, друже! Як твоя поранена нога? Ще не можеш далеко літати? Ну, видужуй швидше! А нам час за озеро летіти.

Чечітка стурбовано мовила:

— Нам також пора вже додому. Пробачте, що вас потурбували. Бажаємо здоров’я. Прилітайте в наш лісок он туди!

І непосидюча зграйка вже спішила до своїх берізок та осики, де чекали на них родичі.

Мати-гага

У бурхливому північному морі стриміли вгору неприступні скелі невеличкого острівця. На цих суворих скелях селились тільки птахи, безліч птахів. Тут були і чистики, і гагарки, і багато інших, а найбільше — білих чайок. Вони сідали на кожен виступ скелі, і здавалось, що в тих місцях скеля вкрита снігом.

Всі птахи здіймали страшенний галас. Недарма це місце називали пташиним базаром.

Шалені хвилі раз у раз з гуркотом розбивались об скелі, і від їхніх ударів здіймались у повітря мільярди дрібних водяних краплинок — справжній водяний пил. На хмарах цього водяного пилу весь час вигравала ледь помітна веселка. Тільки на схід скелі трохи розступались, даючи місце рівному берегу. І тут, серед уламків каміння, ходила, перевалюючись на своїх коротеньких ногах, клопітлива гага. За нею виступав її чоловік, селезень-гагун. Вони уважно відшукували собі затишну місцинку для гнізда. На землі гага почувала себе не дуже впевнено. Отож вона й не любила часто виходити на суходіл. Але що поробиш — пташенят треба було виводити на землі.

Гага зупинилась.

Сюди, до цього камінця, вода не досягне. Добре, що між камінням пробиваються якісь рослинки.

Гага ретельно шукала стеблинки, водорості, принесені морем, і плела з них гніздо. Але воно вийшло незатишним. Треба було зробити його всередині м’якеньким і теплим. І от гага почала вискубувати з своїх грудей та черевця тендітний сіренький пух і вистеляти ним гніздечко.

Раптом вона почула:

— Ти даремно лаштуєш тут гніздо. — Це проказала до неї балакуча гагарка. Вона присіла на камінь лише на хвилинку по дорозі на свій галасливий пташиний базар. Та хіба можна було пропустити слушний випадок повчити і зробити зауваження з розумним виглядом? — Адже гніздо обов’язково заллє вода під час припливу!

Гага стомлено і з досадою глянула на непрохану порадницю.

— Ти думаєш, я даремно стежила, куди досягає вода під час припливу? Це місце лишається сухим навіть при найбільшому припливі. І мій чоловік згоден з цим.

З-за каміння з’явився великий красивий гагун і суворо глянув на гагарку.

— Ну, пробач, — зніяковіло мовила та. — Нам же не доводиться робити гнізд. Свої яєчка ми кладемо просто на каміння. Прощавай, кумо, нехай щастить тобі! — І гагарка полетіла далі.

Гага знов узялась до своєї роботи. Гагун весь час стояв неподалечку, наче стеріг, і лише на хвилинку відійшов, щоб напитися.

Ось уже гніздо й готове. Можна нести яєчка. Але що це? Раптом постріл… один… другий…

У гаги аж серце зайшлося. Несподівано сильним штурханом її викинуло геть з гнізда.

— Ні, тут влаштовуватися не можна! — Хоч і шкода було своєї роботи та власного пуху, вона з відчаєм змахнула крилами і важко піднялась у повітря.

А по землі, не розбираючи дороги, бігли два юнаки з рушницями за плечима.

— Швидше, швидше! Відплив уже почався. Вода відійде, і човен застряне на камінні.

Раптом один з юнаків спіткнувся. З-під ніг випурхнула птиця завбільшки з качку.

Юнак нагнувся і побачив гніздо, схоже на дівочий пуховий берет.

Розглядати знахідку було ніколи. Товариш уже сидів у човні. Через хвилинку вони, обидва захекані, почали відпихатись веслами на більшу глибину.

— Ох, і біг же я, мало носом не заорав! Ще й птаху якусь сполохав. Сиділа в гнізді. А гніздо таке дивне, ну зовсім тобі берет, як у моєї сестри.

— Та то ж гніздо гаги, — відповів старший. — Вона вистеляє його власним пухом, і це найдорогоцінніший чудесний легкий пух. Шкода, що ти не забрав це гніздо з собою.

— Та що ти, вона ж, певне, повернеться!

Але вона не повернулась. Гага вирішила летіти на інший острів і пошукати там затишку і спокою. Тут вона так само стала дбайливо відшукувати сухі рослинки та водорості. А звивши гніздо, почала знову самовіддано вискубувати з грудей пух для дитячого кубельця. Справді, тут було вже тихо, і ніхто гагу не потривожив.

За кілька днів знесла семеро гарненьких зеленкуватих яєчок. Вона міцно притиснулась до них і розправила свої іржаво-сірі крила, щоб її важче було помітити між камінням такого ж кольору.

Майже місяць вона висиджувала яєчка і навіть нічого не їла, тільки дуже рідко відходила на хвилинку до моря, щоб напитися води і, пірнувши, освіжитись.

Нарешті повилуплювались пташенята, і радості матері не було меж. І такі ж вони були гарненькі, строкаті, пухнасті!

Минуло кілька днів, і малюки бігали вже швидше за маму, бо ніжки, порівнюючи з тільцем, були поки що досить довгі. А з яким задоволенням діти купались і пірнали, шукаючи смачних рачків та черепашок! Вони цілісінькі дні плавали з мамою у морі, а коли втомлювались, найкращим місцем відпочинку для них була мамина спина. Сама ж мама була чудова плавчиха.

Якось зірвався вітер. Море вкрилось білими баранцями. Птахам стало важко триматись серед розбурханих хвиль. Мати вивела всіх своїх дітей на берег. Це було вчасно, бо на морі хвилі вже здіймались, наче розлючені велетні. Здавалось, що вони оскаженіло згинали шиї і, нахиливши голови з густими сивими кучерями, люто кидались на берег.

Раптом, шукаючи серед каміння хоч маленький затишок, гага побачила двох самітних безпомічних пташенят.

— Ой бідненькі, — жахнулась гага, — мабуть, загубили свою маму і тепер не знаєте, куди подітись.

— Гаг-га! — тільки й могли вимовити перелякані пташенята.

— Ну, то йдіть разом з моїми.

Звичайно, вони загубились від своєї матері і всього їхнього виводка. Чужі пташенята довірливо приєднались до незнайомого гурту. За мить гага помітила, що всі пташенята якісь неспокійні, стурбовано підбігають до неї, жалібно підіймають голівки. Мати зрозуміла, що їх хвилюють незвичні раптові сутінки, бо навколо враз смеркло.

Сама вона вже давненько занепокоєно стежила за великою темною хмарою, яка сунула зі сходу. Хмара закрила майже половину сонця. Ще трохи, і вона зовсім проковтне його.

Одне з пташенят, гага вже не розібрала — своє чи чуже, перелякано повертало голівку, дивлячись на небо. Воно шукало сонця, такого звичного і такого лагідного, теплого, але зараз його на небі не було. З розпачливим криком пташеня кинулось до мами.

— Ах ти, мале! Ти думаєш, сонце зовсім пішло з неба? Зараз літо, і сонечко нікуди не піде від нас аж до зими. Це тільки трохи посутеніло, а справжньої темряви ти ще не бачило. От як настане зима, сонце зовсім сховається за обрій і не показуватиметься кілька місяців. А зараз заспокойтеся, вітер прожене хмару, буря на морі вгамується, і сонечко знову вийде і приголубить вас.

Все так і сталося. Пташенята біля мами заспокоїлись і після негоди безтурботно побігли гуляти.

Минув рік, і пташенята стали вже зовсім самостійно запливати далеко в море. Вони вже не потребували маминого піклування, але, як і раніше, тримались дружною сім’єю.

Вороги і друзі

З-під кучугури снігу з’явився мишачий ніс. Хоч крихітних вух миші майже не було помітно, вона все ж таки вчула невиразне шарудіння і відразу сховалась у свою домівку.

— Навіщо мені цей клопіт? Ще комусь у зуби можна потрапити. Піду на інший вихід. Добре, що я свою нірку з кількома ходами обладнала. Треба вміти жити…

Цій миші-полівці конче треба було перебігти через луку до своєї товаришки, побалакати про одну справу. Вона ще кілька разів висунула носа з-під снігу, понюхала праворуч, ліворуч, перевіряючи, чи безпечно навкруги. Аж тоді обтрусила свою сірувато-жовтеньку шубку і миттю вибігла на власну стежинку.

«А непогану стежку проклала я, — самовдоволено думала вона, — і корінці геть усі погризла, а були серед них такі соковиті!»

Її не обходило, що то були живі корінці травиці й квітів, які по весні мали розквітнути. Та хіба миші коли дивляться на квіти? Їм ніколи й не кортить. Зернятка та корінці — то інша справа.

Так міркуючи, вона добігла до своєї молодшої приятельки. У тої гніздечко було зроблено з трави і лежало поверх землі, лише зокола прикрите снігом.

Вона чкурнула в гніздечко.

— Слухай-но, — сказала вона господині, — я тут недалеко знаю стіжок сіна. Ти, мишо, молода і жити не вмієш. Так отож послухай мене: чи не краще нам перебратися туди? І тепло, і їжі досхочу. А сіно свіже, пахуче. До весни вистачить.

У молодшої миші від здивування очі стали округлими.

— До весни? Та й годі?

— Ох, і дурненька ти, — жваво мовила старша. — Там весною багато мишей зберуться з усього поля. За зиму перетруть усе те сіно на потрух, нічого й не лишиться. Та вже буде весна, і яке нам діло до того сіна? А люди інші стіжки поставлять. Я настійно раджу тобі — перебирайся у стіжок, там воно й безпечніше. Ти знаєш, з’явився наш нещадний ворог з півночі — птах-зимняк. Тільки й чути — то там, то тут гинуть наші сестри полівки.

Молода господиня писнула:

— Але, на жаль, я не можу переселятися зараз. У мене малі діти. З ними про переселення до стіжка і мови бути не може. Та за літо я наносила сюди з поля чимало зерна. Усі ж миші так роблять. Голодні не будемо.

