Олександр Медведєв

Клуб зразкових чоловіків

Розділ 1

1

«Небезпечно і нерозважливо переміщатися по нічному місту у відкритій спортивній машині», — подумав чоловік у бронежилеті. Він пильно оглянув безлюдний, майже неосвітлений тротуар. Начебто нічого. Машина під’їхала до перехрестя.

Настрій його шефа був кепським. Веніамін Корж нерухомо сидів на передньому сидінні та свердлив поглядом порожнечу. Його млоїли погані передчуття. Ідея Марини повертатися додому у відкритій машині йому теж здавалася небезпечною. Але коли «дев’ятка» з пом’ятими крилами перегородила шлях рожевому «Порше», а старезна «Волга» закрила відступ, шкодувати про свою недбалість було вже пізно.

— Лягай! — проревів охоронець. Він вихопив з-під сидіння свій узі, звичним рухом зняв його із запобіжника і підвівся на повен зріст.

Марина заверещала, розпласталася на сидінні та по-страусячому накрила голову горностаєвим манто, наче воно могло захистити її легковажну голівку від кулі.

Не втрачаючи ні секунди, охоронець відкрив вогонь по «Волзі», з якої, немов чорти з табакерки, тримаючи напоготові зброю, вискочили троє бойовиків. Водій «Порше» теж зорієнтувався вмить. Поки його шеф сповзав униз, попутно витягаючи з кобури чималу беретту, він вихопив узі та став кришити пом’яту «дев’ятку».

Одні з дверцят «дев’ятки» заклинило, і її водій не встиг вибратися із салону. Обсипалося лобове скло. Він тихо охнув і впустив на кермо голову. Його плечистий напарник повз по-пластунськи уздовж проїзної частини в пошуках укриття.

— Семене Валентиновичу, у мене все, — кинув водій «Порше» і повернувся до знешкодженої «дев’ятки» спиною.

Але Семенові Валентиновичу щастило менше. Хлопці з «Волги» зайняли глуху оборону, і, здається, обидва були ще живі.

Швидко оцінивши обстановку накиданим оком колишнього офіцера розвідки, Семен Конєв зрозумів: їхня власна позиція набагато гірша, ніж позиція нападаючих. Незважаючи на бронежилети. Незважаючи на узі. Гірша тому, що кинути шефа і його кралю, яка схлипувала під своїм горностаєм, вони не могли.

— Ну, що у вас, Андрію Георгійовичу? — поцікавився Конєв, перезаряджаючи автомат і витираючи піт із чола.

— Попереду дорога вільна. У «дев’ятці» чисто, — відрапортував водій.

— Тоді заводь. А я їм наостанок ушкварю. Пацанва, — з неприхованим презирством процідив Конєв.

Знову вдарив автомат. Із-за корпусу розпанаханої «Волги» вирвався несамовитий крик. Конєв звик до цих криків. В Анголі. У Мозамбіку. В Афганістані. Отже, він улучив.

У відповідь пролунали чотири постріли. Мимо.

— Салати! — прохрипів Конєв.

І в цей момент із заднього сидіння «дев’ятки» гримнув постріл. У салоні був третій, який перечекав, поки старший лейтенант СБУ Андрій Слюсарний поливав її з автомата. Підступна куля знесла водію «Порше» півголови.

— Андрію Георгі… — озирнувся Конєв і враз затнувся.

Зі Слюсарним він пропрацював майже вісім років. І от… Але Конєв не був слабкодухим. І коли втрачав товаришів, думав не про упокій душі, а тільки про помсту. Негайну і нещадну. Тому пасажир «дев’ятки» не прожив і хвилини після того, як Конєв знайшов свого напарника мертвим. Черга з узі намертво пришила його до сидіння.

Конєв перегнувся через водійське крісло і викинув труп Слюсарного з машини. Спішно перестрибнув на переднє сидіння і дав ще одну чергу наосліп. А потім, буцнувши своїм рожевим крилом «дев’ятку», на якій не залишилося живого місця, «Порше» розчинився у глухій ночі.

— Як думаєш, Семене Валентиновичу, хто це був? — запитав Веніамін Корж, зручніше вмощуючись на сидінні. Вигляд у нього був пом’ятий, руки тряслися, але обличчя залишалося спокійним і рішучим.

— Хлопці незнайомі. Нічого не вміють. Зелені зовсім, — відкарбував Конєв.

— Якщо хочете знати мою думку, — кокетливо сказала Марина, поправляючи манто, — це були люди Рикова.

Корж і Конєв насторожено переглянулися.

— Заткнися, дитинко, — кинув нарешті Веніамін, навіть не глянувши в її бік. — Тебе ніхто не питає.

2

Сергій Нержин нетерпляче постукував пальцями по твердій пластиковій оплітці керма. Поки вантажівка з довгим причепом, заваленим трубами, переповзала перехрестя, світлофор устиг дати червоне світло.

Нержин закурив. Сьогодні був непоганий день. Він працював із дев’ятої ранку до дев’ятої вечора. Тільки таку — старанну, копітку роботу з невеликою перервою на обід і чотирма перекурами — Нержин вважав гідною. У великій пластиковій сулії пузириться газована вода, за вікном — тихий двір Головного архіву Міністерства оборони, на столі — батарея олівців із тонкими змінними грифелями, стос чистого паперу, маркер. Зараз він приїде додому, прийме контрастний душ, розігріє собі дві відбивні, погортає перед сном Діккенса. А завтра буде такий самий день, заповнений роботою і самотністю. Як звичайно. Як завжди.

Світлофор підморгнув жовтим. Нержин плавно дав газу і звернув із проспекту.

Незабаром крізь крони великих розкидистих лип проступили освітлені вікна його будинку. Незважаючи на прекрасну погоду, вулиця була безлюдною. Адже ні нічних яток, ні сумнівних барів поблизу немає. Випадковій підпилій компанії робити тут нічого. Ну, а гуляти ночами люди зараз не дуже полюбляють, дарма що цей район має репутацію спокійного.

От і поворот у двір із до болю знайомою вибоїною, у якій майже ніколи не висихало багно. Нержин звично відпустив педаль газу. Трикляту яму треба переїжджати дуже-дуже повільно.

Світлова пляма фар проповзла по стіні й занурилася в морок підворітні. Щось не так…

Нержин не відразу зметикував, що за п’ять метрів перед його машиною на асфальті лежить дівчина. Лежить без руху, судомно підібравши до живота стрункі ноги, ледь прикриті короткою спідницею.

Він різко загальмував і, потягнувшись через спинку крісла, дістав із-під задньої шибки аптечку. Потім викинув недопалок, нервово поправив окуляри в легкій металевій оправі та вийшов із машини.

За дві сотні метрів від підворіття стояв сірий джип «Ніссан» із заглушеним двигуном і погашеними фарами. Нержин не бачив ані машини, ані її пасажирів, але ті, хто сидів у салоні «Ніссана», добре бачили Нержина.

3

Нержин присів навпочіпки.

Він був упевнений, що дівчина непритомна. Справді — хіба буде молода приваблива особа валятися в підворітні о пів на одинадцяту вечора просто так, знічев’я? Але про всяк випадок він кашлянув і тихо сказав:

— Даруйте… Вам не потрібна допомога?

У відповідь — ані звуку.

Руки дівчини були судомно заломлені до грудей, немов вона намагалася захиститися від нападу. Ні годинника, ні прикрас, ні сумочки при ній не було. Зате на правій кисті Нержин зауважив написані ручкою сім цифр. Майже напевно — номер телефону. Дивно. Такі ефектні дівчата зазвичай не мають звички використовувати свої тонкі зап’ястя як записну книжку.

Він перевів погляд на відвернуту вліво голову незнайомки. Очі заплющені, рот ледве відкритий. Нержин ніяк не зважувався доторкнутися до дівчини, тож підніс тильну сторону долоні до її губ. Та було занадто тепло, щоб відчути подих. Тоді він обережно доторкнувся пальцями до її горла. Так, там, у глибині молодого красивого тіла, билося серце і, виходить, тепліло життя.

Ні крові, ні інших слідів насильства Нержин не знайшов. Ані найменшого запаху спиртного його чутливий ніс теж не розчув.

Сергій легенько ляснув дівчину по щоці. Ніякої реакції, але вдарити сильніше він не зважився. Нержин дістав з аптечки нашатирний спирт і, піднявши їй голову, сунув відкриту пляшечку під ніс. Це теж не допомогло.

Сергій якомога обережніше взяв дівчину на руки. Як і всі непритомні, вона виявилася дуже важкою, втім, на брак фізичних сил Нержин ніколи не скаржився — позначалося колишнє захоплення п’ятиборством і гирьовим спортом.

Сергій посадив дівчину на заднє сидіння і загнав «Жигулі» на подвір’я. Він замкнув усі дверцята, але мотор не заглушив. Було ясно, що сьогоднішній день закінчиться ще не скоро.

4

Нержин вихором злетів довгими сходовими прольотами на четвертий поверх, відкрив двері, підбіг до телефону.

Сім цифр на зап’ястку дівчини вкарбувалися в його пам’ять. Телефон був дуже простий: на початку рік XX з’їзду КПРС без першої цифри — 956. А потім — рік Нарвської битви, 1703. Разом: XX з’їзд і Нарва, тобто 956—17–03. Не запам’ятати таке з першого разу просто неможливо. Принаймні, так думав Нержин, професійний історик.

Він зняв слухавку.

План дій був простий і логічний. Він має зробити для незнайомки все, що від нього залежить, і при цьому, по змозі, не вскочити у халепу.

Він зателефонує. Можливо, просто передасть дівчину її родичам, чоловікові чи другу. Якщо ж на тому кінці проводу ніхто не підніме трубку…

Гудки були довгі. Причому Нержин уловив перепад тону гудків, характерний для автоматичного визначника номера. «Ну що ж, — подумав Сергій, — тепер вони знають мій телефон. З огляду на те, як просто через номер установити адресу та ім’я власника квартири, мені принаймні не потрібно придумувати собі якийсь ідіотський псевдонім».

Після п’ятого гудка трубку підняли.

— Слухаю, — озвався хрипкуватий жіночий голос.

— Це номер 956-17-03? — діловито запитав Нержин.

— Так, — з легким роздратуванням підтвердила його співрозмовниця. — А в чому, власне, річ?

— Пробачте за пізній дзвінок, — випалив Нержин. — Мене звати Сергій Нержин. Ви мене, звичайно, не знаєте.

— Звичайно, — погодилася особа на тому кінці проводу.

Нержину було наплювати на зарозумілість своєї співбесідниці. Тільки б вона не кинула слухавки.

— Але нас, схоже, зв’язує одна дівчина, якої я, до речі, теж не знаю. Їй на вигляд років двадцять п’ять. Блондинка, симпатична, із прямим довгим носом, у сірій спідниці. Я знайшов її десять хвилин тому, непритомну. А на її зап’ястку був записаний ваш телефон.

— Курва… — прошипіла його співбесідниця.

— Можу я довідатися, ким вона вам доводиться? — Нержин був незворушний.

— Не можете, — крижаним тоном відрізала жінка. — Я вам от що скажу, молодий чоловіче. П’ята нам більше не потрібна. Наш телефон я раджу вам забути і не згадувати до самої смерті. Ваш телефон ми, так уже й бути, теж забудемо. Якщо бажаєте, можете зробити з П’ятої набивне опудало, або з’їсти її на вечерю. І не передзвонюйте нам, будьте ласкаві, — з лиховісною ввічливістю закінчила незнайомка.

У слухавці зачастили короткі гудки.

Нержин натиснув на кнопку перенабору номера і задумливо прикусив губу.

Що ж виходить? П’ята (яка ще «п’ята»?), бачите, їм (кому це «їм»?) більше не потрібна. Він може з’їсти її на вечерю. Смішний жарт, нічого не скажеш.

Робоча гіпотеза дозріла відразу: дівчину накачали наркотиками, не виключено — заблокували пам’ять під гіпнозом і викинули з підпільного публічного дому. Втім, у гіпноз Нержину не вірилося, а от у наркотики і бордель — цілком.

Чотири рази набраний номер упирався в короткі гудки. Виходить, дзвонити на «956—17–03» немає сенсу. Принаймні, зараз.

Залишаються варіанти: «02», «03». Стосовно цих двох номерів Нержин був реалістом. От, наприклад, міліція. Судячи з того, що загадкові «вони» не побоялися викинути свою співробітницю на вулицю, міліція їм не страшна. Зрештою, що «їм» можна інкримінувати? А якщо дівчину справді накачали наркотиками, її можуть відправити на примусове лікування в наркодиспансер. Це дещо краще, ніж в’язниця чи божевільня. Ну а «швидка допомога»… Її можна чекати не одну годину. Сам він доставить дівчину в лікарню набагато швидше.

Є ще один варіант. Нікуди не їхати. Залишити незнайомку до ранку в себе вдома. Може, вона опритомніє, і тоді усе з’ясується саме собою з розмови за кавою. Але, хоч би якою привабливою здавалася ця думка безвідповідальній і ледачій половині його натури, він рішуче відкинув її. Він не лікар. Навіть якщо йому здається, що життя дівчини в безпеці, судити про це може тільки фахівець.

Нержин дістав із шафи в передпокої легкий плащ. Зайшов до кімнати, прихопив про всяк випадок паспорт, дві стогривневі купюри і високу картонну коробку з-під комп’ютера, купленого минулої осені, коли Нержину нарешті дістався довгоочікуваний грант фонду Хаммерштейна. Відтак витяг із комори чохол з вудками і дві пари старих лижних палиць.

Усе це зайняло в нього не більше хвилини. Нержин замкнув двері та стрімголов скотився сходами.

Розділ 2

1

— Старшина Солодов! — бадьоро відрекомендувався працівник міліції, який охороняв місце події.

— Слідчий Валерій Полуяров.

Судмедексперт Мераб Гербертович і технік-криміналіст Остап Марченко ввійшли до квартири номер 86 слідом за Валерієм. Усередині було вогко і задушливо, як у тропіках. Доводилося уважно дивитися під ноги, щоб не вступити в чималу калюжу на лінолеумі.

— Розповідайте, — кивнув Полуяров старшині.

— Значить так. Сьогодні о восьмій вечора громадянка Кузьменко, прийшовши додому, виявила, що її залили. Вона кинулася нагору і подзвонила у квартиру 86. Їй не відчинили. Вода прибувала, і Кузьменко звернулася по допомогу до слюсаря, який живе на першому поверсі. Його прізвище — Ломакін, — уточнив старшина, подивившись у свої записи. — Слюсар перекрив холодний і гарячий крани та залишив під’їзд без води. Кузьменко була впевнена, що хазяїн квартири десь поїхав, аж раптом одна із сусідок заявила, що бачила, як Максим заходив, але не бачила, як виходив. Кузьменко викликала міліцію, аби зламати двері. На виклик з’явився молодший лейтенант Іванищенко, який і знайшов труп. Убитий лежав у ванні обличчям униз. Сусіди впізнали в убитому хазяїна квартири Максима Гуняковського. Двадцять чотири роки, неодружений, закінчив консерваторію по класу фортепіано, останній рік не працював, на обліку в міліції не значився.

— Відмінно попрацювали, старшина.

— Спасибі. Та тільки це інспектор опитував сусідів, протокол складав Іванищенко, а я отут стояв. Я тільки переказую, — зніяковів Солодов.

— А чому ви говорите «убитий»? Не можна ж виключати самогубство, нещасний випадок, — замислено поцікавився Валерій, хоча сам такі варіанти уже виключив. Ти ще спробуй утопися у ванній «хрущовської» квартири!

— Та яке там самогубство! — вигукнув старшина. — Там у кімнаті все догори дном. Сліди боротьби!

2

«Сліди боротьби — це, мабуть, занадто, — подумав Валерій, оглядаючи єдину і досить затишну кімнату. — Але безлад надто вже підозрілий».

Справді — килимова доріжка лежить на півдорозі між вітальнею і ванною кімнатою. На друзки розбита дорога порцелянова ваза. Зім’ятий вовняний плед запхано під ліжко, на підлозі смажений арахіс, що висипався з перекинутої бляшанки, яка закотилася під журнальний столик. Постіль не складена. Розкішне німецьке піаніно «Циммерман». Кришка відкрита, немовби виконавець відлучився на хвилину і зараз повернеться, щоб продовжити концерт…

«Навіть ті предмети, що стоять на своїх місцях, дихають тривогою», — зітхнув Валерій.

— Забув сказати, телевізор був увімкнений. Ми його вимкнули, щоб не заважав працювати, — додав старшина.

Валерій почав по черзі висувати шухляди письмового столу. Жодних слідів стороннього втручання. Документи, гроші, загорнені у зошитовий аркушик у клітинку, — усе на місці.

Чи от, наприклад, золотий годинник. Двадцять чотири камені. Фірма «Етуаль», Швейцарія. Спокійнісінько лежить на тумбочці біля дивана. Сам проситься в руки матеріально заклопотаному злочинцеві… Ні, версію про пограбування Максима Гуняковського доведеться відразу відкинути. Навряд чи в молодика з консерваторською освітою на антресолях улаштована схованка, де штабелями складено золото в зливках.

— Валеро, можна? — до кімнати ввійшов Остап, геній експертизи, жартівник і загальний улюбленець.

Остап поставив важкеньку валізу з інструментами на підлогу і приготувався доповідати.

3

— Значить так. Замки-замочки. Не буду морочити тебе деталями, але я певен, що ніхто з «гостей» не використовував відмичок. Отже, у злочинців чи злочинця був ключ. Причому врахуй: що замок марки «Мотура». Нагадаю, «Мотура» славиться тим, що ключ до нього підробити практично неможливо. Дуже точна механіка. Ясно?

— Ясно. Далі.

— Далі в нас ніжки. На кухні біля плити наша пташка порядком наслідила. На підлозі було розлито маслинову олію, і вона вступила в калюжку. Так що радій, Валеро! У нас чотири якісних відбитки підошов взуття. Кросівки «Рібок», розмір тридцять дев’ять.

— Для чоловіка — мало, для жінки — забагато, — зауважив Валерій.

— Ну, це залежить від жінки. У моєї дружини взагалі сороковий! — не без гордості вставив старшина Солодов.

— Повернімося до наших слідів. Звичайно, до результатів лабораторного аналізу далеко, але я тобі і так скажу — кросівки нові. Відбитки малюнка на підошві дуже чіткі. Землі і багна не виявлено.

Не виключено, злочинниця взулася в під’їзді. Взулася і натягнула рукавички.

— Логічно. Якщо їй вистачило кмітливості перевзутися, то на рукавички розуму стало і поготів.

— Угу. Далі так. На килимовій доріжці пляма крові убитого. Крім того, один із країв мокрий. Певно, тіло поклали на цю доріжку і на ній перетягнули у ванну кімнату. Пам’ятаєш, чотири роки тому справу про убивство тренера з важкої атлетики, коли убивця, щоб полегшити собі транспортування трупа, теж використовував хідник?

— Пам’ятаю. Але наш убитий важить аж ніяк не сто тридцять кіло. Його можна було і на руках донести.

— Отож. Це ще один доказ на користь того, що убивця — жінка. Слабка, ніжна жінка з тридцять дев’ятим розміром взуття, — із кривою посмішкою зауважив Остап.

— Хай йому грець! — бувалий старшина Солодов, здавалося, був не на жарт здивований.

4

— Отже, хлопчики, слухайте мене, — судмедексперт Мераб Гербертович, хазяїн густого баса і власник колоритного грузинського акценту, зняв гумові рукавички й умостив своє важке тіло на дивані. — Наш гірський орел, Максим Гуняковський, приймав героїн…

— …і помер від передову, — продовжив Валерій, скорчивши скептичну міну.

— Не квап мене, кацо, — сердито сказав Мераб. — Він не вмер. Його вбили. Його вдарили по голові важким тупим предметом. Ви його, до речі, знайшли?

— Зараз пошукаємо, — запевнив Остап.

— А потім утопили у ванні. Щоб точно. Завтра я зроблю розтин і з’ясую все достеменно. Але вже зараз я впевнений, що удар по голові не був смертельним. Хлопчик відбувся б струсом мозку. Повалявся б два тижні в лікарні — і порядок. Крім того, повні легені води, численні гематоми на спині, на руках, на стегнах. Можливо, сліди побоїв, можливо — падінь. І, нарешті, наш орел був гомосексуалістом чи, принаймні, бісексуалом.

Остап присвиснув від подиву і запитально подивився на Валерія. Той вийняв з пачки сигарету. Двадцять сьому за цей нескінченний день.

— Але чому хлопець не пручався? — дивувався старшина Солодов.

— Тому що перебував під дією наркотику, — відрізав Мераб. — Я взяв кров для аналізу і завтра скажу точно. Але про це і так можна судити з непрямих ознак.

— І що це за непрямі ознаки?

— Якщо не ліньки, дорогий, можеш піти і подивитися сам. У нього вени тоненькі, як ниточки. Обидві руки сколоті, під колінами — сколото, навіть внутрішня поверхня стегон — і та вся в дірочках. Він наркоман з великим стажем. Такі дня без отрути прожити не можуть. Увесь час ходять відморожені.

Мераб Гербертович насупився і підсумував:

— Словом, наркотики теж шукайте.

— Буде зроблено, — відгукнувся Остап і взявся за тумбочку біля дивана. — Годинник просто шикарний, — кинув він через плече Валерію.

5

Максим Гуняковський був не просто худий, а худющий. Під очима залягли сизі тіні, ранні зморшки на чолі та навколо чуттєвого рота ніяк не в’язалися з його віком. Зате відмінно в’язалися з наркотиками.

На грудях — срібний хрестик, на правій руці — ланцюжок із бляшкою.

Валерію не давало спокою питання про те, чому злочинець не закрив крана. Адже це так необачно! Набагато певніше було б закрити воду й запобігти передчасній появі міліції у квартирі.

Відповідь нагодилася дуже скоро. Валерій виявив, що кран забитий, і набрати повну ванну можна, тільки включивши душ. Його шланг лежав на дні ванни. Зрозуміло, коли ванна була майже повна, із крана не капало, а на шланг злочинець просто не зважив.

Із цієї обставини можна було зробити дуже важливий висновок: злочинець квапився. Утопивши Максима, він негайно залишив квартиру. Йому не було діла до речей та грошей. Він нічого не шукав. Він прийшов по Максима. Бо якби вбивця забарився, то, залишаючи квартиру і неминуче проходячи повз ванну, він побачив би, як вода з переповненої купелі ллється на підлогу.

Міркування Валерія перервав Мераб Гербертович.

— Кацо, у нас новини!

Сяючий Остап двома пальцями тримав мініатюрний пакетик із білим порошком. Лівою рукою він притискав до грудей червону бляшанку в білий горошок. «Манна крупа», — уточнював напис на банці.

— Поздоровляю, — знизав плечима Валерій. Справді, було б дивно не знайти кілька грамів героїну на квартирі в запеклого наркомана. — І що за погань?

— А це ми зараз подивимося! — жваво озвався Мераб Гербертович.

Він узяв в Остапа пакетик і надірвав ріжок.

— Героїн, — через хвилину підтвердив Мераб і жбурнув пакетик на диван. — Героїн, розумієш.

— Ясна річ, героїн, — відмахнувся Остап. — Творча, неординарна особистість, музикант. Із забезпеченої родини. Тут тільки три варіанти: героїн, кокаїн або екстезі. Шукають натхнення, нових відчуттів. Бавляться. Думають, це ненадовго.

6

— Чалий, ти живий? — поцікавився Спец, коли рожевий «Порше» сховався за поворотом.

Чалий не відповів. Зате відгукнувся Льова. Він звівся на ноги і, тамуючи рукою кровоточиву рану в лівому боці, підійшов до розпластаного Спеца і щосили штурхонув його ногою.

— Підводься, недоумку. Поїхали, поки менти не з’явилися. Гайда! Допоможи мені!

Льова був поранений не тільки в лівий бік, а й у передпліччя. Без сторонньої допомоги йому не те що бігати від міліції, а й ходити було проблематично. А от Спец, навдивовижу, виявився цілий і неушкоджений. Він не встиг навіть витратити свою обойму, оскільки пролежав усю перестрілку праворуч від «Волги», на якій вони приїхали.

— А як ми поїдемо? — здивувався Спец. — Колеса ж бо прострелені… І скло на фіг висадили, козли… Це ж до першого даішника.

— Ну вже, напевно, не на цій руїні, — видихнув Льова. Кожне слово давалося йому на превелику силу. — Он бач, «опельок» стоїть. На ньому і поїдемо.

— А як же поїдемо, у нас же немає ключів… Це ж не наша тачка!

— А от так і поїдемо. Ворушися, відморожений, — істерична балакучість спільника лютила Льову все більше. «За що його тільки прозвали Спецом?»

Вони дочвалали до охайного «Опеля», припаркованого біля тротуару, і Льова взявся до звичної справи: висадив руків’ям пістолета бічну шибку, відімкнув дверцята. Перемагаючи біль, вліз усередину і відкрив другі дверцята. За мить Спец сидів поруч. Потім, знову скориставшись своїм важким магнумом, Льова розбив пластикову обшивку замка запалювання і запустив руку в проводи. На щастя, ніякої «протиугонки» ні на кермі, ні на педалях не виявилося.

— Посвіти мені запальничкою, — попросив Льова, вдивляючись у хитросплетіння дротів. — Не бачу.

— Я не курю, — охоче відгукнувся Спец.

— Ну ти і дя-я-тел… — просичав Льова. — Дістань мою. У правій задній кишені джинсів. Бігом!

Зціпивши зуби від болю, який розривав бік, Льова нахилився вперед. Спец витяг запальничку і тремтячими руками посвітив йому. Свого напарника він поважав, ненавидів і дуже боявся.

Вогник освітив клубок різнобарвних проводів, з яких Льова відразу вибрав два потрібні. Блиснуло лезо фінки, і за мить він з’єднав дроти разом. «Опель» нарешті загурчав.

Треба ж таке! Машина завелася з першого разу. Всі маніпуляції забрали не більше трьох хвилин.

— Ну ти спритник, на раз тачку розпанахати! Геній! — захоплено вигукнув Спец.

— Цей сраний «Опель» — сто вісімдесят шостий за ліком, недоумку, — пробурчав Льова і піддав газу. «Опель» вилетів на середину проїзної частини, полишаючи побоїще.

— Стривай, а як же пацани? — аж підскочив Спец.

— Немає твоїх пацанів. Усе. Гаплик.

— Ти що? Серйозно? — очі Спеца спалахнули божевільним вогнем.

— Якщо ти зараз не закриєш рота, я тебе викину.

По всьому було видно, що Льова не жартує. Він указав на міліцейську машину, що вискочила з-за повороту, за яким кілька хвилин тому зник рожевий «Порше».

За сто метрів від міліцейської машини Льова вдарив на повний газ. Була надія, що міліція їх просто не помітить за обстеженням трупів і розстріляних машин. Але їх помітили.

— Зупинитися і вийти з машини! — без угаву повторював гучномовець на даху міліцейського авто, яке їх переслідувало.

Льова навпаки збільшив швидкість до ста сорока кілометрів. Не відриваючи погляду від дороги, він кинув Спецу:

— Стріляй по колесах.

— Та ти що, Льово, стріляти в ментів…

— Стріляй, я кому сказав! А не хочеш, так можеш вилазити. Втямив?

Спец кивнув. Він вихопив з кобури свій старенький Макаров і, висунувшись із вікна, тричі вистрелив. Лише один із пострілів улучив у передню шину міліцейської машини. Утративши керування, вона вилетіла на бордюр і врізалась у крислату липу.

— Нормально, — кинув Льова. — Але ти не розслабляйся. Вони уже викликали підкріплення.

— Як ти знаєш?

— Що тут знати, я бачу. Он, подивися.

Вони знову різко перемінили курс. Тепер у них на хвості висіли дві міліцейські машини. З однієї нещадно садили з автомата. Утім, не надто прицільно. Льові знову довелося витинати немислимі віражі. Але довго так тривати не могло. Цього разу підстрелити колеса міліцейської машини Спецові не вдалося — набої скінчилися. А в пістолеті Льови лишався один-єдиний патрон, якого він не поспішав витрачати. Либонь придасться.

— Твою мать! — з досади ревонув Льова. — Бензин на нулі.

Спец сполотнів. Невже після всіх геройств їм доведеться так безславно здатися? Але Льові зовсім не хотілося гнити у в’язниці. Краще застрелитися, прямо тут. А Спец нехай відмазується, як хоче.

Утім, він швидко відігнав думки про самогубство. Ні, тільки не це. Для останнього патрона потрібно придумати краще застосування… Рятівне застосування… Причому зробити це швидко, бо через десять хвилин «Опель» стане як укопаний… І тут Льова зважився на запаморочливий трюк, що його сам у будь-який інший час вважав би за самогубство.

По зустрічній смузі нісся багатотонний рефрижератор. Коли «Опель» майже порівнявся з ним, Льова скинув швидкість і вистрілив у переднє колесо ваговоза.

Далі все відбулося блискавично.

Рефрижератор утратив керування, його понесло юзом на зустрічну смугу, і подвійний причіп перегородив дорогу за «Опелем». Гуркіт, з яким перша міліцейська машина влетіла в рефрижератор, чуло, напевно, півміста.

Розділ 3

1

Дівчина напівлежала на задньому сидінні машини, як і залишив її Нержин.

— П’ята, П’ята, прокинься! — тихенько покликав її Сергій. Поторкав за плече — марно.

Ну що ж, поїхали.

Нержин обережно підсунув дівчину ближче до правих дверцят і вклав її на сидіння. Потім засунув коробку з-під комп’ютера туди, де зазвичай знаходяться ноги пасажирів. Коробка була досить висока, аби утримати дівчину, якщо раптом вона подасться вперед при гальмуванні. І дівчину, і коробку накрив плащем, а зверху кинув вудки і лижні палиці. В цілому все це скидалося на якесь безневинне барахло, котре давно пора викинути, але шкода, і тому його замість смітника очікує дача.

Нержин усвідомлював, що це досить наївне маскування може обернутися проти нього, якщо інспектор ДАІ виявить надмірну підозріливість.

Сергій розумів, що єдине місце, куди є сенс везти мимовільну бранку, — це лікарня при інституті невідкладної хірургії. Майже година їзди. Але що робити? Доведеться покататися.

Наприкінці проспекту стояла машина ДАІ. За нею горіли стоп-сигнали перехопленої іномарки.

Двоє інспекторів перевіряли документи в якогось хлопця у футболці та пляжних танках на босу ногу. «Несолідно, дуже несолідно для власника нового „Пежо“», — цокнув язиком Нержин.

Він був упевнений, що для ДАІ «Пежо» значно цікавіший видобуток, аніж «Жигулі». Тим більше, швидкості він не перевищує.

Але в цей момент один з інспекторів перервав спілкування з водієм «Пежо» і ліниво змахнув жезлом.

«Може, усе-таки слід було подзвонити в міліцію?» — із тугою подумав Нержин, зупиняючись за десять метрів позаду «Пежо».

Він поставив машину на ручне гальмо, дістав з бардачка документи, сигарети і вибрався на свіже повітря.

«Щось я забув зробити… Ах, так!» Нержин поправив окуляри.

2

— Прапорщик Чиж, — ліниво представився даішник, протягаючи руку за документами.

Поки він уважно вивчав права і технічний паспорт на «Жигулі», підійшов другий, сержант.

— Далеко їдемо? — запитав він, уважно дивлячись на Нержина.

— На дачу, хай їй грець, — дуже натурально зітхнув Сергій.

— Що так? — скупо посміхнувся сержант.

— Та рости там нічого не хоче, — поскаржився Нержин. — І рибалка останнім часом паршива.

Перший повернув йому документи й обійшов машину, розглядаючи номер.

— Ручне гальмо справне? — поцікавився сержант.

— Справне, — знизав плечима Нержин.

— А що везете? — запитав прапорщик, заглядаючи крізь скло на заднє сидіння.

— Вудки, ганчір’я старе, палки лижні, щоб помідори підпирати. Викидати шкода, а на дачі може придатися, — Нержин подивувався своєму впевненому голосу.

— Показати можете?

— Можу, — кивнув він. — «Усе, пропав! Зараз почнеться…»

У цей час сержант, який дивився кудись убік, уздовж проспекту, голосно вилаявся:

— Під сто п’ятдесят пре! Зовсім страх… утратили!..

Сержант вискочив мало не на середину проїзної частини і замахав жезлом.

Заскрипіли гальма. За декілька метрів перед сержантом різко зупинився сірий джип «Ніссан».

— Та-ак, — виразно протягнув прапорщик, відриваючись від споглядання мотлоху в «Жигулях».

— Можете їхати, — кивнув він Нержину і рушив до джипа, з якого ліниво вилазив рослий чоловік колоритної південної зовнішності.

Нержин сів у машину і голосно видихнув. Спасибі тобі, безвісний мафіозі, сьогодні ти зробив добру справу.

Коли Нержин від’їжджав, у дзеркальці заднього огляду на мить мигнув насторожений погляд водія «Ніссана», кинутий у бік його «Жигулів». «Цікаво, що такого особливого він побачив у моїй машині?»

3

Нарколог був молодий і зовсім лисий одутлий чоловік у грубих окулярах.

— Нервуватися нічого, — уривчасто сказав він, виходячи з кабінету. — Я зробив, як ведеться, екстрений аналіз крові, подивився зіниці, перевірив рефлекси. Якщо хочете знати мою думку, вона не наркоманка. Більше схоже на невдалу спробу самогубства. Зважаючи на все, вона прийняла чотири-шість таблеток еленіуму. Цього занадто мало, аби вмерти. Але промивання шлунка ми їй про всяк випадок призначимо.

— А… а як я зможу довідатися про здоров’я цієї дівчини?

— Як, — нарколог знизав плечима. — Приїдете сюди і знайдете її в одній із палат відділення спецтравми.

— Це там, де всякі алкоголіки і справжні наркомани? — Нержин почувався йолопом. Міг залишити дівчину в себе вдома. Від п’яти таблеток еленіуму ще ніхто не вмирав.

— Ну наркомани, ну і що? Звичайні люди, яким нема чого робити, от і колються всяким лайном. І не бійтеся ви, заради Бога, — за відділенням спецтравми добре доглядають. Там по сусідству щелепно-лицьова травма. А це або оперативники міліції, або ті, кого вони ловлять. Так що, самі розумієте.

Нержин розумів. Подібні до кавказця на сірому «Ніссані» та даішників, які цього кавказця зупинили. Ці, звісно, бідну дівчину скривдити не дадуть.

4

— Пий, — Веніамін Корж власноруч наповнив коньяком до середини великий пузатий келих і простягнув його Конєву. — Якби не ти, бути мені сьогодні мертвим.

— Радий старатися, — усміхнувся Конєв і по-молодецькому, залпом, вихилив запашний «Курвуазьє».

Веніамін ледь помітно поморщився. Глушити колекційний коньяк, як рундукову горілку! На такі апетити ніяких грошей не вистачить.

— Слухай, Семене Валентиновичу, — Корж схилив голову набік і, задумливо примружившись, подивився на свого найкращого охоронця. — А тобі не здається, що вустами жінки сьогодні глаголила істина? Може, чоловік Марини щось пронюхав про наші стосунки і вирішив поставити хрест? І на мені, і на своїй невірній супутниці життя?

— Не беруся судити, — похитнув головою Конєв, розслаблено відкидаючись у кріслі. — На мій погляд, Риков ніяк не міг довідатися про вас і Марину. За це я можу ручитися головою. Та й узагалі він людина…

Конєв хотів сказати «чесна», але затну вся, подумавши, що Корж може сприйнятий це, як важкий камінь у його власний город.

— …боягузлива, — викрутився Конєв. — Він би не став зв’язуватися з такою дешевою шантрапою.

— Можливо, — стримано погодився Корж. — Можливо…

Хай там як, але рішення про ліквідацію Рикова Корж прийняв ще кілька днів тому. Механізм убивства запущено. Директор «Золотого кореня» все одно має дістати кулю і тим принести Коржу значний бариш. Ну а якщо Марина до того ж має рацію… Тоді до баришу додасться ще й утішливе виправдання: самооборона.

— Хоч би хто там був, — очі Коржа виразно блиснули, — вони повинні відповісти за це. Я хочу, щоб ти знайшов і покарав їх. Але перш, ніж умерти, вони повинні розповісти тобі, хто їх послав.

— Буде зроблено, — пообіцяв Конєв. І, сподіваючись, що шеф не відмовить своєму рятівнику в маленькій послузі, запитав:

— Веніаміне Северовичу, чи можу я у світлі цього завдання не бути присутнім при зустрічі Гроховського з Роговцевим? Адже все одно роботи там ніякої.

Корж мовчав, зосереджено потираючи долонею поліровану поверхню столу. Потім підняв очі.

— Ні, Семене Валентиновичу.

І додав:

— Ти мій найкращий співробітник, Семене Валентиновичу. А Гроховський — гівно. Його не можна відпускати одного. Ти мусиш допомогти йому стати справжнім працівником нашої фірми.

Розділ 4

1

До ліжка Нержин добувся тільки о третій годині ночі й одразу заснув. Будильник, як завше, задзвенів о сьомій. І майже водночас із ним задзеленчав телефон.

— Так… Здоров, Юро! Відразу не впізнав.

Юра був його двоюрідний брат. За останні чотири роки він дзвонив разів десять. З них тричі — аби привітати Нержина з днем народження. Всі інші дзвінки Юра робив або щоб попросити грошей у борг, або повідомити, що чергова «віддача» відкладається.

— А от мені препаршиво, — з викликом сказав Юра. Нержин відзначив, що його братик, схоже, вже встиг похмелитися пивом. — Послухай, мені потрібні три штуки. Звісно, доларів.

Політехнічний інститут Юра закінчив на превелику силу. Не без допомоги Нержина, котрий мав там впливових знайомих. І за активного сприяння свого батька — завідувача факультету електротехніки. За фахом він не працював ані дня. Щойно одержавши диплом, він завів разом зі своїм другом бізнес, який сам називав «помірно легальним». Тобто, як пояснював Юра, оптова торгівля — бізнес абсолютно легальний. А «помірно легальним» його роблять три речі: необхідність давати дрібні хабарі чиновникам, ухилятися від податків та іноді видавати угорську горілку за шведську. Юра кілька разів «перехоплював» у свого двоюрідного брата по сто-двісті доларів, зволікав із поверненням, але потім усе-таки віддавав. Проте три тисячі…

Нержин присвиснув.

— Та де ж я тобі знайду такі гроші?

— Ти ж розповідав, що одержав великий грант.

— Розумієш, Юро… Це гроші цільові. По-перше, за умовами контракту з фондом Хаммерштейна я зобов’язаний був купити комп’ютер і, звісно, купив. А решта гранту виплачується мені як зарплата. І, повір, не дуже велика. Можу допомогти трьома сотнями — це максимум.

— Зрозуміло, — розчаровано протягнув Юра. Раптово йому сяйнула вагома, на його погляд, аргументація, і він захоплено запропонував:

— Слухай, Сергійку, я ж не просто так прошу. Мені пропонують відмінний товар. Давай ти мені позичиш хоча б дві штуки, зате під двадцять відсотків. Ти даси дві, а одержиш дві чотириста, прикинь!

— Прикинув, — сухо сказав Нержин. — Але в мене і двох немає, Юро. Я тобі позичу, так і бути, чотириста без усяких відсотків, хоча це і поставить мене на грань фінансової катастрофи. Гаразд?

— Гаразд. Якщо інших варіантів не знайду, я тобі передзвоню ввечері, — кисло відказав Юра і поклав слухавку.

Нержин знову завалився спати, заприсягшись собі, що вранці поїде до лікарні. Доля П’ятої була йому небайдужа.

2

Нержин під’їхав до лікарні невідкладної хірургічної допомоги на початку одинадцятої. Він був у своєму найкращому костюмі, тримав у руках букет троянд.

Цього разу він зайшов через центральний вхід, до відділення спецтравми піднявся ліфтом на четвертий поверх. Тільки там він спохватився, що не знає, у якій палаті шукати П’яту. Помізкувавши з півхвилини, чи не повернутися в реєстратуру, Нержин зміркував, що все одно запитувати безглуздо. Адже він не знає ні імені, ні прізвища дівчини. А по прикметах і часу доставки простіше запитати про неї прямо тут, на поверсі, у чергового лікаря чи медсестри.

Сергій непевно пройшов у двері з матового скла, над якими висіла табличка «Відділення спецтравми». Перед ним простягнувся довгий коридор із безліччю дверей. Найближчі були відкриті. За ними гладка жінка в білому халаті пила каву з білої емальованої кружки.

— Скажіть, будь ласка, у якій палаті дівчина, доставлена до вас сьогодні близько першої ночі?

— Не знаю, — пробурчала сестра. — У мене чергування з восьмої ранку.

— А хто знає? Хтось же повинен знати? — роздратувався Нержин. — У вас є який-небудь журнал реєстрації, чи щось подібне?

— Послухайте, — зненацька пожвавішала сестра. — Якщо ви про ту біляву вертихвістку без ліфчика, так по неї дві години тому вже приходили.

«Білява вертихвістка без ліфчика» — звісно, не надто точний словесний портрет, але в Нержина відразу впало серце. Він збагнув, що йдеться про П’яту.

— Хто?!

— А ви самі хто будете? — підозріливо примружилася медсестра, відставляючи чашку.

— Я її вчора сюди привіз, — чесно сказав Нержин. — Я знайшов її посеред вулиці і закохався з першого погляду. От, шукаю тепер.

— Еге ж… — недовірливо гмикнула медсестра. Нержин зрозумів, що проводить правильну політику. Його співбесідниця добрішала на очах.

— А ви говорите, що по неї приїхали. Якщо це, звичайно, вона.

— Іншої бути не може. Моя змінниця, коли мені чергування здавала, сказала, що ніч була дуже спокійною. Нікого, крім однієї дівчини, в наше відділення не привозили.

— Так хто ж по неї прийшов?

— Та бабера така… Давно вже не молодуха, але намазана, дай боже! Сказала, що вона її тітка. І справді. Ця дівка її як побачила — відразу цілуватися полізла. Та їй притягла сукню, небога переодяглася, і вони пішли.

— А точніше цю «тітку» змалювати можете?

— Ну, на височенних підборах… Костюм темно-синій… Обличчя таке гостре, волосся чорне…

— А голос?

— Курить вона, видно, багато. Хрипкий голос У неї.

— Ну і що вона говорила своїй племінниці?

— Та я над душею в них не стояла. Тілько на початку, коли обійнялися, я чула, як вона бурмотіла: «Яка ж ти дурненька, П’ята…»

3

Настрій зіпсувався. І півдня пропало, і П’ятої не знайшов…

Квіти Нержин віддав миловидній Надійці з архіву, піджак зняв, щоб не пом’явся, а сам сів за стіл, запустивши п’ятірню в скуйовджене волосся.

Якось безглуздо виходить. Жодних зачіпок. Залишається, звичайно, ще номер телефону цієї «тітки». Взагалі дивно виходить — то «нам П’ята більше не потрібна», то забирають прямо з лікарні…

Сергій ляснув долонею по столу. Як він відразу про це не подумав?! Адже вони не могли знати, куди він відвезе дівчину! Номера його телефону і навіть адреси для цього явно недостатньо. Виходить, за ним стежили.

Ще хвилин п’ять Нержин приміряв версію про стеження, та врешті-решт відкинув її. Найпевніше, таємнича незнайомка, прокинувшись, просто подзвонила з лікарні своїй «тітці». І все-таки…

Робочий день Нержина не був строго фіксованим. Він міг приходити в архів та йти відтіля, коли заманеться. Міг копирсатися у справах півстолітньої давнини, а міг дудлити каву хоч цілий день. І сьогодні, схоже, у нього просто немає іншого виходу. Йому необхідно в усьому розібратися.

Щонайперше Нержин зателефонував на «956-17-03». Обвали коротких гудків.

Він пішов у сусідню кімнату, до Надійки.

— …Пам’ятаю, ти говорила, що твій геніальний комп'ютерний Михайло може допомогти з пошуком інформації?

Надя усміхнулася, мовчки набрала номер і простягнула Сергієві слухавку.

— Алло, — мовив на тому кінці приємний чоловічий голос.

Після взаємних розшаркувань — «дуже приємно», «радий допомогти», «мені Надя про вас розповідала багато гарного» — Нержин узяв бика за роги.

— Михайле, чи маєте комп’ютерну базу даних, що дозволяє виявити адресу, а ще краще — прізвище приватної особи за телефоном?

— Так. Диктуйте телефон і передзвоніть мені через півгодини.

— Записуйте…

4

У нього була адреса. І прізвище — Свидригайло О. М.

Будинок він знайшов швидко: «свічка» з двома під’їздами.

Нержин підійшов до найближчого під’їзду. Тут його очікувало маленьке розчарування. Залізні двері входу були замкнені. На них красувалися оплавлені сірниками кнопки і погнута решітка динаміків домофону. Що ж, доведеться чекати. Сергій відійшов від дверей і закурив.

Хвилин через десять клацнув язичок замка і з під’їзду вийшла молода симпатична жінка з двома дітьми.

— Даруйте, — Нержин усміхнувся. — У вас у під’їзді не живе подружжя Свидригайлів?

— Не знаю, — винувато усміхнулася у відповідь жінка. — Ми зовсім недавно в’їхали. Зайдіть, там, здається, список мешканців висить.

Саме на це Нержин розраховував. Подякувавши молодиці, він зайшов у під’їзд.

Список мешканців, справді, висів на чільному місці біля ліфтів. Але ніякого Свидригайла в ньому не було.

Сергій вийшов надвір. Залишався другий під’їзд.

Тут залізні двері виявилися незамкненими. Але списку мешканців не було.

Єдине, що лишалося — обдзвонити одну за одною всі квартири. Нержин перемножив чотири на шістнадцять. Шістдесят чотири.

Він пройшовся площадкою перед ліфтом. Праворуч і ліворуч двері, на стіні поштові скриньки, а вниз від майданчика збігають сходи. Цікаво, а там, унизу, що?

Унизу виявилися замкнені двері. Схоже на чорний хід. Ще там стояли порожні сміттєві контейнери. А між ними валявся лист тонкого металу, згорнутий у трубку. Нержин витягнув його і розгорнув. Отакої — перед його очима виявився список мешканців під’їзду.

За Свидригайло О. М. у списку значилася квартира 97.

5

Нержин, піднявшись на дев’ятий поверх, якийсь час тупцяв на майданчику. Зненацька на його поверсі зупинився ліфт. З кабінки вийшла бабуся з торбою, з якої виглядав батон.

— Кого чекаємо, молодий чоловіче? — запитала вона досить доброзичливо.

— Я з державного телефонного вузла. Мені потрібна Свидригайло з дев’яносто сьомої, — упевнено заявив Нержин, дивлячись бабусі просто в очі.

— Це я, Свидригайло Ольга Марківна. А що сталося? У мене за телефон усе сплачено, та я ним і не користуюся давно.

— Ваш номер «956-17-03»? — перепитав Нержин.

— Авжеж. Але я ним не користуюся, він мені зовсім не потрібен. Та ви проходьте, — запросила Ольга Марківна вже з вітальні.

«Так, — блискавично міркував Нержин. — Стара не бреше, та й узагалі вона не схожа на ту, кому потрібен автоматичний визначник номера. Але ж учора я перепитував, чи туди потрапив, і номер збігся. Певно, АТС потай продала комусь цей номер на вечірній і нічний час. Таке буває. Це дуже погано, тому що від АТС я нічого не доможуся. Варіант другий: на телефоні у старої стоїть переадресація вхідного дзвінка на інший номер. Це легше — з блоку пам’яті можна добути потрібний мені номер».

— Можливо, особисто ви ним і не користуєтеся, — із прокурорськими нотками в голосі погодився Нержин. — Але, незважаючи на це, ним користуються інші. Чи відомо вам, що ваш апарат обладнано автоматичним визначником номера? У нас, на телефонному вузлі, такі речі дуже просто засікають.

— Та я про це вперше чую! Тобто, справді, признаюся, десь рік тому звернулася за оголошенням. Фірма якась шукала послуги контактного телефону. Ну, а пенсія в мене, самі розумієте, яка. От я і погодилася. У них тільки умова така була — що вони поставлять свій апарат, і цим телефоном я зможу користуватися тільки на вихід. Ну, погодилася — я жінка самотня, мені все одно ніхто не дзвонить. А що, скажіть, це заборонено?

— Ні, чому ж, не заборонено, — поблажливо кивнув Сергій. — Але всі такі апарати повинні бути в нас зареєстровані. З них стягується додаткова плата. Дозволите оглянути ваш телефон?

— Звісно.

— Так, — промурмотів Нержин. Мовляв, йому, професіоналу, все тут ясно.

Бабуся з інтересом спостерігала за ним із кухні.

— А ця фірма, про яку ви говорите, як її розшукати? Не будете ж ви платити за це чудо техніки зі своєї кишені. Апарат належить фірмі — нехай вона і платить за його реєстрацію. Згодні?

— Та згодна, — погодилася Ольга Марківна, — але ж про фірму цю я нічого не знаю. Перше приїхало миле таке дівчатко, поставило цей телефон, заплатило мені гроші наперед. Потім вона ще кілька разів приїжджала, доплачувала, щось робила з телефоном… Востаннє була зовсім недавно — чотири дні тому. От і усе.

— Точно все? — удавано суворо перепитав Нержин.

Бабуся відвела очі.

— Зрозумійте, ні вам, ні цій вашій фірмі не потрібні зайві проблеми. Якщо АВН не буде зареєстровано протягом двох тижнів, ваш номер відключать. Фірма залишиться без контактного телефону, а ви — без надбавки до пенсії. У ваших інтересах, щоб ми розшукали їх якомога швидше. І, запевняю, ви цим нікого не підведете. Просто з’явиться ота мила дівчина, ви разом прийдете на наш телефонний вузол, з’ясуєте тарифи, напишите заяву про реєстрацію — і все.

— Гаразд, — пробуркотіла бабуся. — Ця дівчина, коли востаннє заходила, забула в мене пакет. Я заглянула в нього — там лежала течка. У мене правило — не копирсатися в чужих речах. Я вирішила: якщо вона їй потрібна — повернеться. А якщо ні — віддам їй пакет, коли прийде наступного разу.

— Я теж терпіти не можу пхати носа в чужі папери, — чесно зізнався Нержин. — Але, боюся, зараз мушу. Робота в мене така.

6

У теці виявилися кілька чистих аркушів, два старі олівці та візитка.

На ній не значилися ні назва організації, ні посада, ні адреса. Тільки ім’я, прізвище і телефон. Візитка належала Голубєвій Ірині.

Нержин чемно відмовився від запропонованої чашки чаю, пообіцяв Ользі Марківні, що з реєстрацією усе буде залагоджено і, ввійшовши в ліфт, розслаблено притулився до стіни. Ху-у-ух. Гарно було б, якби стара запитала в нього посвідчення…

Перед під’їздом стояв сірий джип «Ніссан» з тонованим склом. Сергій упізнав його відразу — саме цей джип учора зупинився на вимогу сержанта ДАІ, врятувавши його від огляду салону. Дверцята машини були відкриті.

7

Нержин завмер на виході з під’їзду і заходився ритися у кишенях, нібито шукаючи запальничку. Йому потрібно було хоча б кілька секунд, щоб усе обміркувати.

Отже, за ним стежать із того моменту, як він підібрав П’яту. Кому ж він примудрився наступити на хвіст?

Аж тут із джипа вийшов той самий високий кавказець, чий випадково перехоплений погляд запам’ятався Нержину, коли він від’їжджав від поста ДАІ. З ним були ще двоє, молодші. У поглядах усіх уловлювалася особлива професійна сторожкість.

— Мене звати Алік, — кавказець зупинився за два кроки від Нержина.

— Сергій.

— Ви, як і раніше, шукаєте зустрічі з Ірою?

Нержин не завагався ні на мить.

— Якщо Іра — П’ята, тоді так.

— Забирайте свою машину зі стоянки. Ми чекаємо вас на розі. Поїдете за нами.

— Я хотів би знати, з ким маю справу.

— А про це вам розповість Іра.

8

Чи шкодував згодом Нержин, що не скористався можливістю втекти? Адже кілька разів джип виривався вперед на сотню метрів, і на першім-ліпшім перехресті Сергій міг дременути геть. Навряд чи вони стали б за ним гнатися — якби його хотіли викрасти, він би вже давно сидів скутий по руках і ногах на задньому сидінні джипа. А його «Жигуль» чекав би свого хазяїна на стоянці до другого пришестя.

Авжеж, згодом Нержину довелося шкодувати про те, що він не скористався нагодою. Але тоді він розумів — утекти від Аліка, від Іри, від своєї долі він, звісно, міг. Та в цьому випадку решту життя прожив би людиною без совісті.

Розділ 5

1

— Ех, Юро-Юро… мати такі гроші і стати таким ідіотом! Я вам не заздрю, слово честі! — Паша театрально закотив очі.

Поруч із озброєним до зубів Семеном Валентиновичем він почувався дуже впевнено і від цього йому ще більше хотілося почитати загнаній жертві мораль. Юрій Роговцев і справді був у безвиході. Грошей немає. Перспектив їх дістати — теж. «Лічильник» давно включено. Якраз лізти в зашморг.

— Хлопці, почекайте ще трошки, га? — злякано видавив Юрій.

— Та куди вже чекати! Мусимо діяти, — відрубав Паша.

— Може, я як-небудь відроблю, — запропонував Юрій.

— Був би ти гарною бабою, я б тобі сказав: «Лягай і давай відпрацьовуй». Прямо зараз. А так ти мужик, а ми на таке не ведемося, і шансів відробити в тебе, друже, немає.

Юрій зажурився ще більше.

Семен Валентинович дивився на все це з легкою відразою. Він не схвалював поведінки Паші, властивої «молодняку».

— Чекай, у тебе там, на квартирі, здається, фотографія була однієї такої симпатичної дівчинки! Вона б підійшла! — не вгамовувався Паша.

При цих словах Юрій скипів — Паша бовкнув зайве. В один стрибок, якому позаздрив би Тарзан, він підскочив до Паші та зацідив хамові у праву вилицю. Відтак повалив на траву і став молотити його кулаками з одержимістю людини, загнаної у глухий кут. Якби не Семен Валентинович, Паші довелося б дуже зле. Але Конєв зорієнтувався вмить: його важкий черевик щосили влупив Юрієві під дих. Той застогнав і відпустив Пашу. Конєв ударив ще раз — ребром долоні по шиї. Юрій непритомний повалився набік.

2

Він отямився доволі швидко. Паша і Семен Валентинович сиділи за два метри від нього.

— Доброго ранку, — гигикнув Паша, мацаючи пальцем розсічену губу. — Уставай, пішли. Ми, власне, не для того тебе сюди запрошували.

— А для чого?

— У нас для тебе шоу.

Юрій, з ненавистю зиркаючи на Пашу, підвівся.

Вони ввійшли в сарай. Юрій уже був тут, коли хлопці викликали його на першу «серйозну розмову». Відтоді в сараї майже нічого не змінилося. Старезні плакати з цицькатими дівулями на дощатих стінах. Порожні пляшки від пива. Червоний, з жовтими торочками прапор «За успіхи в праці» над засидженим мухами вікном. Усе було так само. За винятком однієї деталі. У кутку, зв’язаний по руках і ногах, із кляпом у роті лежав чоловік років сорока. На ньому були самі плавки. І більше нічого.

Конєв і Паша мовчки підняли чоловіка і повели його до річки. Паша закинув нещасного в човен, вигріб на середину і допоміг йому встати. Потім вийняв кляп з рота жертви. Чоловік почав щось кричати, напевно, кликав на допомогу чи благав про пощаду. Паша виштовхнув його за борт, тримаючи кінець мотузки в руках. А коли той випірнув, садонув його веслом по голові…

— От так, — підсумував Конєв. — Пішов увечері поплавати, а тут корчі вхопили… Знайдуть днів через три… нижче за течією…

— Хто це був? — похмуро запитав Юрій, дивлячись на те, як Паша з безтурботним виразом гребе до берега.

— Імені не пам’ятаю.

— Так це і є ваше шоу?

— Еге ж, — підтвердив Конєв і закурив. — І потім не кажи, що не бачив.

Конєв не був садистом. Він просто працював.

3

Коли Нержин вийшов з машини, усі троє вже чекали його біля шикарного під’їзду будинку, який недавно капітально відремонтували.

Алік був настроєний поблажливо.

— Прошу, — посміхнувся він, розчахуючи перед Сергієм масивні дубові двері.

Усередині панував прохолодний півморок, за скляною загородкою сидів охоронець.

— Він із нами, — кинув Алік.

Широкі чисті сходи вкривала зелена килимова доріжка, прип’ята лискучими мідними прутами, просмикнутими через сяючі мідні кільця.

— Цікаво, що б ви робили, Сергію, якби даішники знайшли у вас Іру? — поцікавився Алік, коли вони минали сходовий майданчик з двома фікусами.

— Не знаю, — чесно зізнався Нержин. — Напевно, розповів би їм усе як було. А ви спеціально перевищили швидкість, щоб вас зупинили?

— Авжеж, — посміхнувся Алік. — Нам, як і вам, не потрібні були зайві неприємності.

Вони стояли перед дверима розкішного темного дерева. Краєм ока Нержин примітив підвішену під стелею відеокамеру. Ні номера, ні таблички на дверях не було.

Алік подзвонив.

Відкрили негайно.

На порозі стояла П’ята.

Вона усміхнулася Нержину:

— А ми у вас усе-таки не помилилися.

4

Величезна вітальня, попри значні розміри, дихала незвичним затишком. Одна її стіна була суцільно оповита якоюсь кучерявою рослиною. По кутках стояли кілька зручних крісел, над кожним висіло бра. Ще в кімнаті були високі ажурні полиці з книжками, два журнальні столики, стійка з телевізором, відеомагнітофоном і музичним центром. Вікна закривали легкі пластикові жалюзі. У центрі кімнати знаходився довгий стіл, за яким умостилися і гості, і господарі.

Компанію Нержину складали три жінки. Передавши його Ірі, Алік відразу ж вийшов.

Дівчину, заради якої, власне, Сергій і опинився тут, дійсно звали Іриною Голубєвою. Тільки зараз він зміг розглянути її як слід. Зелені розумні очі, охайно зібране у хвіст волосся, маленький шрам над верхньою губою, що додавав обличчю особливої принадності.

Другою була та сама тітка з телефону, яка відрекомендувалася Маргаритою Литовченко. Її ніяк не можна було назвати молодою, але почувалося, що свого часу вона могла звести з розуму будь-якого чоловіка. Утім, Нержину ніколи не подобалися «фатальні жінки».

І, нарешті, третя назвалася Діаною. Просто Діаною, без прізвища. Вона була явно гарніша за своїх товаришок. Сергій відразу оцінив привабливу плавну лінію її стегон, принадні ваговиті груди та виразні, не притаманні брюнеткам глибокі блакитні очі.

— Отже, Сергію, за останню добу ви показали себе чесною і порядною людиною. Тому наш перший тост — за вас. Що ви будете пити? — поцікавилася Маргарита.

На столі стояли чотири пляшки — текіла, мускат, італійське сухе вино і шампанське «Мадам Кліко». А також дві попільнички, таця з декількома сортами сиру, блюдечко з нарізаним лимоном.

— Я за кермом, на жаль, — розвів руками Нержин.

— Це не біда. Вас відвезе Алік.

— Тоді текілу.

Маргарита налила йому і собі текіли. Іра хлюпнула собі на денце мускату, Діана — повний келих сухого вина.

Задзвенів кришталь. Сергій злизав із тильного боку долоні сіль. Дамські пальчики потяглися по сир.

— По-моєму, треба повторити, — рішуче заявила за мить Маргарита.

Усе це було дуже мило. Нержина бентежило тільки одне — ні про що серйозне з ним говорити поки що не збираються.

5

— А ви таки терплячий, — сказала Діана після п’ятої чарки. — Сидите, чемно посміхаєтеся, слухаєте наші теревені і при цьому весь час зосереджено міркуєте: куди ж вас затягло?

— Вгадали, — згідно кивнув Нержин.

— Що ж, саме час поговорити. А Іра і Діана займуться кавою.

Маргарита і Нержин перемістилися в затишні крісла.

— По-перше, хочу перепросити за клопіт. Відразу скажу: якщо ви пристанете на наші пропозиції, моральний збиток, якого ви зазнали за останню добу, багаторазово окупиться.

— Дякую, — розгублено промимрив Нержин. — Але, по-моєму, ви занадто квапитеся. Не знаю щодо морального збитку, але я хотів би довідатися, у яку халепу я вскочив.

— Зрозуміло, — кивнула Маргарита. — Можливо, ви не повірите, але всю цю історію було затіяно тільки заради вас. Почалася вона з того, що за п’ять хвилин до вашої появи люди Аліка поклали Іру на тім самім місці, де ви її знайшли. Іра, до речі, сама згодилася на роль.

Нержин починав дещо розуміти.

— Тобто вам було цікаво, що я робитиму, знайшовши пізнього вечора незнайому дівчину?

— Так. Але, як ви розумієте, це був тільки початок нашої перевірки, перший вузловий момент. Потім їх було ще багато. Ви могли не скористатися телефоном, записаним на кисті Ірини. У вас була можливість звернутися в міліцію, чим ви розумно зневажили. Зрештою, після того, як доставили Іру в лікарню, ви могли зі спокійною совістю забути про неї і не піти сьогодні по сліду, що вивів вас на Ольгу Марківну.

— До речі, а що сталося б, якби я викликав міліцію і «швидку допомогу»?

— Нічого, — знизала плечима Маргарита. — Ви показали б себе людиною порядною, але недалекоглядною і, головне, безвідповідальною. А для нас це не мало б ніяких наслідків. Адже немає нічого злочинного в тім, що дівчина вирішила полежати на вулиці після чотирьох таблеток еленіуму.

Повернулися Діана та Іра із запашною кавою. Поставивши чашки перед Маргаритою і Сергієм, вони сіли в крісла на чемній відстані від співрозмовників.

— Не кіно, — криво посміхнувся Нержин. — Але відмінно зрежисована вистава. Чи правильно я розумію, що ваша вчорашня реакція на мій дзвінок і підозріла довірливість Ольги Марківни теж були сплановані заздалегідь?

— Моя реакція, звичайно, була навмисно побудована так, щоб справити на вас неприємне, гнітюче враження. Погодьтеся, такі речі й лякають, й інтригують одночасно. Але одні люди воліють іти стежкою свого страху, а інших веде цікавість. Ви з розряду других, і це нам імпонує. Що ж до Ольги Марківни, то тут експеримент був чистий. Я дзвонила їй через двадцять хвилин після того, як ви від неї пішли, вона розповіла усе, і мене приємно здивувала ваша кмітливість. До речі, ви знайшли Ольгу Марківну за комп’ютерною телефонною базою?

— Так, нічого оригінального, — розвів руками Нержин. — А чи я, в свою чергу, можу запитати Іру про один ваш маленький секрет?

Дівчина уважно подивилася на нього і по виразній паузі відповіла:

— Авжеж.

— Скажіть, Іро, вас не бентежило, що ви опинитеся в руках невідомого чоловіка, зовсім беззахисна?

— Ні, — просто відповіла Іра. — До того ж чоловік не такий вже невідомий, та і я аж ніяк не беззахисна. Спробували б ви повестися зі мною не по-джентльменськи — Алік миттєво дав би вам урок гарних манер.

— Щодо Аліка — ясно. А як розуміти «не такий вже невідомий»?

— У відповідь можемо лише загадково всміхнутися, — втрутилася Маргарита. — Пийте каву, Сергію. Вихолоне.

Нержин не став опиратися пораді.

— Божественно, — видихнув він, смакуючи пряність східних спецій.

— Це все наша Діана, — тепло сказала Маргарита. — А як вона готує біфштекс із кров’ю! Ви б тільки знали!

— Сподіваюся, у Сергійка ще буде така можливість, — як здалося Нержину, очі Діани цієї миті багатозначно блиснули.

— Це залежить від того, як він поставиться до нашої пропозиції, — Маргарита відставила убік порожню чашку. — Пора відкрити наші карти. Ми являємо собою редакційну колегію журналу «Українська жінка» і є засновницями Клубу зразкових чоловіків. Ми пропонуємо вам посаду редактора відділу журналістських розслідувань і постійне членство в нашому Клубі.

6

— Послухай, Юро, що б ти сказав, якби тобі запропонували стати членом Клубу зразкових чоловіків?

— Клубу зразкових чоловіків? — глузливо перепитав Юра. — Я б запитав, що де за «зразкові чоловіки», як відрізнити «незразкового» від «зразкового» і, нарешті, якого дідька мені членкувати у якомусь клубі, про який я нічого не знаю. А що — були пропозиції?

«Цікаво, яке в нас усіх заштамповане мислення», — вразився Нержин. Саме такі питання, хіба тільки іншими словами, він поставив перед Маргаритою і її товаришками.

— Пусте, — не змигнув оком Сергій. — Просто сьогодні якась навіжена сунула мені на вулиці листівку. Усім охочим встряти в цей Клуб пропонувалося зателефонувати туди й туди. Звісно, листівку я пожбурив у найближчу смітницю, але назва запам’яталася.

— Їх багато зараз — навіжених, — дивним тоном сказав Юра, обережно пробуючи пальцем свіже садно на вилиці, оточене майже чорним синцем. — Я б тобі радив триматися від таких контор подалі.

Нержину здалося, що його брат чогось недоговорює. Утім, в останні роки таке враження складалося при кожній зустрічі з Юрою. Тому Сергій не надав його словам особливого значення.

— Ну а як твій бізнес? — запитав він, нишком поглядаючи на годинник. Було вже пів на дванадцяту. Від текіли і довгої розмови гуділа голова. Дуже хотілося спати.

— Та я вже казав, що паршиво. Цілий день сьогодні крутився, як білка в колесі. Позичав там і сям, до тебе вирішив заїхати тільки в крайньому разі. Не хотів тебе тривожити. Але, як бачиш, довелося.

— А це що? Послизнувся у ванній, ге? — Нержин доторкнувся до своєї вилиці в тім самім місці, де в Юри красувалася його бойова мітка.

— На асфальті послизнувся, — злобливо посміхнувся Юра. — Дрібні мінливості долі. — Добре, Сергію. Давай гроші, та я потупав. Якщо все буде добре — поверну, може, навіть у вівторок. А якщо так собі — все одно поверну, ти ж мене знаєш.

— Знаю, — кивнув Нержин. І під раптовим напливом родинних почуттів додав:

— Не уявляю, що там у тебе насправді діється, але бережи себе. Ти ж у мене єдиний брат, хоч і телепень.

— Спасибі, Сергію. Ти в мене теж один такий.

7

— Сергію, ви історик, вам буде легко зрозуміти, про що я говорю, — плавно вела мову Маргарита. — Люди живуть спрагою наживи, суспільного престижу, меркантильними і прагматичними сподіваннями. Чи вам розповідати, що в людській історії були епохи, коли для чоловіка над усе стояли ідеали служіння жінці.

— Я прекрасно розумію вас, Маргарито, — благодушно кивав Нержин. Давно він уже не чув слів, що були б настільки співзвучні його власним думкам.

— З іншого боку, ми не настільки наївні, аби думати, що процвітання лицарських ідеалів було б можливе без відповідного рівня добробуту джентльменів із вищого суспільства. Мають бути люди, які зможуть послужити зразком для наслідування. І ці люди, звичайно ж — не голодні фанатики з підозрілим блиском в очах. Ці люди повинні мати упоряджене життя і гарантії свого добробуту. І тоді вони, члени Клубу зразкових чоловіків, зможуть принести суспільству велику користь. Навіть такому хворому суспільству, як наше. Я прямо кажу: нам вигідні заможні і впливові чоловіки. Але головне — це чесність, розум, готовність прийти на допомогу іншому. Для цього ми і влаштовуємо перевірки. Ви — не виняток. Усі постійні члени Клубу пройшли через аналогічні іспити. Варіювалися тільки деталі.

— Скажіть, Маргарито, а вас не бентежить, що я, потенційний член Клубу зразкових чоловіків, виявився досить посереднім сім’янином? Хіба ви можете визнати гарним чоловіком того, хто не зміг уберегти свою сім’ю від розпаду?

— Ніхто не досконалий, Сергію. Ніхто…

…Нержин прокинувся. Було ще темно. Так міцно засіла у нього в голові розмова з Маргаритою. Навіть уві сні не відпускає.

Поперекидавшись із десять хвилин з боку на бік, він зрозумів, що так просто йому не заснути. Занадто незвичайні були його нові знайомі, занадто принадними здавалися їхні пропозиції. Нержин натягнув штани і вийшов на балкон.

8

— Але я вам, звичайно ж, знадобився не просто як «зразковий чоловік», — посміхнувся тоді Нержин.

— Не просто, — похитала головою Маргарита і, підвівшись із крісла, підійшла до пластикової етажерки з книжками.

— Нам потрібні ваш аналітичний розум, ваш талант публіциста і ваше чесне серце. Вам, напевно, знайома ця книжка, — вона простягнула йому не дуже грубий том у суперобкладинці.

Так, він був знайомим із цією книжкою. С. Н. Нержин «Жінка у війні».

Сергій працював над нею чотири роки. Ідея монографії була проста: показати історичну трагедію жінки у XX столітті, приреченої бути або жертвою війни, або йти на війну і боротися нарівні з чоловіком.

На щастя для Нержина, тоді саме бушував «книжковий бум», і рукопис придбало одне процвітаюче видавництво. Золотих гір він тоді не заробив, але на «Жигулі» вистачило. Утім, машину Нержин сприйняв як невеликий доважок до головної події — книжка жила.

— Правду кажучи, я не люблю військової тематики. Але один член нашого клубу — колишній, на жаль, — порекомендував мені вашу книжку, і я прочитала її на одному подиху. Мене не цікавила статистика, цифри, дати, факти. Мені був важливий ваш стиль, ваше непідробне співчуття до жінки і ненависть до військових злочинців. Не знаю, як у вас це виходить, але ви розумієте жіночу душу краще, ніж багато проводирок нашого феміністського руху.

Нержин відчув якийсь підступ. Жодна людина не буде розкидатися перед незнайомцем похвалами, якщо тільки за ними не випливає вагоме «але». Тож Сергій вирішив випередити цей поворот:

— Але…

Маргарита вочевидь розгубилася:

— Що?

Діана розсміялася.

— Сергій хоче сказати, що вже час переходити від компліментів до критики.

— Критики не буде, — дипломатично сказала Маргарита. — Але, Сергію, який сенс зараз, у XXI столітті, марнувати свій талант на аналіз страхів минулого? Чи не краще писати про сьогодення, щоб поліпшити майбутнє? Я маю на увазі свою пропозицію про роботу в нашому журналі «Українська жінка».

— Я вже здогадався, що ви плавно підводите мене саме до цього, — кивнув Нержин. — Але, даруйте, я не журналіст. Я історик.

— Я прекрасно розумію, чому ви вимовляєте слово «журналіст» таким зневажливим тоном. Безумовно, жовта преса теплих почуттів не викликає. Є, щоправда, два винятки: ділові та розважальні видання. Перші не брешуть, тому що за недоброякісну інформацію головному редакторові можуть відстрелити голову. Неправда других зовсім безпечна. Чи не все одно, з ким Джулія Робертс — з Віллісом чи Гібсоном, та й чи розлучалася вона взагалі з попереднім чоловіком? Але в тому й річ, що нашому журналу набридло бути діловим і розважальним. Ми хочемо, щоб «Українська жінка» перетворилася на інформаційно-публіцистичний огляд. Ми не будемо друкувати абстрактні статті про необхідність підсилити боротьбу з мафією і корупцією. Ми хочемо давати конкретні матеріали. Де і як взяли таких і таких бандитів. Як ухилитися від дачі хабара чиновнику. Як бізнесмену N. за допомогою охоронного агентства вдалося зіштовхнути лобами дві банди рекетирів. Тощо. Матеріалів, повірте, не бракуватиме. Оплата вашої праці теж, сподіваюся, вас улаштує.

— Та річ не в грошах, — Нержин задумливо потер підборіддя, збираючись з думками. — Скажіть, я можу обміркувати вашу пропозицію?