— Ну, я навідуватимусь до тебе, — пообіцяла гостя.

І вона так само сторожко, виглянувши кілька разів, подалася до стіжка.

А над луками ширяв отой птах з півночі — зимняк. Недаремно його так боялася миша. Він пильно вдивлявся вниз на білий сніг. Зимняк уже запримітив, що мишви розплодилось без ліку. А його суперник сорокопуд хвилюється, що їм обом не вистачить! До чого ж цей птах любить сварки!

А сорокопуд був зайнятий перевіркою своїх запасів. Він наколював забитих мишей на шпички чагарника. Зараз він чомусь сердився, тріпав сірими з білими смужками крилами, випинав білі груди. Закінчивши роботу, сорокопуд зайняв своє улюблене місце на вершечку високого дерева, що росло на узліссі. Звідси він сторожко оглядав все навкруги. І раптом він помітив, що внизу мигнула жовтувата шубка миші-полівки. Сорокопуд каменем упав на здобич. Це була та сама миша, що поспішала до стіжка.

«Ну, нехай мій сусіда зимняк знає, який я вправний!» — подумав він.

По зимовому лісі вже давненько блукала дівчинка Таня з батьком. У батька за плечима висіла рушниця, та жодного зайця вони сьогодні не зустріли, мабуть, тому, що Таня нав’язалась. Батько примирився з думкою, що це не полювання, а просто прогулянка.

Час було вертатися додому. На узліссі Таня раптом закричала:

— Тату, стріляй! Дивись, який птах! Ти ж качок восени стріляв?

Їй дуже кортіло повернутись додому хоч з якою-небудь здобиччю.

Батько, примруживши очі, придивлявся до птиці, що плавно пронеслась у повітрі.

— Ні, дочко, цього птаха я стріляти не буду. Це наш друг і помічник. Він знищує безліч мишей, нахабних гризунів, що зерно з поля тягнуть і стоги псують.

І тут він побачив, що Таня махає рукою. Він здивовано глянув на доньку. А вона сказала:

— Це я побажала щасливого полювання нашому другові.

А поганка зовсім не погана

В одній родині водяних птиць сьогодні був урочистий день. Малята вперше вчились плавати на широкій воді. Мати, сидячи на гнізді, уважно стежила за неоковирними, невмілими своїми пташенятами. Вона дуже хвилювалась, адже малята були ще такі недосвідчені! У всіх інших водяних птахів пташенята вже давно підросли, а це тільки в їхній родині вилупились так пізно. Батько поважно плив поряд з плавучим гніздечком. От він кинув недалечко від першого пташеняти черв’ячка. Усі четверо дітей невпевнено потяглись до принади.

На небі лагідно світило яскраве сонце, і весь великий водяний простір грав перед птицями сонячним відблиском. Він наче вітав першу спробу малят.

Батько-птах знову кинув пташенятам якусь поживу, і вони уже впевненіше поспішали до неї…

А маленький Сергійко теж радів цього сонячного дня. Він нарешті умовив батька взяти його з собою на полювання. Та що батько! Найскладніше було умовити маму і бабусю, щоб відпустили його.

Та от перші перешкоди подолано, і Сергійко вже сидить у човні, що пробирається поміж листям куги та очерету. Сергійко — русяве, жваве хлоп’я — був викапаний батько не тільки зовні. Він намагався в усьому наслідувати свого татуся… Зараз хлопець, так само як і батько, уважно вдивлявся у зарості. Батько спритно вів човен вузенькою смугою води.

Про батька друзі жартома казали, що він дуже схожий на свого сина. Зараз і справді вираз обличчя і у батька, і у сина був зовсім однаковий — це було напружене чекання. Тільки син сподівався на якесь диво, а батько на багату здобич.

На колінах у батька лежала заряджена рушниця.

Задерикуваті, цікаві очі хлопця боялись пропустити найменшу дрібницю.

Потроху човен вийшов на широкий водяний простір.

— Дивися, Сергійку, — мовив батько, — недавно тут не було ніякого водосховища. Навіть не віриться! Тік собі Дніпро, а люди збудували греблю, глянь — справжнісіньке море! Недарма вже й пісню співають: «Море Кременчуцьке широке…»

Раптом Сергійко весь напружився.

— Тату, глянь, яка гарна птиця!

На воді, недалеко від берегових заростів, поважно гойдалась на вимощеній листям купі дивна птиця. На голові в неї пір’я, роз’єднане на два боки, здавалось вушками. Білі цяточки яскраво виділялись на темних крилах.

Ця птиця зовсім не була схожа на качок, яких тут, на радість мисливцям, водилося безліч, до того ж найрозмаїтіших. Батько, пристрасний мисливець, саме в ту мить схопився за свою рушницю. Сергійка наче щось підкинуло. Він ухопив батька за руку:

— Не треба стріляти! Вона ж така гарна! Навіщо тобі?

— Та що ти, дурнику, схаменись! Це ж поганка, а я цілився у качку. От бачиш, не треба було тобі зі мною їхати.

— Тату, та ти ж міг налякати її, а птаха і так нестійко тримається на цій чудернацькій купі.

Та батька вже охопило мисливське хвилювання. Він неуважно слухав сина і сказав квапливо:

— Ну, тепер тихенько сиди, обіцяй не заважати мені, а я тобі обіцяю, що твою поганку не зачеплю.

Сергійко покірно сів на кормі човна і замислився. Чому це таку гарну птицю звуть поганкою? Звичайно, це здалось Сергійкові незрозумілим, він вирішив спитати батька потім обов’язково.

У цей час Сергійків батько підняв рушницю і вистрілив у якусь качку, що пролітала над очеретом, але не влучив. Усі качки навколо сполохались і з галасом знялися в повітря.

Тим часом птаха у плавучому гніздечку наче зовсім не звернула уваги на загальну тривогу.

Тепер вона лишилась одна, горда і самітна. Навіть батько її пташенят кудись зник.

— Що б це могло значить? — дивувався Сергійків батько. — Може, вона на яєчках і не хоче покинути?

Сергійко зараз не міг не порушити своєї обіцянки — мовчати. Він пошепки сказав, нахилившись до тата:

— Тату, а давай під’їдемо тихенько човном і подивимось.

Батькові й самому надзвичайно кортіло розгадати поведінку птахи.

І раптом птаха слизнула з гнізда на воду, а за нею крихітні пташенята, що були накриті її крилами, почали здиратись їй на спину. Сергійко не міг погляду відірвати. От трійко малят вже влаштувалось, а четверте пташеня поспішає зайняти і своє місце.

Батько захоплено сказав:

— Ну й пощастило ж тобі, Сергійку, шкода ти така! Я вже скільки часу птахів вивчаю, а побачив це вперше. Ти тільки перший клас закінчив, а от тобі — відразу помітив!

— Та чому ж я шкода? — заперечив Сергійко. Батько часто так його називав і жартома, і по заслугах, але цього разу Сергійко не згодився. — От ти звешся науковцем по птахах, а може б, ти й сьогодні не побачив, як поганчата на спину мамі вилізли. А я вже другокласник.

Батько засміявся.

— Та тобі, я гадаю, цей досвід поганчат не потрібний, ти і сам добре вмієш на спину батькові вилізти.

Сергійкові зараз не хотілось сперечатися. Він не одводив очей від пташенят.

— Тату, поглянь, поглянь! Зайняли місце, як у театрі.

Куди вона з ними?

— А от побачимо, почекаємо трохи, — сказав батько, і сам зацікавлений.

Поганка, збагнувши, що тікати нема куди, повернула голову до своїх пташенят. Сергійкові здалося, вона їм щось сказала. І враз трапилось несподіване! Мати з усім виводком на спині — шубовсть! — пірнула у воду.

Сонце вже закотилось за обрій. Полювати було пізно. Батько з сином помалу відпливали від берега. Сергійко не зводив очей з плавучої купи листя — гнізда поганки. Вже здаля він побачив, що поганка виринула з води.

— Дивись, дивись, тату, вона не з порожніми руками, чи пак, не з порожнім дзьобом. Он у неї в дзьобі маленька рибка.

— Та ти у мене спостережливий! — похвалив Сергійка батько.

— То вона вечерю своїм поганчатам несе. Диви, диви, у гніздо вкинула.

А за матір’ю одне по одному піднімалися з води, наче великі бульбашки, її пташенята. У тиші вона зібрала їх усіх докупи біля гнізда. Почали злітатись розтривожені допіру качки. Вони з подивом бачили, що поганка, так як і раніше, спокійно похитується на своєму плотику-гнізді.

— Чому її назвали поганкою? — спитав Сергійко тата. — Вона ж така розумна і гарна.

— Напевне, тому, — відповів тато, — що м’ясо поганки тхне рибою і їсти його не можна, та ще й гніздо майструє з опалих гілочок: намостить у гнилу купу водяних рослин, торішнього листя і плаває на цій купі аж доти, поки не починає тхнути гнилим. У гнилому листі так тепло, що поганка спокійно туди відкладає яйця і сама сідає на них…

— Тату, вона зовсім не погана, ця поганка, — не міг заспокоїтися Сергійко. — Он як вона піклується про своїх поганчат і як чудово їх тренує.

— Власне, її звуть ще й чомгою, норцем і пірникозою. Бачиш, скільки імен! — сказав тато.

Хоча полювання у нього було не дуже вдалим, проте він був задоволений не менше за сина тим, що побачив.

Печера дивного рибалки

— Тату, а вона справжня? — спитала пошепки дівчинка.

— Про що ти, Мар’янко? — здивувався батько, відірвавши погляд від своєї вудки.

Дівчинка пальцем показала на яскраву зеленкувато-синю пташку, яка сиділа на гілці куща і нерухомо дивилась у воду, де між зеленим широким лататтям біліли чудові лілії.

— Я до неї тихенько доторкнусь, — прошепотіла дівчинка. І не встиг батько відповісти, як Мар’янка обережно навшпиньках підкралась до птаха. Та птах раптом — раз! — і пірнув у воду.

— Ой, ой, ой, що ж я наробила! — дівчинка, плачучи, сплеснула руками. — Пташка, мабуть, милувалася отією білою квіткою на воді, а я її злякала. Вона з переляку впала в річку!