— Безумовно. Важливі рішення не приймаються поспіхом. Бажано, втім, не затягувати. У неділю у Клубі зразкових чоловіків, що носить офіційну назву «Венеція», відбудеться дружня вечірка. Ми будемо раді бачити вас у себе. На ній ви і повідомите про своє рішення. До речі, я майже на сто відсотків упевнена, що на вашу відповідь може істотно вплинути те, що ви побачите і почуєте в неділю.

Якби Маргарита знала, яким похмурим пророчим змістом наділені її слова!

Розділ 6

1

Мрячив дощ. Вона чекала, сховавшись під парасолею біля ресторану «Італійський гриль», а його все не було.

Щоб якось розважитися, жінка почала розглядати машини, припарковані поруч ресторану. Вона розумілася на машинах, вона обожнювала їхню механічну грацію, округлі форми, мірний шурхіт двигуна. Он там, біля самого входу, стоїть приголомшлива «Ауді-8» кольору стиглої вишні. А за нею — вишуканий, надзвичайно дорогий «Сааб» кольору морської хвилі. Далі — темно-синій «Форд Скорпіо», спортивна «Феррарі», схожа на гончака: витягнута, худа, напружена. Вона бачила цю модель на італійському автошоу торік. Сто шістдесят тисяч доларів. Сто шістдесят тисяч доларів за річ, яку можуть украсти, яку можна розбити, яку можна розлюбити, зрештою! Але вона була упевнена: якби у неї були такі гроші, вона витратила б їх на «Феррарі» без жалю.

Важка чоловіча рука зненацька лягла на її плече. Жінка здригнулася.

— Привіт, — його обличчя було заклопотаним і похмурим.

— Привіт, — вона потягнулася до нього, щоб поцілувати. Як завжди.

Але чоловік гидливо відсторонився. «Навіть не вибачився за запізнення, мужлан», — у розпачі подумала жінка. По небу бігли сірі дощові хмари. Назрівав скандал.

2

«Італійський гриль» мав гарну репутацію і відмінну кухню. Він розташовувався на околиці, тож відвідувачів тут ніколи не бувало багато. У великому залі рідко займали більше ніж три-чотири столики. Але цього разу, як на те, все було інакше.

Гуляли весілля. Підпилі гості, діловиті фотографи, розпашілі молодята. Раз у раз хор голосів репетував «гірко!» Було задушливо і страшно накурено.

— Може, підемо в інше місце? — запропонувала жінка.

— Нікуди ми не підемо. Тут нормально, — буркнув чоловік.

«Якби я запропонувала залишитися, він би сказав „ходімо звідси“», — з гіркотою подумала жінка.

У її очах блиснули іскорки роздратування. Але і цього разу вона промовчала. Проковтнула образу.

— Є вісім вільних столиків, — з люб’язною усмішкою вставив пролазливий офіціант. — Он там і там…

— Самі розберемося, — обірвав його чоловік і, схопивши жінку за руку, потягнув її до найвіддаленішого.

3

Уже принесли замовлене, а чоловік усе ще не сказав ані слова. Він зосереджено пив каву. Дивився крізь жінку кудись усередину своєї ненависті. Його ліва рука перебирала чотки. Жінка знала, що нічого гарного така стриманість не передвіщає, і тому теж мовчала. Вона сиділа навпроти нього і думала про те, як добре було б поїхати геть. Усе одно куди. Аби подалі від цього жорстокого, грубого, брутального чоловіка, який колись здавався їй мужнім. Здавався ще три дні тому. Коли вона його ще кохала.

Нарешті чоловік кинув чотки на стіл і пригубив вина. Нахилився до жінки і крижаним шепотом запитав:

— Скажи мені, це ти його вбила?

— Кого?

— Сама знаєш кого. Відповідай, — щось зміїне було в його голосі, у його очах, у його істеричному спокої.

— Я не розумію, про що ти. Хтось помер? — у неї завжди виходило здаватися дурненькою, наївною.

— Не грай зі мною. Спочатку ти вкрала в мене ключі від його квартири. Потім прийшла й убила його, коли він був беззахисний, як дитина, — чоловік присунувся ще ближче і схопив її за вилоги атласного піджака.

Вона насилу вивільнилася і різко відсунула стілець. Довгоногий келих перекинувся, упав, розбивши порцелянову тарілку. Червона винна пляма розповзлася по скатертині. Офіціанти насторожилися. Один із них зробив знак охоронцеві.

Вона знову спробувала заспокоїти чоловіка.

— Милий, я не розумію, про кого ти говориш!

Але чоловік не слухав.

— Кляті баби! Ревниві, жадібні, дурні. Що він тобі зробив? Чим він тобі нашкодив? Будьте ви прокляті, і ти разом з ними усіма, убивце! — чоловік садонув кулаком по столу так, що кришталева попільничка зіскочила на підлогу. Упав ще один келих. Охоронець у цивільному пробирався між столиків, щоб утихомирити бешкетника. Весілля ледь принишкло і з цікавістю спостерігало за ними.

Чоловік нетямився. У його очах блищали сльози, руки тремтіли. Вона вперше бачила його в розпачі. «Якби я вмерла, він і бровою не повів би. А от смерть коханця так його потрясла…» — образа встромилася в мозок жінки розпеченою голкою. Утім, незабаром образа перемінилася ненавистю і презирством.

— Якісь проблеми, добродії? — поцікавився охоронець, ковзнувши поглядом по розгромленому столу.

Жінка зрозуміла, що подальше перебування в ресторані стає не тільки неприємним, а й небезпечним.

— У нього вмер друг, — пояснила вона і зробила жалісне обличчя.

Потім дістала із сумочки гаманець і кинула кілька банкнот на стіл. Більш ніж щедрі відступні. Та чайові.

Охоронець із розумінням кивнув.

— Ми, мабуть підемо, — жінка підвелася і рушила до виходу. Чоловік повільно послідував за нею.

4

Вони зустрічалися вже чотири місяці, але ніхто і не підозрював про їхній зв’язок.

Вони були дуже обережні. Уникали з’являтися разом у тих місцях, де могли випадково опинитися колеги чи родичі. У присутності сторонніх поводилися більш ніж стримано, навіть обідали разом лише два-три рази на місяць, обираючи напівтемні кафе, ресторани з окремими кабінками, бари дорогих готелів.

Тільки на дачі, яку він урешті-решт найняв спеціально для зустрічей, у них виходило по-справжньому розслабитися. Вони їздили туди на його джипі вдень у п’ятницю і поверталися до міста в суботу вранці. Іноді, дуже рідко, у суботу ввечері. «Мене чекають», — пояснював чоловік тоном, що не допускав заперечень. Вона покірно погоджувалася в повній упевненості, що його чекають справи, чекає шеф, чекають родичі, які постійно потребують допомоги.

І яким був її подив, коли з’ясувалося, що по суботах його чекає коханець. Гарненький стрункий хлопчик із чорними кучерями — чуттєвий юний Аполлон… Коли вона згадувала той похмурий вечір, що приніс їй це відкриття, у неї серце починало рватися з грудей…

Той вечір вона провела сам на сам із пляшкою «Смирнова». Вона ридала і гамселила кулаками по стіні. Методично викидала з вікна австрійський кавовий сервіз. Усі двадцять чотири предмети один за одним падали на асфальт, перетворюючись на друзки. Сервіз подарував їй цей безсовісний чоловік, який розтоптав її любов і гордість. Їй не потрібні ці чашки!

Того вечора вона була впевнена, що життя скінчене. Жоден чоловік ніколи більше не завоює її довіри і любові…

Але сонячного червневого ранку, який прийшов на зміну безнадійному дощовому вечору, жінка зрозуміла, що є щось сильніше, ніж образа і ревнощі, — помста.

— Куди ми? — спитав чоловік, коли жінка спритно вивернула зі стоянки ресторану, і джип понісся по шосе, що веде за місто. (Чоловік випив вина, і їй довелося сісти за кермо. Жінка любила водити гарні автомобілі, але сьогодні вперше у житті була не рада цій обставині.)

— Як завжди. До тебе, — стиха відповіла жінка.

5

Якийсь час чоловік мовчав. Він спокійно сидів на передньому сидінні і тупо дивився у вікно.

Хльостав дощ. При в’їзді на приміську бензоколонку голосував довговолосий блондин, в особі якого було щось кроляче. На вигляд не більше двадцяти. Джинсовий костюм наскрізь промок. На голові — бейсболка, з якої капало, немов з даху. Волосся струменіло мокрими змійками по плечах. Хлопець здавався втомленим і смутним. Чоловік стрепенувся. Обличчя його набуло осмисленого виразу.

— Зупини, підвеземо, — він владно поклав руку на кермо. — Шкода хлопця.

«От як він знайомиться зі своїми дружками!» — промайнуло в голові жінки, і біль знову стис її серце. Тонкі губи скривилися в безмовній презирливій посмішці.

Вона скинула руку супутника з керма, заклала небезпечний вираж і піддала газу. Джип промчав за півметра від блондина, обляпавши його водою з голови до ніг.

— Що ти робиш, суко?! — заревів чоловік, і його міцна рука стисла передпліччя жінки з первісною, звіриною силою.

Їй зробилося страшно від думки, що варто різко крутонути кермо — і машина полетить у кювет. А вона здатна на це! Зараз вона здатна на що завгодно.

— Давай обговоримо все це спокойно, — із тремтінням у голосі сказала жінка і звернула на путівець.

6

Смеркло. Злива припинилася так само швидко, як почалася. Жінка із силою хряснула дверцятами джипа, прихопивши із собою шкіряну сумочку. Про всяк випадок.

Дуже хотілося пити. Вона розуміла: треба заспокоїтися самій і заспокоїти його. А потім уже їхати на дачу. Але в чоловіка були інші плани на цей вечір. Він знову здавався холодним і тверезим.

— Якщо тобі неприємне моє товариство, давай повернемося до міста, — запропонувала вона.

— Поки ти не розповіси мені, як саме ти його вбила, ми нікуди не поїдемо, — у голосі чоловіка звучала недвозначна погроза. — Будеш відмовлятися — стане гірше.

Жінка знала, що він не кидає слів на вітер. І їй стало страшно.

— Добре. Давай розберемося. Але спочатку дозволь мені сходити по-маленькому.

— Давай. Тільки тут, за два кроки. Я відвернуся, — гидливо сказав чоловік. — І не здумай тікати. Я бігаю набагато швидше.

Він відвернувся. Сів на почорнілу колоду і скорботно опустив голову на руки.

Жінка відступила на два кроки. Безшумно розкрила сумочку і вийняла електрошокер фірми «Сінпай». Повернула регулятор потужності електричного розряду на максимум. Скинула туфлі. Навшпиньках наблизилася до чоловіка зі спини і всадила голівку електрошокера йому в шию. Чоловік тихо охнув і осів на землю.

Той хлопець, який продав їй «Сінпай», запевняв, що коли регулятор потужності на максимумі, одного розряду досить, аби убити. Але вона ще раз доторкнулася до чоловіка шокером. Цього разу до грудей. Аби напевне.

Це було зайвим. Чоловік був уже мертвий.

7

Вона відвезла труп чоловіка на дачу і залишила в гаражі. Тут його будуть довго шукати.

Як би не хотілося їй чимскоріше прийняти теплу ванну, треба було владнати ще одну нелегку справу: втопити джип. Водоймище, куди вони ще два тижні тому їздили на пікнік, знаходилося за переліском.

Жінка забрала з кабіни все, що могло вказати на її перебування в салоні. Потім ще раз оглянула бардачок, кинула швидкий погляд на заднє сидіння. Начебто усе. Захлопнула дверцята і відправилася на пошуки каменю, що був необхідний для здійснення її задуму.

Довго шукати не довелося. Її добутком став шматок бетону, що вивалився з фундаменту споруди, у якій віддалено вгадувалися залишки великої дитячої каруселі.

Жінка насилу притягла уламок до джипа. Вона поклала його на підлогу перед сидінням водія. Потім під’їхала до самої крайки води. Зафіксувала кермо. Переключилася на першу передачу. Відтак привалила бетонним уламком педаль газу. І ледь устигла відскочити. Джип рвонув, обдавши її піском, і пішов на дно. «Загибель „Титаніка!“» — задоволено гмикнула жінка. Туди тобі і дорога.

Вона сіла в електричку тільки о пів на четверту ранку. Мерзлякувато наїжачившись, дивилася у вікно, притискаючи до грудей сумочку. На її колінах лежала мокра парасоля. Волосся ще не встигло просохнути. Руки і ноги були покриті гусячою шкірою. Вона почувала страшенну втому.

Розділ 7

1

Дороги, власне кажучи, не було. Тільки просіка і дві колії, між якими колишеться на вітрі життєлюбна трава. Найкращий джип у світі, темно-зелений ГАЗ-64 зі знятим брезентовим верхом, відпочивав у затінку здоровенної крислатої ялини. На галявині возилися Другий і Третій — стрижений під «бобрик» кремезний здоровань і височенний хлопець із довгим волоссям, зібраним у хвіст. Другий, як звичайно, мовчав і зосереджено колов дрова. Третій нанизував на шампури великі шматки добірної свинини упереміж із цукрово-білими кільцями цибулі. Десь дуже далеко, за лісом, ледь чутно рокотав гвинтокрил.

Риков умиротворено подумав, що давно не бачив гвинтокрилів над хребтом Іолго. Утім, не так часто він тут і бував. Напевно, пожежники. Або авіапошта.

Нарешті Аркадій Всеволодович міг дозволити собі розслабитися. Три дні в Японії випили з нього більше сил, аніж три місяці в Києві. Риков давно помітив: тільки тут, на Алтаї, він може хоча б частково відновити заподіяні на переговорах зі східними партнерами втрати. Цікаво усвідомлювати, що ще позавчора був у місці, де п’ятнадцять мільйонів чоловік зосереджені на п’ятачку радіусом двадцять кілометрів. А сьогодні на такому ж точно п’ятачку тайги їх було лише четверо. І нікого більше.

Із лісу вийшов Четвертий з величезним оберемком хмизу і сокирою. Він роздягнувся по пояс, але з кобурою не розлучився. Руків’я чималої волини зовсім не в’язалося з його дачним виглядом і добродушною усмішкою, яка не сходила, відколи вони приземлилися в Барнаулі. Четвертий був родом із Сибіру.

Рокіт гвинтокрила підсилювався.

Аркадій піднявся із шезлонга. Добре, звичайно, коли за тебе і машину водять, і дрова носять, і шашликами займаються, але повної бездіяльності Риков не любив.

— Дай-но побавитися… — він простягнув до Четвертого руку. Той, не перестаючи усміхатися, кинув свою ношу на землю і передав шефові сокиру.

— Ех, згадаю молодість! — із жартівливою серйозністю сказав Риков, знімаючи піджак і передаючи його Четвертому.

Третій припинив насвистувати і, приклавши до чола долоню козирком, подивився на небо.

— Лісники, чи що? — припустив Третій.

— Даішники. Зараз оштрафують за зупинку в неналежному місці, — спробував пожартувати Другий. Риков уловив у його голосі тривожні нотки.

Гвинтокрил виринув зненацька. Він описав навколо галявини півколо, ледь не чіпляючи стійками шасі верхівки ялин, і завис, повернувшись до них боком. Риков устиг помітити, що гвинтокрил цей, як він і думав, пожежний: яскраво-червоний відомчий колір і два великі баки з боків фюзеляжу.

Якесь безглуздя. Ніде нічого не горить. Пожежникам тут робити нічого. Тим більше висіти над їхньою галявиною.

Дверцята на борту гвинтокрила розчинилися. Наступної миті два автоматні стволи рясно зросили свинцем те місце, де стояв Риков. Але Четвертий виявився спритнішим і у воротарському стрибку встиг відіпхнути свого боса убік.

Разом загриміли пістолети Другого і Третього. Риков, ковзнувши очманілим поглядом по зрешеченому кулями Четвертому, кинувся до машини. На його щастя, охоронці відвернули увагу кілерів, і ті спершу вирішили придушити вогневий опір, щоб потім уже спокійно зайнятися беззахисним п’ятдесятилітнім «лохом».

Риков рвонув у «газик» і завів мотор. Він бачив, що і Другий, і Третій лежать біля багаття, але не міг зрозуміти, живі вони чи ні. Принаймні, жоден не стріляв.

Вертоліт припинив вогонь і, описуючи плавну дугу, пішов на зближення.

Риков пригальмував біля своїх охоронців.

— Хлопці, підйом! — гаркнув він. Третій зірвався і, підхопивши під пахви Другого, груди якого були залиті кров’ю, перевалився разом із ним через борт «газика».

— Сволота, — прохрипів Третій, вириваючи з пістолета порожню обойму. — Хто ж це такі, мать-перемать…

Гвинтокрил, здавалося, гуркотів за півметра над ними. Риков утопив педаль газу до упору. Мотор заревів, перекриваючи виття гвинтокрилових турбін, і машина рвонула до просіки.

Риков знав, що тайга дає їм незаперечну перевагу. Вертоліт не може зайняти зручну вогневу позицію, тому що високі ялини закривають від нього ціль. І, головне, — хвилин через сорок у гвинтокрилі почне закінчуватися пальне. Виходить, їм треба протриматися зовсім недовго.

Виявилося, що гвинтокрил летить прямо над просікою метрів за п’ятсот перед ними. Дивно. Риков думав, що вороги зависнуть у нього на хвості і, вирівнявши швидкість, спробують розстріляти машину прицільними чергами.

Коли гвинтокрил викинув густий молочно-білий шлейф, Риков зрозумів усе, але було пізно. Не так просто загальмувати на джипі, що несеться зі швидкістю вісімдесят кілометрів за годину по жахливій дорозі. Риков устиг тільки замружитися, коли їдка протипожежна піна накрила машину.

Верещали гальма, джип нестримно нісся вперед, потроху розвертаючись поперек дороги. Через секунду машина перекинулася на бік.

— Скоріше вибирайтеся, Аркадію Всеволодовичу! — крикнув Третій.

Риков старанно протер очі, які нестримно сльозилися. Дивовижна гидота — вуглекислота. Гвинтокрил був десь зовсім поруч. Це Риков зрозумів, коли побачив, що Третій і Другий палять майже вертикально вгору, лежачи на спині за півтора метра від машини.

Риков прожогом вискочив із «газика».

— Тікаймо, скоріше! — гукнув Третій, підхоплюючи свого пораненого товариша.

Вони не пробігли і двадцяти метрів, як за спинами прогуркотів вибух. Нападники пустили в хід гранати.

Вони лежали на землі і дивилися, як горить понівечений джип. Гвинтокрил, зависнувши дещо осторонь, викинув мотузяну драбину.

— Зовсім погано, — зітхнув Третій. — У мене залишилася одна обойма.

— Тікаймо? — запропонував Риков.

— Тікайте, Аркадію Всеволодовичу, — байдуже мовив Третій, дістаючи промоклу пачку сигарет. — Тільки запальничку лишіть. Моїй гаплик.

Третій продемонстрував Рикову «Зіппо», у якій застрягла довга червонувата куля. «Калашников», — машинально констатував Риков.

— У мене є, у нагрудній кишені, — посміхнувся безкровними губами Другий. — Ідіть, Аркадію Всеволодовичу. Ми їх затримаємо. Боюся, щоправда, ненадовго.

Тільки зараз Риков згадав, що в нього теж є пістолет. Він не любив зброї і насилу піддався вранці на вмовляння Четвертого, котрий наполягав, що місця тут дикі і краще все-таки мати при собі ствол.

— Ні, хлопці, — похитав головою Риков, дістаючи з кобури пристебнутий до гомілки маленький «бульдог». — Я себе поважати перестану, якщо кину вас тут.

На мотузяній драбині з’явився чоловік у плямистому десантному балахоні, на плечі бовтався автомат. Водночас із дверного прорізу гвинтокрила відкрили вогонь наосліп, прикриваючи свого.

Третій пильно прицілився і вистрелив кілька разів. Десантник продовжував спускатися.

— Не марнуй патронів, — порадив Другий. — Нехай собі спускається. Його на землі дістати простіше.

Їх помітили і відповіли вогнем у два стволи. Тепер кілери стріляли не навмання.

Другий слабко скрикнув і замовк. Назавжди.

Третій відкотився убік і сів, притулившись спиною до стовбура ялини. Риков зробив так само.

— Тікайте звідси нахрін, Аркадію Всеволодовичу, — проревів Третій.

За їхніми спинами ляснули два далекі постріли. Навіть незвичний до стрілянини Риков відразу визначив, що це не калашников і не пістолет.

— Карабін, — упевнено прокоментував Третій, обережно визираючи з-поза стовбура.

Слідом за цим роздалося часте «пах-пах-пах».

— А це вже укорочений калашников, — додав він і випустив залишки обойми вбік просіки.

Після цього наважився виглянути і Риков. «Десантник» лежав на землі, а вертоліт, натужно заревівши, набирав висоту. Під ним теліпалася мотузяна драбина, а на ній — другий кілер. Теж у десантному балахоні. Але тільки ліз він не вниз, а нагору, прагнучи скоріше повернутися в безпечне черево гвинтокрила.

Звіддаля навперебій гуркотали карабіни й укорочений калашников.

Риков голосно видихнув.

— Це ще хто? — запитав він, спробувавши посміхнутися. Тільки тепер Риков помітив, як сильно тремтять його руки.

2

Оглянувши труп у гаражі, Володимир повернувся на подвір’я.

Він почав роботу з опитування моложавої пенсіонерки Дарини Федорівни. Вона знайшла труп три години тому, але її спокою і цілковитому самовладанню можна було позаздрити. Ніяких сліз, ніяких «як же так, такий молоденький…» Вона говорила повільно, виразно і чесно, що відразу викликало повагу Туполєва. Якби всі свідки були такими, наскільки легше жилося б слідчим! Усю бюрократичну рутину Туполєв передоручив своєму молодому колезі Андрію. Новачок мав освоювати оперативно-слідчу роботу з азів.

Туполєв уставив нову касету в диктофон.

— Я була в Аліка прибиральницею. Приходила, все мила, чистила, іноді купувала продукти. У будні доглядала за квітами, полола бур’яни, поливала. Зазвичай Алік по суботах і по неділях бував тут. Серед тижня дуже рідко заїжджав, та й то ненадовго. Прибирати я приходжу по вівторках, а на вихідних узагалі не показуюся, щоб не заважати йому відпочивати. Але тут, розумієте, у мене онученька занедужала — дизентерія. Відвезли Оксаночку до міста. Ми з дочкою сильно переживаємо за неї. Але, головне, грошей немає навіть гостинця їй привезти. Не кажучи вже про ліки. Дочка тепер не працює, з чоловіком розлучилася. От і виходить, що я в сім’ї за годувальника. Я подумала і вирішила, що можна попросити Аліка в рахунок наступного місяця. Я б зараз гроші взяла, а потім відробила б як-небудь. Він хлопець був нежадібний, царство йому небесне. Дуже боялася його не застати, тому прийшла сьогодні зранку. Він по суботах майже завжди буває. Подзвонила кілька разів. Ніхто не відкрив. Я подумала — раз ні, значить, зайду поприбираю, коли вже я тут.

— А ви хіба живете не в Озерному? — здивувався Туполєв.

— Та що ви! В Озерному тільки дачі. Я сама з Балки, це п’ять кілометрів звідси.

— Продовжуйте, продовжуйте.

— Виходить, зайшла я, — Дарина Федорівна поклала руки на коліна і прокашлялася. — Начебто нікого не було. Але там біля гаража в нас така стійка, на ній бегонії в горщиках — Алік квіти дуже любив. Отож, ця стійка була перекинута і всі горщики перевернені. Ніби її хтось зачепив і вона впала. Воно нескладно зачепити, зараз самі подивитеся, але тільки Алік дуже акуратний був. І машину водив так обережно. Ніколи нічого не чіпляв. Тим більше своїх улюблених бегоній. Я подумала, невже злодії були? Підійшла до гаража, кричу: «Аліку!» А раптом він там? Ніхто, звичайно, не відгукнувся. Тоді я зайшла в будинок. Отут уже стало ясно, що в будинку нікого не було. У мене око накидане, знаю, коли був, а коли ні. Я собі подумала: а раптом Аліку стало зле, чи хтось його поранив, у нього ж робота знаєте, яка?

— Яка? — поцікавився Туполєв.

Звісно, так швидко встановити місце роботи убитого його колеги не встигли.

— Я його якось запитала. А він сказав: «Ви, Дарино Федорівно, фільм „Охоронець“ дивилися?» Я, взагалі-то американського кіно не люблю, але це дивилася чотири рази. Знаєте, там така любов і ця співачка така красива! Отож він мені і говорить: «Я, як герой того фільму, працюю охоронцем».

— А де саме, він випадково не сказав?

Дарина Федорівна задумалася на хвилину і заперечно похитала головою. Туполєв зупинив диктофон і перевернув касету.

— От я й кажу: подумала — а раптом з ним щось у гаражі сталося? Може, він там машину ремонтував і… Тим більше, якось тривожно було. На доріжці до гаража було брудно, наче машина все-таки проїхала.

— А сліди шин були? — насторожився Туполєв.

— Які там сліди, все дощ змив. А от багно подекуди залишилося. Біля в’їзду в гараж, під дахом, де не капало. Отож, я взяла в будинку ключ від гаража, він мені його залишав про всяк випадок, як щось станеться з електрикою, у нас же там у гаражі цей, як його, енератор.

— Генератор?

— Він самий. Я зайшла, аж тут… — Дарина Федорівна перехрестилася. — Ну, ви самі бачили.

— Бачив, — стомлено погодився Туполєв. — Скажіть, Алік проводив тут вихідні на самоті?

— Бувало й таке. Компаній він не любив, гостей у нього ніколи не було. Це легко визначити, коли посуд миєш. Знаю, що в нього бувала жінка. І ще один друг. Такий молодий вихований хлопець. Більше ніхто до нього не приїжджав. Здається, Алік був відлюдником.

— А ви бачили жінку, чи цього хлопця? Зможете впізнати, якщо знадобиться? — Туполєв знову ввімкнув диктофон.

— Ні, жінку ніколи не бачила. Один раз чула її голос. Там на веранді більярд. Коли там грають, усі розмови чутно на вулиці. Я якось заходила, місяці три тому. Як сьогодні, по зарплату.

— А що вона говорила?

— Пам’ятаю, вона кричала: «Аліку, це нечесно!» Голос такий неприємний. Вольовий, недобрий. Вона, по-моєму, об нього ноги витирала.

— А цей молодий друг?

— Цього я мигцем бачила ще на початку весни. Здається, у березні. Але він був у модній куртці на хутрі, каптур на голові. Обличчя не пам’ятаю. Тільки пам’ятаю таке довге кучерявеньке волосся. А ще він був такий високий і худенький. Ноги як сірники. Напевно, їсть погано.

— Спасибі вам, Дарино Федорівно, — із щирою вдячністю сказав Туполєв. — Ви дуже допомогли слідству.

— Рада була допомогти, — жінка попрямувала до воріт.

3

Із гаража вийшла судмедексперт Марія Стрілецька.

— Ну що там, Машо? — запитав Володимир.

— Хайдаров Алі Рафігович. Насильницька смерть від електрошокера. Я знайшла два сліди зіткнення з голівкою пристрою — на шиї і на грудях. Смерть настала вчора близько шостої вечора. Інших ушкоджень тканин немає. Очевидно, що вбивство відбулося не в гаражі.

— А з чого це випливає?

— Коли людина вмирає, а від максимального розряду електрошокера смерть миттєва, мускулатура розслаблюється. Це стосується, зокрема, і сечового міхура. На місці, де лежить убитий, мною сечі не виявлено, отже…

— Зрозумів, зрозумів, — перебив її Володимир.

— А тепер, поки Волков там пальчики шукає, я поділюся з тобою деякими спостереженнями.

— Давай, поділися. Буду радий.

— По-перше, до підошов убитого пристали дві хвоїнки. Я їх упакувала. По-друге, на штанях свіжа пляма. Червоне вино. По-третє, у нього в кишені штанів документи. Права і талон техпаспорта на джип «Ніссан». Портмоне, багато грошей. І, по-четверте, його привезли сюди на машині, яка потім від’їхала.

— Картина невесела, — додав Андрій, який саме нагодився.

Він уже розпитав усіх працівників міліції, що прибули з Балки, поговорив із сусідами, постояв над душею експерта Анатолія Волкова, який безуспішно шукав на воротах гаража відбитки пальців, оглянув сад і розбиті горщики з квітами.

— Отже, так. Гараж відкривається не тільки ключем, а й за допомогою дистанційного керування. Тому, як я і думав, відбитків убивці немає і, напевно, не буде. Волков сказав, що, судячи із ширини слідів машини і малюнка протекторів, можна припустити, що убитого привезли на джипі. Не виключено, на його власному. Цю дачу Алі Рафігович наймав. Власник дачі — Іван Степанович Курінний, інженер-турбінобудівник. Він разом із сім’єю живе в Бразилії, де курирує якийсь проект. Пробуде там до кінця цього року, так що поговорити з ним можна тільки по телефону. Міської адреси Алі Рафіговича сусіди не знають, але це питання ми вирішимо швидко. А в іншому… — зам’явся Андрій, якого дещо дратувала манера Володимира вислухувати його, не перепитуючи.

— …А в іншому — ясність одна. Туман, — зітхнув Володимир, підбадьорливо усміхнувшись Андрієві.

4

Горілку розливали на шістьох. Ще дві повні склянки стояли осторонь, накриті скибочками чорного хліба.

По першій випили мовчки і не закушуючи. Через хвилину вдарили по другій і відразу захрумтіли солоними огірками. Риков подумав, що давно вже не випивав ось так: за посірілим від часу дощатим столом, із гранчаків.

— Усе-таки вам дуже пощастило, — видихнув Іван Балтин, агротехнолог. — Не так часто тувинці крадуть череду і зовсім рідко за ними відряджають у погоню аж трьох міліціонерів.

— Без образ, хлопці, — поспішно додав Іван, помітивши, як витягнулися обличчя у двох сержантів і старшого прапорщика.

Прапорщик махнув рукою: мовляв, чого вже там.

— Але ж украли не в кого-небудь, а в зятя мера Горно-Алтайська, — прапорщик поважно здійняв палець. — От нас капітан і послав. Щоб, каже, без корів не поверталися Але які вже тут корови…

— Ах, у зятя мера… — дуже серйозно сказав Іван, але Риков помітив, що очі агротехнолога сміються.

— Ви, пане Риков, замовте за нас слівце капітану, — продовжував прапорщик, пропустивши зауваження Івана. — А то корови вже в Туві, мабуть…

Незважаючи на моторошні події сьогоднішнього дня, Риков знайшов у собі сили посміхнутися.

— Не турбуйтеся, лейтенанте. Моє життя коштує трохи дорожче череди корів, і я зумію зробити так, щоб ніхто не залишився скривдженим.

Прапорщик просяяв від «лейтенанта» і благодушно кивнув.

— Ну що? По третій? — запропонував один із сержантів.

— По третій, — погодився Риков.

5

Того ж таки вечора за дві сотні кілометрів від робітничого селища фірми «Золотий корінь» пила і закушувала ще одна компанія. Їх було четверо, і поруч із ними стояла тільки одна склянка, накрита скибочкою хліба.

— За Ктиря. Упокой, Господи, його нечисту душу, — проголосив Монастир.

Вадюха і Боба згідно кивнули. Кантишу, якому куля міліцейського карабіна сьогодні прошила ліве плече, було наплювати і на смерть Ктиря, і на трьох кримінальників. Він хотів якомога швидше одержати свою «зарплату» і повернутися до Нюрки. А то зачекалася, мабуть. Він вихилив півсклянки, але пити до дна не став.

— Ти чого це, льотчику-нальотчику? — недобре блиснув очима Монастир. — Не хочеш, щоб братану нашому на тім світі добре було?

Боба, якого по життю каламутило від релігійних шукань свого спільника, примирливо пробасив:

— Облиш його, Монастир. Він не менше нашого сьогодні намордувався. На нас жодної подряпини, а мужика підстрелили. Скажи ще спасибі…

— Заткни сьорбало! — гаркнув Монастир і трахнув по столу так, що з ктиревої склянки звалився на підлогу хліб. — Пий, суко, — перевів він погляд на Кантиша.

У дев’яносто четвертому його вигнали з авіації за пияцтво і «ліві» рейси. Відтоді Кантиш перебивався слюсарними роботами, та дещо приносила його Нюрка — красуня. Відкіля в неї беруться гроші, він не запитував, а свої гіркі питання заливав горілкою. Тиждень тому до нього прийшов Вадюха і відрекомендувався представником туристичної фірми, якій потрібні льотчики: «нових» возити на веселе вертолітне полювання. Коли Кантиш почув розміри гонорару за перший пробний виліт, він не вагався ні секунди. Тим більше, що Вадюха відразу витяг із потертої спортивної сумки задаток.

Це тільки позавчора Монастир, криво посміхаючись, увів Кантиша в курс справи. Але відступати було нікуди. Машина, набита кримінальниками, порошила путівцями, навкруги дзвеніла тиша, а гроші, чорт забирай, маячили попереду чималі. Нюрка ж так хоче дитину…

Гвинтокрил вони взяли легко. На крихітному тайговому аеродромі була відсутня не те що огорожа, але навіть будка для охоронця. Червононосий дідусь зі старим карамультуком часів покорення Єрмаком Сибіру відразу ж капітулював перед п’ятьма бандитами у плямистих балахонах.

Поки йшла стрілянина, Кантиш молився за те, щоб кулі кримінальників не відшукали свою головну жертву, а кулі охоронців — його. Коли на просіці як з-під землі з’явилися троє кінних міліціонерів, Монастир заявив, що переб’є ментів, як поганих шавок. Кантиш вирішив, що тепер точно кінець. Саме в цей момент пілота поранили.

Рана, на щастя, виявилася нестрашною. Куля пройшла м’які тканини навиліт. Плече майже не боліло. Тепер Кантиш з нетерпінням очікував, коли безглузді поминки закінчаться і можна буде завалитися спати, адже захмелів моментально.

— Сам ти сука, — вимовив Кантиш несподівано для самого себе і пильно подивився на Монастиря.

Той миттєво вихопив із-за поясу свій ТТ, з яким не розставався ніколи. Клацнув запобіжник.

— Повтори, — сказав він зовсім тихо. Монастиря душила лють.

Боба зорієнтувався блискавично. Він знав, що ніякими словами Монастиря зараз не вгамувати. Ктир був його єдиним задушевним корешем.

Наступної миті важкий удар Боби звалив Кантиша з лавки.

— Він, звичайно, сука. Але може нам ще придатися, — розважливо сказав він, потираючи забиті кісточки.

Але Монастир іти на мирову не хотів. Він підхопився і прицілився Кантишу в голову. Наступним ударом Боба його оглушив.

— Козли, зовсім працювати не вміють, — пробурмотів Боба, підбираючи пістолет Монастиря і повертаючи його на запобіжник. Налив собі ще склянку горілки.

Вадюха підлесливо хихикнув. Стати третім йому зовсім не хотілося.

У цей момент із машини, що стояла під розкритим вікном, донісся сигнал виклику по рації. Боба залпом осушив склянку і, перемахнувши через підвіконня, вискочив надвір. За два роки він відмінно засвоїв, що Іван Іванович чекати не любить.

— Свиридов слухає.

Те, що Іван Іванович терпіти не може їхні блатні «поганяла», він засвоїв ще краще.

— А де Кийко? — голос Івана Івановича змусив Бобу витягнутися у фрунт.

— Кийко вбитий.

— Доповідай.

— У нас утрат більше немає. Убили двох охоронців, але клієнтові вдалося вирватися. Невчасно міліція нагодилася.

— Ідіоти.

Іван Іванович помовчав. Потім запитав:

— Гвинтокрил цілий?

— Так. Тільки гасу майже не залишилося. І пілот поранений.

— До ранку гас дістати зможеш?

Іван Іванович ненавидів заперечення. Але двозначні відповіді ненавидів ще більше, і Боба це теж пам’ятав.

— Ні, — твердо відповів він.

— Пілота прибрати. Перехопити клієнта біля Горно-Алтайська — і швидко в Москву. Все.

У навушниках засвистів електронний вітер. Боба перевів рацію в режим очікування і повернувся до будинку. Там він випустив у Кантиша три кулі з ТТ.