Батько погладив дочку по голові і заспокійливо промовив:

— Не плач, та пташка зовсім не цікавилась лілією. Вона стежила, коли у воді блисне рибка, і, побачивши її, кинулась у воду, щоб схопити.

Мар’янка заспокоїлась:

— Правда? Я таких птахів ще ніколи не бачила.

— Не біда, дочко, ще побачиш. Це звичайна наша пташка рибалочка, або зимородок. Зимородок селиться над річкою і ловить дрібну рибу. Отут десь, напевне, є його гніздечко. Ну, біжи нарви квітів. Дивись, які чудові. А у мене саме риба, здається, клює.

Мар’янка побігла вздовж берега і раптом побачила хлопчика, старшого за неї. Він, обережно тримаючись однією рукою за гілку верби, спускався по глинястому обриву. У другій руці він щось ніс. Ото бешкетник! Мабуть, провідав, що тут десь близько є гніздечко. Треба його зупинити.

Мар’янка рішуче підбігла до хлопця.

— Ти що, зимородкових пташенят хочеш знищити? Що це у тебе в руці?

Хлопчик зупинився:

— Та що ти! Ніяких пташенят я не хотів займати. Тут є зимородкова нора. Я й хотів її подивитись.

— Хіба зимородок живе не в гніздечку, а в норі? — спитала здивовано дівчина.

— Еге ж, в норі. Вона довга, як печера, і там темно. Я й кишенькового ліхтарика приніс, щоб усе роздивитись.

— Ой, як цікаво! А мені можна подивитись ту нору? — спитала Мар’янка.

— Гаразд, тільки гляди, треба бути обережною, не хруснути жодною гілочкою.

І вони вдвох полізли по обриву. Раптом хлопчик зробив знак зупинитись. Це він побачив нірку і засвітив ліхтарика.

— Ой, як здорово, подивись! — прошепотів він і, простягти Мар’янці ліхтарика, звільнив їй місце перед норою.

Мар’янка довго роздивлялась і все зойкала від захоплення.

— Яка краса! Підлога в печері геть уся заслана чимось блискучим.

— А ти бачила? — спитав хлопчик. — Там у печері ще риб’ячі кісточки.

Хлопчик ще раз глянув у печеру.

— Ой, у куточку нори шестеро яєчок, таких гарненьких, зеленкуватих… — зашепотів він. — Ходімо звідси швидше. Мабуть, мати на хвилиночку вилетіла, і ми її зараз лякаємо, не даємо повернутись. Я думав, що нірка порожня.

— Біжімо до мого тата і розкажемо йому, — сказала Мар’янка. І вони вдвох побігли до Мар’янчиного батька.

— Тату, ми бачили казкову печеру, де живе цей птах, що у воду пірнув. Там підлога вся блищить.

— Ну, — засміявся Мар’янчин тато, — я б не сказав, що це казкова печера. Вона ж уся всіяна лускою і кістками тих риб, які зимородок з’їв. Але не ходіть туди більше, бо пташка може зовсім покинути своє гніздо і не виведе пташенят.

— Все ж таки це казкова печера, — вперто мовила Мар’янка. — І ми будемо тільки одні знати про це.

А хлопчик додав:

— Звичайно, казкова. Я теж нікому про неї не скажу.

Текля

Черепаха рухалась повільно, як і належить черепасі. Вона вже далеченько відійшла од берега. Зараз у неї не було ніякого клопоту. Її діти, маленькі черепашки, вночі повилуплювалися з яєчок і розлізлись на всі боки, кожен хто куди. Та й раніше весь її клопіт був у тому, щоб десь на річковому схилі, на пригріві, викопати зручну ямку в піску. Це вона зробила вправно своїм хвостиком і задніми лапками.

Туди черепаха відклала восьмеро біленьких яєчок і присипала їх злегка піском. Далі вже сонце вигрівало яєчка, аж поки з них вилупилися черепашки. Вони народились уже в справжніх панцирах і були цілком самостійними…

Черепаха безупинно посувалася вперед і вперед. Вона ніякої уваги не звертала на зелену траву, на яскраво-жовті квіточки і навіть на цього нахабного рогатого жука, якому спало на думку схопитись за її панцир. Черепасі тільки смішно стало: «Оце недоумок! Невже він гадає, що цей панцир, який захищає мене від будь-якого удару, може піддатись йому?»

Черепаха байдуже проминула жука.

Аж тут її зупинив якийсь новий звук, якийсь тупіт. Вона вирішила за краще не рухатись і трохи зачекати. Ризикувати було не варто.

До черепахи кинулась маленька дівчинка. Вона побачила цікавий плескатий камінь і підбігла, щоб роздивитись його як слід. А камінь був дуже цікавий: коричнево-чорний, з якимось дивним жовтим візерунком.

Дівчинка хотіла підкинути камінь ніжкою, та це було важко. Спробувала вона ручками — несила! Може, братик Вітасик подужає?

— Вітасику, — покликала Майка, — дивись, який камінь! Чи ти подужаєш його?

Вітасик підбіг до Майчиної знахідки і мало не підскочив з радості.

— Оце здорово! — закричав він і підняв камінь.

— Ой! — вихопилося у Майки. — В нього ніжки!

І справді, з-під панцира висунулись чотири ніжки і безпорадно шукали опори в повітрі.

Вітась зойкнув і раптом витягнув обидві руки далеко від себе: з-під камінця зненацька задзюрчав струмочок.

— Ой-ой! — закричала дівчинка. — Мало того, що в цього каменя висунулись ніжки, а він ще, виявляється, такий безсоромний. Он що робить!

— Яка ти ще дурна, Майко, — сказав Вітась. — Та це ж черепаха, живе створіння. Ніякий це не камінь. Тепер у мене буде власна черепаха! Я її до міста відвезу!

— Ач який ти, Вітасику! Я ж перша знайшла камінь. Тільки я не знала, що він — черепаха, а ти вже вважаєш її своєю.

— Ну, годі сваритись. Хоч ти й знайшла черепаху, та хай буде вона нашою спільною. Ходімо покажемо її мамі.

І вони пішли стежкою до намету, що був недалеко від озера. Цей намет поставили тато і мама, а Вітась і Майка теж допомагали їм: що треба — подавали і сіно для матраців принесли. А найдужче за всіх стрибала і хвилювалась Майка. Їй дуже подобалось жити коло водички! Це тато і мама вирішили тут з дітьми провести свою відпустку.

Майка йшла, міцно затиснувши в кулачку синю квітку.

Назустріч їй вийшла мати в червоному сарафані, в такому, як і в Майки.

Вітась, забувши про обережність, з якою ніс свою дорогоцінність, побіг до мами, але Майка закричала раніше за нього:

— Мамо, дивися, черепаха! А у неї є такі маленькі ніжки і хвостик. Я спершу не бачила, я побігла по квітку, а вона переповзла з одного місця на інше. А я думала, що це камінь.

Вітась, немов вибачаючись за черепаху, сказав:

— Вона зараз чомусь сховала голову і ноги під панцир. Як же зробити, щоб вона знову повзала?

Мама посміхнулась.

— От ви не галасуйте, не стрибайте навколо, і вона прийде до тями. Давайте я віднесу її в намет і зашморгну завісу.

— Правильно! — вигукнув задоволено Вітась.

Вони підійшли до намету. Перед ним стояв розкладний столик, а трохи далі, коло дерева, — маленька плитка, на якій мама і тато по черзі готували обід. Мама віднесла черепаху в намет і лишила її там. Потім заходилась коло обіду, а Вітась почав чистити картоплю.

Майка навшпиньки підійшла до намету і підняла брезент. Там зовсім спокійно, діловито лазила черепаха. Вона навіть підповзла до стінки намету і спробувала здертися на неї. Її голова була висунута, і Майка побачила зморшкувату шкіру і зовсім беззубий рот. Але загалом черепаха виглядала дуже лагідною. Вона до всього уважно придивлялась.

Майка так само тихенько опустила завісу і побігла до мами й Вітасика:

— А вона ходить!

Мама здивувалась:

— Хто вона? Про кого це ти, дитинко?

Вітась підбіг до Майки і сказав:

— Я ж казав, щоб ніхто не підходив близько і не лякав черепахи! А Майка тут…

— І зовсім я її не лякала, а тільки в щілинку глянула на неї. І тепер я знаю, як її звуть. Її звуть Текля. До нас у дитсадок ходить дівчинка Світланка. Її приводить бабуся Текля. Черепаха на неї схожа. І ходить так само повільно, як бабуся Текля, і зубів у неї теж немає.

— Майко! Нам треба бути в наметі, щоб Текля звикла до нас, до наших голосів, — вигадав Вітасик. — Тільки поводься тихенько. Ходімо.

В намет діти прослизнули навшпиньки, і Текля не звернула на них уваги.

Зайшла мама і сказала дітям:

— Черепаха, мабуть, їсти хоче. Ось у мене лишилось два листки капусти.

Але Текля байдуже пройшла повз капустяне листя.

У цей час почувся веселий голос тата:

— Агей, Вітасику, де ти, пустунчику?

Вітасик вибіг до тата, притиснувши пальця до уст. Тато показав чималеньку низку риби. Але Вітась прошепотів:

— Тсс, тихше, в наметі у нас черепаха.

Батько сказав:

— Та вона не чує нічого. — Однак притишив голос. Побачивши Теклю, він зауважив: — Вона ж не їсть капусти.

А Майка зажурено протягла:

— Тату, та вона нічого не їсть. Бідна Текля, ми ж не знаємо, яку травичку ти любиш.

Вітась умить знайшов вихід. Він побіг і приніс пучок різної трави і простягнув просто до Теклі, але вона сховала голову і ніжки.

— Ой-ой, вона цього, мабуть, не любить, — з докором мовила Майка.

— Тату, — спитав Вітасик, — чому вона якась дика, нічого не хоче?

Тато посміхнувся:

— Та вже ж не свійська, і вона не знає, що ти просто хлопчисько, а, мабуть, думає, що ти тигр і хочеш їй голову відкрутити.

Майка не вщухала. Вона умовляла черепаху:

— Теклю, це не тигр, це Вітась.

— Ну, чого ви клопочетесь? — сказав тато. — Яка від неї користь? Он риба — це я розумію. З неї мама може і юшку зварити, і засмажити.

— А ти забув, що у Жюля Верна в «Дітях капітана Гранта» їли черепахові супи? — втрутилась у розмову мама.

Тут Вітась помітив, що у Майки очі зробились якісь зовсім круглі, насторожені. Він хотів заспокоїти сестричку, але Майка вибухнула плачем. Вона голосно схлипувала, вимовляючи уривчасто:

— Не дам Теклі… Ви ще суп варитимете черепаховий…

А тато сказав:

— Що ти, дочко! Супи варять з інших черепах.

Заспокоївши Майку, мама наказала сідати обідати. Тато дуже зголоднів, ловлячи рибу.

Під час обіду Текля непомітно кудись зникла, і лише згодом її знайшли у найтемнішому кутку намету.

— Ось де ти! — радо вигукнув Вітась. — А ти мені саме потрібна.

Він схопив у тата на стільці туш і пензель, притис до себе Теклю і вислизнув з намету…

За ним чкурнула і Майка.

А Текля зовсім втягла голову й ноги, що їх і помітити не можна було.

— Ну, чого ти так зіщулилась? — дорікав черепасі Вітась. — Та я ж не тигр.

Але ці докази Теклю не заспокоїли. Вона продовжувала сидіти, зіщулившись, у своєму панцирі.

Вітась, побачивши, що вона не збирається витягати голівку, взявся до роботи. Він умочив пензля в туш і почав ретельно виводити на черепашиному щиті своє ім’я.

Майка весь час крутилась коло нього, не розуміючи, що він робить. Нарешті вона не витримала:

— Вітасю, а Вітасю, що це буде?

Вітась поважно відказав:

— Моє ім’я — Віктор.

Майці це здалося дуже цікавим, вона почала підстрибувати, вигукуючи:

— І моє ім’я, і моє напиши!

Вітась неохоче згодився і почав виводити слово «Майя». Але в цю мить до них підбіг тато.

— Що ти робиш, бешкетнику? Навіщо мучити тваринку?

Вітась навіть розгубився.

— Та нічого я їй не роблю. Вона он сховалась зовсім.

— Нічого черепасі не буде, — сказала мама. — Вона навіть не відчуває. От давайте сядемо, я розкажу вам цікаву історію.

Вітась відніс Теклю в намет, і всі зручно вмостилися на моріжку.

— От слухайте. Нещодавно в Адріатичному морі рибалки витягли черепаху з якимись літерами на панцирі. Ніхто не розумів, що вони означали, і черепаху передали вченим. А вчені одразу побачили, що це — російські літери і написано там було ім’я нашого великого письменника: «Максим Горький» — і дата, себто число, коли зроблено напис.

— От бачиш, — сказав підбадьорений Вітась татові, — а ти кажеш — мучу тварину.

Тато всміхнувся:

— Так то ж Максим Горький, славетна людина, дорога й близька всім людям. От ти будеш працювати — винайдеш щось корисне людям, а поки що нікому не цікаво читати твій підпис.

Майці було шкода такої чудової вигадки. Вона всіляко намагалась виправдати брата:

— Вітась винайде щось.

Мама з дітьми зайшла знову в намет. Тут Текля заспокоїлась і зовсім безпечно блукала поміж меблями.

День пройшов без особливих пригод. Надвечір, коли Майка уже заснула, Вітась згадав, що Теклю треба повести погуляти. Вона цілий день була у задушливому наметі, а виводять же собак на свіже повітря.

Він не знав того, що черепахи вдень взагалі дуже кволі і навіть не їдять.

Вітась узяв черепаху і виніс її на травичку. Він міркував: «Неповоротка Текля не втече. До того ж я буду стежити».

А черепаха, як і всі черепахи, надвечір пожвавішала і, дуже зрадівши свіжому повітрю, ураз попрямувала собі в зелену травицю. Вітась дивився в інший бік і, обернувшись, був трохи здивований: не стало Теклі. Він кинувся шукати її скрізь, дивився у траві, на стежці — та так і не знайшов.

Похмурий і зажурений, хлопчик несміливо зайшов у намет. Мама і тато розмовляли про щось своє. Вітась мовчки ліг спати.

На ранок він тихенько розповів мамі, і вони вирішили поки що не говорити про це нікому. Але Майка, тільки розплющила очі, кинулась шукати Теклю і, не знайшовши її, сказала з розпачем:

— Нема Теклі…

Вітась не витримав і мовив розгублено:

— Я не помітив, як вона втекла.

А мама, відчувши, що треба поспішити синові на допомогу, сказала:

— Ми ж не знали, чим її годувати. А тепер вона житиме, як їй до вподоби.

— А я все одно не буду їсти вашого супу, — вперто сказала Майка.

Тато зайшов до намету в трусах і вицвілій майці. В руках він тримав дві вудки.

— Ану, миттю на свіже повітря. Що, дарма сонечко сяє?

Дітвора відразу стрепенулась. Майка затанцювала на місці, забувши про все. А мама сказала:

— Візьміть і Майєчку. Віктор, ти дивись за нею, а я впораюся з роботою і теж прийду до вас.

Озеро було зовсім недалечко, «два кроки» — казав тато.

Вітась подумав собі:

«Звісно, для високого тата й два кроки, а от йому з Майкою, яка смішно дріботить ніжками, мабуть, набагато далі».

Всю дорогу Вітась тримав Майку за руку, лише перед берегом випустив її, а сам нетерпляче побіг до води.

Тато відійшов до знайомого, і вони там жваво про щось розмовляли. Раптом Вітась пильно придивився до дна, яке в цьому місці було добре видно, бо вода була чиста.

— Ой, Текля!

— Де, де? — схопилась Майка.

— Та ти не туди дивишся! Он вона, у воді, по дну іде.

Майка підбігла.

— Вітасику, це хтось її кинув туди. Врятуй її!

Але Вітась мовив:

— Та вона, бач, не дуже хвилюється.

Майка з хвилину дивилася захоплено і не відводила погляду від черепахи, а потім замріяно сказала:

— Знаєш, Вітасю, не треба її брати, вона ж тут на волі. Хоче — гуляє у траві, а хоче — у воді.

Вітась глянув на маленьку, таку чуйну Майку і згодився, відмовившись від свого бажання мати власну живу черепаху.

Соня

Був пізній вечір. Сашко і Юрась вже збирались іти додому, коли раптом Юрась гукнув:

— Диви, пацюк! От паскудний, за пташенятком кинувся. — І він, нахилившись, підняв камінця і жбурнув у напасника.

Сашко зареготав:

— Ну й стрілок, тільки в хвоста поцілив.

Але коли Сашко наблизився, сподіваючись впіймати пацюка, обличчя в нього стало розгубленим.

— Юрасю, ти ж зовсім відбив йому хвоста… І це не пацюк, а, мабуть, білка. Бач, який пухнастий хвіст.

Юрась підбіг до товариша і взяв у руки відбитий хвіст.

— І треба ж було тій білці по землі бігати! — він уважно розглядав хвіст. — Ой Сашко, та це ж зовсім і не білчин. Дивись, який зверху гладенький, з короткою шерсткою, а на кінці пухнастий. Та тут і хвоста немає, сама шкурка.

Ні в сих ні в тих побрели хлопці додому.

А за два тижні мали святкувати день народження їхньої приятельки Соні — вони вчилися в одному класі.

Напередодні цього свята маленький Дмитрик, братик Соні, сидів за столом і, старанно сопучи, малював кольоровими олівцями кошика. У кошику лежали великі-великі яблука. Їм ще треба домалювати червоні бочки. Це Дмитрик готував подарунок для старшої сестрички Соні. Іноді він одривався від малювання і замислювався. От щастить людині! Мало того, що сестра третьокласниця, ще й народилась у такий чудовий теплий день. Дмитрик забув, що Соня завжди заздрила йому, бо його день народження взимку, тоді, коли всіх приятелів у школі можна запросити в гості.

Дмитрик знову заходився коло свого малюнка. Він був такий заклопотаний, що навіть забув закрити рота, і кінчик язика так і бігав по губах, допомагаючи малювати.

Раптом стривожений мамин голос одірвав Дмитрика від малювання. Він одразу вискочив на ганок. Мама стояла під абрикосою. Вона з сумом мовила:

— Це ж наші перші абрикоси. Дмитрику, нема тих абрикос, що я Соні на день народження берегла. Лишились тільки недостиглі… А чи не ти часом поласував ними?

Дмитрик здивовано глянув на неї.

— Та що ти! Чого б це я їх чіпав? Я ж знаю, що їх берегли Соні на день народження.

Коло ганочка стояла Соня і докірливо, мало не плачучи, дивилась на брата. Дмитрикові цей погляд був такий гіркий і образливий, що краще б вона його вилаяла.

— Що, хлопчик абрикоси позривав? — почувся жвавий голос сусідки Інни Гнатівни. — Та всі хлопчаки завжди обривають вишні, абрикоси, сливи, ледве все це достигне.

Інна Гнатівна, огрядна жінка в капоті з хризантемами, ідучи мимо, почула розмову Дмитрика і його мами. Вона вирішила, що тут якась сварка, і поспішила до парканчика з тонких нещільних штахеток. Сусідка зручно обіперлась ліктем на невисокий парканчик і, схиливши голову на долоню, доброзичливо повчала:

— Ну, пробачте йому, він же такий малий. Сонечко, ти ж простиш братикові? Ти ж бо доросла, розумна.

Інні Гнатівні і не спадало на думку, що десятирічна Сонечка була дорослою тільки для Дмитрика і тепер Соні дуже жаль було цих перших у їхньому садочку абрикосок!

Вона на них так чекала! Але зараз підозра чужої жінки її образила.

— А це вас зовсім не стосується, — нечемно сказала вона сусідці.

Але та не вгавала:

— Та нічого ж особливого. В мене теж достигли, я вам можу дати.

Мама рвучко обернулась до неї:

— Пробачте, але це вас зовсім не обходить! Дмитрик мені ніколи не каже неправди, і я йому вірю.

Бачачи, що не діждеться жаданого скандалу, Інна Гнатівна злісно ввернула:

— А за це і покарати не завадило б… — Вона повернулась і пішла своєю дорогою.

Дмитрик увесь час тримався зовсім спокійно, але зараз у нього куточки губ опустилися і з очей закапали рясні сльози. «Хтось позривав абрикоси, а тепер усі на мене думають. І мама, і Соня… Мама просто дуже добра і не хоче мене образити».