Розділ 8

1

Нержин не вважав себе тугодумом, але пропозиція Маргарити щодо роботи у відділі журналістських розслідувань була занадто серйозна, аби приймати скороспілі рішення. Лише до суботнього вечора він нарешті визначився. Він погодиться на запропоновану посаду, але поставить перед Маргаритою таку умову. Допоки не буде закінчена його робота з фондом Хаммерштейна (свою нову монографію Нержин планував завершити до середини осені), він буде числитися в журналі стажистом. Іншими словами, він згоден не одержувати ні копійки, але після ранкової роботи в архіві Міністерства оборони приходитиме в редакцію. Там співробітники будуть утаємничувати його в премудрості ремесла. Ну а наприкінці осені, якщо він прийдеться до душі дирекції журналу, можна буде зайняти запропоновану посаду по-справжньому…

Але не встиг Сергій додумати до кінця, як у двері подзвонили.

Прихід Юри його здивував. Нержин пам’ятав, що брат обіцяв повернути гроші до понеділка, якщо справи підуть добре. Втім, Сергій знав, що навіть у найкращому випадку «понеділок» може запросто означати п’ятницю. Чи все-таки понеділок — але через два місяці.

Тому, відчиняючи двері, Нержин був упевнений, що зараз Юра почне вициганювати ще «хоч скільки-небудь». Натомість Юра міцно потряс йому руку і вигукнув: «Один момент!» — і, сяючи, простягнув п’ять сотень.

Нержин отетеріло посміхнувся, потряс головою, сказав: «Ти ба!» — та взяв гроші.

— Юрко, ну це занадто, слово честі. Ми ж усе-таки брати.

— Ніяких! — відрізав Юра. — Гроші зайвими не бувають. А це відсотки за всі ті рази, коли я зволікав по півроку.

Сергій радо розвів руками, сховав гроші в кишеню і запропонував:

— Ну так що, по пивку?

— Із задоволенням. Може, на наступному тижні. А поки що не можу, вибач, побіг. А то, знаєш, «от стоять при постелі мої кредитори…» Ти ж у мене найсумирніший позикодавець, а решта — ух, зубасті!

— Ну ти хоч у загальних словах розкажи, як твої справи, — на душі в Нержина було тривожно. Незважаючи на напускну веселість, Юра виглядав утомленим, заклопотаним і наляканим.

— Тепер справи підуть добре, — вимучено посміхнувся Юра. — Запаморочлива комбінація, чистий Джеймс Бонд. Коли-небудь розповім.

— А ця твоя комбінація… законна?

Юра враз посерйознішав. Потім твердо відповів:

— Так.

2

Коли на гірській дорозі показався «Черокі» з тонованими шибками, Монастир розцілував свій золотий хрест із чотирма діамантами, хоча майже не сумнівався в тім, що все буде саме так. І Боба не сумнівався — хазяїн не стане кидати слова на вітер. Сказано перехопити біля Горно-Алтайська — значить, там і перехопити. Хазяїн знає, що говорить. Здивувався тільки Вадюха.

— Нах, — прошептав він. — Так це ж клієнт…

— А ти думав, — посміхнувся Боба і натиснув червону кнопку, позначену на пульті дистанційного керування цифрою «1».

Неголосно ляснув підривний заряд, і тридцятиметрова сосна плавно упала на дорогу за двадцять метрів перед джипом.

Авто різко загальмувало і відразу почало задкувати.

— Давай-давай. Далеко не втечеш! — зловтішно процідив Боба і натиснув червону кнопку, позначену цифрою «2».

Друга сосна, упавши за п’ятдесят метрів позаду джипа, перекрила шлях до відступу. Негайно вдарили два автомати і ТТ. З машини вискочив і кинувся навтьоки чоловік у міліцейській формі. Монастир прицілився, але Боба вчасно відвів ствол його ТТ.

— Це не клієнт, — буркнув він, відчувши якийсь підступ, але не зважуючись висловити вголос свої припущення.

Коли їхні магазини спорожніли і вони потягнулися за новими, Вадюха недовірливо запитав:

— А чого вони не відповідають, га? Ми що — усіх відразу поклали?

У салоні не було видно ніякого руху. Там узагалі нікого не було.

— Ну от що, мужики. Тікаймо — і швидко.

— Яке тікаймо? — розлютився Монастир. — Ходімо хоч машину подивимося! Чує моє серце — Риков десь там!

— Бреше твоє серце, — огризнувся Боба, відповзаючи назад. — На рахунок «три» — бігцем!

Джип, щедро начинений тротилом, що його місцева міліція регулярно конфісковувала в браконьєрів, але не поспішала списувати, вибухнув так, що кілерів рознесло б на шматочки, якби вони зважилися підійти до машини ближче.

Сержант, котрий устиг відбігти метрів на двісті, думав про те, що це найщасливіший день у його житті. Десять тисяч доларів, які заплатив йому Риков, були варті того, аби п’ять хвилин потрястися від страху під прицілом автоматів.

У цей час по річці Катунь зі швидкістю вісімдесят кілометрів на годину нісся глісер рибнагляду. У ньому сиділи Риков, Третій (відучора він став Другим, а насправді й Першим, але поки ще про це не здогадувався) і старший прапорщик, який люб’язно зголосився супроводити директора «Золотого кореня» до Бійська.

3

Недільного ранку близько одинадцятої жінку розбудив наполегливий телефонний дзвінок.

— Алло? — вона зняла слухавку, солодко потягнулася і сіла на ліжку.

— Вас турбує Іван Іванович, — представився украдливий голос.

— Даруйте, а прізвище? — жінка безуспішно намагалася зміркувати, на якому світі знаходиться і хто такий цей Іван Іванович.

— Прізвище не грає ніякої ролі, — м’яко парирував чоловік.

— Ви, напевно, помилилися номером, — обережно припустила жінка.

— Аж ніяк. Мені потрібно обговорити з вами одне дуже важливе питання. Вам ніщо не заважає говорити?

— Ні, — жінка відчула могильний холод. Невже міліція?

— Тоді слухайте мене уважно і не кидайте трубки. Це не у ваших інтересах. Не будемо гаяти час на манірність.

— Добре. Я слухаю, — приречено зітхнула жінка.

Усе-таки міліція поводиться інакше. До жінки поступово поверталася твердість духу, якою вона завжди пишалася.

— Я знаю, що відбулося у п’ятницю ввечері після ресторану «Італійський гриль».

Власник украдливого голосу витримав довгу паузу. Щоб жінка могла як слід обміркувати почуте і зробити висновки.

— Продовжуйте, — холодно сказала жінка. Сон розвіявся без залишку.

— Але ми не хочемо вам лихого. Ми, навпаки, дуже вам вдячні. Щоб ви не думали, що я жартую, ми надіслали вам маленький подарунок. Ви одержите його через… м-м… шість хвилин. Через десять хвилин я вам передзвоню, і ми продовжимо нашу розмову.

Короткі гудки. Жінка підійшла до дзеркала. Вона виглядала стривоженою і нещасливою. Що за подарунок? Що за Іван Іванович?

4

Тисяча питань роїлися в її мозку. Цей стугонливий рій не давав зосередитися. Вони що, знають ЇЇ адресу? Відкіля? Чого вони хочуть? Як багато вони про неї знають?

Щоб заспокоїтися, вона пішла у ванну. Умилася, зачесалася, почистила зуби. Швидко одягла джинси і футболку на випадок, якщо доведеться кудись іти. І сіла на дивані, раз у раз поглядаючи на годинник.

Незнайомець зі слухавки помилився рівно на дві хвилини. У двері подзвонили.

— Хто? — запитала вона.

— Фірма «Гермес Плюс», — відповів за дверима хлоп’ячий голос. — Вам рекомендований лист. І букет.

З хвилину помізкувавши, вона зняла ланцюжок і повернула ключ у замку. Якби вони хотіли, добралися б до неї і без усіх цих хитрувань. От, наприклад, учора вона цілий день шлялася містом і повернулася додому за північ. Якби хотіли напасти, можна було б це зробити в будь-яку хвилину. Зрештою, вона повинна показати їм, що нічого і нікого не боїться. Нехай злочинці бояться. Чесним людям боятися нічого!

Перед нею стояв хлопчик років дванадцяти у фірмовій жилетці з емблемою на грудях. У руках він тримав букет, обгорнений чудернацьким бузковим куполом шелесткого паперу. Хлопчик жував жуйку.

Більше на сходовому майданчику не було нікого.

5

Букет, не розгортаючи, вона жбурнула під журнальний столик. Нехай такі кретини, як її колишній коханець, займаються всякою сентиментальною дурнею. Вона людина діла. Її цікавить лист.

Вона швидко розгорнула коричневий, на вигляд зовсім звичайний конверт. Правда, замість поштового штемпеля на ньому стояла печатка фірми «Гермес Плюс» з побажаннями удачі. Всередині був ще один конверт, з тоншого паперу, теж наглухо заклеєний. «Як у казці: голка в яйці, яйце в качці, качка у скриньці…» — подумала жінка.

— Матусю рідна, — прошепотіла вона і мимоволі відсахнулася.

Конверт вивернувся з її рук. На підлогу посипалися зелені купюри. «Візитки мертвих американських президентів», — згадалося жінці. Вона присіла навпочіпки і почала збирати купюри, заразом перераховуючи їх. Стодоларових банкнот було не так уже й багато: п’ятдесят штук. Виходить, п’ять тисяч доларів.

Аж тут задзвонив телефон.

6

— Це Іван Іванович. Сподіваюся, ви вже одержали наш подарунок.

— Одержала, — з викликом сказала жінка. — Але не доберу, що це означає. Це розіграш?

— Ви знову за своє… Ми ж домовлялися, — тоном терплячого вчителя, який вичитує недбайливу ученицю, сказав Іван Іванович. — Не потрібно театру.

Жінка промовчала. Дар переконувати, маніпулювати в цього Івана Івановича, без сумніву, був. Ініціатива знову перейшла до співрозмовника.

— Значить так. Це гонорар за те, що ви владнали в п’ятницю ввечері. Ми і самі давно збиралися це зробити. Але ви нас випередили. Ми — люди ділові. От, вирішили вам заплатити.

— Щось замало для гонорару, — сказала жінка напівжартівливим тоном.

— Чого ж замало? За аналогічну роботу я заплатив би найманому кілеру десять тисяч. Не більше. Це рівно стільки і коштує.

— Але ж мені ви надіслали тільки п’ять?

— Адже й у вас був свій інтерес. От я і вирішив, що буде правильніше навпіл. Хіба ж не слушно?

— Слушно, — уїдливим тоном сказала жінка. — І це все, що ви мені хотіли сказати?

— Ні, чого ж, не все. Наше спілкування тільки починається. Сподіваюся, воно буде плідним.

— Що вам потрібно?

— Мені сподобалося, як ви працюєте. Ви розумна, метка, спокійна жінка. Це якості професіонала, а я люблю професіоналів. Тому я пропоную вам нове замовлення. Двадцять п’ять тисяч, якщо все буде виконано чисто, вчасно і надійно. Як вам це подобається?

— Ніяк, — жінці стало не по собі.

— Можете бути відвертою — наша розмова захищена від прослуховування. На вашому місці я б погодився. Тому що у вас немає вибору.

— Що ви маєте на увазі?

— Усе дуже просто. Ми знаємо, що сталося минулої п’ятниці. Ми знаємо, про що ви говорили в ресторані «Італійський гриль». І ми не просто знаємо, але і маємо у своєму розпорядженні свідка. Тож якщо ви відмовитеся, ми просто поділимося своїми знаннями з працівниками міліції. Вони ще нам вдячні будуть. Може, медаль яку-небудь повісять.

— Це шантаж, — із тремтінням у голосі сказала жінка.

— Звичайно, це шантаж, — спокійно погодився Іван Іванович. — Але ми почали не із шантажу, а зі звичайної, людської угоди. Я — роботодавець, ви — підрядчик. Виходить, ви самі хотіли, щоб усе це перетворилося на шантаж. Якби ви відразу погодилися, мені б не довелося опускатися до такої ницості.

— Припустімо, я погоджуся, — з награною веселістю мовила жінка. — І хто буде моїм клієнтом?

— Чудовий чоловік, який цієї середи приїжджає зі свого азійського турне. Такий ввічливий, такий серйозний. Так любить природу, тварин і різну травичку! Ви його, звісно, знаєте. Чи не так?

Жінка забарилася з відповіддю. Нічого собі запити в цього Івана Івановича. Він би ще мера міста запропонував відправити на той світ. Або міністра внутрішніх справ, чи президента США. А яка різниця?

— Знаю. Але в такому разі мені здається, ви дещо жадібні.

— Ображаєте. Двадцять п’ять — це по-божеськи. Можу накинути ще дві тисячі. Як преміальні. Але не більше. Я звик рахувати гроші. Зважте самі — наш свідок теж коштує грошей. Ми в нього вже вклали чималу суму. І ця сума, ясна річ, віднімається з вашої зарплати. Ну то що?

— Які гарантії? — запитала нарешті жінка. Від цієї розмови у неї почала боліти голова і підкошувалися ноги.

— Не буду брехати. Для вас — абсолютно ніяких. Тільки моє слово.

— Цього мало.

— Цього вистачить. До середи час іще є. Думайте. Я передзвоню вам завтра об одинадцятій вечора.

— Спасибі за квіти, — кинула наостанок жінка і поклала слухавку.

Розділ 9

1

У Хайдарових Туполєв пробув недовго. Говорити про мотузку в домі повішеного — не надто приємне заняття. А робота слідчого, по суті, вся складається із розмов про мотузки.

Користі від цієї розмови було мало. Все, що вдалося з’ясувати, Туполєв уже знав і сам, а інше було або малозначним, або стороннім. Виходило, що небіжчик не полюбляв ділитися проблемами зі своєю численною ріднею, був стриманий, навіть потайний.

«Утім, підтвердження інформації — теж інформація», — утішав себе Туполєв, подумки прокручуючи розмову з батьком Аліка Хайдарова Рафігом Муслімовичем. Алік Хайдаров справді працював у фірмі «Золотий корінь» особистим охоронцем великого фармацевтичного боса Аркадія Всеволодовича Рикова. Алік справді мав особистий браунінг калібру 8 мм. Він був знайомим із багатьма людьми з кримінальних і напівкримінальних кіл. Алік Хайдаров не любив фотографуватися, але деякі його світлини все-таки знайшлися. Та яка користь від фотографій? «Час покаже», — сказав собі Туполєв без особливого ентузіазму.

2

Клуб «Венеція» являв собою вибудований «з нуля» двоповерховий особняк червоної цегли. Гострий дах, покритий черепицею. Посередині доглянутого газону красувалася клумба з розкішними трояндами.

На просторій стоянці ліворуч розташувалися два десятки машин: серед іномарок затесалися кілька «Жигулів» і два «Москвичі». Нержин очікував побачити тут сірий «Ніссан» Аліка, але його якраз і не було.

Сергій не помітив жодних натяків на охорону, хіба що дві телекамери під козирками.

На годиннику була рівно шоста, коли Нержин підійшов до скляних дверей клубу. При його наближенні вони безшумно роз’їхалися.

У вестибюлі за низьким чорним столом сиділи двоє. Охоронець і дівчина в діловому костюмі. До вилоги піджака дівчини була пристебнута прес-карта з фотографією. Судячи з неї, розпорядницю звали Інга Коробова.

— Здрастуйте, — привітався Нержин. — Мене запрошено на ювілей «Української жінки».

— Назвіть, будь ласка, своє прізвище, — чемно попросила дівчина.

— Нержин.

Дівчина звірилася зі списками запрошених і, порившись у пластмасовій коробці, витягла прес-карту.

— Візьміть, будь ласка.

Нержин з цікавістю роздивився заламінований прямокутник тонкого білого картону з «крокодильчиком». «Сергій Нержин, історик». Поруч його фотографія, скопійована із тильної сторони суперобкладинки «Жінки у війні». «Добре працюють», — оцінив він старання своїх нових знайомих і, подякувавши дівчині, рушив до сходів на другий поверх. Саме туди запрошував покажчик на триногій опорі.

3

За десять сьома прийшов останній запрошений і коробка з прес-картами цілком спорожніла. Інга готувалася приєднатися до світського рауту на другому поверсі, як раптом автоматичні двері роз’їхалися, й у вестибюль увійшов молодий чоловік зі шкіряною папкою.

— Якщо не помиляюся, тут розташований клуб «Венеція»? — запитав він в Інги.

— Так. Але вас немає у списку запрошених, вибачте, — привітно усміхнулася вона.

— Я знаю, — на таку саму ввічливу усмішку в Туполєва не було ні сил, ні бажання. — Я слідчий. Мені необхідно переговорити зі співробітницями журналу «Українська жінка».

Туполєв простягнув охоронцеві своє посвідчення.

— А що сталося? — тривожно запитала Інга.

— Незабаром про все довідаєтеся, — сказав Туполєв, приймаючи назад посвідчення. Він не хотів, щоб з перших секунд його перебування у клубі всі — особливо охоронці, котрі, напевно, добре знали Хайдарова, — пронюхали про те, що трапилося. На все свій час.

— Тоді ходімо, — запросила його Інга. Вона відчула, що з появою слідчого свято буде непоправно зіпсовано.

4

Свій ювілей редакція відзначала без нудних доповідей і гучних тостів. У просторих апартаментах клубу організували щедрий фуршет. Запрошених було близько п’ятдесяти.

Незважаючи на товариство Ірини, Нержин почувався серед них дещо ніяково. Судячи з прес-карт, більшість присутніх були великими підприємцями. Його власне скромне «історик» виглядало не надто переконливо поруч із «президентами правління», «менеджерами» і «директорами». Але коли на прес-карті одного нічим не примітного чолов’яги прочитав простецьке «коректор», у другого — претензійне «вільний художник», а в третього — «учитель», він зрозумів, що комплексувати не варто.

Сергій помітив, що Маргарита, Діана і двоє чоловіків тримаються увесь час разом, переходячи від однієї компанії до іншої.

— Пробачте, Іро, — запитав Нержин напівголосно, — це їхні чоловіки?

— Ні, — посміхнулася Ірина. — 3 чого ви взяли, що в Маргарити і Діани взагалі є чоловіки? Ці двоє — представники «Золотого кореня», нашого генерального спонсора. До речі, до питання про чоловіків і не в якості плітки. Директор «Золотого кореня» — колишній чоловік Маргарити.

— І де ж він? — запитав Нержин, гарячково вирішуючи для себе одне непросте питання: чи доречно відставити убік недопитий коктейль і якщо так, то куди?

— У Японії, напевно. Як звичайно, — сказала Ірина так, немов ішлося про поїздку на дачу.

Цієї миті Сергій помітив, що до Маргарити підійшли двоє — дівчина з вестибюля і якийсь чоловік зі шкіряною папкою.

— А це хто такий? — поцікавився він, ледь помітним кивком голови вказуючи на незнайомця.

— Не знаю, — розгублено сказала Ірина.

5

Це був один із кабінетів клубу, призначених для ділових нарад. Чотири шкіряні крісла, стіл, бар.

— Сідайте, — запросила Маргарита. Вона намагалася виглядати спокійною, але це їй давалося нелегко. Ви з приводу Аліка, так?

— Так, — кивнув Туполєв. — Скажіть, коли ви бачилися з Хайдаровим востаннє?

— У четвер увечері. Скажіть, він ускочив у якусь історію?

— Схоже, ускочив. Учора його тіло знайшли на дачі.

— Боже мій… Господи… яка дача? Він ніколи не говорив…

Такий різкий вступ для бесіди Туполєв обрав навмисно, щоб перевірити реакцію співрозмовниці. У такі миті власна робота здавалася йому майже нестерпною. Роль горевісника, якої йому вдалося уникнути при зустрічі з родиною Хайдарова, довелося виконати зараз.

— Так, Маргарито… Пробачте, не знаю, як вас по батькові…

— Євгенівна, — сказала Маргарита, уже готова розплакатися. — Дивно. Я думала, ви завжди заздалегідь довідуєтеся все про тих, кого збираєтеся… допитувати.

— Ні, Маргарито Євгенівно. Не все й аж ніяк не завжди. Сьогодні вдень я був у Хайдарових. Там мені розповідали про вашого колишнього чоловіка і про вас. У записнику Аліка я розшукав ваш домашній телефон. Там я потрапив на автовідповідач, який повідомив, що ви знаходитеся на вечірці в клубі «Венеція». Адресу клубу «Венеція» я теж знайшов у записній книжці Хайдарова. Але от вашого по батькові в ній не було. Повірте, я б не турбував вас тут, але для слідства важлива кожна хвилина. У мене сьогодні вихідний, як і у вас, але справа мені видалася досить серйозною. З документів, знайдених у Хайдарова, я зрозумів, що він був начальником служби безпеки фірми «Золотий корінь». Правильно?

З цими словами Туполєв витяг з папки диктофон, включив і поставив його на стіл.

Маргарита встигла опанувати себе. Вона мовчки простягнула руку і вимкнула диктофон.

— Наскільки я розумію, це не офіційний допит. А тепер відповідаю на поставлене запитання: так.

Туполєв удав, ніби нічого не відбулося. Він сховав диктофон і запитав:

— Судячи з того, що Хайдаров числився не просто охоронцем, а начальником служби безпеки, «Золотий корінь» — досить велика фірма.

— Авжеж.

— Ви не могли б розповісти, чим вона конкретно займається? Якщо це не комерційна таємниця, звісно.

— Тут немає ніякої таємниці, — не без гордості відповіла Маргарита. — «Золотий корінь» вирощує лікарські рослини. Зокрема, женьшень — той самий «золотий корінь». Для цього фірма орендує землю на Алтаї. «Золотий корінь» передає зібрані рослини японцям. Ті виготовляють із них лікарські препарати і розплачуються ними за нашу сировину. Потім фірма реалізує отриману продукцію на близькосхідних і східноєвропейських ринках. Діяльності «Золотого кореня» цілком присвячено випуск нашого журналу за травень минулого року. Якщо бажаєте — можете ознайомитися детально.

— Дякую, залюбки. Як вам здається, у «Золотого кореня» є вороги? Я маю на увазі конкурентів?

— Голослівною я бути не хочу, — ледь примружилася Маргарита. — А точна інформація подібного роду вже є комерційною таємницею. Тому я її просто не маю. Про це краще запитати Аркадія Всеволодовича особисто.

— Розумію вас, — згідно кивнув Туполєв, роблячи у своєму блокноті запис «Вороги фірми???», який обвів жирним еліпсом. — Повернімося тепер до вашої останньої зустрічі з Хайдаровим. Де ви з ним бачилися?

— У мене вдома. Випереджаючи традиційне запитання, скажу, що він поводився, як звичайно, виглядав, як звичайно, і ніяких дивин я за ним не помітила.

— Яка була мета його візиту?

— Ділова. Він привіз до мене в гості одну людину, з якою я давно збиралася познайомитися.

— Кого?

— Сергія Нержина. Відмінний історик і гарна людина.

«Сергій Нержин (?)» — відзначив Туполєв.

— О котрій Хайдаров поїхав від вас?

— О пів на десяту вечора. Він повіз додому Нержина, з яким ми до цього пили текілу.

— На своєму «Ніссані»?

— Ні, Алік сидів за кермом «Жигулів» Нержина. «Ніссан» вів слідом за ним Боря, один із охоронців «Золотого кореня».

— До речі, а скільки всього охоронців у «Золотому корені»?

— Вісім, — понизивши голос, сказала Маргарита.

У блокноті Туполєва з’явилася жирна вісімка.

— Які плани були в Хайдарова на п’ятницю?

— Не знаю. У мене не було для нього ніяких конкретних доручень.

— Ви давно знаєте Хайдарова?

— Відколи він почав працювати в Аркадія Всеволодовича. Три роки.

— Як вам здається, кому Хайдаров довіряв найбільше? Я маю на увазі, крім рідних.

— Складне запитання. Мені здається — Аркадію Всеволодовичу.

Туполєв поступово утверджувався у своєму припущенні, яке виникло ще під час розмови з батьком Аліка. У цій справі щось можна почути тільки від директора «Золотого кореня». І все-таки…

— Тепер я буду змушений поставити кілька інтимних запитань…

6

Коли Маргарита і чоловік із папкою вийшли, серед гостей поповз заклопотаний шепіт — у клубі рідко зустрінеш людину без прес-карти. Виходить, сталося щось надзвичайне.

Діана і двоє співробітників «Золотого кореня», залишившись без своєї проводирки, підійшли до Іри та Нержина.

— Ну, як вам у нас, подобається? — запитала Діана.

— Дуже мило. Особливо вражає публіка. Наприклад, «вільний художник». Що він, цікаво, малює на своїй «волі»?

— Черемха — людина не без химер, — пояснила Ірина. — Але дизайнер він першокласний, повірте.

— Першокласний, — байдуже погодилася Діана. — А ви знаєте, хто викрав нашу Маргариту?

— Саме це я збиралася спитати, — сказала Ірина.

— Слідчий карного розшуку. Дуже поважний молодий чоловік, — у голосі Діани Нержин почув легке глузування.

— Слідчий? І що йому потрібно? — Ірина, схоже, стривожилася не на жарт.

— Він не сказав. Просто попросив Маргариту переговорити з ним наодинці.

— І часто до вас слідчі ходять? — удавано недбало поцікавився Нержин. Аудієнція в Маргарити і клуб «Венеція» справили на нього таке враження, що він не здивувався б і відповіді «мало не щодня».

— Смішного тут мало, — відповіла Ірина так, що Сергієві стало соромно за свій розв’язний тон. — За моєї пам’яті в клубі «Венеція» міліція з’являється вперше.

7

Маргарита повернулася разом зі слідчим. Вона трималася підкреслено рівно, дивилася поверх голів, немовби виглядала щось над ними. Відтак голосно попросила тиші. Її зривистий голос говорив сам за себе.

— Пані та панове! Зараз я одержала повідомлення, що Аліка Хайдарова вбито. Це сталося в п’ятницю, ближче до вечора. Прохання усім, хто знає що-небудь стосовно цієї справи, поговорити з паном Туполєвим, слідчим карного розшуку. Вибачте за зіпсоване свято.

Апартаменти наповнилися схвильованим рокотом. Як зрозумів Нержин, майже всім присутнім ім’я Хайдарова говорило багато про що.

— Послухайте, Ірино, я попрощався з Аліком пізнього вечора у четвер. Не виключено, мої свідчення могли б допомогти слідству. Але є один нюанс. Напевно, слідчий запитає, як і за яких обставин я познайомився з Хайдаровим. Мені доведеться розповісти про те, що він стежив за мною й у середу, і в четвер. А відтак муситиму розповісти і про вас, і про Маргариту. Ви не вважаєте, що це неетично стосовно вас?

Нержину здалося, що Іра майже не слухає його. Прикусивши губу, вона застиглим поглядом дивилася на келих у своїй руці.

— Чого ж неетично? — замість Іри відказала Діана. — Нам немає чого ховати. Але, як мені здається, аби уникнути нудних і зайвих розпитів, вам слід обмежитися тим, що Хайдаров заїхав по вас у четвер додому. Близько сімнадцятої нуль-нуль. Так, Ірино?

— Авжеж, усе правильно, — знехотя відповіла та.

Нержин ще не вирішив, чи є сенс підходити до слідчого, тим більше що нічого підозрілого чи незвичайного він пригадати не міг. Але висновок для себе уже зробив: працювати в цьому журналі він не хоче. Бо там, де гинуть начальники служби безпеки, справа завжди нечиста.

Розділ 10

1

Цілу неділю жінка не знаходила собі місця. Як вони встигли так швидко розшукати труп? Вона відчувала тривогу.

Начебто все було зроблено чисто. Якби це було не так, цей мент нізащо не заявився б у лігвище злочинців. Замість цього вони установили би спостереження і сиділи б до пори тихо. Отже, побоюватися було нічого. Точніше, було б нічого, якби не таємничий свідок, яким козиряв Іван Іванович. Свідок не давав їй спокою.

Вона повернулася додому пізно. Прилягла на ліжко і налила собі мартіні. Свідок. Хто міг бути цим свідком? Вона прокручувала сцену в ресторані «Італійський гриль» десятки разів, силкуючись згадати обличчя, фігуру, знайомий погляд.

Хто цей свідок? Офіціант? Охоронець? Ні, цих людей вона не знає. І вони, швидше за все, не знають її. Хтось із гостей, що гуляли на тому дурнуватому весіллі? Але в неї чіпка пам’ять на обличчя. Вона нізащо не пропустила б знайомого за весільним столом, а він не пропустив би її і крикнув що-небудь привітальне. Зрештою, просто чоловік і жінка зайшли в ресторан пообідати. Що в цьому дивного і підозрілого? Як ця інформація дійшла до Івана Івановича? Припустімо, її бачила якась випадкова людина: просто автослюсар чи сусідська бабуся. Але як ця бабуся зуміла ввійти в контакт з Іваном Івановичем, котрий, звичайно, ніякий не Іван Іванович? Яким чином сторонній автослюсар зміг довідатися про те, що труп убитого знайдено у дачному селищі?

Висновок один. Свідок — не випадкова людина. Свідок прекрасно знає і її, і вбитого чоловіка. Він обізнаний, що в чоловіка були вороги, у числі яких Іван Іванович. Можливо, свідок з цими ворогами співробітничає. Стоп! У розмові Іван Іванович прохопився, що він і сам давно хотів звести з чоловіком рахунки. Хотів. Але це ж не так просто — убити професійного охоронця! За ним, напевно, стежили. Не виключено, і тоді, коли вони сиділи в ресторані. Але чоловік, такий спостережливий і обережний, не помітив стеження. Хіба це можливо?

Вона залпом осушила півкелиха мартіні, вимкнула світло і поринула в тривожний сон.

2

Найчастіше жінці снилися гарні дорогі машини. Ніч із неділі на понеділок не стала винятком. Здається, вона знову сиділа за кермом «Феррарі». Як багато в цьому звуці! «Феррарі»! Та сама, яку вона недавно бачила на стоянці… біля ресторану «Італійський гриль». Щось там було ще, на тій стоянці… Щось потрібне, важливе. Людина? Машина? І тут їй сяйнуло.

Темно-синій «Форд Скорпіо». От що там було. Вона ще подумала, що на таких їздить чи не кожен третій її знайомий. Народний автомобіль. Може, і кожен третій. Але тут збіг неможливий. Це машина свідка. Вона знає цього свідка. Вона прекрасно знає цього свідка! Він зануда, дрібний шахрай і патологічний невдаха.

Жінка бадьоро підхопилася на ноги. Настала пора діяти.

3

Веніамін Северович Корж не любив виділятися. Тому, якщо тільки їхав не на важливу ділову зустріч, то віддавав перевагу чорній «Тойоті», причому аж ніяк не останньої моделі. Класичний чорний «Мерседес» і шикарний «Лінкольн» він виводив з гаража не часто, можна сказати, на свята, що казило його коханку, умиротворяло його дружину і залишало байдужим його самого. Втім, більшість із того, що діялося навколо, не викликало у Веніаміна ніяких почуттів, крім байдужості.

— …може, зглянешся, га, Веніаміне Северовичу? — клопотався за колегу Семен Валентинович. — Все-таки в нього синочку два місяці, а доні три роки… Може, зглянешся? Згоден, він гнида. Зневажив своїми обов’язками, наразив вас на небезпеку… Але дітлахів шкода…

— Це не аргумент, Семене Валентиновичу, — заперечив шеф. — Дітлахів його чіпати не буду. А його Надія заміж за іншого вискочить через місяць. От побачиш. Так що не марнуй часу.

Семен зітхнув і уп’явся у вікно. От уже п’ять хвилин вони стояли в черзі перед світлофором, який не працював. «Тойоту» затерло серед машин і добратися до мети іншим шляхом було неможливо. Задні сигналили, передні лаялися.

Охоронець Веніаміна попросив дозволу і закурив.

— А що, Семене Валентиновичу, у нас із приводу тих нічних хлопців? Що-небудь конкретне з’ясував?

— Цим займається Федір… Іванович. Я поки не в курсі. Але упевнений, вони ще раз спробують дістати вас, — Семен ухопився за можливість перемінити тему розмови.

Раптом у вікно з боку Коржа несміливо постукали. І водій, і пасажир повернули голови на звук. Брудний, занепалий чоловік зі смутним обличчям. Веніамін Северович опустив скло.

— Заради Христа, допоможіть, чим можете, інвалід першої групи…

— Геть звідси!

Гидливо скривившись, Веніамін підняв скло і відвернувся. Він терпіти не міг жебраків. За сморід, за гнилі зуби, за нахабність та мало що ще…

— Христом Богом благаю, на хлібець мені і на молочко… — не вгамовувався інвалід, продовжуючи наполегливо стукати пальцями у скло.

Веніамін не зреагував.

— А що, навіть особи нападників не встановлені? Трупи не вдалося пізнати? — повернувся він до колишньої теми.

— Поки не встановлені, — якось розгублено і смутно сказав Семен, не в змозі відірвати погляд від настирного інваліда — його рідний брат був так само безногий. Постраждав під час ліквідації Чорнобильської аварії. Серце зайшлося при спогаді про брата. Якби шефа не було поруч, він би підкинув цьому каліці дрібняків на склянку горілки…

На щастя, машини попереду рушили, і вони наблизилися до світлофора ще на десять метрів, але, головне, спекалися жебрака.

Веніамін більше нічого не запитував. Утупивши нерухомий погляд удалину, він міркував над чимось своїм. Щоб якось розважитися, Семен подивився в дзеркало заднього огляду. Як там інвалід? Як подають? Та й узагалі, як він умудряється переміщатися на своїй колясці між машин, що стоять майже впритул?

Але яким був його подив, коли він побачив, що замурзаний чоловічок у чорній плетеній шапочці квапливо пробирається між машин до тротуару на своїх двох. У руках інваліда була складена коляска, та сама, у якій він три хвилини тому сидів. «Шельма! Негідник!» — спересердя лайнувся Семен. Але з хвилину помізкувавши над тим, чому вдаваний інвалід знехтував своїм амплуа відразу після того, як шеф відмовив йому в подачці, він дійшов страшного висновку.

— Веніаміне Северовичу, негайно виходимо з машини і тікаємо якнайдалі, — по цих словах він вискочив з автомобіля.

За ним прожогом вилетів шеф, який знав — так жартувати з ним ніхто не стане: він справді в небезпеці.

Вони бігли не озираючись: першим Семен, його шеф дріботів слідом.

— Що, припекло? — кинув їм услід водій «Запорожця» з величезною бородавкою на носі, висунувшись мало не по пояс із віконця свого жалюгідного транспортного засобу.

Цієї миті «Тойота» з гуркотом злетіла в повітря. Її палаючі уламки вулканічною лавою зметнулися в небо і через хвилину обрушилися на дахи сусідніх машин. Почалася паніка. Лише Веніамін Северович не втратив самовладання.

— Жебрак?! — крикнув він, заглушуючи гуркіт.

— Жебрак! Приклеїв магнітну міну до днища з вашого боку, — ревонув у відповідь Семен. Трохи оговтавшись, він заприсягся, що більше ніколи не подасть волоцюгам ані копійки.

Розділ 11

1

Понеділок Туполєв вирішив почати з аналізу фотографій, добутих у столі Хайдарова, тож одразу пішов у комп’ютерний відділ, який славився, по-перше, чудовою міцною кавою, а, по-друге, курилкою, де можна було зустріти колег з усього управління.

Туполєв знав: поки фахівці будуть наводити довідки, він зможе поспілкуватися з колегами з приводу тієї ж таки справи Хайдарова. Може, це прізвище, чи журнал «Українська жінка», чи фармацевтична фірма «Золотий корінь» із загадковим генеральним директором Аркадієм Риковим уже фігурували в якій-небудь справі, що її вів хтось із його колег?

Була ще одна причина, з якої він мало не біг до цього відділу. Тут працювала прекрасна дівчина Таня, яка дуже подобалася Туполєву. Але, на жаль, у Тані був наречений. А Володимир не зважувався зазіхати на особисте життя і щастя інших. От і залишалося тільки ходити в комп’ютерний та милуватися тонкими зап’ястями Тетянки, її учнівськими кісками і сором’язливою усмішкою.