— Діти, ходімте в кімнату, — рішуче сказала мама, беручи обох за руки. — Мені ще треба торт зробити і пиріжків напекти.

Вони зайшли в кімнату, і кожен зайнявся своїми справами. Так і минув день у передсвяткових турботах. Правда, Дмитрик встиг з сусідом і його хлопчиками піти на озеро викупатись. А увечері до нього знову повернулись думки про ранкову образу. От Соня спить, її й гарматою не розбудиш. Мами в кімнаті нема, вона порається з пирогом для Соні, чи то пак з тортом.

У цей час у садку закричала якась пташка. Її крик був схожий на писк, і Дмитрик уявив собі, що то була маленька і безпорадна пташка. От вона заблукала в траві і дороги додому не може знайти. Дмитрикові захотілось вийти, знайти цю пташку і приголубити її.

Хлопчик вислизнув з ліжка, натяг сорочку і навшпиньки підійшов до дверей. Він обережно, щоб не рипнути дверима, вийшов у садочок, поглянув на небо. Повний сріблястий місяць дивився на все з поважним спокоєм. А поряд з ним блищала велика зірка.

Дмитрик подумав: «Вона, мабуть, хотіла про щось поговорити з місяцем». Потім йому здалося, що вона весь час підморгує йому. А може, й не йому, а якійсь своїй знайомій. Зірок на небі була така безліч — великих і ледве помітних. Неначе хтось навмисне прикрасив ними небо.

Дмитрик відірвав свій погляд від небесної далечини і глянув на землю. Йому здалося, що й тут місячне сяйво якось пахне. Але то кожного вечора він чув солодкі пахощі матіоли і гіркуватий запах буйно розквітлого тютюну.

Знову почувся крик пташки. Дмитрик тихенько попрямував туди, де вона кричала, та, зробивши кілька кроків, побачив, що на дерево зліз якийсь чужий хлопець у картатій сорочці, а під ним стоїть другий. Той, що на дереві, мовив:

— От лукава тварина! Скільки горіхів та ягід натягала в дупло.

І він стрибнув додолу.

— Соня живе тут, тільки вдень вона спить…

«Чого це вони кажуть, що Соня вдень спить? Ніколи цього не буває, вона ж гасає цілі дні», — подумав Дмитрик.

«А може, це злодії? Тільки чого вони стоять тут? Мабуть, зараз підуть до абрикоси. Ну, й побачать там лише зелені плоди. Мабуть же, самі й позривали стиглі».

Дмитрик почув слова якогось з хлопців:

— Прийдемо раненько.

Раптом голови «злодіїв», як по команді, обернулися в напрямку будинку. Мимоволі і Дмитрик глянув туди. По доріжці бігла розтривожена мама. Вона схопила Дмитрика за руку.

— Так ось ти де! Нарешті знайшла. Заходжу в кімнату — ліжко порожнє, дивлюсь скрізь по кутках. Вибігла у двір, а ти тут… Іди, синку! Спати, спати час.

Дмитрик хотів сказати мамі про злодіїв, але ті наче крізь землю провалились.

Мама рішуче повела Дмитрика додому.

Дмитрик таки добре втомився і враз, тільки торкнувся подушки, заснув.

Вранці Дмитрик прокинувся від метушні в кімнаті. У вазах та глечиках стояли свіжі квіти. Незабаром до Соні прибігла подружка Таня, і вони клопотались удвох.

За нею почали сходитись і інші гості. Було кілька учнів з Сониного класу, які жили поблизу на дачі. Та й тут завелись уже приятелі. Помалу всі розвеселились, і гамір знявся чималий. Таня загадувала різні загадки.

— От вгадайте! Сидить дівка у коморі, а коса її надворі.

Другокласник Максимко з жалем сказав:

— Цю дівчинку, мабуть, покарали.

А Валерка вибухнув сміхом:

— Це ж морква, а ти, Таню, наче з дитсадка прибігла — такі загадки загадуєш.

Всі сміялись, загадували інші загадки, відгадували. Тільки один Дмитрик не сміявся. Він, похнюпившись, сидів на маминому ліжку. Соні стало його шкода. Вона підбігла до брата, приголубила його і примирливо сказала:

— Та кинь ти думати про ті осоружні абрикоси! Ну кому вони потрібні!

Дмитрик аж з місця скочив:

— От і ти про абрикоси! Ну, сказав же я, що не рвав їх.

Мама хотіла підійти до них, щоб заспокоїти, але в цей час двері відчинились і увійшли два хлопчики. Один із них тримав в руках квітчасту хустину. На другому Дмитрик побачив знайому картату сорочку. Він запитливо глянув на маму, потім на Соню, яка тепер широко всміхалась, потім знову на маму. Але нові гості вже прямували до столу. Хлопчик у картатій сорочці сказав:

— Оце, Соню, тобі в подарунок!

І хлопчик, що держав хустину, вигорнув з неї на стіл купу трави, листя. Разом з трав’яним кублом на стіл впало якесь пухнасте звірятко і сердито чмихнуло. Воно було зовсім сонне і невдоволено кліпало очима.

— Дивись, білочка! Тільки хвіст у неї якийсь довгий. Дивно! — вигукнула Соня. — Яка вона гарненька, кумедна! Ой хлопці, спасибі вам!

А хлопці квапливо поправили її:

— Це соня — твій тезко.

— Соня?.. Тезко?

Дітлахи принишкли, і на хвильку запала тиша.

Звірятко тим часом, нічого не помічаючи, сіло на задні лапки і ну передніми чепуритися. Воно пригладило шерстку на молочно-білому черевці. Потім облизало її і заходилось коло рудуватої, як і вся спинка, голівки, вправно піднявши передні лапки.

Раптом угледіло насипану хлопцями купку лісових горіхів і миттю взялося за них. Його хвіст розлігся на столі. Юрась побачив, що хвіст такий самий, який він одбив звіряткові два тижні тому, і показав очима Сашкові. Сашко, мабуть, зрозумів і спитав:

— Невже хвіст виріс за два тижні?

Юрась невпевнено сказав:

— А може, це інша соня…

А Миколка, який жив недалечко на пасіці з батьком, раптом протягнув:

— Та це ж сплюх!

— Ні, — впевнено сказала Таня, — цю тварину звуть соня.

— Звичайно, сплюх — це й є соня, — не здавався Микола. — Він же цілісінький день спить десь у дуплі.

— А вночі прокинеться і найкращі вишні і сливи об’їсть.

«Та невже? — подумав Дмитрик. — А може, він полюбляє і абрикоси?»

— Та що ви всі на звіринку накинулись? — ображено сказала Соня. — Дивіться, яка соня красива: хутро рудувато-сіреньке, вушка великі, прислухаються до всього, а хвіст довший, ніж вона сама.

В цей час у кімнату зайшов поздоровити Соню сторож — дядько Марко.

— А ця капость вовчок як опинилася тут?

Соня квапливо пояснила:

— Що ви! Це мені подарували.

— І де воно взялося в наших краях? Усе в саду перепоганить. Маленькі пташенятка тільки літати починають, а цей сплюх зловить пташеня і враз загризе його.

Юрасик виразно глянув на Сашка:

— Чув?

Той, здвигнувши плечима, відвів убік Валерку і пошепки сказав:

— Все це правда. Ми з Юрком на власні очі бачили, який це розбишака. Тільки Соні не треба сьогодні настрою псувати.

— А знаєте, — сказав дядько Марко, — це звіреня вночі тихенько пищить, наче пташка. Та ви, звичайно, не чуєте, ви вже всі спите в цей час.

А у Дмитрика майнула в голові думка: «Так, певне, то була соня…» Він уже не слухав нічого. У нього відлягло од серця. «Он воно хто абрикоси поїв».

— Дивіться, дивіться, тихше, — раптом прошепотіла Соня. Всі глянули на стіл. Там сплюх, якому не дали спати, зараз зіп’явся на задні лапки і своїм вузеньким тонким носиком обнюхував гілочку, яка звисала з букета.

Соня просто отямитись не могла від захоплення.

— Це моя соня, миле моє звірятко. Нехай воно трохи поживе у мене, а потім я його на волю випущу.

Сплюх, не знайшовши нічого поживного, опустивсь, знову підбіг до свого кубельця і приготувався спати.

— Е ні, — озвався раптом Дмитрик, — випустиш на волю, а воно буде у людей садки об’їдати.

— За лісом, у піонерському таборі, є чудовий зоологічний гурток. Я з того тижня там буду. Соню, якщо ти дозволиш, я віднесу звіря туди, — запропонував Микола.

— От здорово! — зраділи діти.

— Ну, — сказала Сонина мама, — придумали прекрасно! У піонерському таборі його доглядатимуть, і шкоди звірятко не робитиме.

А найбільше радів Дмитрик. З нього наче якийсь тягар спав. Він реготав з усіма і веселився, як ніколи. Сонин день народження пройшов чудово.

Оленятко

Сонячний промінь упав на листя ліщини і, знайшовши поміж нього вільні ходи, лишив золоті зайчики на землі, на траві, на купці торішнього листя. Але це була зовсім не купка листя, а маленьке оленятко, з шкірою, вкритою золотавими плямками, точнісінько такими, як сонячні зайчики. Тому його ніхто не помічав серед справжніх сонячних зайчиків.

Раптом оленятко почуло якесь шарудіння, завмерло і лежало так, підібгавши ніжки, поки те шарудіння не припинилось.

Оленятко вмостилося зручніше і спокійно заснуло. Та тривога була недаремна.

Сюди ненароком забіг мисливський собака. Він, правда, не помітив оленятка. Навіть не відчув його нюхом, бо запах у оленятка був ледь чутний.

Не помітили оленятка і два хлопчики — чорнявий та білявий. Вони пробігли галявиною, не звернувши уваги на купку торішнього листя. Коли б вони знали, що то оленятко, вони б, звичайно, зупинились. Адже не раз говорили, як було б добре знайти мале звірятко і виростити його.

А мати-олениха здалеку сторожко поглядала на своє маля. З заростей кущів видно було її нашорошені вуха, які прислухались, чи не чути якогось підозрілого звуку, чи не загрожує хтось її синові.

Та ні, і собака, і хлопчики не помітили її дитинчати. Воно спокійно вмостилось під кущем і спить.

Почекавши трохи, олениха підійшла до малого, розбуркала і дала посмоктати молока. Мале так захопилося своїм сніданком, що й не збиралося кінчати його. «Ох ти, ласунчик мій!» — подумала мама, коли, нарешті, оленятко, сите і задоволене, знову лягло під кущем.

Раптом оленятко підвело голову, але, як учила мама, враз припало до землі і завмерло.

У ту саму мить гострі мамині очі побачили червоний хвіст злодійки лисиці. «От, — подумала олениха, — ще й хизується своєю шубою». У цім лісі всі знали: лисиця була не від того, щоб украсти мале оленятко. Вмить олениха схопилась, відштовхнулась задніми копитами і перелетіла через кущ ожини.

Лисиця також помітила олениху, але не встигла збагнути, що сталось, як побачила, що та мчить уже далеко від неї.

«Як же я могла пропустити її?» — здивувалася лисиця і притьмом кинулась навздогін. Вона таки дізнається, де ховає олениха своє маля!

Але олениха летіла, немов підхоплена вітром, все далі й далі, майже не торкаючись землі. Тільки копита мигтіли.

Раптом вона різко повернула вбік через кущі, потім ліворуч, потім праворуч, потім назад. Лисиця вперто поспішала за нею, чкурнувши попід віти кущів, та все ж таки загубила її. А стривожена мати легко перестрибнула знайомий кущ ожини і, хвилюючись, підбігла до оленятка.

Майже місяць оленятко ховалося отак від ворогів. Воно весь час лежало, завмираючи від кожного загрозливого звуку.

Врешті оленяткові набридло таке життя. Воно невпевнено піднялось на свої чотири ніжки. Мама облизала його і почала ніжно голубити голівку.

Оленятко спробувало пробігти на високих, тонких ніжках, але швидко заморилось і, знову підібгавши їх, лягло на траву спочити.

Та за два дні воно вже не хотіло відлучатися від мами, коли та йшла кудись, і бігало за нею скрізь по пасовиськах.

Якось теплого літнього ранку вони вирушили вдвох. Нараз сірий страшний звір з лютими очима мелькнув на узліссі. Мати помітила його раніше, ніж син. Вона несамовито вигукнула, і вони помчали щосили. Адже олениха знала, що то був страшний розбійник — вовк. Вона боялась не за себе, вона злякалась, що син неспроможний ще бігти так швидко, як вона.

Олениха весь час оглядалася на нього, немов кажучи: «Ще трошки, трошки!»

Ні, Ласунчик не відставав.

Лише ген далеко від того небезпечного місця, де побачили вовка, зупинилися, відсапуючись, олениха з оленятком. Значить, ніжки у сина так зміцніли, що він зміг втекти! Тепер матері стало трохи спокійніше за нього.

Оленятко вже бігало скрізь по лісі, який вважало за свою домівку. Воно ласувало зеленню, пило воду з прозорих джерелець.

Траплялись і далі різні дошкульні пригоди, але вже не такі страшні.

* * *

Сонечко ще не зійшло. Ласунчик пасся недалечко від мами, та от серед зеленої трави він побачив щось жовтогаряче.

Оленятко пильніше придивилось і дуже здивувалось. Спочатку йому здалося, що то ящірка. Воно бачило раніше ящірок, але ті були зелені або коричневі, дуже моторні. А це створіння було неповоротке, вайлувате, навіть не тікало.

Оленятко хотіло побавитися його хвостиком, адже у ящірки такий кумедний хвостик — одірветься, сама ящірка втече, а хвостик так і лишиться в зубах, тільки звивається.

Отож Ласунчик схопив вайлувате створіння. Ой, що тут сталося! Його наче щось обпекло. Від болю оленяткові запаморочилось в голові. Воно, не тямлячи себе, кинулось до мами і, жалібно заскигливши, простягло мордочку вгору.

Олениха лизала його в губи. Вона зрозуміла, що синок натрапив на саламандру, у якої шкіра виділяє пекучу отруйну рідину. Мати віджбурнула ногою огидне створіння і швидко побігла з Ласунчиком туди, де росла цілюща трава.

Ласунчик пожував цю траву і невдовзі перестав відчувати біль.

Він знову весело вистрибував.

* * *

Олениха побачила, що на шубці в оленятка потроху почали зникати жовтенькі, неначе сонячні, плямки. Та вони тепер були вже ні до чого, навіть шкодили, бо і в похмурий день здалеку їх легко помічали.

Одного ранку оленятко дуже здивувалось. Знайомі дерева наче скинули свій зелений одяг і вбралися: одні — в сонячно-жовте, а інші — в яскраво-червоне листя. А потім небо перетворилося із синього на сіре з великими хмарами. Частіше ішов дощ. Пташки великими зграями кудись відлітали, а ті, що лишились, чомусь не співали так дзвінко й весело, як улітку. І раптом Оленятко побачило щось незрозуміле.

Звідкись налетіли рої білих мух. Вони сідали на землю і вкривали її білою ковдрою. Ласунчик лизнув її. На язику стало мокро, холодно, але нічого не лишилось. Так відбулось перше знайомство Ласунчика із снігом.

Мама-олениха показала малюкові, як треба розгрібати копитами ямку. Оленятко побачило, що там, під снігом, є травичка, яку можна їсти, але знайти її було дуже важко.

Це надійшла зима. Ой, як було холодно! Від мами оленятко знову відходило тільки недалеко.

* * *

Галявину оточували засніжені сосни і смереки. Віти дерев похилились від снігу. Він щільним шаром лежав на них. Тут панувала тиша.

Несподівано одна з гілок ялини здригнулась, грудка снігу впала додолу. За мить, обережно ступаючи маленькими копитцями, на галявину вийшло оленятко. Воно пильно оглянуло все навкруги і несподівано помітило купу сіна. Спокусливі пахощі залоскотали ніздрі Ласунчика.

— О, я давно не їв травички! Адже все вкрите пухнастою білою пеленою. Треба покликати маму. — І воно повернуло до лісової хащі.

Оленятко зробило перший крок і зненацька загрузло у глибокому снігу. Та воно наполегливо й обережно витягло передні ніжки і поставило їх далі вперед. Потім переставило задні. Так воно й прямувало до мами-оленихи, яка даремно розгрібала сніг, шукаючи якоїсь поживи.

Ласунчик, звівши мордочку вгору, ткнувся носом мамі у шию, а потім побіг до галявини.

Олениха відразу ж зрозуміла: щось схвилювало її малюка. Треба самій подивитись. Вона великими стрибками поспішала за ним.

На галявині здивована олениха побачила сіно; постояла і, переконавшись, що небезпеки нема, разом з сином почала жувати… Це ж вони з малим наїдяться досхочу, може, вперше за зиму!

Навіть мати не розуміла: звідки міг взятися тут цей стіжок?

Олені не помітили, що дві пари очей пильно стежать за ними.

Ці оченята належали двом хлопчикам: чорні, як вуглинки, — чорнявому Сашкові і блакитні — білявому Іванкові.

Сашко злегка відвів гілочку, що заважала йому дивитись, і звідти посипався сніг.

Іванко відразу розсердився на приятеля.

— Та ти що — здурів. Знаєш, як олені все чують! — зашепотів він. — Помітять і в ту ж мить втечуть, і невідомо, чи повернуться. Варто було такою небезпечною стежкою дертись аж сюди на гору!

Сашко зніяковів. Статечний Іванко завжди його стримував. Він жив ближче до лісу і поводив себе тут, наче хазяїн. Сашкові здавалося, що Іванко все знає.

— Та я хотів оленів краще роздивитись.

— А тепер вони втечуть хтозна-куди, — сердито відповів Іванко.

— Стривай, Іванку, — заспокоїв його Сашко. — Нікуди вони не втечуть. Бачиш, з якою насолодою хрумкають сіно? А звідки ж тут воно?

— А що ви за парубки?— зненацька почувся голос. — Чого ви тут тварин полохаєте?

Хтось поклав руки на плечі обох хлопчиків.

— Ой! —скрикнули обидва. — Лісник! Вуйко Гнат!

— Так, лісник, і тому забирайтеся звідси. Нема чого тварин турбувати. Ходімо зі мною. Мені саме треба у лісництво,

— Та ми ж нічого, ми тихенько... Це ж так цікаво на оленів подивитись. Особливо малий, такий кумедний, — сказав Сашко.

— От я вам дам кумедного! Теж мені знайшли зоопарк. Адже олені у себе вдома і вас у гості не запрошували.

Вони вже були далеченько від оленів.

— Скажіть, — спитав Сашко, — а хто це сіно підклав?

— Та це ж моя ділянка, я й підклав, — відповів вуйко Гнат. — Під осінь ми запаслись сінцем, навіть з полонини товариші завезли.

До лісництва довелося спускатись крутою, небезпечною стежкою, і всі мовчали. Коло будинку їх весело зустрів гурт чоловіків.

— Йой, вуйко Гнат двох зайчиків спіймав!

Це вигукнув Панас, завзятий мисливець.

— Вуйку Панасе, а де ж ваша рушниця?— спитав Іванко.

— Йой, та ти не зайчик, а хлопчик?! То вам обом слід було б знати, що сьогодні у всіх мисливців рушниці висять на кілочку, бо сьогодні день шефства над лісовими тваринами. Мисливцям час потурбуватися про лісових мешканців. Бач, скільки нас зібралося! От ми й відвідали своїх підшефних. Сніг усе вкрив, бідні тварини голодують. Якщо ми не потурбуємось про них, не підгодуємо, вони можуть загинути!

— Правда, — підтвердив вуйко Гнат, — оце бачив олениху з оленятком. З такою пожадливістю їли сіно, яке я їм підкинув! Ото, певне, дивувались, звідки воно!

Іванко обережно спитав:

— А нам можна обрати собі підшефних?

— А справді, вуйку Гнате, — підхопив і Сашко, — ми будемо уважні, ходитимемо зовсім потихеньку і тварин не полякаємо. А Іванко знає усі таємні оленячі стежки.

— Ще вас не вистачає! —заперечив вуйко Гнат. — І не думайте!

Хлопчики, похнюпившись, відійшли від гурту.