— Ага, Володя завітав. Ласкаво просимо! — проревів якомога гостинніше Сашко, який заступав відсутнього начальника відділу. — А то від середи тебе не бачив, я вже думав — образився.

— Та чого на тебе ображатися? — відмахнувся Туполєв, посилаючи водночас повітряний поцілунок Тані, та сів у своє улюблене крісло.

Таня тихо привіталася: «Здрастуйте, Володимире Ігоровичу», — усміхнулася і потупила очі.

— Пошукай, будь другом, у своєму каталозі оцих персонажів, — Туполєв розклав фотографії на столі перед величезним, як гора, Сашком.

Хайдаров і Риков в Алупці. Хайдаров і троє дуже сумнівних чолов’яг у спортивних костюмах. Хайдаров і молодий патлатий музикант. Хайдаров і чоловік у незвичайній хутряній шапці на тлі якоїсь засніженої гори.

— Отакої, — скривився Сашко. — Це мені тепер сканувати, потім чекати три години, а ти в курилці тим часом теревені правитимеш? Я буду твоїх бандитів шукати, а ти Танечці моргатимеш?!

— Олександре, тобі ж за це зарплату платять, — Володимир вийшов у курилку.

Там було несподівано тихо. Тільки Валерій, з яким Туполєв був знайомий ще з інституту, зосереджено димів.

— Де б ще побачилися, — ворухнувся він, побачивши Володимира. — Працюємо через двоє дверей, а зустрічаємося раз на тиждень. Та й то, в курилці.

— Сьогодні, певно, той самий раз, — Володимир міцно потис колезі руку.

2

— Ловиш рибку в мутній водичці комп’ютерного? Чим зараз займаєшся? — поцікавився Володимир.

Валерій заклопотано зітхнув.

— Чим і ти, Володю. У мене чотири справи, причому дві з них — очевидні «висяки». Ну а ти тут чого?

— У мене охоронця одного боса в п’ятницю електрошокером почастували. І, уяви собі, на смерть.

Був учора в нього на роботі та, знаєш, дотепер до тями прийти не можу. Як кучеряво люди живуть! Хочеш глянути? Може, кого-небудь знаєш?

І Володимир простягнув Валерію пачку фотографій.

3

Валерій мовчки переглядав знімки, апатично похитуючи головою. Аж раптом на хвилину задумався, потім відкинув сигарету і довго розглядав фотографію Хайдарова з кучерявим музикантом, повертаючи її то так, то сяк. Нарешті його прорвало:

— Еге! Ось цього піжона із сережкою я знаю!

— Де він? — мимоволі вихопилося у Туполєва.

— Де… На цвинтарі. У неділю був похорон, — остудив запал колеги Валерій. — Його звуть, а точніше, звали, Максим Гуняковський. Моя справа номер три. У середу виїжджав із Мерабом на огляд. А поруч із ним, я так розумію, твій джигіт, якого електрошокером?

— Так, Алік. Тобі такий у протоколах допитів не траплявся?

— Не пам’ятаю, але перевірити можна. Зайдемо до мене, подивимося. Узагалі, цікаве кіно виходить. Твого у п’ятницю, мого — у середу. Обох на тижні. Правда, мого просто вперіщили обухом сокири, а потім у ванні утопили. У принципі, не бачу ніякого зв’язку.

— А що в тебе конкретно?

— Та нічого, — сплюнув Валерій. — Терпіти не можу акуратних убивць. А цей саме з таких. Працював у рукавичках, навіть перевзувся перед тим, як зайти до квартири. У мене тільки випадкові сліди. Кросівки «Рібок», розмір тридцять дев’ять і п’ять. І все. Сусіди нікого не бачили і нічого не чули. Ну а що в тебе?

— А в мене поки порожньо. Мій теж з акуратних — тільки клаптик трикотажу знайшли. Відправили на експертизу, результат буде сьогодні по обіді. Але зате мій свідок сказав, що на дачу до вбитого, котру він наймав для інтимних зустрічей, де його, власне, і знайшли у суботу, приїжджали двоє постійних гостей. Якась жінка і хлопець, за описом схожий на цього…

— Максима Гуняковського, — уточнив Валерій, закурюючи сигарету. — Тоді слідству все ясно.

— А мені поки нічого не ясно.

— Тоді я тобі поясню. Максим і Хайдаров могли перебувати в інтимному зв’язку. Принаймні, Мераб мені ще в середу сказав, що наш гірський орел не з тих, хто комплексує в інтимних питаннях. Ти розумієш, про що я?

— Та певно… А що ще Мераб сказав?

— Що Максим — наркоман зі стажем. Уживає героїн. Що убили його, коли він був під кайфом і нічого не тямив.

— А от Хайдаров нічого такого не вживав. Аналіз крові ще учора вдень зробили. Зате його босом був фармацевтичний магнат, такий собі Риков. А де фармація — там, сам розумієш, і наркотики.

— Послухай, може, передамо цю справу, поки не пізно, в управління боротьби з наркотиками? Бо дуже у відпустку хочеться. Усе-таки два роки вже не був. Родичі в Одесі зазивають, хоч би на тиждень, — жалісливо зачастив Валерій.

Але не встиг Туполєв і рота розкрити у відповідь, як на порозі курилки постала Танечка.

— Що ж ви не заходите? У нас уже все готово!

4

— По твоїй справі, Володю, одного громадянина знайшли. Ось, помилуйся.

На екрані монітора з’явився кремезний чолов’яга з квадратною щелепою і маленькими свинячими очицями. Туполєв одразу його впізнав. Один із трьох чоловіків у спортивних костюмах, які стояли поруч із Хайдаровим на фотографії дворічної давнини: Голик Анатолій Хомич, 1965 року народження.

— Цей Голик проходив у справі про розкрадання наркотиків із «Червоного хіміка», але, просидівши в СІЗО два місяці, був відпущений за відсутністю складу злочину.

— Що ще? — поцікавився Туполєв.

— А тобі мало? — Сашко артистично витріщився на нього. — Знайшли йому за десять хвилин бандита, а він ще і незадоволений.

— А ось цього невже немає в каталозі? — Володимир простягнув знімок Максима.

— Я ж тобі сказав — немає.

— Так його ж у середу вбили!

— Мало кого в середу вбили, — буркнув Сашко. — Ми не боги. Усього знати не можемо.

5

Смертний вирок свідкові жінка підписала о дев’ятій годині ранку.

Вона не любила крові, але тільки кров’ю свідка можна було уникнути крові ще більш небажаної. Джентльмен, якого запропонував прибрати Іван Іванович в обмін на мовчання, — птах зовсім не того польоту, що свідок. Страшно подумати що буде, якщо вона погодиться на його пропозицію.

6

Не устиг Володимир поділитися з Андрієм новинами у справі Хайдарова, як у кімнату зазирнув молодший інспектор Сорочинський:

— Володимире Ігоровичу, вас Борис Степанович. І тебе, Андрію, теж.

Борис Степанович Стариков був легендою карного розшуку. Цю славу йому принесла не тільки безліч блискучих операцій, при одній із яких він дістав мало не смертельне поранення. Мужній оперативний був ще й батьком п’ятьох дітей. А крім того — власником колекції із шістдесяти трьох поліцейських кашкетів, більшість із яких йому подарували закордонні колеги. Так, шолом англійського «боббі» Старикову презентували на ознаменування вдалої операції по знешкодженню української банди, яка запустила свої щупальця на Британські острови.

А легкий світло-болотний кашкет із гербом Ліберії йому презентував інспектор поліції міста Монровії на ім’я Анатоль, який проходив у нас стажування. Приклався до створення цієї знаменитої колекції і Туполєв — кашкет польського поліцейського він підніс шефові на п’ятдесятиліття.

— Ага, а ось і молоде покоління! Якщо не помиляюся, Андрій Андрійович?

— Так точно, — відкарбував Андрій, заходячи до кабінету.

— Сідайте, хлопці.

7

Туполєв докладно доповів про зв’язок між Хайдаровим і Максимом Гуняковським, про журнал «Українська жінка» та клуб «Венеція», про Голика, про справу «Червоного хіміка», про загадкове зникнення машини Хайдарова.

Стариков слухав не перебиваючи, поки Володимир не закінчив.

— За вихідні ви обоє попрацювали відмінно. Завершите справу — одержите свої законні відгули. Але похвала самому собі — діло пусте. Тому хотів би почути, що ви плануєте робити найближчим часом. У яких напрямках будете копати?

— Насамперед, звичайно, Голик. Мені здається, що через нього ми зможемо дещо розкопати.

— На твоєму місці я поцікавився б Голиком у Мороза, у відділі боротьби з наркотиками. Він вів його справу.

— Спасибі за пораду. Мороза я, щоправда, знаю погано, але… виходить, буде привід познайомитися ближче, — сказав Володимир.

— А ще? Щодо того журналу?

— Планую допитати усіх, хто спілкувався чи бачив Хайдарова в останні дні. Потрібно знайти ту жінку, яка їздила до нього на дачу. Можливо, вона заміжня, тож, напевно, старанно приховуватиме свій зв’язок із ним.

— А що «пальчики»? Невже на дачі ніяких слідів?

— На жаль, Хайдаров тримав дуже сумлінну прибиральницю. Занадто сумлінну. Щоразу після візиту гостей вона протирала все, що можна, миючими засобами. Зрештою, чисто теоретично знайти щось можна. Але для цього доведеться залишити там трьох-чотирьох експертів на кілька днів. Тож метод тотального опитування в «Українській жінці» вважаю набагато перспективнішим.

— Добре, допитуй. Тільки обережно. А то роздмухають із цієї справи скандал та розпишуть у своєму журналі, а потім уся країна буде глузувати з кожного нашого дрібного промаху.

— Буду старатися, — кивнув Туполєв.

— Та й узагалі, май на увазі, справа серйозна. «Золотий корінь» — фірма солідна. А Рикова, взагалі, якщо пам’ятаєш, торік висували на звання «Людина року». А раз справа серйозна, то і бригада має бути серйозна. Підключай Валерія і Васю — я з ними зараз поговорю — і дійте спільно. Ти призначаєшся головним. Доповідати мені щоранку о дев’ятій.

Розділ 12

1

— Розкрадання з «Червоного хіміка»? Пам’ятаю-пам’ятаю, — почав Мороз. — Справа була не стільки серйозна, скільки гучна. Дещо просочилося в пресу, газети гуділи два тижні. Коротенько так. За допомогою липових документів із заводу вивезли, тобто викрали, шістсот упаковок ефедрину. Причому липа була першокласна. У лікарні, яка нібито купувала цей ефедрин, були незаповнені бланки накладних з підписом і печаткою. Кілька таких «рибок» злочинцям удалося привласнити. Більше того, вони залагодили все так, що коли з фабрики відпускали ефедрин, то зателефонували в лікарню по підтвердження, медики підступу не помітили і підтвердження дали. Але нам пощастило. Патруль ДАІ зупинив мікроавтобус, хазяїном якого був той самий Голик. У салоні знаходилися різноманітні медикаменти — цей Голик був хазяїном двох аптек, і ліки призначалися для роздрібної торгівлі. Накладні були у відносному порядку, але серед безневинного панадолу і прегнавіту виявили двадцять п’ять упаковок ефедрину без документів. Звірили номер на упаковках, і виявилося, що ефедрин належав до партії, викраденої з «Червоного хіміка». От, власне, з цього все і почалося. Спочатку на допитах Голик городив стандартну ахінею: ніби не знає людини, у якої купив ефедрин, та й узагалі не знав, що це ефедрин, а думав — вітаміни… Ми порушили справу по факту зберігання наркотиків, а Голик сів у СІЗО.

Але там йому зовсім не сподобалося, і через місяць він зажадав зустрічі зі мною та запропонував таку угоду…

Мороз замовк, пильно подивився на Туполєва і раптом сказав зовсім іншим тоном:

— Я розраховую на те, що мої слова не вийдуть за стіни цього кабінету.

— Безумовно! — кивнув Туполєв, гарячково міркуючи, чим він устиг так прихилити потайного і нетовариського Мороза до довірливої бесіди.

— Отже, він пообіцяв, що здасть нам людину, причетну до розкрадання ефедрину, якщо тільки ми дамо його адвокатурі «зелену вулицю» і залишимо його свідчення в таємниці. Спочатку я навідріз відмовився. Але коли зі слів Голика мені стало ясно, кого конкретно він має на увазі, я здався. Два роки ми безуспішно намагалися підступитися до такого собі Кривулі, одного з найбільших організаторів нелегальної торгівлі всіляким дурманом. Він ніколи не тримав у себе вдома ні грама, спілкувався з дилерами і перевізниками тільки через третіх осіб та ще й мав високих заступників. А тут така нагода убити одним пострілом двох зайців! З одного боку — закрити справу «Червоного хіміка», з другого — узяти Кривулю і вийти на його «дах». Я порадився з начальством. Начальство дало згоду. Голик просидів у СІЗО ще місяць, поки не взяли Кривулю і його людей, помсти яких він страшно боявся. А потім ще один «зайвий» місяць, на його власне прохання. А потім, коли Кривулю і ще шістьох наркоділків запроторили за ґрати, Голика виправдали — у нього були блискучі адвокати… Гадаю, розумієш, що ця інформація є суворо конфіденційною.

— Розумію, — кивнув Туполєв.

— Я, звісно, не став би тобі все це розповідати, але Стариков дуже просив тобі посприяти. Говорив, у вас там серйозна справа. Так що скажи спасибі Борисові Степановичу.

2

На понеділок у неї були призначені дві ділові зустрічі. Навіть з огляду на намічену на вечір операцію, скасувати їх не можна. Це було б дуже підозріло.

Обидва іспити на міцність нервів жінка склала на «відмінно». Один із її візаві навіть відзначив, що сьогодні в неї навдивовижу свіже обличчя і бешкетливі очі. А другий у порядку дружнього компліменту сказав, що вона виглядає, як після відпочинку.

Вона повернулася додому трохи раніше, ніж звичайно. Відключила телефон, лягла на ліжко, заплющила очі і задумалася.

Жінка прокручувала майбутнє убивство від самого початку. От вона виходить із таксі. На ній строгий діловий костюм, волосся зібране в пучок на потилиці, капелюшок з вуалеткою. Вона уважно оглядає вхід у під’їзд. Потім — вікна свідка. Визначає, чи є в нього гості. Якщо є — чекає, поки вони підуть. На ній туфлі на низьких підборах. Минаючи ліфт, піднімається на шостий поверх. Натягує витончені лайкові рукавички тілесного кольору. Дзвонить у двері. Свідок їй, швидше за все, відчиняє.

Він подумає приблизно так: «Невже я не справлюся з якоюсь навіженою бабою?!» Але, головне, йому просто стане цікаво, що ж насправді відбулося. Не знімаючи рукавичок, вона заходить у кімнату, всідається на запропонованому місці і просить випити чогось міцного. У свідка завжди є що випити, він це діло любить. Попиваючи коньяк, вона починає свою смутну повість. Він, мовляв, підставив її, безневинну, цим горлорізам «Івана Івановича», оббрехав бідолашну жінку. Вона буде плакати дуже переконливо — у її житті було стільки горя й кривди! А потім…

…В уяві вона вбивала свідка десятки разів, але щоразу залишалася неврахованою якась деталь, якийсь дріб’язок. Кожний із можливих варіантів був по-своєму небезпечний і по-своєму недосконалий. І тоді вона вирішила, що продумає два більш-менш певних. А який з них обрати — вирішить на місці.

3

Суцільні невдачі!

Батьки Голика проживали в Росії, в Мурманську. Родичів у місті — жодних. Підприємці, котрі стали хазяїнами аптек, що раніше належали Голику, в один голос твердили, ніби купили їх через біржу і тому з колишнім власником не зустрічалися. Таки справді, як показала перевірка, купили через біржу.

Були, щоправда, інші зачіпки. Наприклад, мікроавтобус «Шкода». Той самий, у якому виявили частину викраденого ефедрину. Та, як на те, він теж поміняв власника, але цього разу через авторинок. Тож навряд чи Голик разом з автомобілем продав свою нову адресу.

Туполєв шаленів. Він згаяв півдня на те, щоб вийти на слід, і не вибудував жодного тактично перспективного ланцюжка!

Сергій розумів, що знайти Голика буде не легко. Той пропав не випадково — він переховується від помсти наркоділків, яких засадив за ґрати. Хай там як, але Туполєв був упевнений — Голик причетний до убивства Гуняковського і Хайдарова.

О четвертій годині дня Туполєв нашвидку зжував бутерброд із сиром і, запивши його кавою, прийняв рішення. Єдина людина, котра може сказати про Голика хоч що-небудь, — це Кривуля. Треба їхати в СІЗО.

Розділ 13

1

Вона повернулася додому з почуттям задоволення від добре виконаної роботи. На годиннику була половина на одинадцяту.

Спати було рано. Вона сіла перед телевізором, зупинившись на першому телеканалі, що трапився. Просидівши нерухомо близько десяти хвилин, піймала себе на тому, що зовсім не думає про те, що бачить. Вона просто дивиться крізь екран, нічого не сприймаючи. Почуття неясної тривоги спливало з глибини її єства.

Але не бездиханний свідок, розпластаний на дивані, вселяв це почуття тривоги, а дзвінок Івана Івановича, який намічався на одинадцяту вечора.

«Так не піде», — твердо сказала собі жінка. Вона поверне собі бадьорість духу, хоч би там що. Плювати їй на їхній шантаж! Нехай тепер спробують що-небудь довести! Навіть якщо Іван Іванович і його підручні встигли записати доповідь свідка на відеокасету, навіть у цьому випадку їй на все це наплювати. Вона зможе довести, що свідка змусили обмовити її. Та й узагалі, відеозапис, зроблений без відповідної санкції, не може бути доказом у суді.

Після такої психологічної гімнастики жінці значно полегшало. Вона нарешті почулася переможницею і заснула з посмішкою на обличчі.

2

«Звичайно, Федір Іванович міг би бути і розторопнішим. Тоді, можливо, шеф залишився би при своїй „Тойоті“», — подумав Конєв, паркуючи машину в непроглядній темряві, що панувала під кронами дерев. Хоча він прекрасно розумів, що його колишній колега попрацював на славу. За лічені дні вийти на імена та адреси нападників — це не жарт.

Настрій у Конєва був паршивий. Замість напарника, царство йому небесне, він тепер працював із трьома кримінальниками, яких Іван Іванович відрекомендував, як людей «украй обмежених, але відданих і сумлінних». Конєва вони називали «командиром», але косували на нього недобре. Та дарма, у Мозамбіку він і не такими командував.

— Виходимо, — напівголосно скомандував Конєв. — Ви двоє, — він указав на Монастиря і Вадюху, — станете під огорожею. Кинете гранати в задні вікна через десять секунд після нас. Ти підеш зі мною.

Боба вишкірився: командир бере його з собою на справу, а двоє корешів простоять на шухері, як лохи.

3

На подвір’ї добротного мурованого будинку брехали собаки. Утім, знавіснілі від собачого життя вовкодави гавкають майже весь час, тож навряд чи це сильно насторожило охорону, котра, як з’ясував Конєв під час денної розвідки, напевно ріжеться в карти під навісом.

Конєв мав атакувати підпільний госпіталь. Якби це була війна, він би, мабуть, відмовився від такого завдання, тому що воно суперечило його офіцерській честі. Але те, що він бачив в останні роки навколо себе, було не війною, а бойнею. І людей, яких мусив убити, Конєв за гідних жалості чи поваги супротивників не вважав. Він ненавидів покидьків, з вини яких залишився без почесної і високооплачуваної роботи. Покидьків, що дали йому іншу, теж високооплачувану роботу. Та чи багато в ній пошани: охороняти одних покидьків від інших?

— Приготуйся, — шепнув Конєв Бобі і витяг гранату.

— Раз… два… три…

Дві гранати перелетіли через високу огорожу. Одна впала прямо на ґанок будинку, інша стукнулася об навіс над столом, де сиділа охорона.

— Що за чорт… — вилаявся один з охоронців. Кінець його фрази потонув у гуркоті вибухів.

Хтось надсадно верещав, страшно скиглив поранений собака, заливистий гавкіт розносився по всьому району… Перерубавши засувку щедрою автоматною чергою, Конєв розчахнув обшиті залізом двері ударом чобота. На подвір’ї було темно.

Він віялом випустив у темряву довгу чергу. Йому вторив узі у руках Боби.

У кілька стрибків Конєв досяг посічених осколками дверей будинку і садонув їх усім корпусом. Двері не піддалися. Підскочив Боба. «Ну!?» — голосно видихнув він.

Конєв мовчки поміняв магазин в автоматі. З будинку не було чутно ані звуку.

Він зібрався повторити свій прийом — висадити замок свинцевим шквалом, — коли за дверима гримнула помпова рушниця. Щільний заряд картечі майже цілком дістався Конєву. Кілька кутастих шматків свинцю пройшли між титановими пластинами його бронежилета. Конєв упав на спину.

Щільно зчепивши зуби, Боба відповів стрільцеві за дверима зі свого узі.

Конєв міг би вижити, якби не дивом уцілілий сторожовий пес. Перш ніж Боба устиг зреагувати, сталеві щелепи собаки зімкнулися на шиї в «командира».

Боба пристрелив пса і підібрав калашников Конєва.

У цей момент вибухнули гранати, кинуті Монастирем і Вадюхою. Боба, випустивши півмагазина в замки, вибив двері.

4

— Ну от що, ходімо, — сказав Монастир, коли відгриміли їхні гранати.

— Куди? — злякано запитав Вадюха.

— Туди, — Монастир указав на огорожу.

— Але ж командир сказав…

— У сраці я мав твого командира, — відрізав Монастир. — Надто він розумний.

Прохід в огорожі пробили останньою гранатою.

Опинившись під крайнім вікном корпусу, Вадюха і Монастир на мить завмерли та прислухалися. У цей момент із сусіднього прорізу вислизнула тінь. Монастир уклав її двома пострілами з ТТ.

— Туди і вліземо, — тихо сказав Монастир, кивнувши вбік того самого вікна.

Просто під вікном у кімнаті виявилося ліжко із залізною сіткою. Очевидно, тут знаходилася одна з «госпітальних палат». Пальнувши кілька разів у темряву, Монастир досить упевнено пройшов по кімнаті і натиснув на вимикач. Спалахнуло світло. Ще два ліжка стояли застелені.

Двічі вистрелили зовсім близько, прямо під дверима палати. Вадюха різко розчахнув двері, а Монастир уклав наповал чоловіка з перебинтованою головою, якого вихопило з темряви світло.

— Гей, братани!

Це був голос Боби. Він доносився з іншого кінця коридору.

— Чого?! — відгукнувся Вадюха.

— У вас там у кімнаті праворуч двоє кентів сидять!

— Капець їм! — пообіцяв Монастир.

— Мужики, ви чого, га? — пролунав голос із тієї самої кімнати.

— Ага, прокинулися, піндоси! — вишкірився Монастир. — Віддайте Льову і Спеца, інших не чіпатимемо.

— Якого ще Спеца?! — фальшиво здивувався голос у кімнаті.

— Ах, якого? — знавіснів Монастир. — Бобо, підпалюй!

Монастир блефував — підпалювати було нічого, та й нічим.

Утім, його розрахунок спрацював. Із кімнати почувся глухий стукіт, стогін і вже інший голос запросив:

— Заходьте, мужики. Спец у моїх руках.

— Відкрий двері і витягуй його! — зажадав Монастир.

За якусь хвилину в коридорі з’явився чоловік, котрий тягнув по підлозі безвільне тіло.

— Лягай! — наказав йому Монастир.

Чоловік слухняно випустив тіло з рук і ліг на підлогу.

— Тримай його на мушці, — кинув Монастир Вадюсі, а сам підійшов до Спеца. Він перевернув його на спину і щосили ляснув по щоках. Це, однак, Спеца до тями не повернуло.

— Чим це ти його?

— Рукояттю пістолета, чим іще?

— Де пістолет?

— Залишив у кімнаті. Що ж я, дурень, до вас зі зброєю виходити?

— Вадюхо, обшукай його, — зажадав Монастир і, не задумуючись, вистрілив Спецу в ногу. Той одразу опритомнів, лементуючи на все горло.

Монастир затулив йому рота рукою і запитав:

— Де Льова?

Той щось промукав у відповідь.

Монастир забрав долоню.

— Я не Спец, твою мать! — закричав поранений.

У цей момент Вадюха скрикнув і налетів на Монастиря, який сидів навпочіпки. Той, кого Вадюха обшукував, а якраз це був Спец, кинувся тікати. Він не помітив Боби, котрий пильнував за всім з другого кінця коридору.

У спину Спецу вдарив калашников, що його Боба підібрав біля Конєва. Спец упав.

— Я ж говорив — це Спец був! — репетував поранений. — Він, сука, мене оглушив, щоб мене за себе продати і вислизнути.

— Він би все одно не втік, — тихо сказав Монастир, розрядивши у пораненого свій ТТ.

Здаля долинуло виття сирен.

— Бобо! Зриваймося! — крикнув Монастир.

За десять хвилин вони були вже далеко від розгромленого і підпаленого наостанок будинку.

— Ну буде нам від Івана Івановича, мужики, — видихнув Боба. — Командира втратили, Льову прогавили…

— Хто сказав, що прогавили? — посміхнувся Монастир. — Пам’ятаєш, Вадюхо, я двома пострілами мужика зрізав, що з вікна вистрибнув?

— Еге ж, — кивнув Вадюха.

— Це і був Льова, — упевнено заявив Монастир.

Розділ 14

1

Вона прокинулася з важкою головою, але на серці було легко. О десятій ранку їй мали подзвонити з роботи, тож телефон довелося включити. Вона вирішила, що, переговоривши з потрібною людиною, відразу виключить його — нехай Іван

Іванович дзвонить собі. До дверей вона теж не буде підходити. І добре б організувати яке-небудь нове помешкання. Принаймні пожити в готелі хоча б тиждень.

О десятій нуль дві телефон запищав. Жінка відразу взяла трубку.

— Я вас слухаю.

— Доброго ранку, де знову я. Шкода, що ми не змогли поговорити вчора ввечері, як домовлялися. Але розумію… розумію… у вас була поважна причина.

Це був Іван Іванович. Але жінка не втратила самовладання.

— Авжеж, була, — сказала вона майже спокійно. Її гіпнотизували шовкові обертони голосу співрозмовника.

— Ми, звичайно, не в захваті від вашої учорашньої витівки. Але корити вас я не буду. Він ніколи не був мені симпатичний. З ним було важко працювати. Але це не важливо. Головне, що всі мої пропозиції залишаються в силі, адже зникнення свідка нічого не змінило. Ні для вас, ні для мене.

На чолі жінки виступили крапельки холодного поту. Він усе знає. Але відкіля? Невже в нього інформатори в міліції!?

— Як це — нічого не змінило? — приховати розгубленість жінці не вдалося.

— А так. Свідок залишив нам п’ять фотографій, на яких ви разом із вашим коханцем. Крім того, у нас є відеокасета із записом його свідчень. Причому зважте — запис зроблено у присутності працівника міліції.

У жінки впало серце.

— Але це не біда, — буденним тоном продовжував

Іван Іванович. — Якщо захочете, касета зникне, а працівник міліції ніколи не згадає про те, що він бачив.

— Я вам не вірю, — твердо сказала жінка.

— А дарма. Ми люди серйозні, жартувати не любимо. Втім, якщо хочете, можу надіслати вам фотографії. Сьогодні увечері вони будуть у вас. Як повертатиметеся з роботи, зазирніть у поштову скриньку. До зв’язку, — Іван Іванович поклав слухавку.

2

Туполєв терпіти не міг слідчі ізолятори. Але, як на те, бувати в СІЗО йому випадало дуже часто.

— Прийшов поговорити з Кривулею Петром Левовичем. Справа «Червоний хімік», — доповів він, заходячи до кабінету заступника начальника СІЗО полковника Нарбута.

Нарбут зв’язався по селектору з кимось із підлеглих, і за кілька хвилин справа Кривулі лежала на столі.

— Ти ба! — Туполєв аж присвиснув — настільки нестандартною для арештанта була біографія Кривулі.

Батько — публіцист, співець комуністичної ідеології. Тепер — почесний член благодійного товариства. Мати — заслужений діяч культури, вела музичну передачу на телебаченні. Петро — єдиний син. Після школи поступив у медінститут на фармацевта. У двадцять вісім — кандидат хімічних наук, у тридцять два — доктор. Автор чотирьох монографій, присвячених болезаспокійливим засобам. У тридцять чотири — СІЗО, загальна камера.

— Я думав, ви в курсі, — здивувався Нарбут. — А то я б відразу попередив, що фрукт дуже незвичайний.

— Я хотів би з ним поговорити.

— Ходім у кабінет Мещеряка, він позавчора вийшов у відпустку. Я зараз розпоряджуся.

— А скільки цьому Кривулі світить?

— Не так уже багато за такі оборудки, але й не так мало з погляду тривалості людського життя, — філософськи мовив Нарбут. — Вісім-десять років. Але остаточного рішення суд ще не виніс.

— А скільки він тут?

Нарбут погортав якийсь гросбух, потім глянув на годинник, щось підраховуючи:

— Двадцять вісім днів, шість годин, чотирнадцять хвилин.

3

Кривулю привели двоє кремезних контролерів. Зайшовши в кабінет, він здивовано вирячився на чоловіка в цивільному, який сидів у кріслі заступника начальника СІЗО:

— Ви в моїй справі? А як же Мороз?

— Я не маю до Мороза ніякого відношення. Я з іншого відділу. Сідайте.

Кривуля вмостився на запропонований стілець.

— «Боржомі»? — запропонував Туполєв, аби налагодити контакт.

— Ні, дякую.

— Я розслідую справу про два убивства, скоєні минулого тижня. Убиті — Алік Хайдаров і Максим Гуняковський — на цій фотографії. Я маю інформацію, відповідно до якої ви знаєте причетного до цих убивств. Його звуть Анатолій Голик.

Туполєв простягнув Кривулі фотографію. Той довго і пильно розглядав її, і раптом його немов би прорвало.

— …з Голиком я приятелював, хоча в останній рік наші відносини стали прохолоднішими. Коли його бізнес процвітав, ми оберталися в одному колі. Але потім мої справи різко пішли вгору, чого не можна сказати про його роздрібну торгівлю. Роки три з половиною тому ми часто збиралися в барі «М’юзикленд». Там якраз працював викидайлом Алік Хайдаров, а цей хлопчик, Максим, був запрошеним музикантом. Чи, скоріше, тапером. Одного разу Голик і один його приятель вийшли з бару вже після закриття і вскочили в серйозну халепу. До них прискіпалися троє «биків»: одному з них здалося, що Голик косо подивився на його дівчину. Справді, Голик потім зізнався, що таки намагався її склеїти. Словом, зав’язалася бійка, і Голика та його друга, напевно, забили б до смерті, але тут на шум приспів Алік. Відтоді Голик став поважати Хайдарова, мов батька рідного. Коли ми гуляли в «М’юзикленді», він завжди запрошував Аліка за наш столик — так я, власне, з ним і познайомився. Потім хтось — не виключено, що той-таки Голик — склав йому протекцію. Він пішов із цього бару і найнявся охоронцем до однієї солідної персони.

— Рикова? — поцікавився Туполєв про усякий випадок.

— Так, Рикова. Останні три роки я рідко бачив Аліка, здебільшого випадково, а про Максима тільки чув. Я знаю, що Максим, як і раніше, мав зв’язок із Хайдаровим і так само вживав наркотики. Причому з легких, якими він бавився в «М’юзикленді», переключився на «бронебійні». Тут зіграло свою роль і те, що в Максима стало краще з грошима. Наскільки я знаю, Хайдаров його ніколи не утримував, хоча в останні роки цілком міг собі це дозволити. Голик казав мені якось, що Максюша, так ми його називали, теж пішов з бару і подався в шоу-бізнес. Він грав на клавішних під час студійних записів усяких безголосих зірок. Знаєте, Макс був людиною великого таланту і великої фантазії. Так що для Голика він був вигідним клієнтом.

— Ви хочете сказати, що Голик продавав йому наркотики?

— Саме це я і хочу сказати. Звичайно, не один Голик. Він узагалі не був дилером. Так, балувався, постачав знайомим. З цим пов’язана одна історія, що може бути вам цікава. Цього разу я бачив усе на власні очі.

Якось в один із моїх останніх візитів на квартиру до Голика туди з’явився розлютований Хайдаров. Річ у тім, що Хайдаров сам наркотиків не вживав і намагався віднадити від них Максюшу. Іноді йому це навіть удавалося. Правда, ненадовго. Наскільки я зрозумів, Хайдаров якось довідався, що Голик постачає Максима героїном. Таким знавіснілим я не бачив Аліка ніколи. Він погрожував Голику, що негайно візьме Максима під руку і поїде з ним у найближчий відділок. Там Максим зізнається у своїй згубній пристрасті, відтак піде на примусове лікування. А Голика візьмуть за розповсюдження наркотиків. Ми намагалися вгамувати Аліка, та де там… Він кричав, тупотів ногами і не хотів нічого слухати. Голик заприсягся, що відтепер Максим нічого не одержить, ні за які гроші. І я поручився за нього. Хайдаров пішов, ляснувши дверима. Потім якось я його бачив на вулиці, але він був при виконанні. Ми не розмовляли, тільки обмінялися вітаннями.

— Як давно це було? — запитав Туполєв.

— Скандал — місяці чотири тому. А бачив? Буде десь із місяць. Та й чомусь мені здається, що з Голиком він більше не спілкувався.

— Скажіть, ви допускаєте, що Голик може бути убивцею Максима й Аліка?

Кривуля закусив губу і надовго замовк. Потім, як видно, добре все зваживши, відповів:

— Спочатку я хотів сказати «ні». Але чи дорогого варта моя думка, якщо я шість років довірчо спілкувався з людиною, котра мене зрадила і заклала мусо… вашому відомству?

— Скажіть, Петре Левовичу, якби вам потрібно було знайти Голика, з чого б ви почали?

— Отже, ховається… Ховатися він уміє… Ну, попитайте Матвія, м-м-м… Фисуненка. Це його колишній тренер. Голик його дуже шанує. Але цього Фисуненка голими руками не візьмеш, йому майже сімдесят, знаєте, людина старого ґатунку. До речі, спробуйте пройтися по басейнах. Голиков, знаєте, фанат плавання. Бувало, погуляємо добряче, на ранок світ немилий… Але тільки я із зеленою пикою після таких пиятик лікувався «Алька-зельцером», а от Голик уранці підривався і — в басейн.

Туполєв заплющив очі. Тригодинна розмова з Кривулею його виснажила. Але блокнот був повний фактів, важливість яких не можна було переоцінити.

4

Коли у двері подзвонили, Туполєв приречено зітхнув. На те, що це сусід прийшов позичити викрутку, він не сподівався. І справді. Вечірнім гостем виявився Валерій.

— Здоров, — без особливої привітності кивнув Володимир. — Яким вітром?

— Ти будеш сміятися, але в нас ще один труп, — похмуро сказав Валерій.

— У кого це «у нас»? — підозріливо спитав Туполєв. — У справі Гуняковського-Хайдарова?

— От-от.

— Добре, розповідай. Тільки не галасуй. Мати вже спить.

— Убитий — Юрій Васильович Роговцев, 1970 року народження. Про його вбивство повідомив такий собі Геннадій Анатолійович Шкворников, 1971 року народження. Він заявляє, що сьогодні о пів на восьму в нього була призначена зустріч з Роговцевим, його компаньйоном по фірмі «Юрген». До речі, завваж: «Юрген» — це «Юра» і «Гена». Яка фантазія?

— Така собі, — буркнув Володимир. — Зараз із імен співавторів навіть літературні псевдоніми ліплять.

— Так от, Роговцев на зустріч не прийшов, хоча вона, за словами Шкворникова, була дуже важливою. Гена і клієнти чекали його сорок хвилин. Він кілька разів дзвонив Роговцеву додому, але там ніхто не відповідав. Коли розгнівані клієнти поїхали, він одразу метнувся до Роговцева додому. У нього був свій ключ. До речі, це свідчить про те, що Роговцев йому цілком довіряв.

— Або про те, що твій Гена бреше, а копію ключа зняв потай від Роговцева, — докинув Туполєв.

— Спокійно, товаришу, там не дурніші за вас сидять, — багатозначно парирував Валерій. — Гена ввійшов до кімнати і побачив, що його компаньйон лежить на канапі без ознак життя. Коли він переконався, що Роговцев мертвий, від сусідів подзвонив у міліцію.

— Ну і?

— Роговцева отруїли, хоча чим саме — поки ще не встановлено. По-друге, це убивство, як і в моєму випадку з Гуняковським і твоєму — з Хайдаровим, вчинено не з метою пограбування — гроші і документи на місці. Тепер найцікавіше: серед іншого в маленькій такій скринці лежить ключ до замка «Мотура». І цей ключ — від дверей Гуняковського.

— Що-що? — у Туполєва підскочили брови. — Від яких дверей?

— Максима Гуняковського. Це цілком точно, тому що двох однакових замків «Мотура» у природі не існує. Слухай далі. Ще в Роговцева виявлено клубну картку «Венеції», дійсну до кінця минулого року, та сім тисяч доларів.

— Сліди є?

— Ні, чітких слідів злочинець не залишив. Однак на одязі убитого виявлено кілька жіночих волосин темного кольору.

— А в тебе була версія, що Гуняковського вбила жінка…

— Була. І я тобі скажу, що, на мою думку, Роговцева і Гуняковского вбила одна й та сама особа. Причому, як робочу гіпотезу варто прийняти, що Роговцев знав убивцю. Інакше чому б він розпивав з ним каву і лікер «Амаретто»?

— Було й таке?

— Було. Тільки келихи і чашки ретельно протерто спиртом.

— Ну а що його компаньйон, як ти сказав…

— Гена.

— От-от, Гена — він точно поза всякими підозрами?

— Залізно. Смерть Роговцева настала вчора між двадцятою і двадцять другою. А в Гени на весь вечір непробивне алібі: дружина, діти, сусіди…

— До речі, а Роговцев, він що — холостяк?

— Так. У нього є мати, але вона живе окремо. З його матір’ю я вже поговорив. Єдиний набуток — склав список його далеких родичів.

— Ану покажи.

Туполєв узяв аркуш і майже відразу наткнувся на прізвище двоюрідного брата Юрія Роговцева: Нержин Сергій Миколайович. Отакої. Нержин познайомився з Хайдаровим за день до убивства останнього, а тепер він виявився двоюрідним братом ще одного убитого…

5

У поштовій скриньці жінка знайшла конверт із фотографіями, що їх обіцяв Іван Іванович. Надія на те, що весь цей шантаж не має під собою ґрунту, що убивством свідка їй вдалося уникнути страшного договору з хазяїном украдливого голосу, розсіялася, як дим.

На ватяних ногах вона ввійшла у квартиру, замкнула двері, сіла на пуфик і просто в коридорі прийнялася розглядати знімки.

На першому фото чоловік тягне її через зал ресторану «Італійський гриль». На другому — схопив її за вилогу піджака. На третьому — вона, охоронець і чоловік. І таке інше… У куточку кожної світлини — дата і час зйомки.

Жінка кинула фотографії на туалетний столик. Отже, свідок був на тому клятому весіллі, та ще й з фотоапаратом. Її загнали в кут.

Іван Іванович не забарився із дзвінком.

— Я згодна, — тихо мовила вона, не почуваючи ні сил, ні бажання сперечатися.

— От і добре, — задоволено сказав Іван Іванович. — Тоді завтра о дев’ятій ранку вас чекатиме у своїй машині моя людина на ім’я Руслан. З ним усе обговорите детально. У Руслана білий «Шевроле». Я йому довіряю, чого і вам раджу. До зв’язку!

— Добраніч, — невлад відказала жінка і, поклавши слухавку, розридалася.

Вона не любила програвати. Їй було дуже гірко.

Розділ 15

1

Вони сиділи в затишному салоні «Шевроле» біля стоянки аеропорту.

— Ну, де ж наш герой? — запитав Руслан, затягнувшись грубою сигарою.

— Напевно, прибуття відклали, — кинула жінка байдужим тоном.

Її обличчя було заспане і бліде. Їй зараз хотілося бути дуже далеко, де завгодно, але не тут. Але відступати нікуди.

Спілкуватися з Русланом виявилося не так гидко, як вона припускала вчора. У його голосі не було тих вурдалачих інтонацій, тієї залізної м’якості, що робила настільки лиховісною манеру спілкування Івана Івановича. Звичайно, Руслан був шісткою, і розумом особливо не відрізнявся. Але це жінку не бентежило. Дурнями легше маніпулювати. До того ж він був гарний тією хижою, природною красою, яка так притягувала її до колишнього коханця. Та й живий, простуватий гумор Руслана і його дворовий цинізм здавалися жінці набагато ближчими, ніж лицемірна ввічливість Івана Івановича.

— Ну, знаєш, так ми і до вечора можемо тут просидіти. Алтай — він знаєш, де! — просторікував Руслан.

— Де?

— Чортзна-де! Якщо вже літак спізнюється, то може і на три години спізнитися.

— Відверто кажучи, Руслане, я взагалі не розумію, що ми тут робимо, — з натиском сказала жінка. — Я знаю клієнта вже кілька років. За ті два тижні, що Риков був у від’їзді, він навряд чи змінився. Не розумію, навіщо мені на нього дивитися і навіщо ви привезли мене сюди?

— По-перше, не «ви», а «ти». Ми ж партнери! — весело поправив жінку Руслан. — А, по-друге, так захотів Іван Іванович. Він вважає, що тобі необхідно подивитися на клієнта здалеку. Щоб відчути дистанцію. Тобі буде легше працювати!

— Нехай, — здалася жінка, подумки проклинаючи дешевий психологізм Івана Івановича. — Ну тоді давай обговоримо подробиці майбутнього справи. Чи ти не уповноважений?

— Ображаєш! — Руслан роблено похнюпився. — Я — права рука боса і користуюся, як це пишуть, «необмеженою довірою».

— Де це «так пишуть»? — поцікавилася жінка.

— У мусорських протоколах… — Руслан заразливо розреготався.

Жінка не змогла стримати посмішки. Щось дитяче, невигадливе, привабливе було в манері Руслана вести ділові бесіди.

2

— Із грошима все зрозуміло?

— Іван Іванович обіцяв мені двадцять п’ять. Але я готова відняти певну суму на твою користь, якщо ти допоможеш мені з документами. Паспорт, права, свідоцтво про шлюб тощо…

— Допоможемо. Виходить, мінус три. Чи мінус п’ять. Залежить від кількості документів, — уклав Руслан. — А ти що, боїшся, що тебе вичислять?

— Тепер я в цьому майже не сумніваюся, — холоднокровно сказала жінка.

— Ну взагалі-то, так… На тобі ж три мокрі справи висить… — у його голосі не було ні подиву, ні осуду, ніби йшлося не про убивства, а про злісну несплату комунальних послуг. Це жінці теж сподобалося: їй були симпатичні мужні чоловіки. Вона ненавиділа святенництво. Жінка додала:

— А після того, як наш клієнт стане четвертим, вийти на мене стане питанням часу. Тому мені хотілося б мати ці документи якомога швидше, причому такі, які можна буде пред’являти в іноземних посольствах, на митниці без жодного ризику.

— За це я ручаюся. Вони будуть справжні. Розумієш, справжнісінькі! Спеціально для тебе, — Руслан змовницьки підморгнув жінці.

— А ще — алібі. Не думаю, що тобі й Іванові Івановичу буде вигідно, якщо мене загребуть за одну з попередніх справ. У разі чого, я продам вас із бебехами. Мене все одно змусять.

— Та напевно змусять. Але що ти хочеш цим сказати? — насторожився Руслан.

— Що вам незайве посприяти, аби у мене було алібі на момент усіх убивств, — зажадала жінка.

— Ач, яка шустра! Ну і яке тобі конкретно алібі? Просто, аби хтось сказав, що він з тобою курликав у ті дні, коли ти з клієнтами розбиралася?

— Щось таке. Але більш вірогідне і серйозне, ніж «курликав». Як мінімум, у мене має бути алібі на момент убивств свідка та клієнта.

— Немає нічого простішого, — відмахнувся Руслан. — Якщо треба від мусорів відмазати — я тебе відмажу. А мої люди що завгодно підтвердять. Що ти голою перед ними цілий вечір танцювала і вони з тебе очей не спускали в день убивства!

— Ні, голою — це мабуть занадто… — жінка припала до баночки з охолодженою кока-колою. — Але, у принципі, твоя ідея мені подобається.

Міні-холодильник у люкс-салоні «Шевроле» чудово прохолоджував напої. Спустошивши баночку, жінка відчула бадьорість. Працювати з Русланом було приємно і зовсім не нудно.

3

— Ну нарешті, — Руслан аж підскочив з радості. — Приїхав, дорогенький! А то я вже затурбувався, чи не сталося чого? Раптом його там у Японії вколошкали? Я чув, там теж мафія, і ще яка! Тільки не пам’ятаю, як називається…

— Якудза, — нагадала жінка.

— Та й на Алтаї теж, між іншим, мужики люті, — додав Руслан дещо замислено.

Вона відразу впізнала свого клієнта. Шляхетна постава, пружна хода, жести і міміка людини, впевненої в собі й у своїх силах. Двобортний піджак світло-кавового кольору, білі штани, легкі літні туфлі. Навколо метушаться охоронці. Сьомий біжить попереду з ноутбуком. Третій з похоронним обличчям пильно зиркає на всі боки. П’ятий несе дорожню сумку з натуральної шкіри. А де ж Другий? Де Четвертий? — насторожилася жінка.

На руці клієнта висіла Марина Солянська — колишня утриманка, а віднедавна законна дружина. Марина не літала з Риковим до Японії, а приїхала в аеропорт повиляти хвостом перед своїм грошовим мішком.

Ця Марина жінці ніколи не подобалася. Типова мисливиця за великими грошима. Тільки дуже дурна і наскрізь фальшива. Фальшивий голос, фальшиве обличчя, наштукатурене тонною косметики, фальшиві слова, фальшива освіченість і фальшиве кохання. Не встигла школу закінчити — і відразу на полювання.

— Ну що, тепер ми можемо їхати, — повідомив Руслан. — Тобі куди?

— Мені туди ж, куди і тобі. Їдьмо до мене додому. Вибудовуватимемо мені алібі. Ми ж із тобою, не забувай, тепер немовби коханці. Інакше чого б ти в мене стирчав вечорами? А потім, коли ми все з’ясуємо, відвезеш мене на роботу.

— Ага! Із задоволенням буду твоїм коханцем! — Руслан розтягся в чарівній, хоч і дещо розв’язній усмішці. Потім ніби ненароком поклав руку на коліно жінці і запитав:

— А кава в ліжко буде?

4

Валерій Полур’янов після роботи із сусідами і родичами убитого (крім Нержина, якого взяв на себе Туполєв — Нержин більше підходив до справи Хайдарова) відразу приступив до спілкування з Геною Шкворниковим.

— У вашого компаньйона виявлено сім тисяч доларів готівкою. Я впевнений, що за документами вашої фірми такі зарплати не нараховувалися і податки, відповідно, з цих грошей не сплачувались. Звідки вони взялися в Роговцева?

— Сім тисяч доларів? — недовірливо перепитав Гена.

— Так. Можу показати протокол за підписами понятих.

— Громадянине слідчий, повірте, я уявлення не маю, звідки ці гроші взялися в Юри.

— Не вірю, — відрізав Валерій. — Але якщо ви не хочете добровільно допомагати слідству, доведеться робити це під тиском фактів. Як засвідчили сусіди Роговцева, ви спілкувалися з ним досить часто.

— Звісно, як його компаньйон і друг.

— Скажіть, чому тоді, «як його компаньйон і друг», ви сварилися з ним минулого тижня? Сусіди чули у квартирі Роговцева ваш лемент, цитую: «Та він тобі за таку волинку яйця відірве!» Хто «він»? І за яку «волинку»?

У цей час на столі задзвонив телефон.

Це був Туполєв.

— Чуєш, Валеро, я щойно говорив з Нержиним, це двоюрідний брат Роговцева…

5

— От і нові дані приспіли, — посміхнувся Полур’янов. — Факт гострого фінансового дефіциту фірми «Юрген» установлено. Зокрема, ваш компаньйон позичав гроші навіть у свого двоюрідного брата. А потім раптом їх повернув, у суботу, через два дні після того, як позичив. Питання: навіщо він так терміново їх брав і чому так швидко повернув? І ще: чому він говорив, що поверне гроші у вівторок, якщо справи підуть добре? Що скажете, Шкворников?

— Чесно кажучи, щодо вівторка, як мені здається, Юра просто тріпався. Не могли в нас піти справи так добре і так швидко при будь-якому розкладі. Єдине — може, він сподівався, що у вівторок удасться домовитися про велику партію товару. Але збувати його довелося б не менше місяця.

— Ну і як? Без Юри не домовилися?

Гена зам’явся:

— Розумієте, без тих грошей, що їх мав привезти Юра, домовитися було неможливо.

— Хабар?

— Часткова передоплата готівкою, яка так і не відбулася.

— Добре, добре, — махнув рукою Полур’янов. — Ще раз запитую: у кого, крім брата, Юра позичав гроші? Юра, а не ви, зрозуміло?

Гена явно розслабився.

— Власне, Юра був членом якогось клубу, «Флоренція» чи що. Наскільки мені відомо, по-дрібному він позичався саме там.

— У кого конкретно?

— Не знаю. Юра взагалі про цей клуб не розводився. Просто іноді на запитання: «Куди ти зараз?» — відповідав: «У клуб».

— А що таке у вашому розумінні — по-дрібному?

— До тисячі доларів.

— Ну, а вище? — Полур’янов почував, що Гена ходить навколо чогось важливого, про що ніяк не зважиться розповісти.

— А для цього був у нього якийсь знайомий, якого він називав Іваном Івановичем. Якраз тоді ми сварилися саме через нього. Я його ніколи не бачив, знаю тільки з розповідей Юри. Вони познайомилися, наскільки я пам’ятаю, позаминулого літа. Невдовзі після того, як Юру прийняли до клубу «Флоренція».

— «Венеція», — поправив Полур’янов.

— От і ви про нього знаєте!

— Просто знайшли в Роговцева клубну картку. Продовжуйте, я вас слухаю.

— Ну от, коли Юру прийняли у «Венецію», він улаштував гучну вечірку для друзів і запевняв, що познайомився з дивовижної краси дівчатами. А потім, наприкінці літа, у нас виникли серйозні проблеми в бізнесі. До нас мав прибути автофургон з товаром. Документи були в порядку, але його раптом зупинила на в’їзді в місто міліція: перевірка документів і таке інше. Ми втратили три дні, підвели замовників і опинилися у великому мінусі. Отут і з’явився цей Іван Іванович.

— Як саме він «з’явився»?

— Одного дня Юра просто виклав п’ятнадцять тисяч доларів, заявивши, що в нього з’явився заступник на ім’я Іван Іванович.

— Чи була в Юри коханка?

— Була, Іра, — кивнув Гена. — Юра запевняв, що вона чудова журналістка.

— Скільки разів ви бачили Юру з нею?

— Чотири… Востаннє — здається, у березні.

— А чому ви думаєте, що ця Іра була саме коханкою?

— Ну… Юра якось на п’яну голову сам розбовкав: щось там про ночі пристрасті і таке інше.

— Тут її немає? — Полур’янов простягнув Гені ювілейний номер журналу «Українська жінка», де на останній сторінці містилися фотографії всієї редакції.

— От вона, — Гена впевнено тицьнув пальцем у перший ряд групового фото. Він указав на Ірину Голубєву.

6

— Усе має бути натурально, рідна, — пояснював задоволений Руслан, сьорбаючи каву.

Жінка лежала в нього на плечі, її обличчя вже не було таким блідим, як уранці. За півтори години, що минули з того моменту, як вони повернулися з аеропорту, він кохався з нею двічі.

— Якщо вже доведеться затирати мусорам, що ти моя подружка, то я мушу добре уявляти собі, що це таке, — продовжував Руслан.

Попіл Руслан струшував просто на підлогу, але жінку це не дратувало. Він подобався їй: гарний, поступливий, з почуттям гумору в нього був повний порядок, ще й дурний… Чого ще можна жадати від чоловіка?

— Ти мій найкращий чоловік, ще ні з ким я не зазнала такої насолоди, — томно прошепотіла жінка, припечатуючи поцілунок до його гладенько виголеної щоки.

Це не було неправдою. Це було перебільшенням. Жінка добре засвоїла: лестощі — найкоротший шлях до серця чоловіка, надто в її становищі.

— Правда, найкращий? — Руслан, звиклий до продажного кохання, дещо збентежився.

— Правда, — жінка по-котячому облизнула свої повні чуттєві губи і сіла на ліжку. Він має бачити її у всій красі.

Руслан мимоволі замилувався її тілом. Біла, гладенька шкіра. Акуратний трикутник лобка. Красиві античні груди. Авжеж, така жінка йому потрібна. Така, саме така жінка, від якої закипає кров у жилах кожного чоловіка!

— Іван Іванович мені не говорив, що ми маємо справу з такою спокусницею, — Руслан не приховував замилування.

— Іван Іванович багато чого тобі не говорив, — загадковим тоном сказала жінка.

Вона тріумфувала. Якщо все піде так, як задумано, вже через кілька днів вона попихатиме Русланом, як маріонеткою. Адже є тільки одна зброя, яка уражає напевно і не визнає бронежилетів. Ця зброя — жіночі чари.

Розділ 16

1

— Ви не відмовитеся, якщо я запрошу вас перекусити? — усміхнулася Діана, яку Туполєв попросив про п’ятнадцять хвилин вільного часу. — А то набігалася по місту і зголодніла, як вовк.

— Не відмовлюся, — галантно кивнув Володимир.

Редакція мала крихітне кафе на три столики. Зараз тут не було нікого. Більшість співробітників уже встигли пообідати. Впевнено, немов на власній кухні, Діана витягла з холодильника пакети з гамбургерами і дві прозорі салатниці. Гамбургери спритно засунула в мікрохвильовку, салати розпакувала і поставила на стіл. Потім вмикнула кавовий автомат.

— Ви були знайомі з Юрієм Роговцевим? — спитав Туполєв.

— Так, трохи. Він колись належав до членів клубу «Венеція».

— Його знайшли мертвим учора вранці.

Діана промовчала. Мовчав і Туполєв. Він хотів простежити реакцію співрозмовниці.

— Не дивно, — сказала вона нарешті. — Юра весь час ходив під Богом.

— Тобто?

— Думаю, у нього були погані друзі. Не знаю, чому, але свого часу Маргарита наполягла, аби його прийняли до Клубу. Мені він одразу не сподобався. Інтуїція мене, на жаль, не підвела. Врешті його таки вигнали з Клубу.

— Чому?

— Це поза моєю компетенцією. Юрою займалася служба безпеки «Золотого кореня».

— А що він робив у Клубі?

— Нічого. Платив внески. Відверто кажучи, точно не знаю.

— А хто знає?

— Маргарита й Аркадій Всеволодович.

— Добре, поговоримо про вас.

— Із превеликим задоволенням, — Діана церемонно кивнула.

— Як ви провели вечір понеділка?

— Понеділок був у нас позавчора?

— Так.

— Ага, я була зі своїм другом. Він може підтвердити це.

— Добре. А що ви робили в середу та п’ятницю минулого тижня?

— Не так просто пригадати… Так, у середу я цілий день просиділа на роботі, до сьомої вечора. Потім поїхала додому. Мій друг у середу не приходив — це я добре пам’ятаю. А в п’ятницю… Теж працювала, а потім зустрічалася з другом.

— А хто він, ваш друг? Він, випадково, не з Клубу зразкових чоловіків?

— Ні, він із клубу хіба що дуже гарних. Я не так давно з ним познайомилася — місяці два тому. Він бізнесмен. Молодий, мужній, привабливий… Відверто кажучи, — Діана довірчо понизила голос, — напрочуд вдала знахідка для незаміжньої жінки.

— Ви можете дати його телефон?

— Так, звичайно. Записуйте.

— Це робочий?

— Ні, домашній. Часто чоловіків тішить, що коханки дзвонять їм на роботу. Але мій не з таких. Йому не потрібно доводити своїм колегам, що він справжній чоловік.

— А хто, крім нього, може підтвердити ваші слова?

— Не знаю. Може, сусіди. А хіба мало? Ви мене в чомусь підозрюєте?

— Навіть якби я вас у чомусь підозрював, я б вам цього не сказав, — усміхнувся Туполєв. — Скажіть, Діано, я можу попросити у вас кілька волосин? З гребінця, наприклад?

— А це навіщо? — Діана підняла брови. Тривоги, втім, Туполєв не помітив.

— З таким проханням я буду змушений звернутися до всіх брюнеток і шатенок вашої редакції.

— А до блондинок? — єхидно спитала Діана, витягаючи із сумки гребінець. — У нас є чудові блондинки. Наприклад, Іра Голубєва.

2

— Ну от що, мужики, — Туполєв обвів колег стомленим поглядом. — Попрошу висловлюватися коротко і по суті. Андрію, починай.

— Ну, по-перше, поговорив я з цим тренером, Фисуненком. Міцний горішок для своїх шістдесяти восьми. Від знайомства з Голиком відмовлятися не став, але твердо заявив, що не бачив його ще із зими. Тому довелося об’їжджати басейни. Тільки у трьох для одержання абонемента необхідно пред’являти паспорт, в інших — просто називаєш прізвище. У жодному із журналів за останні чотири місяці прізвище Голика не значиться. Ніхто з так званих «адміністраторів» — це, власне кажучи, вахтери, що сидять на прохідних, — по фотографії його не пізнав. Так само нічого не дало опитування чергових у роздягальнях і гардеробниць. Як ви і рекомендували, я залишив у кожному басейні по фотографії та наш телефон. А якщо хочете знати мою думку — номер практично дохлий. Так нам Голика не знайти. У мене все.

— Дякую, Андрію. Тепер ти, Валеро.

Полур’янов зітхнув.

— У мене теж результатів — кіт наплакав. Тобто результати є, але всі якісь ні туди ні сюди. Наші експерти дали однозначний висновок, що волосся Діани Кулагіної цілком ідентичне тому, що виявлено на місці вбивства Юрія Роговцева. Але от у чому заковика: волосини із його квартири — неживі. До того моменту, як потрапили на халат небіжчика, вони вже не росли на голові в Кулагіної місяці зо два. Що таке халат, самі розумієте — не можуть три волосини пробути на ньому так довго. Тобто їх не можна сприймати як свідчення того, що Кулагіна приходила до Роговцева в день убивства. З другого боку, халат дуже чистий. Його зовсім недавно прали. Чисто теоретично можна припустити, що Кулагіна приголубилася до Роговцева два місяці тому, але вже ніяк не можна повірити в те, що волосини протрималися весь цей час. Мій висновок — волосся Кулагіної, як і ключ від квартири Гуняковського, підкинуті убивцею, аби збити нас зі сліду.

— Схоже на те, — погодився Туполєв. — На користь непричетності Кулагіної до справи свідчить і її алібі. Але про це я скажу трохи згодом. Що в тебе ще?

— Ще я мав сьогодні довгу розмову з Геннадієм Шкворниковим, компаньйоном Роговцева. З’ясувалися цікаві деталі. По-перше, останньою подругою Роговцева була, зважаючи на все, Ірина Голубєва, співробітниця редакції «Української жінки». По-друге, Роговцев позичав досить великі суми грошей у якогось «Івана Івановича». Що це за один, Шкворников не знає. Принаймні, він так запевняє. Єдине, що зміг пригадати — якогось його підручного, котрий роз’їжджав на синьому «Вольво». Звали його начебто Пашею. А ще — нарешті готовий експертний висновок: Роговцев помер від аконіту.

— Ти перевірив записники й інші папери Роговцева — чи немає десь координат по рубриках «Іван Іванович», «І.І.», «Паша», «Павло», «К.»?

— А що таке «К.»? — запитав Валерій.

— «Кредитори», — пояснив Туполєв.

— На «К.» фантазії не вистачило. А решту шукав. Нічого схожого. Знайшов, щоправда, на сторінці «В-Г» автомобільний номер без жодних коментарів. Запустив на нього запит у ДАІ. Відповідь обіцяли завтра.

— Сусідів Роговцева про синій «Вольво» розпитував?

— Авжеж. Ніхто нічого такого не бачив. Ірину Голубєву поки не знайшов.

— До речі, вона, мабуть, наша єдина зачіпка.

— Чому? — Андрій підняв брови.

— Тому що вона була коханкою Роговцева, — знизав плечима Валерій.

— Найцікавіше, мужики, — прокашлявся Туполєв, — в тім, що півгодини тому мені подзвонила Діана Кулагіна. І сказала таку цікаву річ: електрошокери закуповувалися для всіх членів редакції «Української жінки». Я, звичайно, запитав, чому вона не сказала цього, коли ми з нею бачилися в редакції. Вона туманно відповіла, що багато чого обміркувала з моменту нашої розмови. Хай там як, але електрошокери треба перевірити всі. А головне — записати голоси всіх співробітниць і дати послухати прибиральниці з дачі, яку орендував Хайдаров.

Розділ 17

1

Мрячив огидний дощ. На душі в Нержина лежав важкий камінь.

На похорон прийшло лише кілька чоловік. У Юри майже не було друзів. Крім матері, Анастасії Петрівни, з’явилися тільки Гена, шкільний товариш Юри на ім’я Сашко та… Іра Голубева.

Не маючи ніякого бажання спілкуватися з нею, Нержин тільки сухо привітався. Іра, здавалося, теж не мала наміру заводити з ним розмову. А от Анастасія Петрівна поставилася до Іри дуже тепло: розцілувала її, поплакалася.

Потім були скромні поминки. Мовчки випили горілки, мовчки закусили. Розійшлися досить швидко.

— Можна, я вас проведу? — запитала Іра в Нержина, коли вони вийшли з під’їзду.

— Спасибі, я хочу побути на самоті, — Сергій намагався не дивитися на свою супутницю.

— Повірте, я прекрасно вас розумію, — сказала Іра. — Але мені так погано, що здається, я от-от умру. Мені конче потрібно побути поруч із кимось. Та й вас моє товариство підтримає. Разом легше протистояти горю.

Нержин подивився на неї пильно і вдумливо. В очах Іри бриніли сльози.

— Гаразд, ходім. Зрештою, мені пора довідатися про свого брата хоч щось, — погодився Нержин.

2

— Ми з Юрою познайомилися випадково, рівно два роки тому, якраз наприкінці червня. Майже відразу він вступив у Клуб зразкових чоловіків. До речі, Сергію, він вас дуже цінував і негайно запропонував Маргариті вашу кандидатуру. Власне, саме на його пораду вона взялася читати «Жінку у війні».

— Довго ж вона її читала. Майже два роки.

— Сергію, Клуб зразкових чоловіків — не гра для дорослих, як вам, напевно, здається. Це, власне кажучи, приватна легальна правоохоронна організація. Якщо ми не бачимо, яку конкретну користь може принести людина, ми не запрошуємо її до Клубу. Два роки тому в нас не було планів відкривати при «Українській жінці» відділ журналістських розслідувань. Але щойно цей план оформився, ми запросили вас. На жаль, у нас почалися серйозні неприємності, свідком яких ви стали.

— Гаразд, Ірино, до цього ми ще повернемося. Розповідайте далі про Юру.

— Отож, від Юри ми вже тоді бачили конкретну користь. Ми використовували його як оперативного працівника. Він добував для нас досить цінну інформацію про наших опонентів. Але потім з’ясувалося, що він бере гроші не в тих, у кого варто було б. І ми виключили його з Клубу. Я вважала, що це занадто, і ми не можемо дозволити собі так розкидатися людьми. Кожен, зрештою, має право на помилку. Але Маргарита була непохитна, її підтримали й Аркадій Всеволодович, і Діана, а від них в остаточному підсумку залежить думка всіх членів Клубу. Я підозрювала, що після виключення Юра може зірватися. До того ж, як я зрозуміла, у нього були серйозні неприємності в бізнесі. Я вирішила, що мушу допомогти йому. Я прийшла до нього додому, щоб підтримати його, дати якусь надію. Спочатку він накричав на мене: мовляв, я в усьому винна, потім схаменувся і перепросив, ми з ним випили джину на честь примирення, відтак опинилися в ліжку. Вперше…

3

Нержин піймав машину і вони поїхали до нього додому. Дорогою не розмовляли. Сергій згадував брата, Іра мовчки покусувала нижню губу. Та коли вийшли з машини якраз там, де вісім днів тому Нержин підібрав Іру, він раптом спитав:

— Скажіть, Іро, хто його вбив?

— Не знаю, — стиха відповіла Іра. — Боюся, що підозра може впасти на мене.

— Чому так?

— У мене немає твердого алібі.

4

— Якщо хочете знати мою думку, — продовжила Іра, влаштувавшись на дивані в його вітальні, — ви просто тупцюватимете на місці. А вбивства ще будуть.

— Чому ви так гадаєте? — Нержин підсів поруч.

— На мою думку, убивства Аліка і Юрія ніяк не пов’язані. З другого боку, цей коханець Хайдарова, Максим, здається…

— У Хайдарова був коханець?

— Ми самі про це не підозрювали, але тепер мені ясно, що Алік був гомосексуалістом. І його коханця вбили на минулому тижні. Завважте, Алік займає центральне положення в цій схемі: його вбили пізніше, ніж коханця, але раніше, ніж Юру. Я знаю, що Хайдарова вбили електрошокером. Ви, певно, не знаєте, але для всіх співробітниць редакції свого часу закупили електрошокери. Це не дуже законно, тому цей факт ми за загальною домовленістю не афішували. Тим більше, що сам по собі він нічого не дає. Просто під підозру автоматично потрапили б десять наших співробітниць.

— Тобто убивця десь серед вас, — задумливо промовив Нержин.

— Можливо, хоча не виключено, що вбивця скористався електрошокером, аби підставити нас.

— Скажіть, Іро, а чому ви мені про все це розказуєте?

— Ви порядна людина. Ви ж бо не стали говорити слідчим про наші перевірки.

— Може й так. Але те, що ви розповіли, сильно змінює картину.

— Змінює, — погодилася Іра. — Але не істотно.

5

— А чому ви вважаєте, що основна загроза «Золотому кореню» походить від «Сибірського хутра»? — поцікавився Нержин, підливаючи Ірі чаю.

— Та ви б хоч раз бачили Коржа і його людей? Такі не зупиняться ні перед чим!

— Як ви сказали? Коржа?

— Так, — кивнула Іра, — директора «Сибірського хутра».

— А ім’я і по батькові?

— Веніамін Северович.

— Отакої… — замислено промовив Нержин. — Веніамін Северович… Ну і розкидала людей перебудова…

— Ви що, його знаєте? — здивувалася Іра.

— Ну, як вам сказати… — зам’явся Сергій. — Не те щоб знаю особисто, але по своїй роботі я читав деякі його статті, опубліковані наприкінці сімдесятих… Узагалі, серед істориків другої світової Корж — особистість відома.

— Корж — історик?!

— Й історик теж, — загадково сказав Нержин. — У сімдесяті роки у «Воєнно-історичному журналі» публікувалися статті за підписом «Корж Веніамін Северович, майор». Розумієте, просто «майор» — це пустий звук. Там були статті під звучними іменами знаменитих маршалів, генералів, адміралів, та ще й обов’язково зазначалася посада. А коли з’являлося отаке лаконічне «майор» чи «підполковник», можна бути упевненим — це офіцер КДБ. Так от, цей Корж писав про військових злочинців, хто і де ховався після війни, як кого знайшли та судили. Писав зі знанням справи. Я майже не сумніваюся в тім, що в КДБ він займався пошуком колишніх нацистів.

— Дурня якась, — Іра поморщилася. — Послухайте, Сергію, а ви впевнені, що ваш Корж-історик і наш Корж-хутровик — одна особа?

— Не сумніваюся. Скільки, як гадаєте, Веніамінів Северовичів мають прізвище Корж? Загалом так, Іро. Вважайте, що ви мене заінтригували по-справжньому, і я вже погодився взяти участь у роботі відділу журналістських розслідувань. Але потрібна повна інформація про «Сибірське хутро». Вся, яку ваш хвалений Клуб зразкових чоловіків може добути. Ви мене розумієте?

Розділ 18

1

— Фантастичний фарт, Володю! — Валерій аж підстрибував. — За десять хвилин до твого приходу дзвонили з басейну на Бастіонній. Голик засвітився! Його пізнав тамтешній тренер. Він спустився на прохідну, до адміністратора, і знайшов абонемент з фотокарткою Голика. Заразом подивився, під яким прізвищем і на які дні тижня він у них записаний. Узагалі цей тренер діловий мужик. Запитував, чи не треба Голика скрутити прямо на місці. Я, звісно, сказав, що не треба. А то можна було б, га? — Валерій підморгнув.

— Можна, але на все свій час, — багатозначно підняв вказівний палець Туполєв. — Так під яким прізвищем, на який час і на які дні тижня в них записаний Голик?

— Та-ак, — Валерій заходився гортати великий чорний «органайзер». На четвер і суботу, уяви собі. На одинадцяту ранку. Що ж до його липового прізвища, то воно…

— …зовсім нам нецікаве, він ним ніде більше не користується, — перебив Туполєв.

— І все-таки скажу — Сидоренко.

— Еге ж, фантазія у громадянина Голика дуже багата, — поморщився Туполєв.

2

— Отже, у нас нарешті з’явилася тоненька ниточка. Питання лише в тому, як за неї потягнути, аби вона не порвалася. Які є міркування?

— Я вважаю, що за ним треба встановити спостереження, — озвався Валерій.

— Геніальна думка! — зиркнув на нього Туполєв.

І хто ж тобі дасть дозвіл стежити за людиною, яка зовсім бездоказово підозрюється в торгівлі наркотиками?

— А в тебе є краща ідея? — огризнувся Валерій.

— Та де там мені… Хіба що попросити двох-трьох людей у Рикова? Зрештою, чиїх убивають його чи наших?

3

На ній був напівпрозорий блідо-ліловий пеньюар, домашні капці та коралове намисто.

У вітальні накрито вечерю на двох. Старовинний срібний канделябр на чотири свічки гордовито вивищувався посеред вишуканої гастрономічної композиції, яку вінчали пляшки бургундського вина та її улюбленого іспанського мартіні. А Руслана все не було.

Жінка зізналася собі, що чекає на свого нового коханця з нетерпінням. За якихось півтора дня вона встигла прив’язатися до нього. Своєю живою вдачею і простацькими жартами Руслан відволікав її від тривожних думок.

І все-таки дивно, чому Іван Іванович доручив клієнта саме їй. Аргументи, що пролунали з його вуст, здавалися геть непереконливими.

Раптом мозок жінки обпекло. Чим вона відрізняється від професійних кілерів? Та єдино тим, що діє сама по собі, а отже, після виконання замовлення її… просто вб’ють — так само, як вона вб’є клієнта.

«Неважко здогадатися, кому він доручить убити мене після того, як я приберу клієнта», — смутно посміхнулася жінка, згадуючи широку посмішку свого нового коханця.

У двері подзвонили. Жінка здригнулася.

«А ось і мій чарівний кат».

Жінка зловісно посміхнулася, кинула оцінюючий погляд у дзеркало. Так, сьогодні вона шалено приваблива! Вона поправила зачіску, підфарбувала губи і побігла відчиняти.

4

Вона була зворушена. Орхідеї! Сорт «Рів’єра». Вісімнадцять квіток на трьох м’ясистих стеблах — жовтогарячі пелюстки, обсипані фіолетовим ластовинням. А ще — білі китайські хризантеми, три рожеві гербери та шість білих гвоздик.

— Це тобі, — урочисто проголосив Руслан, вступаючи в квартиру.

— Я обожнюю квіти! — вигукнула жінка. У цей момент вона була майже впевнена в тому, що таки обожнює. Якби Руслан приніс їй у подарунок набір будівельних інструментів, вона, звісно, вигукнула б: «Обожнюю робити ремонт!» — Букет просто чарівний!

— Ще б пак! Майже двісті баксів! — у голосі Руслана відлунювали і гордість, і радість, і усвідомлення своєї невідпорності.

Він сів на стілець, скинув тенісні туфлі та закинув ноги на стіл, мало не перекинувши салат із креветок.