Іванко стиха прошепотів Сашкові:

— От приходь до мене...

Минув тиждень. Сашко прибіг до Іванкової хати, що стояла на узліссі, і здивувався. На огорожі були прироблені дивні лотки із сіном.

Іванко сказав:

— Олені прийдуть з лісу, побачать сіно і їстимуть залюбки.

Сашко мовив захоплено:

— От здорово! Вони можуть так і звикнути!

Раптом Іванко схопив Сашка за руку і похапцем пригнув його до землі. Сашко навіть отямитись не встиг.

— Дивись. Прийшла олениха.

Сашко із сумнівом спитав:

— А може, то не наша знайома?

Іванко сказав:

— Та це ж однаково, головне, що прийшла. Давай подивимось. Тільки не дуже ворушись.

І справді, між деревами промайнула велика сіро-бура олениха.

— Та он же і оленятко!— мало не скрикнув Сашко.— Це таки наші знайомі.

Хлопчики уважно дивились. Мати-олениха кілька разів підштовхнула в мордочку сина і, трохи відійшовши, рішуче тупнула передньою ногою по снігу.

— Вона гнівається на нього, — прошепотів Сашко.

— Та ні, — мовив Іванко, — просто наказала йому нікуди не бігати.

Олениха боязко вийшла з-за дерев і, несміливо озираючись, помітила щось привабливе. Зробила кілька повільних кроків, а потім враз пострибала аж до сіна. Обережно витягла травинку, а далі вже стала зовсім сміливо їсти.

— Як я не збагнув, — прошепотів Іванко, — що треба дощечку нижче прикріпити. І мале б поласувало.

— Ба! — засміявся Сашко. — Для малого ми влаштуємо дитячий садок!

Раптом олениха тривожно підняла вуха і глянула вбік.

Це йшла Іванкова мати. Олениха покинула їсти, рвонулась і великими стрибками попрямувала до лісу. Ласунчик стрибав поряд.

Вони миттю зникли.

— Знайшли-таки дорогу до нас, — радів Іванко. — Хай собі вуйко Гнат не згоджується, а ми будемо годувати тварин.

Сашко став учащати до Іванка. Він допоміг приладнати дощечку для оленятка і весь час чекав, чи не прийде знову з лісу олениха з малюком.

Їм таки пощастило. Олениха з Ласунчиком знову з’явились. І незабаром зовсім звикли до своєї їдальні.

* * *

Олениха з оленятком пробирались своїми таємними стежками.

От дивина! Гілка ялини, яка щоразу чіпляла оленятка за голову, тепер піднялася високо і наче пропонувала йому вільний шлях.

Олениха-мати цьому не дивувалась. Адже сніг, який пригинав гілку, уже розтанув.

Оленятко ступило на біле покривало галявини, вже не лякаючись, що загрузне в сніг. Але відчуло, що ніжкам дуже мокро. Далі лежав пухкий сніг, і воно вирішило, що на цьому пухнатому покривалі води не може бути. Та помилилось… І другий крок лишив маленьку калюжку.

Оленятко пострибало, не звертаючи уваги на калюжі, що лишалися після їхніх стрибків.

Нараз його збентежив якийсь незнайомий настирливий звук. Воно нашорошило вушка, потім попрямувало до краю галявини, звідки линув цей звук.

То шуміла вода, така неспокійна, нестримна. Вона бігла з каменя на камінь, відкидаючи маленькі камінці, що їй заважали. Раптом оленятко помітило, що підмитий водою важкий шар снігу бухнув у струмок. Це налякало оленятка. Воно позадкувало і наткнулося на маму, яка прибігла за Ласунчиком. Сама вона вже не вперше чула ці звуки, які здивували сина. Їй не в дивину було дзюрчання весняних струмків. Мама погладила оленятка мордою по тім’ячку і відчула у нього на голівці тверді горбочки.

Це вже починали рости ріжки.

* * *

Як завжди, Іванко і Сашко уважно стежили за оленями.

— Іванку, Іванку! — прошепотів Сашко. — У оленятка ріжки ростуть.

— Йой! — зрадів Іванко. — Вже дорослий хлопчик! Недарма ми сіно приносимо.

Але олениха чомусь хвилювалась.

Іванко з жалем промовив:

— Вуйко Гнат сюди йде.

Олениха підштовхнула оленятка, вони обоє побігли до лісу і там відразу зникли між деревами.

Тепер хлопчики уже сміливо кинулись назустріч вуйкові Гнату.

— О, та я бачу, ви таки принадили до себе оленів, — засміявся вуйко Гнат. — Мені дуже подобається, що ви й лоточки поробили, і так тихенько пораєтесь, що олені вас не лякаються. Саме таких кмітливих, старанних помічників мені й треба.

* * *

Сніг уже скрізь почав танути. Із гілок капали великі краплі води. Зграї пташок повертались додому.

Оленятко здивовано побачило, що на гілочках з’явились незрозумілі пуп’янки. Пахли вони чимось солодким, приємним. Але коли Ласунчик наблизив носик до цього солодкого, виявилось, що воно ще й клейке.

За кілька днів нова несподіванка. Там, де були пахучі, липкі пуп’янки, з’явились ніжні зелені листочки. Багато дерев вкрилось квітами; дикі груші, яблуні — усі вони стали врочисті та пишні.

Різнобарвні квіти з’явились на кущах: білі — на ожині і терносливі, рожеві — на шипшині. Високо, високо на скелях замигтіли чарівні квіти — гірські фіалки-звіздочки. Лише дорослі, найхоробріші юнаки діставались туди, щоб їх нарвати. Іванко й Сашко тільки мріяли про це, а ще не наважувались.

А оленятко сміливо бігало тепер усюди — і на запашних гірських луках, і по вузьких стежинах над самими прірвами, і мати вже не боялася за нього.

Йому було дуже весело. От на галявину вибігли ще двоє незнайомих оленят. Ласунчик неймовірно зрадів. Одне з них миттю нагнуло голову з молоденькими ріжками і кинулось на Ласунчика. А Ласунчик і собі стрибнув до нього, адже у нього були такі самі ріжки. І вони почали борюкатись.

Може, комусь могло здатися, що вони б’ються, а насправді вони гралися. Так само, як Іванко, Сашко та інші хлопчаки, котрі вибігли після школи на полянку, гуляли і раділи, що небо таке синє-синє, сонечко світить яскраво, пташки співають, а навкруги зелено-зелено.

Такою була Леся…

Валерія Іваненко — з цим ім’ям вона увійшла в дитячу літературу. Воля — так звали її дома… А для нас, її друзів, хто вчився з нею з першого до останнього курсу в Київському університеті, вона назавжди лишилася Лесею, Лесею Іваненко… Це друге ім’я прийшло за нею з Уралу, з років війни, евакуації. Хтось назвав її там ніжним, українським ім’ям — Леся. Вона була в тому суворому краю втіленням України — її поетичності, лагідності, теплоти. Леся Українка… Хто міг гадати тоді, що наша Леся повторить трагічну долю великої поетеси?

Якою була Леся? Про неї можна багато розповідати. Але двома словами — вона була добра і чарівлива. Чарівливість її йшла від справжньої доброти, м’якої доброзичливості до людей. Вона була демократична і проста. В ній не було пихи та зарозумілості, що інколи властиві людям обдарованим і талановитим. Вона була по-справжньому інтелігентна. І її інтелектуальні запити — дуже широкі… Ми могли базікати, пустувати, називати її «Інгліш бой» за пишну каштанову чолку і кучері вздовж обличчя. Але ми знали, що їй було важлива вирішити для себе, як ставитись до творчості Пікассо, чим заперечити положення філософії Фрейда, чи слід знищити сніги Гренландії і як це відіб’ється на кліматі планети.

Колись Сент-Екзюпері сказав, що найбільше щастя для людини — це щастя спілкування з іншими людьми. До Лесі завжди тяглися люди. З нею можна було годинами говорити про те, що ти думав і що до  розмови з нею тобі не спадало на думку. В ній була одна дуже важлива риса, яка, на жаль, властива далеко не всім людям — вміння мислити. Вміння замислюватися, міркувати. По-своєму критично аналізувати явища життя. І для самої Лесі вищою оцінкою людини було те, що ця людина вміє думати. Але вона ніколи не пригнічувала іншого своєю особистістю. З нею було дуже легко. Дуже цікаво. Сперечатися, мріяти, міркувати…

Але вона не стояла над повсякденним буттям. Її завжди цікавило все, що робилось на факультеті. Вона завжди була в гущині студентського життя. Чомусь запам’яталась лекція, яку Леся читала в Будинку для глухонімих дітей. Вона розповідала їм про океан, про морські глибини, про повадки риб, показувала через проекційний ліхтар яскраві зображення глибоководних страховищ. Глухонімі діти, як зачаровані, дивились на вчителя, який жестами переказував їм Лесині слова. Найдужче на них чомусь справило враження, як харчується морська зірка, — вивертає зовні шлунок і ковтає здобич.

Взагалі море було улюбленою Лесиною стихією. Недарма ми називали її «Морською вовчицею».

В ній не було приземленості. Її поривання, мрії, думки… Вона немов зійшла з сторінок Гріновських книг. Подив перед таємницею ледь зримих зірок і вірші Роберта Бернса, кришталева пісня Сольвейг і мрії про далекі архіпелаги. Її завжди вабили простори, далекі шляхи, мандрівки, південні моря, Карпати, Заполяр’я…

Експедиція на Баренцове море. Біологічна станція Академії наук СРСР у селищі Дальні Зеленці. Вони дійсно були «дальні». Шлях із Києва лежав через Ленінград, Петрозаводськ, Мурманськ. З Мурманська на схід пароплавом до Теріберки, а звідти на рибацьких ботах до Біостанції. Бот — невеличке судно, і навіть маленький шторм відчувається на ньому, як чимала качка. Хвилі йшли слідом — гряда за грядою. Вони накочувались високо за кормою, і здавалось, ось-ось заллють палубу. Носова качка несамовито тріпала суденце. Що ж, на морі трапляється всяке, і навіть найвитриваліші чоловіки можуть зеленіти від морської хвороби.

— Якого біса, — буркотіли ми, ледь-ледь стримуючи нудоту, — вітру нема, а качає…

— Мертва зиб, — казала Леся, — відгомін шторму, що пройшов.