— Ну як? Вийшло з документами? — поцікавилася жінка, наливаючи собі і йому мартіні.

— А як, цікаво, у мене могло не вийти? Я цього типа вже чотири роки пасу. Він, щоб ти знала, мій боржник до скону!

Жінка слухала Руслана з відкритим ротом. Нехай бачить, що вона дуріє від його розповідей.

— У нього синаш — чистий недоумок, — продовжував Руслан. — Тато грошей мало давав на кишеню, тож подався хлопець у бізнес. І скоро влетів на бабло. Тато в паніці, підняв кіпіш, назбирали бабок, але обмаль, десь половину необхідного. Я тоді ще тільки починав. Словом, я їм сказав так: ви мені давайте все, що є, я людям поясню, а решту потім відробите. А тато цього кренделя працює де? Правильно. Тому в мене з документами проблем немає…

— Ну ти даєш, Руслане. Та ти просто майстер комбінацій! — захоплено вигукнула жінка.

Вона вже затямила, що для Руслана ніякі лестощі не можуть бути надто грубими.

— Але я тобі твої папірці не віддам.

— Це як розуміти?

— Так Іван Іванович сказав. Поки клієнта не обробиш, документів не побачиш.

— Ну ти хоч скажи, як мене тепер зватимуть. Я ж маю звикати до нового імені.

— Це можна, — Руслан витяг із внутрішньої кишені паспорт. — Ти тепер Олена Іванівна Коваль. Ім’я дуже гарне, бо непомітне.

— Справді, цих Ковалів у Києві, напевно, з тисячу проживає.

— Ну і нехай собі проживають, — Руслан утратив інтерес до теми бесіди. — А в нас тут горілка холоне, — він залпом вихилив келих мартіні та наклав собі в тарілку оселедця під шубою.

Жінка увімкнула CD-плеєр, і кімната потонула в ненав’язливому блюзі.

5

Льова, або ж Лев Володимирович Коган, не мав до Коржа особистих претензій. Інша річ — хазяїн. У того з директором «Сибірського хутра» були старі рахунки, які треба було оплатити кров’ю сповна.

У Києві Льова з’явився десять днів тому з «чистим паспортом». Він не був тут уже п’ять років, адже працювати випадало в основному на Кіпрі, у Туреччині та Єгипті.

Напарник Кент, з яким вони наприкінці вісімдесятих років розводили тіньовиків та перших кооператорів, зав’язав із криміналом і перейшов на цілком легальну торгівлю старими іномарками. Бізнес він поставив на широку ногу, товар стікався з усієї Європи.

Кент навідріз відмовився мати з Льовою будь-які справи, але на спомин про колишню дружбу звів залітного гостя з районним авторитетом на прізвисько Кийок. Братва Кийка прикривала бізнес Кента. Кийок поставився до Льовиних проблем із розумінням, напоїв «Абсолютом» і гостинно підклав під нього якусь маньку. «Абсолюту» Льова хильнув, а від маньки втік, аби ніхто не прознав, що в нього останнім часом проблеми в ліжку.

Так у Льови з’явилася своя команда: Чалий, Колима і Спец. Перші два були здоровенні мордовороти і взагалі виглядали цілком переконливо. Спец видався Льові здихликом, але, як запевнив Кийок, він чудово стріляв і відмінно знався на підривних пристроях. Льова одержав усіх трьох у тижневу оренду з правом продовження за смішні гроші.

Перший замах на Коржа підтвердив золоте правило «дешева рибка — смердюча юшка». Таких телепнів, як Чалий і Колима, Льова не зустрічав ні на Кіпрі, ні на Сицилії.

Користь була хіба що від Спеца. Він оселив Льову в підпільному госпіталі, а крім того буквально зі швейної машинки «Зінгер», японських штампованих годинників і шматочка «замазочки» (так Спец ласкаво величав пластид) примудрився склепати магнітну міну. Але й другий замах на директора «Сибірського хутра» закінчився нічим. А коли готувалися до третього, наскочили люди Коржа.

У госпіталі Льова влаштувався на горішньому поверсі. Прямо під його вікном був високий сарай із плоским дахом, що стояв майже впритул до огорожі.

Коли на подвір’ї загриміли вибухи, Льова відразу збагнув, що прийшли по його душу. Він прихопив пістолет і, повиснувши на руках на підвіконні, зістрибнув на дах сараю.

Через десять хвилин Льова, накульгуючи, вибрався на тролейбусну зупинку. Повз нього, завиваючи сиренами, промчали три машини «Беркута».

6

Льова знову був один у чужому і ворожому місті. Його ворогами були менти, його ворогами були урки, його ворогами були всі. Після всього, що сталося, Льові аж ніяк не хотілося зустрічатися ні з Кийком, ні з Кентом. Але була одна людина, зустрічі з якою він не боявся, і зустрітися з котрою було необхідно.

Його звали Банкір. Він відав грошима, призначеними для оплати найрізноманітніших кримінальних послуг, працюючи відразу на кілька угрупувань. Банкір був вигідний усім.

Льова приїхав до Києва, маючи при собі лише вісімсот доларів. Розплачуючись з Кийком за «оренду» бійців, він не дав йому на руки ні копійки — просто написав коротку записку для Банкіра. Так працювала система — як у банку, тільки без печаток і відомостей.

У житті Банкіра була одна прикрість — капсули з ціаністим калієм, зашиті в коміри всіх його сорочок та піджаків. Що вдієш, він знав надто багато для простого смертного.

От до такої непростої людини прийшов Льова.

— Мені потрібен весь залишок мого рахунку, — тихо сказав він, щойно Банкір зачинив за ним двері.

— У тебе на рахунку нуль доларів нуль центів, — прогугнявів Банкір, не впускаючи його далі передпокою.

Льова остовпів.

— Ти що, суко? — просичав він. — У мене з пам’яттю все гаразд. П’ятдесят штук мінус десять буде сорок. Давай бабки, або я дзвоню хазяїну.

— Дзвони, — знизав плечима Банкір.

По цьому Льова збагнув, що вскочив у халепу. Отже, треба міняти гнів на милість.

— Вибач, братухо, — винувато усміхнувся він. — Мене годину тому мало не коцнули, то я трохи не в собі. Поясни, що сталося?

— Прийшли від Кийка. Сказали, що ти звів у яму двох його людей. За голову кожного з тебе зняли по двадцять тисяч. Усе.

Льові мало ноги не підкосилися. Він байдуже попрощався з Банкіром і почав неквапливо спускатися сходами.

Льова штовхнув двері під’їзду і ступив крок надвір. Мозок затопила хвиля багряного болю, і свідомість згасла.

Розділ 19

1

Тихенько, щоб не розбудити Руслана, жінка підвелася з ліжка, накинула пеньюар і навшпиньках пройшла на кухню. Четверта година ранку. Поки Руслан не прокинувся, вона має приготувати сніданок із того, що залишилося в холодильнику, та прибрати після вчорашньої гулянки. А ще… а ще нарешті вирішити, як саме працювати з клієнтом.

Вона сіла на табуретку, налила собі томатного соку і втупилася у вікно…

…Отже, відмовитися вона не може. Просто так документів Руслан не віддасть. Без них вона з міста не втече.

Висновок один — клієнта доведеться вбити. Але як?

Необхідно зробити так, щоб клієнт сконав тоді, коли її не буде поряд.

Машинально орудуючи ложкою, занурена в міркування жінка приготувала собі розчинну каву і знову сіла на табуретку. Змії! Як вона могла забути про це захоплення клієнта!?

Каталог фірми «Серпент-сервіс», що його вчора бачила на журнальному столику в редакції «Української жінки»! З позначками, зробленими рукою клієнта! Вона ще дивувалася, розглядаючи фотографії — які огидні й дорогі гади! Тепер ці гади послужать їй!

2

Хвиля крижаної води, що обрушилася на голову, повернула Льову до тями. Він лежав на холодній і вогкій долівці. Зі стелі тьмяно поблискувала запилюжена лампочка. Над ним нависали двоє гевалів.

— Очухався фраєр, — сказав один з них.

— Ну то підніміть гостя дорогого.

Це вимовив третій, якого Льова не бачив. Але він упізнав голос, і його пройняв холодний піт.

Гевали підхопили Льову під руки і ривком підняли на ноги. Тепер він міг бачити ще двох. Один сидів на простому дерев’яному ослоні, другий стояв у нього за спиною. Це був Кийок.

Льову всадовили на інший ослін, що стояв за три метри перед Кийком. Здоровані заклякли обіч Льови.

— Що людей моїх занапастив — погано, — почав Кийок. — Але за те зла на тебе великого не маємо. Усі під одним Богом ходимо. За Спеца будеш винен нам ще тридцять штук, та й по тому.

Бандитська гордість узяла своє, і Льова невлад бовкнув:

— Якого хрєна я тут роблю?

Удар по шиї звалив Льову з ніг. За мить його за барки затягли назад на ослін.

— Та ще десять штук штрафу за те, що такий борзий, — поволі продовжував Кийок. — Але це все так, дрібнота. Ти ліпше скажи нам, за що Банкіра замочив.

Кийок, хитро примружившись, спостерігав за Льовою, блідим, як полотно.

— Дивися, що виходить, — вів далі Кийок. — Прийшов до чоловічка в гості, начебто мирно поговорити. А потім з доброго дива дістав свій сучий вальтер і продірявив чоловічка. Так ще й бабок із собою прихопив неміряно. Добре, що мої хлопці поруч виявилися по роботі. І бабі Банкіра пощастило, що на Мальті зараз блядує, а то ж і її пристрелив би напевно.

Льова зрозумів: Кийок давно точив зуби на гроші Банкіра, але боявся інших авторитетів. І от випала нагода — з’явився гість, якого можна підставити.

— Недобре діло ти затіяв, Льово, і бути тобі на правилці різаним на дрібні шматочки, бо пістолет — твій, і пальчики на ньому твої, а в нас із дією наукою не гірше, ніж у мусорів. Але є в тебе, падло, одна надія.

Кийок витримав театральну паузу, спостерігаючи за реакцією Льови. Та в того на обличчі не ворухнувся жоден м’яз. Льова знав ціну блатним базарам і прекрасно розумів, що надії в нього немає ніякої.

— Дуже мені цікаво знати, — понизив голос Кийок. — якого біса тобі знадобився Корж. І хто ж твій хазяїн, який не боїться хвіст пружинити на таку людину. Відповіси по правді — вільний на всі чотири вітри. Ні — віддам тебе братві Банкіра.

Льова знав, що живим Кийок його ніяк не випустить. Ну та нехай!

Руки в Льови зв’язані не були, і він щосили садонув найближчому гевалові ліктем під дих. Наступної миті скотився з табуретки.

Кийок щось закричав. Льова розпрямився, як пружина, підхоплюючись на повен зріст, насадив гевала на коліно і жбурнув його тушу на напарника.

Загриміли постріли. Стріляв спільник Кийка. Льова з подивом усвідомив, що стрілець непробачно хибить. І враз Льова збагнув, що кулі призначалися не йому. Тепер у підвалі залишилися двоє: Льова і таємничий стрілець. Двоє бандитів і Кийок були мертві.

3

Плющ — так звали його рятівника — міцно зв’язав Льові руки, дав сьорбнути коньяку з плоскої фляги. Перечекавши хвилинку, він уп’яв у нього прозорі світло-блакитні очі та зажадав:

— Ну, тепер розповідай мені те, чого не встиг почути Кийок.

Плющу було років тридцять. Він мав досить приємні риси обличчя, і тільки лід на дні очей та дві глибокі складки, що облямовували його тонкі губи, видавали в ньому людину вольову, владолюбну і жорстоку.

— Кийок не злодій у законі, — презирливо процідив Плющ. — А чисто так, фраєр. Він багатьом поперек горла стояв. З Банкіром сильно зарвався, не треба було корисну людину чіпати. А тут ще ти героя клеїти почав. Але якщо розповіси мені про Коржа і свого хазяїна — не уб’ю, сукою буду.

4

Плющ вів машину дуже обережно.

— І скільки ж тобі твій хазяїн платить?

Льова назвав суму.

— Це в чому ж? У цих, як їх… шекелях?

— Шекелях, — машинально поправив Льова.

Ні, у баксах.

Плющ присвиснув.

— Неслабий підйом. І часто в тебе такі Коржі?

— Може, тобі податкову декларацію заповнити, га? — Льова, терпіти не міг розмов про свою роботу.

— Ач, який потайливий, — посміхнувся Плющ. — А я думав тобі одну халтурку запропонувати. За гроші. Але бачу, ти і так багатенький, так що попрацюєш на халяву.

— Чого?

— Того, — процідив Плющ, неспішно додаючи газу. — Банкірові гроші треба визволити.

— Е, братухо, ми так не домовлялися, — занепокоївся Льова. — Ти ж говорив, на хату їдемо, очухатися.

Аж тут у ліву вилицю Льови вперся ствол пістолета.

— Будеш гавкати — пристрелю, — вишкірився Плющ, прибираючи пістолет так само блискавично, як і витяг його секунду тому. — Ти мені потрібен, щоб відбити бабки Банкіра, поки Кийка не кинули. Вони зараз у Кийка вдома. Охорона — чотири чоловіки. Ми коцнемо їх за милу душу. Потім іди куди хочеш. Затямив?

5

Особняк Кийка не сподобався Льові ще з першого разу. В усьому відчувався слід шизофренічного смаку його хазяїна. Триповерховий будинок, високий і вузький, був облицьований сірим мармуром. Триметровий бетонний мур по всьому периметру був обнесений колючим дротом на залізних прутах, в одному з кутів сторожова вишка з прожектором. Явно, зона залишила глибокий слід у душі Кийка. Навіть вийшовши на волю, він зволів добровільно засадити себе у свій власний маленький табір.

Плющ зупинив машину перед сірими воротами і посигналив. Пройшло не менше п’яти хвилин, перш ніж хвіртка збоку відчинилася і з неї вийшов заспаний охоронець.

— Якого дідька? — запитав він у Плюща, підозріливо покосившись на Льову.

— Чемнішим треба бути зі старшими, Таргун, — осудливо похитав головою Плющ. — От поскаржуся на тебе хазяїну, вмить вилетиш з охорони в бойовики. Там не поспиш.

— Чого треба? Де хазяїн?

Було видно, що Таргунові на ці погрози плювати.

— Хазяїн сказав, що відбитків на пістолеті мало. Треба, щоб наш гість залишив «пальчики» ще і на ручці валізи.

— Так на хєра ти його цілком привіз? Потрібні «пальчики», то привіз би самі пальчики! — реготнув Таргун. — І що ж хазяїн сам не приїхав?

— Ти хіба не знаєш, що він після доброї справи любить прим’яти гарну бабу? — відповів запитанням Плющ. — А по пальчиках ми його розібрати на правилці встигнемо.

Таргун ще якийсь час морщив чоло, оцінюючи аргументи Плюща.

— Добре, заїжджай, — сказав він нарешті. Через кілька секунд ворота від’їхали убік.

Плющ поставив машину на заасфальтованому майданчику, обсадженому з трьох боків жимолостю. З будинку вийшли ще двоє — один з напівавтоматичним карабіном, другий з бельгійським пістолетом-кулеметом «Унімаг». Плющ грубо витяг Льову з машини.

Вони пройшли в будинок. Попереду — Льова, якого Плющ підштовхував у спину пістолетом, за ними — охоронці. Льова буквально пожирав очима кожну деталь на подвір’ї й у будинку, але ніде не помітив ані сліду обіцяного Плющем четвертого охоронця. Це йому не сподобалося.

Піднявшись вузькими крученими сходами на другий поверх, вони опинилися перед дверима, без жодного натяку на замкові шпари. Зате ліворуч і праворуч від дверей прямо на стіні Льова побачив дві панелі з отворами для ключів, а на правій — ще й клавіатуру для введення цифрового коду.

— Обличчям до стіни, — наказав охоронець з «Унімагом».

Плющ тикнув Льову носом у протилежну стіну і слухняно відвернувся сам. «Схоже, Кийок не любив складати багато яєць в один кошик», — майнуло Льові.

Він не бачив, але точно знав, що відбувається в нього за спиною. Охоронці одночасно вставили ключі — кожен у своє гніздо. Потім один із них набрав код. Так само одночасно вони повернули ключі, відтак почулося дзижчання.

— Проходь, — сказав охоронець.

Плющ і Льова обернулися. За відчиненими дверима, у невеликій кімнаті без вікон і меблів горіли білі лампи денного світла. В кутку самотньо стояла стара обшарпана валізка. У Плюща і Льови з приводу цього моменту була особлива домовленість.

Вони враз вихопили пістолети з глушниками і кожен вистрелив двічі. По стінах бризнула кров. Охоронці — один беззвучно, другий з тихим стогоном, — упали на підлогу. Льова хотів добити свого пострілом у голову, але пістолет тільки тихо клацнув.

— Не вийде, братухо, — тихо мовив Плющ, підбираючи зброю охоронців. При цьому він увесь час не зводив з Льови очей. — Дуже не хотілося, щоб третій патрон ти витратив на мене.

Льова фиркнув, але нічого не сказав. Він звично протер руків’я пістолета краєм сорочки, жбурнув його в куток і ступив до валізки.

Під стелею щось тихо засичало і вкрадливий голос Кийка зажадав:

— Назви півняче слово.

Льова сторопів.

— Це ще що таке?

— Сам не знаю, — Плющ отетеріло витріщався по сторонах.

— Кукуріку! — навмання бовкнув Льова.

— Назви півняче слово, — та сама інтонація.

— Хапай валізу і вшиваймося, — наказав Плющ, про всяк випадок відступаючи в коридор.

До Льови нарешті дійшло, що, крім інших наворотів, Кийок розщедрився на систему розпізнання голосу.

Не встигли вони вискочити до кручених сходів, як у всьому будинку огидно запілікали пищалки, подібні до протиугінної сигналізації. У тому, що така сама пищалка зараз надривається у будці Таргуна, Льова не сумнівався.

— Не надто тобі твій Кийок довіряв, — скоромовкою виплюнув Льова, коли вони збігали вниз.

У відповідь Плющ тільки лайнувся.

— Дай мені хоч пістолет, — попросив уже на першому поверсі Льова.

Плющ зупинився, зірвав із плеча карабін і простягнув напарнику.

— Віддай валізу і йди вперед, — наказав він.

Льова поставив валізу, узяв карабін наперевіс і поплівся до виходу.

Зненацька сигналізація замовкла і наступила моторошнувата тиша.

— Залітай у двері, що праворуч, — напівголосно сказав Плющ, коли Льова був уже за три метри від виходу на подвір’я.

Вони опинилися на просторій кухні, уздовж стін якої тяглися вузькі, сантиметрів сімдесят у ширину, але довгі вікна. З них було видно ділянку подвір’я і, зокрема, крізь кущі жимолості проглядалася машина Плюща.

Плющ жбурнув на стіл валізку і відкрив її. Льова обімлів. Валізка була заповнена пачками стодоларових купюр. Він швидко прикинув, що «зелені» перед ним десь на півтора мільйона. У Кийка були всі резони зважитися на убивство Банкіра…

— Тримай, — Плющ простягнув п’ять пачок. — Це твої по поняттях. Сорок штук тобі був винен Кийок, десять — за роботу.

Льова абияк запхав гроші в кишені штанів.

Плющ діловито захлопнув валізку, підскочив до вікна і, підкинувши «Унімаг», почав зосереджено садити у свою машину. Він явно мітив у бензобак і, перш ніж Льова встиг запитати, на чому ж вони тепер виїдуть, чудовий «Рено» вибухнув, розхлюпуючи по дворі вогонь і клуби чорного диму.

— Ворота заблоковано. На машині все одно не вирватися, — пояснив Плющ. — А тепер тікаймо.

Він схопив валізку і кинувся до вікна в причілку.

— До чого такі складності? — здивувався Льова.

— По-твоєму, там вишка просто так стоїть? — пробурчав Плющ, протискуючись у вузьке вікно, з якого попередньо дуже обережно вибив скло. — Ну, пішов! — Він легенько пхнув Льову в спину і, висунувшись, пустив коротку чергу убік вишки.

Льова, проклинаючи свою долю, кинувся зиґзаґами по подвір’ю.

Затріщав автомат. Під ногами зметнулися фонтанчики надщербленого асфальту. Але він устиг добігти до воріт. Коли був уже в «мертвій зоні» автоматника, йому назустріч вилетів Таргун із пістолетом.

До кінця свого життя, у в’язниці Келе га-Шарон, Льова, прокручуючи в пам’яті той кривавий світанок, так і не міг зрозуміти, чого Таргун промахнувся. Може, з якихось своїх міркувань хотів узяти живим і мітив йому в праву руку. А може, Бен-Ілія в ту мить незримо був присутній поруч і відвів кулю вбік. Хоча Льова був упевнений, що негідний такої милості.

Наступної миті куля з Льовиного карабіна відкинула Таргуна до брами.

Льова втиснувся у ворота поруч із затихлим Таргуном і крикнув Плющу, схованому за щільними клубами диму:

— Давай до мене!

Плющ запекло рвонувся на голос, але тут різкий порив вітру розірвав димну завісу, й автоматник акуратно уклав його на поточений кулями асфальт.

До валізки було метрів вісім. Але Льова знав, що не слід спокушати долю. Утретє за день йому не поталанить.

Він кинув на гроші прощальний погляд і пробрався в будку Таргуна. Обережно виглянув на вулицю. Ну що ж, просуваючись увесь час уздовж муру, він жодного разу не вийде з «мертвої зони».

А там — якихось двадцять метрів до глибокої канави, по якій можна доповзти досить далеко. Далі — буде видно…

Розділ 20

1

Жінка і Руслан снідали яєчнею з беконом.

Руслан був, як завше, бадьорий і повний сил. Жінка теж перебувала в доброму гуморі. Нарешті в неї визрів план роботи з клієнтом.

— Послухай, Русланчику, — почала вона, — у тебе все так добре виходить! Допоможи мені взнати одну річ по телефону.

— Про що мова? Допоможу, звичайно! Тим більше по телефону! Це ж як два пальці об асфальт! — у голосі Руслана пролунали теплі, хазяйські інтонації.

Жінка мило усміхнулася.

— Тоді подзвони на цей номер і запитай так суворо, чому ще не доставлено замовлення за адресою: Підмогильного дванадцять, квартира шість.

— Так це ж адреса нашого клієнта! — мало не поперхнувся Руслан.

— От-от. Це частина мого плану, — жінка простягнула йому блокнот, на сторінці якого чорним маркером було записано номер телефону.

Руслан потягнувся за мобільником.

— А кому я хоч дзвоню? Не в мусарню, бува?

— Ні. У фірму «Серпент-сервіс». Вони торгують екзотичними зміями. Учора я бачила їхній каталог, по якому клієнт щось замовляв.

— А на фіга тобі знати, доставили вони чи ні?

— Якщо вони відкажуть: «Вибачте, але ви помиляєтеся, ми вже доставили», — виходить, буду думати далі. А от якщо почуєш: «Ми доставимо замовлення сьогодні о 18–00», — розмова буде зовсім інакша.

Руслан насупив брови, намагаючись зрозуміти суть задуму. Але вирішив обійтися без подальших розпитів.

Він уже був готовий набрати номер, як знову зупинився.

— А як я їм відрекомендуюся в разі чого?

— Скажи, що ти референт. А краще — нічого не говори.

— І правда — не пішли б вони до дупи з такими запитаннями, — Руслан прикурив і став чекати, поки у фірмі «Серпент-Сервіс» візьмуть трубку.

Була рівно дев’ята ранку.

2

— Ну що?

— Ти знаєш, вони щось пояснювали про якісь залози, але загальний зміст такий, що ні. Ще не доставили.

— Отже, замовлення все-таки було! — зраділа жінка. — І коли вони його виконають?

— Сказали, що в суботу о сімнадцятій, як і домовлялися. Щось мені втирали про залози, які потрібно видалити, аби змія не була отруйною. Я так зрозумів, що це справа довга.

— Ах, так… — згадала жінка.

Для того, щоб отруйна змія стала безпечною, їй треба видалити залози і перев’язати протоки, по яких отрута підводиться до зубів. А це, фактично, хірургічна операція. Причому дорога. Але любителі всілякого гаддя йдуть на будь-які витрати. Клієнт належав саме до таких. Жінка знала, що у себе вдома він улаштував міні-зоопарк, під який відвів аж три кімнати із шести.

Отже, поки все йшло відмінно. У них у запасі було більше доби. План роботи з клієнтом став кристально ясний. Бракувало тільки декількох деталей.

— Скажи, Руслане, серед твоїх колишніх «боржників» не затесався торговець отруйними зміями?

— Ну… можна спробувати. Був там один, ветеринар, — посміхнувся Руслан.

— А пацана якогось організувати можеш?

— Це ще навіщо?

— Щоб він попрацював п’ятнадцять хвилин листоношею, а потім повернувся додому до мами і тата. І щоб нікому нічого не розповідав. Я йому добре заплачу, — додала жінка із широкою посмішкою.

— A-а, це… — зміркував нарешті Руслан. — Такий є. Там один циган, тримає цілий виводок таких. Жебрають у метро. Можемо одного на день ангажувати!

3

Коли Туполєв, відчинивши хвіртку, ввійшов у двір, Дарина Федорівна збивала олію.

По дворі снували вгодовані кури. Курчата і гусенята, накриті куполом залізної сітки, пощипували траву в мереживній тіні під розкидистою старою яблунею.

— Я, Дарино Федорівно, от у якій справі. Ви говорили мені, що чули голос жінки, яка приїжджала до Аліка в гості, коли вони грали на більярді.

— Чула, було таке.

— Я записав на магнітофон голоси дев’яти жінок, одна з яких могла бути тією самою, чий голос ви чули. Зараз ми з вами послухаємо плівку, і ви постараєтеся впізнати цю жінку.

— Ну… Якщо Бог дасть, упізнаю…

Туполєв увімкнув магнітофон.

«Аліку, це нечесно», — сказала Маргарита Литовцева.

— Ні, це точно не вона. Голос занадто хрипкий, низький. Той був не такий, — винесла вердикт Дарина Федорівна.

«Аліку, це нечесної» — сказала Інга Коробова.

Жінка насторожилася і попросила Туполєва перемотати плівку, щоб прослухати запис ще раз. Потім ще раз, але рішення винести так і не змогла. Коли Туполєв перемотав запис голосу Коробової уп’яте, він зрозумів, що завдання треба полегшити.

— Якщо ви не впевнені, ви просто скажіть, що цей голос може бути голосом тієї жінки. Якщо п’ять голосів здаватимуться вам схожими, так і скажіть, що всі п’ять. А може, цієї жінки тут узагалі немає. Не бійтеся нікого оббрехати. Адже «здається схожим» це і є «здається схожим».

Через годину Туполєв зробив у своєму записнику три позначки.

«Інга Коробова — дуже схожа»

«Діана Кулагіна — дуже схожа»

«Ірина Голубєва — схожа»

4

Сірий джип «Ніссан», що належав Аліку Хайдарову, Туполєв примітив ще з пагорба, по якому проходила дорога до «Метробудівника».

Авто стояло на піщаному березі водоймища, дверцята були відкриті навстіж, бокові шибки опущені.

На мальовничій галявині дубового гайка відпочивали двоє міліціонерів і якийсь молодик у джинсах. Туполєв одразу впізнав прапорщика Мілюгіна і сержанта Пащенка. Вони першими приїхали на виклик Дарини Федорівни минулої суботи. А третім, мабуть, був тракторист, доглянута і чиста машина якого стояла віддалік.

— Що в нас у кабіні? — запитав Туполєв, обходячи джип з усіх боків.

— Ми нічого не чіпали. На поверхні нічого особливого. Ну хіба що аптечка, плюшевий тигр під заднім склом і атлас автодоріг. Як звичайно, — відповів Мілюгін.

Усе це Туполєв бачив і сам. Покручений водою атлас. Зелений від твані тигр.

— А що в нас у бардачку? — він натиснув на важілець замка.

Усередині очікували свого часу одноразова скляночка, розкисла пачка сигарет «Житан» і целофановий пакет з оголеною дівою на боці. Туполєв обережно витяг його і подивився всередину. У пакеті лежали: ліцензія на носіння браунінга калібру 8 мм, видана Хайдарову А. Р., фірмова коробка патронів до цього ж пістолета і дві упаковки презервативів «Каприз». Самого браунінга не було. У коробці бракувало восьми патронів.

Розділ 21

1

Переступаючи поріг полковницького кабінету, Туполєв дещо хвилювався.

— Що ж ти, Володю, сьогодні зранку не відзвітувався про роботу? — грізно запитав Стариков. — Відрядив заступника, а сам зник невідомо де?

Туполєв не сумнівався в тому, що Валерій пояснив Старикову, куди і навіщо він сьогодні їздив. Це сварливе «невідомо де» означало, що шеф незадоволення тим, як іде розслідування.

— Не зник я, Борисе Степановичу. Їздив в Озерне. Там знайшли джип Хайдарова. І ще мені треба було поговорити з прибиральницею.

— Ну і?

Туполєв поділився скромними результатами своєї поїздки.

— Отже, серйозних доказів ми не дістали, — підсумував він. — Але, принаймні, у нас з’явилися кандидатки на коханку Хайдарова.

— Ну і що? По-перше, одна з трьох — невелика точність. По-друге, по-твоєму що: як коханка — так відразу й убивця?

— Ні. Але тоді виникне резонне питання: якщо, приміром, ця Інга мала зв’язок з Хайдаровим, то чого вона відразу не зізналася? І що вона робила тієї п’ятниці?

— А мотив? Який ти мотив їй пришиєш?

— Ревнощі, — зненацька для самого себе випалив Туполєв. — Вона випадково довідується, що в Хайдарова є коханець. Спочатку вбиває коханця, а потім і Хайдарова.

— А Роговцева? Роговцева убиває за те, що він чоловік і теж міг бути коханцем Хайдарова? — глузливо спитав Стариков.

— Не знаю, Борисе Степановичу. Бігме.

— Погано, Туполєв. Якщо хочеш знати мою думку — про бабів треба забути. Усі ці шокери-перешокери, жіночі голоси на веранді — надто хисткий місток. От Валера сьогодні діло розповів — про Пашу на синьому «Вольво». Ним би і зайнявся.

— Яке діло? — Туполєв болісно силкувався пригадати, про якого Пашу йдеться.

— А от у Валери і поцікався. Все, йди працюй.

2

— Марудники з ДАІ надіслали нарешті відповідь із приводу автомобільного номера, який я знайшов у записнику Роговцева. На чому висить цей номер, угадай?

— На синьому «Вольво», — знизав плечима Туполєв.

— Не просто на синьому «Вольво»! А на синьому «Вольво», зареєстрованому два з половиною роки тому на ім’я Олександри Василівни Гроховської, 1947 року народження.

— Прекрасно. Просто чудово, — розвів руками Туполєв. — Ми знайшли колишню коханку Роговцева.

— Не смішно. Тому що у Гроховської є син, Павло Сергійович. Двадцять шість років, працює у фірмі «Сибірське хутро». Тямиш?

— Ага. От тепер утямив.

— Словом, Володю, Стариков порадив мені не гаяти ні хвилини і йти на розвідку в «Сибірське хутро». Але я вирішив усе-таки дочекатися тебе, а поки посидіти на телефоні, та побігати по комп’ютерному відділу. Усе-таки цікаво було, чи не числиться за цим Пашею чогось.

— Ну і як?

— Нічого.

— Зовсім?

— Тільки підозри, що він служив каналом передачі грошей між Юрієм Роговцевим і таємничим Іваном Івановичем.

— Ким-ким?

— Так, відповідно до свідчень Шкворникова, представлявся позикодавець Роговцева. Отож, Гроховський напевно може нас вивести на Івана Івановича. Але як знайти до нього підхід? Нам же нічого йому інкримінувати. Ми взагалі нічого про нього не знаємо.

— Ну так і нічого! Перед убивством Роговцев зазнав скрути. Інакше він не прийшов би позичатися до свого двоюрідного брата. Так?

— Авжеж.

— Навіщо він позичав гроші? Зрозуміло, щоб розрахуватися зі своїми боргами. Давай припустимо, що десь у неділю до нього вкотре завітав Павло Гроховський, але грошей не одержав. Відтак розлютився й отруїв Роговцева аконітом.

— Гаразд, а якщо вдати, ніби ми цього не знаємо і знати не хочемо?

— Навіщо? — підозріло запитав Валерій.

— Тому, що нам потрібно підозрювати Гроховського в убивстві. Скажи, адже якісь відбитки в квартирі Роговцева все-таки знайшли?

— Так, на кухонному посуді. Як і всякий холостяк, Роговцев не любив мити посуд. А злочинець вимив тільки те, з чого пив він сам. Тому там є відбитки Гени, самого Роговцева і ще чиїсь.

— От. І ще чиїсь. У такому разі, найпростіше припустити, що це відбитки Гроховського.

— Припущення — не доказ, пане слідчий, — уїдливо докинув Валерій.

— А мені не потрібен доказ. Мені потрібна тим часова впевненість. Бо нам дуже важливо, щоб Гроховський заклав нам своїх хазяїв.

— Блеф? — в очах Валерія блиснули веселі іскорки.

— Блеф, — підтвердив Туполєв. Але спочатку мені потрібно поговорити з паном Коржем.

— А навіщо?

— Він і є хазяїн Паші Гроховського.

3

Корж прийняв Туполєва у себе в офісі.

Директор «Сибірського хутра» виявився літнім сухорлявим чоловіком із вузьким обличчям, що робило його схожим на тхора. Показної привітності він не демонстрував, занепокоєння — теж.

— Доброго дня, — сказав він, міцно потискуючи Туполєву руку.

— Доброго, — кивнув Туполєв і без запрошення сів у глибоке шкіряне крісло, що стояло збоку від столу.

— Чим можу прислужитися? — сухо довідався Корж.

— Розкажіть мені, які відносини пов’язують вас із фірмою «Золотий корінь».

— Ніяких, — відрізав той.

— Скажіть, Веніаміне Северовичу, тоді чому ви хотіли, щоб «Золотий корінь» уступив вам право оренди на свої алтайські плантації?

— Чому? — Корж підняв брови. На його чолі миттєво проявилися три глибокі зморшки.

Туполєву здалося, що йому вдалося спантеличити співрозмовника.

— Чому? А чому ви вирішили, що я збирався це зробити?

— Про це мені сказав Аркадій Всеволодович, — збрехав Туполєв.

— У нього є свідки?

— Свідків буде легко знайти, — з погрозою сказав Туполєв. Він не любив, коли люди з перших слів відмовляються йти на контакт.

— Можливо, свідків буде легко купити, — м’яко поправив його Корж. — Якщо такі відшукаються, я буду змушений під тиском лжесвідчень визнати, що дійсно хотів мати угіддя на Алтаї. Але ж це не злочин, як ви вважаєте? Мати власні угіддя на Алтаї? Я міг би розводити там соболів. Або чорнобурок.

— То ви відмовляєтеся визнати, що пропонували Аркадію Рикову таку угоду?

— Відмовляюся, бо не бажаю підписуватися під чужими домислами.

— Гаразд, підемо далі. Чи працює у вашій фірмі чоловік на ім’я Іван Іванович?

Туполєв помітив, що в очах Коржа промайнуло занепокоєння.

— Ні.

— А Павло Гроховський?

— Так.

— Яку посаду він обіймає?

— Гроховський — мій секретар-референт.

— Вам знайоме таке ім’я — Юрій Роговцев?

— Ні.

— Пригадайте гарненько. Юрій Роговцев, співзасновник фірми «Юрген».

— Ну і назва. Вони що — неонацисти?

— А ім’я Геннадія Шкворникова вам про що-небудь говорить?

— Ні.

— Ви вступали в які-небудь фінансові відносини з Роговцевим чи Шкворниковим?

— Я ж вам сказав, я навіть не знаю, хто це такі!

— Так вступали чи ні? — Туполєв був непробивний.

— Ні.

— Алі Хайдарова ви знали?

— Аліка знаю, — з награним полегшенням видихнув Корж.

— Його вбили.

— Уперше чую. Дуже шкода. Незамінний, кажуть, був чоловік.

Корж поводився зухвало, але Туполєв відчував, що йому вдалося заронити неспокій у душу співрозмовника.