Майже всі ми, подолані морською хворобою, валялись, де трапиться.

І тільки одна Леся стояла спокійно на носі. Качка, хвилі абсолютно на неї не впливали. Навколо все таке нове, цікаве. Ці чорні, що стрімко падали до води, порізані скелі, інші фарби неба, гомін незнайомих птахів…

На старому фото двадцятирічної давнини видно кілька дерев’яних будов на березі суворої кам’янистої бухти. Біологічна станція. З Києва ми виїхали в прекрасний червневий день: квітли акації, каштани кидали густу тінь на теплий асфальт, а тут, за Полярним колом, ще не скрізь станув сніг, дули холодні вітри, несучи тумани і мрячку. Тягнувся незвичний полярний день. Треба було обживатися в нових умовах. Поглянув керівник експедиції на кількох дівчат, що приїхали з ним, зітхнув і подумав: «Кабінетні панночки… Що вони зуміють тут?» Приклав руку до холодної грубки і замислено підійшов до вікна. За вікном, рвучи рами, лютував вітер, а стежкою між камінням ішла Леся і несла перед собою велику в’язку дров. Він здивовано усміхнувся своїм думкам: «Ось вам і кабінетна панночка!.. Молодця — швидко зорієнтувалась…»

Але вона дійсно була і кабінетним працівником — хорошим, вдумливим, винахідливим. Три роки аспірантури показали, що в науку входить цінний, багатообіцяючий вчений. Її наука вимагала безпосереднього контакту з природою, і вона відчувала себе на природі так само, як і на вулицях міста. Вона була прекрасним гребцем — сильним, витривалим, особливо незамінним на драгіровках, коли доводилось тягти за човном матерчатий конус — драгу — куди ловиться все, що трапиться на дні в міру просування човна. Нас цікавила берегова фауна, а також фауна прибережних островів і моря.

В будь-яку погоду — вітряну, дощову, холодну — йшла Леся на збір матеріалу. Туди, де під час відливу море на декілька годин показувало те, що звичайно приховане під водою. Можна було ходити серед порослого водоростями каміння, серед скель, які в час припливу ховаються глибоко під водою, можна було заглядати в чорні гроти, невидимі, коли пропливають над ними човном. Можна було роздивитись живу, прилиплу до каменя актинію, побачити, як на мілководді плаває гребневик. Якось Леся відвалила великий слизький камінь і здивувалась: перед нею лежала незвичайної краси морська зірка. Вона далеко витягла свої ніжно-фіалкові промені і переливалась на сонці ледь рожевим блиском.

Леся цікавилась усім і намагалась дізнатись про все якнайбільше. Чим живляться морські їжаки і як пересуваються по дну моря, чим годує поморник своїх пташенят і як батьки гаги будують гнізда для гагенят… А ось серед валунів тоскного місячного пейзажу пробіг олень. Це варто запам’ятати — грацію його поривного бігу, легке торкання землі і гордо відкинуту голову. Запам’ятати тихе озеро, вогнище на березі і сплеск форелі, яку запросто можна було впіймати з каміння на мотузочку з гачком.

Часто після цілого робочого дня, обробки зібраного матеріалу Леся знову бралася за весла і пливла до далеких островів, де в тиху годину, як у велетенському акваріумі, крізь товщу прозорої води проглядалось дно з таємничим, прихованим від наших очей життям.

Леся уміла робити все.

— Знаєш, — казали їй потім супутники по подорожі, — а ми чомусь думали, що ти білоручка…

А «білоручка», лукаво усміхаючись, потрошила величезну, як поліно, тріску. Вона вміла приготувати з неїстівних чайок смачну смаженину, і навіть найдужчі вередуни в їжі не скаржились, що вона тхне рибою. Вона мила підлогу, топила пічки, надраювала піском алюмінієві казанки.

Леся була красивою дівчиною. Ніжний рум’янець, темні очі чистого-блиску, розумні й виразні. Кожен був радий її увазі і щасливий дружбі з нею. Вона однаково красиво вміла носити і похідний одяг, і нарядні вихідні плаття. Лижні брюки і модну спідницю, важкий рюкзак за спиною і елегантну дамську сумку. Їй однаково личили і важкі кеди, і легкі черевики на високих підборах.

Вона була спритна і безстрашна. Спуститися заради інтересу в зловісну темряву ревучого від прибою грота, пробратися по слизьких валунах через бурхливу річку, піднятися на високу скелю і гукнути нам, що вона бачить у морі привид Летючого Голландця…

Хтось з друзів подарував їй книгу про французького імпресіоніста Едуарда Мане з коротким написом на титулці: «Що було б з нами, якщо не було б мистецтва!» Так, Леся не уявляла собі життя, не прикрашеного мистецтвом. Вона була в захопленні від майстерності старовинних художників, від глибини життя на картинах російських митців. Важко сказати, що найдужче формує особу людини. Життя? Література? Мистецтво? Напевне, все потроху, але найбільше, мабуть, саме життя. А проте Лесю не можна уявити без того впливу, який зробила на неї література. І не тому, що ми знаємо її зараз як письменницю. Просто без української, російської, світової класики, без думок, навіяних цими книгами, без емоцій, викликаних ними, вона була б не тою Лесею, яку ми звикли знати. Вона ніколи не готувала себе до літературної діяльності. Тому що більше від усього на світі любила біологію. Чому біологію? Напевне, тому що вона вабила її незрівнянною складністю. Леся збиралась присвятити себе вивченню населення голубого континенту. І тема її дисертаційної праці торкалась одного з питань іхтіології — науки про життя риб. Без сумніву, вона досягла б немалих успіхів у своїй галузі, якби… Якби не так жахливо трагічно склалось її життя.

Це трапилось у той рік, коли Леся працювала над завершенням своєї дисертації: обробляла зібраний матеріал, аналізувала одержані дані, щоб відповісти на одне з безконечних «чому», що ставила природа.

Звичайний грип виявився зловісною прелюдією до подальшої Лесиної долі. Спочатку відмовили ноги. Ті ноги, які могли невтомно проходити багато кілометрів, дряпатися по скелях, ставали легко на пуанти в красивих балетних па.

Потім перестали слухатись руки. В Зоологічному музеї Київського університету, напевне, і досі зберігається чучело пінагора. Колись цю рибину якимось незбагненним чином підняла Леся зі дна Баренцового моря. Стоячи в човні, вона орудувала сачком для ловлі морських їжаків, коли з води з’явилося це живе чудовисько… А тепер її руки непорушно лежали на ковдрі. Її тіло не підкорялось більше вольовим імпульсам. І тільки думка, гострота її блискучого розуму, як і раніше, жили не підвладні хворобі.

Чи можна знайти смисл життя в такому стані? Леся знайшла. Непорушна, розбита хворобою, вона зуміла давати щось людям. Це «щось» було наслідком її ерудиції, багатої загальної культури, великих знань з спеціальних питань: загальної біології, зоології, гідробіології, іхтіології. Вона добре знала життя морів, рік, озер, повадки жителів морських глибин і наших лісів. Чому не розкрити перед людьми ширше цей світ? Не розповісти дітям про приховане таємниче життя, яким сповнена природа? Вона зуміла зробити це своєрідно, талановито, як усе, з чим їй доводилось дотикатися в житті.

Поступово слабла мова. Її книжки народжувались з неймовірними для неї труднощами. Останнім часом вона могла продиктувати тільки кілька слів уранці. Решту їй доводилося тримати в пам’яті до наступного дня. Її пам’ять була дивовижна. Вона пам’ятала такі подробиці, про які інші люди давно забули. Але вона жила не тільки минулим.

От її кімната. Дзеркало, яке вона п’ятнадцять років бачила перед своєю тахтою, але до якого так і не змогла більше підійти. Письмовий стіл, за яким вона сиділа востаннє п’ятнадцять років тому. Полиці, стелажі з книгами. Книги про мистецтво великих живописців — Рембрандта, Гойї, Репіна. «Життя тварин» Брема і «Море» К. Паустовського, твори Лесі Українки, О. Гріна, І. Буніна, найулюбленішого М. Лєрмонтова, вірші Є. Євтушенка, вірменського поета Є. Чаренця, «Майстер корабля» Ю. Яновського, що подарував їй сам автор… Засушені морські їжаки і морські зірки, закручені раковини, пістряві яйця кайр і незвичайної краси, наче ажурне мереживо, колонія білих коралів — подарунок одного з друзів, привезений з Карібського моря. На стіні великий мальований портрет Лесі. Густе волосся недбало падає на плечі. Опущені вії… Вона замислилась або перечитує те, що тримає в руках і що не видно нам…

Спорожніла кімната. Сумна тиша. Ми приходимо сюди, як і раніше, коли приходили на «Лесині суботи». Це були незабутні вечори. І душею їх була Леся. Її цікавило все, що робилося в світі: нові відкриття, нові ідеї, нові вірші, музика, книги. Часто спалахували дискусії…

А тепер її нема. Ми сидимо в тій же кімнаті, коло тої ж тахти, де завжди лежала Леся, за тим же столом, розмовляємо, згадуємо… І відчуваємо, як не вистачає нам Лесі, її присутності, її думок, проста погляду, її підтримки і схвалення усмішкою…

Про неї можна багато розповідати. Про її вірність і відданість друзям, про її добрість і святу незвичайну любов до матері — української письменниці Оксани Дмитрівни Іваненко.

Хвороба перешкодила зробити їй у житті щось головне і велике. Але її життя не минуло безслідно для інших. Вона залишилась для всіх, хто її знав, ідеалом дівчини і людини.

Алла Лобанова

Content

Валерія Іваненко
Хатинка в морі

Людина ясного світу

Хатинка в морі

Прощавай, безтурботне життя

Знегоди африканських рибок

Пригоди тіляпії

Сутичка в океані

Чорноморці

Мандрівники найдальшого плавання

Новий мешканець

Батько-колючка та його гніздечко

Як риби в полі ростуть

Велетень

Ніч у лісі

Яриків пструг

Майстер ремез

Під кригою

Щиглик

Північні приятелі

Мати-гага

Вороги і друзі

А поганка зовсім не погана

Печера дивного рибалки

Текля

Соня

Оленятко

Такою була Леся…