4

Туполєв вийшов із кабінету Коржа, почуваючи підбадьорливий приплив робочої злості.

За його розрахунком, Валерій у цей момент уже мав допитувати Гроховського. «Усе-таки, непогано це я придумав, — похвалив він себе. — Допитати Гроховського перш, ніж він устигне побачитися з Коржем і одержати від нього вказівки, продумані після розмови зі мною».

— Де робоче місце Гроховського? — суворо запитав Туполєв у секретарки Коржа.

— Осьде, — вона машинально кивнула на скромні двері навпроти. І відразу додала:

— Але в нього зараз відвідувач. Почекайте.

— Знаємо ми цього відвідувача, — Туполєву було не до церемоній. Він відчинив двері й побачив саме те, що очікував: Валерія та блідого молодика в дорогому сірому костюмі.

— Я зайнятий! — нервово кинув той.

— Пане майоре? — дуже натурально здивувався Валерій. Відтак підхопився з місця і, виструнчившись, доповів:

— Веду допит громадянина Гроховського, підозрюваного в убивстві Роговцева!

Туполєв подумки похвалив колегу за те, що той підвищив його для солідності у званні і взагалі за маскарад а-ля «тупий служака». Так, мабуть, буде легше.

— Сідайте, — поважно дозволив Туполєв, щільно прикривши за собою двері.

— Ну і як ідуть справи? — поцікавився він, сідаючи на край столу і витягаючи сигарету.

— Підозрюваний — усе заперечує. Включаючи факт знайомства з Роговцевим.

— Нерозумно, Гроховський, — сказав Туполєв, дивлячись у стіну. — Дуже нерозумно. У нас є свідки. У нас є відбитки ваших пальців, залишені у квартирі Роговцева. І, нарешті, ми маємо зізнання вашого начальника, який виявився трохи розумнішим за вас. Ми знаємо, що ви возили гроші від Коржа до Роговцева.

Останнє, схоже, було для Гроховського повною несподіванкою.

— Я відмовляюся говорити з вами без адвоката, — зривистим голосом сказав він.

— Це ваше право, — погодився Туполєв. — А наше право — затримати вас на три доби без пред’явлення обвинувачення. Але, відверто говорячи, стільки нам і не знадобиться. Завтра вранці ми одержимо у прокурора санкцію на ваш арешт за обвинуваченням у навмисному вбивстві Юрія Роговцева. І навіть якщо вам урешті вдасться викрутитися, пару місяців у СІЗО я вам гарантую.

— У вас проти мене нічого немає і бути не може, — не витримав Гроховський. — У мене, зрештою, є алібі.

— Дуже цікаво, — з убивчою іронією сказав Туполєв. — Яке?

— Весь вечір понеділка, від шостої години, я провів удома. Це може підтвердити моя мати.

— Якого понеділка?

— Цього понеділка.

— Ви називали підозрюваному день убивства? — звернувся Туполєв до Валерія.

— Ні, — зловтішно посміхнувся той.

— От як цікаво виходить, пане Гроховський, — Туполєв уперше за всю розмову пильно подивився на референта Коржа. — Ви не знаєте Роговцева, але чомусь вам відомо, коли його вбили. Мій товариш вам цього не говорив, я вам цього теж не говорив. Відкіля ж ви знаєте день убивства?

— Із кримінальної хроніки, — випалив Гроховський.

— Якої кримінальної хроніки? Назва телепередачі, газети.

— Не пам’ятаю. Випадково трапилася вранці на очі.

— Брешете, — переконано сказав Туполєв. — Інформація про убивство Роговцева не могла потрапити ні в яку хроніку, тому що не передавалася в прес-центр МВС. Це по-перше, і годі про це. По-друге, мати, як близька родичка, не може вважатися гарантом вашого алібі. І, нарешті, по-третє. Вас затримано на сімдесят дві години.

— Викликайте спецтранспорт, — кинув Туполєв Валерію.

5

— Ну ти даєш, Володю, — сказав Полур’янов, коли вони нарешті залишили офіс. — Який прокурор, яка санкція? Через три дні тобі доведеться вибачитися перед цим пацаном і відпустити його на всі чотири вітри.

— Нічого. Треба буде — вибачуся, — пробурчав Туполєв.

— A-а, розумію. Корж розповів тобі щось цікаве, так?

— Нічого він мені не розповів. Він заперечував навіть факт того, що пропонував Рикову угоду стосовно земель на Алтаї, про що знає половина редакції «Української жінки».

— Ну ти сильний! — іронічно вигукнув Валерій. — При нулі доказів вирішив учепитися в «Сибірське хутро» мертвою хваткою.

— Заперечення очевидного — для нас уже доказ. Особливо у випадку з Гроховським. Ну от що. Йди дзвони мадам Гроховській, перевіряй його алібі. Заразом скажи, щоб терміново знайшла своєму сину адвоката. А я пішов до експертів.

Розділ 22

1

— Давайте без зайвих слів перейдемо до справи, — запропонувала Маргарита, коли всі розсілися навколо столу. — Спочатку нехай говорить Коля.

Астахов поклав на стіл дипломат із цифровим замком і, витягаючи з нього різнобарвні папки з прозорого пластику, почав:

— Скажу відразу, шановний пане Нержин, що в інтересах Клубу зразкових чоловіків я дію вже більше року і, сподіваюся, досить плідно. Зокрема, коли трагічно загинув ваш двоюрідний брат Юрій, Іра попросила мене зібрати всю доступну комерційну інформацію про конкурентів «Золотого кореня» і «Української жінки». Наскільки мені відомо, особливий інтерес становить для нас фірма «Сибірське хутро». Ось документація про рух грошей по її банківських рахунках. У шести примірниках.

Астахов указав на різнобарвні папки.

— Прошу вас, пані та добродії.

«Доведеться читати», — зітхнув Нержин.

Крім Коржа, у фірмі офіційно працювали ще вісім чоловік: бухгалтер, касир, два охоронці, секретар-референт, два експедитори й експерт-хутровик.

У «Сибірського хутра» було багато партнерів. Кілька розплідників за Уралом, відкіля фірма одержувала хутра, пошивний цех, у Москві та Петербурзі дочірні фірми-дистрибутори, що займалися роздрібною реалізацією товару.

Інші юридичні особи, що були задіяні в русі грошей «Сибірського хутра», належали в основному до сфери послуг, і їх було дуже багато. Кілька сотень. Нержин у знемозі прикрив очі, жахнувшись великій кількості інформації, що обрушилася на нього із середини другої сторінки звіту.

Першими двома десятками «інших партнерів» були державні організації, на рахунки яких від «Сибірського хутра» надходили комунальні та податкові платежі. Цих Нержин відразу проминув. Далі випливали проплати за оренду, ремонт і облаштування приміщень…

— Дуже дивно, — сказала Маргарита. — Корж наймав найдорожчих штукатурів у світі. Ніхто не помітив? — запитала вона, обводячи переможним поглядом обличчя своїх гостей.

2

— Отже, добродії, зверніть увагу на одинадцять інвалютних проплат на рахунок ізраїльської будівельної фірми «Кетер».

Нержин ці дані знайшов майже відразу. Першу проплату було здійснено півтора року тому, останню — у травні.

— Завважте, що загалом Корж перевів в Ізраїль понад один мільйон дев’ятсот тисяч доларів. Чи не забагато за ремонт і опоряджувальні роботи?

— У принципі не забагато… — задумливо протягнув Астахов. — Роботи у великих приміщеннях можуть коштувати чимало.

— Корж — не божевільний марнотратник, і я ніколи не повірю в те, що він міг витратити на робочі місця для восьми чоловік, з яких двоє експедитори, у п’ять разів більше грошей, ніж ми — для чотирнадцяти…

— По-моєму, варто навести довідки по фірмі «Кетер».

У відповідь на цю пропозицію Нержина Діана скептично поморщилася:

— Ви вважаєте, це так легко?

— Але ж у вас є цілий Клуб зразкових чоловіків! От і придумайте що-небудь.

— Сергій має рацію, — утрутилася Маргарита. — Зараз в Ізраїлі знаходиться Леонід Шацький, член нашого Клубу. От він і міг би зайнятися цим загадковим «Кетером». Правильно?

— Правильно, — кивнула Ірина. — І годі про це. Бо Олег зовсім скисне.

3

— Я, власне, тут опинився майже випадково, — почав Олег Черемха, помітно хвилюючись. — Я в Клубі не дуже давно і, зізнатися, ніколи до пуття не знав навіть, чим займається «Золотий корінь». Не кажучи вже про «Сибірське хутро». Я ж комп’ютерний дизайнер, фотограф, ну, ще в прикладному мистецтві дещо тямлю… Та коли позавчора Іра запитала в мене, чи не можу я допомогти якою-небудь інформацією стосовно «Сибірського хутра», та змалювала мені ситуацію, я пригадав одну давню історію.

Наприкінці восьмидесятих мені підвернулася одна незвичайна «халтура», за яку обіцяли непогано заплатити. Один геологорозвідувальний інститут готувався пишно відсвяткувати свій ювілей, як водиться, з виставкою досягнень. Мені замовили кілька муляжів гірських ланцюгів, де інститут проводив геологічну розвідку. Муляжі повинні були мати вертикальний зріз, на якому я мав помістити зразки порід: вугілля, залізну руду тощо. «Родзинкою» виставки були розвідані інститутом родовища золота і коштовного каміння. Мені надали відповідні зразки, правда, золото було сухозлітним, а каміння — штучним.

Серед інших муляжів був хребет з дивною назвою, що вкарбувалася мені в пам’ять, — Іолго.

— Іолго? — перепитала здивовано Маргарита. — Але ж саме там, на південних схилах, мій колишній чоловік орендує землю для своїх плантацій!

— Я знаю, — сказав Черемха, насолоджуючись справленим ефектом. — Іра мені говорила про де. Отож, для наочного відображення алтайських скарбів інститут видав мені кілька дрібних штучних топазів.

— Ви хочете сказати, що Риков вирощує женьшень на родовищі топазів? — недовірливо запитала Діана. — Чому ж ці родовища ніхто не розробляв?

— Чому не розробляли, я можу відповісти прямо зараз, — Олег явно претендував на те, щоб стати героєм вечора. — Річ у тім, що замовлення я виконував прямо в інституті. Двоє молодих геологів допомагали мені розбиратися у картах та інших матеріалах, по яких я мав робити муляжі. Якось я краєм вуха почув від них, що «Алтай, звичайно, у розробку не пройде, це ясно, як божий день. Потужність не та. Запишуть у державний резерв, і камінчики долежать там до другого пришестя». Я ще добре пам’ятаю, як один сказав другому: «А може, звільнимося звідси к бісу, візьмемо по лопаті та махнемо назад на Іолго?» Вони розреготалися і до цієї теми більше не поверталися.

— Тобто виходить, що з погляду держави родовище було безперспективним, — підвів риску Нержин. — Чому ж воно привернуло увагу Коржа? Втім, якщо для радянської держави пара-трійка мільйонів карбованців мало важили, то для однієї людини — це ціле багатство.

— Надто якщо ця людина — Корж, — задумливо сказала Діана.

4

— От, ти тільки подивися, яка тварюка, — Руслан обережно поставив пластиковий контейнер на стіл, відчепив кришку і витяг невеликий скляний тераріум.

На його дні згорнулася невелика змійка. Її шкіра була покрита вигадливим візерунком, у якому перепліталися синя, блакитна і блідо-рожева лінії. Змійка начебто застигла. Тільки кінчик хвоста зрідка посіпувався.

— Красива, зараза. Тобі подобається?

Жінка помовчала якийсь час. Ні, змія їй не подобалася. Та й сам план після всього того, що вона почула сьогодні, подобався дедалі менше. Але Руслана посвячувати у свої підозри ще зарано.

— Подобається. Страшна. А як вона називається?

— Зараз, — Руслан дістав із кишені візитну картку, на зворотному боці якої було щось написано. — Бенгальська морська, пошан звичайний. Цю конкретно звуть Калі.

— Калі? — перепитала жінка.

— Так, ім’я якесь дебільне, — Руслан постукав кісточками пальців по склу тераріуму. Змія не ворухнулася.

— Та ні, ім’я нормальне. Головне, що зі значенням, — посміхнулася жінка. — Калі — це ім’я індійської богині смерті.

— От-от! Гера мені клявся, що вона слона може укласти і навіть у якійсь книжці показував про це абзац. А ще сказав, що у нас таких усього дві. Цю пару привіз тиждень тому один студент зі Шрі-Ланки. Провіз через митницю в ритуальному барабані, який тяг з понтом на якусь виставку.

— А залози Гера не видалив?

— Ні. Казав, що боїться до неї доторкатися, не те що різати.

— От і чудово, — жінка подарувала Русланові солодкий вдячний поцілунок. — Ти постарався на славу!

— І головне, дешево! — поспішив додати Руслан. — За дві штуки всього. Якби не в Гери, він усе-таки мені зобов’язаний, це було би штук вісім, не менше.

Розділ 23

1

О дев’ятій годині ранку Нержину подзвонила Маргарита.

— Ми дізналися ім’я директора «Кетера». Такий собі Давид Ісакович Аршкришер. Емігрував з Радянського Союзу в 1982 році разом із сім’єю.

— Аршкришер? Дуже цікаво. Наскільки я розумію, не найпоширеніше прізвище?

— Аж ніяк. А що?

— Поки що нічого, — із глибин натренованої пам’яті Нержина сплив один Аршкришер. Але він не зважувався повірити в удачу і тому не поспішав поділитися з Маргаритою своїми підозрами.

— А скільки років цьому Аршкришеру?

— Років? Ну, не знаю…

— А його фотографії ви не роздобули? — з надією запитав Нержин.

— Шацький намагається.

— Додайте ще: нехай постарається роздобути фотографії його самого і його батька. Якщо останній ще живий, звичайно.

— З вами цікаво працювати, Сергію, — пробурмотіла Маргарита. — А бабуся Давида Аршкришера вас не цікавить?

— Цікавить. Але якщо мої здогади правильні, бабусі його ми не дошукаємося, бо вона мертва вже майже шістдесят років.

— Ви що, знаєте це сімейство?

— Не впевнений, — ухилився Нержин. — Словом, Маргарито, я не жартую: головне — фотографії. Добре?

— Я скажу Шацькому, щоб спробував зняти усіх, кого тільки знайде.

2

Незважаючи на скромні розміри, сховище 209 уміщало десятки тисяч справ. Десь серед них зберігалася справа якогось Аршкришера — ім’я і по батькові Нержин пригадати так і не зміг.

Єдине, що він пам’ятав — Аршкришер був якось пов’язаний із утечею з гауптвахти радянської військової комендатури в Магдебурзі в 1953 році.

Незабаром перед ним лежали стоси справ, що стосуються антирадянського повстання в НДР, 17 червня 1953 року.

Так… Повідомлення патрулів, заворушення, теракти, саботаж, оперативне зведення по Магдебургу за 15 червня 1953 року… Зведення за 16 червня… Ось. «Увечері 16 червня за порушення комендантської години затримано 28 чоловік». До цього повідомлення прикріплено папірець: «Докладніше див. арк. 2387».

Усі, за винятком одного, — громадяни Німецької Демократичної Республіки. І серед них — громадянин СРСР, Аршкришер І. Л.

Нержин піднявся і пройшовся взад-вперед по сховищу, щоб трохи розім’ятися. Це що ж виходить? Наш клієнт — Давид Ісакович. Цей — І. Л. Виходить, директор фірми «Кетер» — син того Аршкришера, арештованого в Магдебурзі. Втім, саме по собі це нічого не означає.

Нержин зрозумів, що муситиме провести в архіві ще не одну годину.

3

З вікон білого «Шевроле» відмінно проглядався ґанок під’їзду з будкою охорони, вікна квартири клієнта і всі підходи до будинку.

Нарешті вони побачили «свого» хлопчика, який неквапом прямував до під’їзду із пластиковим контейнером у руках.

Учора жінка детально проінструктувала Льоту, як слід виконувати роль посильного. Особисто купила йому формений костюмчик, малинову краватку і бейсболку.

Тепер, після перукарні, сауни і косметичного салону, хлопчик з учорашнього обшарпанця перевтілився в улюбленого синка роботящих, але не дуже багатих батьків, який заробляє собі на морозиво.

— Я із фірми «Серпент-сервіс». Приніс замовлення в квартиру номер шість. Бенгальська морська змія, шошан звичайний. Залози видалено, — без запинки відрапортував Льоша і поставив пластиковий контейнер перед охоронцем.

Стрижений «під нуль» чолов’яга подивився у свої папери.

— Ага, є таке. Давай сюди свою кобру, я зараз піднімуся і сам передам.

— А розписатися? Розпишіться осьде, що замовлення прийнято! — хлопець підсунув охоронцю відомість. — Мені ж потім звітувати!

Охоронець знехотя поставив закарлюку в бланку і передав його хлопчику.

— Ну, я пішов. До побачення, дядечко.

Жінка, звісно, не могла чути цього діалогу. Але з того, що вона бачила, випливало, що все йде відповідно до розробленої схеми.

Руслан подивився на годинник. Поки вони вкладаються хвилина в хвилину.

— А ти впевнена, що клієнт зараз удома, а не де-небудь по дівках скаче? — запитав Руслан. — А то неохота сидіти тут три години.

— Жодних сумнівів, — сказала жінка.

4

Чекати довелося відносно недовго. За сорок хвилин, пронизливо завиваючи, до будинку підкотила «Швидка допомога» — спеціально обладнаний медичний автобус «Мерседес».

— Ну, здається, почалося, — Руслан нетерпляче потер руки і закинув у рот жувальну гумку.

Ще через п’ять хвилин двоє лікарів викотили з під’їзду візок, на якому лежав клієнт у домашньому халаті і пантофлях. Очі його були заплющені, обличчя бліде. Ще один лікар ніс крапельницю, трубка якої губилася під рукавом халата клієнта. Слідом бігла вся в сльозах Марина.

— Ну що, вшиваймося? А то зараз тут будуть менти. Краще машину перед ними не світити, — мовив Руслан.

І білий «Шевроле» стрімко газонув геть.

5

Від басейну Голика вели п’ятеро: хлопці з Клубу зразкових чоловіків і Валерій Полур’янов. Дві непримітні машини слідували за ними на невеликій відстані.

Туполєв координував дії «наружки», сидячи в одній з машин. Поки що все йшло добре.

Голик умостився на лавці та заходився гортати «Спід-Інфо», припасену заздалегідь у глибинах спортивної сумки з трилисником «Адідас» на боці.

Як на лихо, навколо лавки снували кілька хлопчиків і дівчат на роликових ковзанах. Проводити затримання, коли поруч діти, категорично заборонено. Отже, Голика доведеться вести далі.

Але не минуло і п’ятнадцяти хвилин, як поруч із Голиком сів кремезний молодик у темних окулярах. При ньому була схожа сумка, теж «Адідас». Не дивлячись на Голика, без єдиного слова молодик розгорнув «ТВ-парк» і занурився в читання.

Прийшла черга Голика виконувати свою партію далі. Він підвівся, поправив сорочку, спокійно взяв сумку чоловіка в темних окулярах, почепив її на плече, згорнув газету дудою і, не поспішаючи, рушив до метро.

Підійшовши до станції, він купив пляшечку «Кока-Коли» і пірнув униз. За ним проїхали двоє з Клубу.

Туполєв з нетерпінням очікував повідомлень від наружки, як раптом на зв’язок вийшов шеф.

— Володю, Риков при смерті. Знаходиться у приватній клініці «Авіценна», — повідомив Стариков.

— А що сталося? — Туполєв був шокований цією звісткою.

— Укус змії. «Швидка» забрала його двадцять хвилин тому. Так що дій, диктую адресу «Авіценни»…

6

— Таку справу треба відзначити, — сказав Руслан, підкочуючи до ресторану «Лібанон». — Пригощаю!

— Із задоволенням дозволю себе почастувати, — жінка причесалася, підвела помадою губи і кинула на Руслана палкий погляд.

Чорношкірий швейцар розчинив двері в ресторан. Вони розташувалися за столиком і зробили замовлення. Коли шампанське розлили по келихах, з обличчя Руслана зійшов вираз безтурботності. Він витяг свій мобільник:

— А раптом його вдалося врятувати?

— А куди ти збираєшся дзвонити?

— Як це «куди»? У «Авіценну»! Я телефон запам’ятав.

— «Авіценна»? Я з «Золотого кореня». Тільки-но довідався про те, що сталося. Він у вас? — зачастив Руслан. — Та ви що? Яке нещастя — треба ж… Глибока кома, ви кажете? І що, надія є? Ну що ж, будемо сподіватися, будемо сподіватися. А відвідати його можна? Не можна? Боже мій… Ну що ж, буду дзвонити…

Руслан поклав мобільник на стіл, розцвів у задоволеній посмішці і, сьорбнувши мінералки, звернувся до жінки:

— Усе в порядку. Лікарка сказала, що він не жилець. Узагалі, я більше довіряю вогнепальній зброї, але твої методи теж гарні. Іван Іванович сам завжди говорить, що головне в будь-якій справі — оригінальний підхід…

— Та що ти заладив про свого Івана Івановича?! Як у тому анекдоті: «Козелецька меблева фабрика налагодила випуск трьохспального ліжка „Ленін з нами“». Так у нас із твоїм Іваном Івановичем, — пожартувала жінка.

— Та я що? Це я так, до слова, — стушувався Руслан.

— До речі, якщо вже ти сам заговорив про де. Коли Іван Іванович передасть мені мій гонорар і документи?

— Розповідаю. Зараз ми з тобою закусимо і потанцюємо. Потім, години до шостої, я з’їжджу до Івана Івановича. Візьму в нього гроші, документи, повернуся до тебе й усе чикі-пікі.

Розділ 24

1

— Мене цікавить Аркадій Риков, — випалив Туполєв, вбігши в приймальню завідувачки приватної клініки «Авіценна».

— Палата номер чотирнадцять. Глибока кома. Туди не можна, — казенним тоном відповіла господиня кабінету.

— Я з міліції. Слідчий Туполєв. Мені вкрай необхідна докладна інформація про те, як саме… — але не встиг він закінчити свій гнівний вступ, як жінка різко встала з-за столу і привітно усміхнулася.

— Я — Людмила Павлівна, старий друг Аркадія Всеволодовича. Так ви точно з міліції? — перепитала вона.

Туполєв хмуро вийняв посвідчення. Він що — знайомитися сюди приїхав? Людина в комі, а вона влаштувала тут…

— Тоді ви дуже до речі, — і, погойдуючи повними стегнами, Людмила Павлівна залишила кабінет, запрошуючи Туполєва за собою.

2

Жодного лікаря чи сестри, жодного пацієнта не трапилося Туполєву на шляху. Та й узагалі, третій поверх справляв враження «нежилого», хоча усюди було чисто і затишно.

Двері палати Людмила Павлівна відімкнула власним ключем. Це теж здалося Туполєву дивним. Справді, відколи це палати замикаються на ключ? Він увійшов усередину і… завмер на порозі, приголомшений.

Аркадій Риков лежав на нерозстеленому ліжку живий і здоровий, потягуючи через соломинку апельсиновий сік.

Подарувавши йому красномовну усмішку, завідувачка делікатно причинила двері й залишила Туполєва наодинці з Риковим.

3

— От уже не думав, що «глибока кома» набуває часом такої форми, — хоч як намагався Туполєв здаватися спокійним, у його голосі проривалося сильне роздратування.

Риков сів на ліжку і запропонував Туполєву місце поруч.

Але Туполєв не поспішав сідати. Невже його розіграли?

— Перш ніж дорікати мені, прочитайте оце… — Риков простягнув аркуш, на якому за допомогою літер, вирізаних із якоїсь газети, було виклеєне повідомлення.

Туполєв обережно взяв аркуш і вголос прочитав:

«Аркадію Всеволодовичу!

Вас хочуть убити. Ні в якому разі не торкайтеся до цієї змії. Вона дуже отруйна. Зробіть так, щоб усі вирішили, що замах на ваше життя вдався. Умріть для всіх хоча б на один день. НАВІТЬ ДЛЯ ВАШОЇ ДРУЖИНИ. Почніть негайно. Це у ваших інтересах. Доброзичливець».

Туполєв покачав головою. Ну і ну! Справа блискавично обростає новими обставинами.

— І що я, по-вашому, мав робити? — запитав Риков. Тільки тепер Туполєв помітив, що обличчя директора «Золотого кореня» має землистий відтінок, очі червоні, а пальці нервово тремтять.

4

Вікно палати, заґратоване ззовні, було щільно закрите жалюзі. Туполєв курив, сидячи на стільці біля ліжка. Риков, спершись на подушки, напівлежав.

— Сьогодні близько першої години дня хлопчик, що представився агентом «Серпент-сервісу», приніс контейнер з тераріумом. Я був упевнений, що то — моє замовлення, тільки доставлене трохи раніше терміну. У тераріумі містився унікальний екземпляр — шошан звичайний. Про цю змію я мріяв давно, але навіть не сподівався дістати. Перша моя думка була, що у фірмі щось наплутали і замовлення випадково доставили не на ту адресу. Чесно кажучи, Володю, я зрадів цьому, як дитина. На кришці тераріуму була наклеєна бирка з указівкою виду змії, а спеціальна позначка говорила про те, що отрутні залози видалено. Я вирішив роздивитися екземпляр ближче. Розумієте, цих змій у світі — не більше тисячі особин. Я відкрив кришку і під нею знайшов цю записку, приклеєну скотчем.

— І що ви зробили потім?

— Знаєте, Володю, я не на жарт настрашився, коли усвідомив, що знаходився на волосину від загибелі. Про те, наскільки отруйна шошан, я навіть не думав, так був захоплений. І ще я раптом зрозумів, наскільки могутні мої вороги. Якщо їм під силу знайти в місті унікальну тропічну змію, то їм до снаги і багато чого іншого. І, ви знаєте, я повірив людині, яка приклеїла, можливо, з великим ризиком для себе, це повідомлення. Я міркував приблизно так. Якщо мене хочуть убити, буде краще, коли думатимуть, що я дійсно при смерті. А якщо це жарт — я повернуся додому, як ні в чому не бувало. Звісно, після того, як ви, Володимире, і ваші колеги в усьому розберетеся. Аби усе виглядало правдоподібно, я підставив руку під укус щитомордника.

— А хіба щитомордник не отруйний? — із сумнівом запитав Туполєв.

— Звісно, отруйний. Але його отрута в сотні разів слабша, ніж у шошана. До того ж я мав протиотрутну сироватку. Спочатку мені було дуже зле. Запаморочення, нудота, рука набрякла, — Риков закотив рукав халата, і Туполєв зміг переконатися в цьому. — Потім, уже в машині швидкої допомоги, почалася блювота, страшне серцебиття. Але сироватка почала діяти невдовзі, і тепер мені значно краще. — Риков слабко усміхнувся.

— Словом, усе вийшло переконливо. Тепер би тільки довідатися, кому знадобився весь цей карнавал.

— Рано чи пізно ми це знатимемо, — запевнив Туполєв.

5

Двері в палату розчинилася, і Людмила Павлівна вкотила візок із легким обідом на двох. Вона поставила його поруч із Туполєвим і без зайвих запитань вийшла.

— Знаєте, Володимире, — довірчим тоном повідомив Риков, — ще рік тому я всерйоз збирався з нею одружитися. Ми познайомилися з Людмилою в Гаграх років десять тому, але тоді в нас якось не склалося. Потім ми досить довго перебували в суто ділових відносинах, а торік навіть у романтичних. Але, на жаль, мій суперник виявився набагато спритнішим.

На обговорення особистого життя Рикова в Туполєва просто не було часу. Тому він постарався повернути розмову в колишнє русло.

— Якщо я правильно вас зрозумів, ви попередили її заздалегідь?

— Саме так. Перед тим, як надати себе щитоморднику, я подзвонив Людочці. Вона обіцяла посприяти і тримати все в таємниці. Потім Марина подзвонила сюди, в «Авіценну», і по мене приїхала їхня «швидка». Думаю, вийшло ефектно. Сподіваюся, люди, яким заманулося вбити мене, насолодилися цією комедією з вікон будинку навпроти.

— Скажіть, Аркадію Всеволодовичу, як ваші недоброзичливці могли знати, що ви, при всій вашій зайнятості, будете вдома саме в цей час? Чи то був розрахунок на удачу?

— Не думаю. Говорячи начистоту, мій педантизм відомий багатьом. І те, що першу половину дня в суботу я присвячую розбору кореспонденції і роботі з документами, — теж.

— Кому, наприклад?

— Наприклад, моїй дружині. І попередній дружині, Маргариті. І всім жінкам, що жили в мене. І охоронцям, і моєму референту… Словом, усіх не перелічиш. І «доброзичливець», напевно, про це теж знав.

Туполєв повертів аркушик із попередженням у руках і ще раз перечитав повідомлення.

— Скажіть, це перший замах на ваше життя? — запитав він.

Риков опустив очі. Довго мовчав і тільки потім заговорив.

— Я не хотів утаємничувати вас у суть однієї заплутаної історії. Усе думав, обійдеться… утрясеться… переживу без міліції… та й, чесно кажучи, я зовсім не вірив у те, що від цього буде якась користь… Але, Володю, це вже третій замах на моє життя за останні два тижні…

Розділ 25

1

Руслан обіцяв повернутися до восьмої. Виходить, у неї дві години на збори.

Жінка відкинулася на спинку дивана і заплющила очі. У новому житті, яке вона почне сама чи з Русланом — не важливо, — усе повинно бути новим. Навіть носовички.

Вона підвелася, вийняла із шафи дві валізи і стала складати речі, що пройшли строгий добір. Альбом із фотографіями, ноутбук, записник, косметичка, фен, годинник швейцарської фірми «Етуаль», дорожній гігієнічний набір та інші дрібниці.

Начебто все. Вона подивилася на настінний годинник: їй удалося впоратися за п’ятдесят хвилин. Вона знову сіла і задумалася. Чогось бракує. Чого? Вона обвела поглядом кімнату. Нарешті згадала.

За мить браунінг калібру вісім міліметрів лежав зверху на валізі, чекаючи свого часу.

Задзеленчав дзвоник вхідних дверей.

Жінка зняла капці, щоб не шльопали, узяла браунінг і навшпиньках підійшла до дверей.

— Рідна, упарився стояти! Відкривай, — це був голос Руслана.

Жінка запхала браунінг за пояс джинсів ззаду і відімкнула двері. У її серці не було страху.

— Привіт, рідна, — Руслан ввійшов у передпокій. Жінка ввімкнула світло. Руслан замружився і поставив дипломат на підлогу.

За дві години, що вони не бачилися, Руслан устиг переодягтися. Тепер на ньому був діловий піджак нейтрально-сірого кольору. Штани були в тон — ясно-сірі з бордовою ниткою. Навіщо йому по такій спекоті кашеміровий піджак? Хіба що під ним дуже зручно носити кобуру…

— Як життя? — запитав Руслан, але колишньої невимушеності в його голосі не було.

— Нічого, — відповіла жінка з напругою.

— Чого ти така невесела?

Жінка опустила очі, а коли знову підняла їх, вони були повні сліз.

— Я боюся, що ти мене уб’єш, — її голос тремтів.

Розрахунок був точним. Така відвертість вразила Руслана.

— З чого ти взяла? Я лише приніс тобі твої ксиви і бабки від Івана Іва… — Руслан потягнувся у внутрішню кишеню піджака, але жінка була насторожі. Вона завела руку за спину і рвучко вихопила пістолет.

— Ані руш, коханий, — спокійно сказала жінка. — Опусти руки. Я не стану робити тобі боляче, якщо будеш поводитися розсудливо.

Руслан витріщив очі.

— Ти що, рідна? — пролепетав він, притулившись до дверей. — Ти що, я нічого поганого не хотів…

— Значить так, Руслане. Слухай мене уважно. Я прекрасно знаю, що Іван Іванович доручив тобі мене прибрати. А я не хочу, щоб ти мене убивав…

— Можна подумати, я хочу, — похмуро вставив Руслан. — Мені з тобою було гарно…

— Мені теж було з тобою добре. Тому заходь до кімнати. Сідай на диван. У цих нових будинках стіни з фанери, і двері теж. Я не хочу, аби сусіди чули, про що ми з тобою говоримо. Тим більше, що розмова серйозна.

Руслан скорився. Він сів на канапу, заклавши ногу за ногу. Браунінг дивився йому в груди своїм смертоносним оком. Але психічна атака тільки починалася.

2

— Послухай, Руслане. Ти мусиш вибрати. Між мною і Веніаміном Северовичем, — почала жінка, сидячи за метр від Руслана. Її палець лежав на спусковому гачку.

— Знаєш, я вже з усім згодний, тільки скажи, як ти довідалася про Веніаміна Северовича. Вистежила мене?

Жінка не удостоїла Руслана відповіддю, відзначивши про себе, що його дуже збентежило те, що вона знає справжнє ім’я «Івана Івановича».

— Закурити можна? — непевно запитав Руслан.

— Кинь свій ствол мені під ноги і кури на здоров’я, — сказала жінка рівним буденним тоном. — І повтори ще раз: «Я вибрав тебе і не збираюся більше працювати з Веніаміном Северовичем».

Руслан покірно виконав її вимогу. Жінка, не відриваючи від нього погляду, поставила витончений каблук на потужний сріблястий магнум. Руслан клацнув своєю «Зіппо» і прикурив. Випустив дим, знову відкинувся на диванні подушки:

— Я вибрав тебе. Я вже сказав. Я не збираюся тебе мочити і не збирався. Я тебе, звичайно, відпущу. Але піти від нього не можу. Розумієш, не можу! По-перше, у його справі всі мої бабки. По-друге, він мене з-під землі вириє. Так що навіть не знаю…

— Спасибі за відвертість… Виходить, ти боїшся?

— Та до чого тут це!? — образився Руслан. — Ти думаєш, це буде легко — пояснити йому, що ти втекла в мене з-під носа? Між іншим, я тут не один. Там мене хлопці на подвір’ї пасуть. За планом я мав тобі тільки бабки і ксиви передати, а уже вони тебе, той…

— Ага… Виходить, там ще хлопці…

— Я ж тобі кажу! — пожвавішав Руслан. Він нарешті зміркував, що тільки зараз жінка зрозуміла його правильно. — Їх там троє. Боба, Монастир і Вадюха. У старенькій «аудиції» сидять, у тебе в дворі. Її з кухні має бути видно.

Справді стоїть… Але жінка швидко справилася з розпачем. Вона пішла ва-банк.

Вона кинула браунінг на підлогу, розстебнула сорочку, і Руслан побачив її груди — вона ніколи не носила бюстгальтера. Потім жінка розстебнула джинси і жваво стягла їх. Тепер на ній були тільки ажурні мереживні трусики. Вона підійшла до очманілого Руслана і, нічого не пояснюючи, сіла до нього на коліна.

Тонкий райський аромат парфумів «Енвай» затопив Руслана, а зухвалі руки жінки вже пестили його груди, і, не щадячи ґудзиків, пробиралися під сорочку, гуляли по його шиї, плечам, спині. Піджак, сорочка, краватка — все це тепер здавалося зовсім недоречним. Шурхнув зіпер штанів, їхні губи злилися в глибокому жагучому поцілунку, і Руслан зовсім утратив розум.

Він уже не пам’ятав ні про Івана Івановича, ні про братух, що чекали у салоні старої «Ауді». Він знав тільки одне: поруч із ним була найлагідніша і найзагадковіша жінка в його житті, і вона хотіла любові. Руслан сховав обличчя в чудове густе волосся, міцно обняв її, наосліп простягнув руку до тумбочки і намацав вимикач. Світло згасло.

3

Повернувшись від Рикова, Туполєв вирішив, що настав час поговорити з Гроховським. «Клієнт» напевно дозрів. Доби в СІЗО цілком достатньо, щоб на швидку руку провести переоцінку цінностей. Адвокат у Гроховського вже з’явився, про що Туполєву повідомили сьогодні вранці. Ну а головне — результати дактилоскопії виправдали його очікування.

Через двадцять хвилин у його кабінет увели Гроховського в супроводі адвоката — жінки років тридцяти п’яти з великими сірими очима і діамантовою брошкою на комірці сорочки. Туполєву на мить здалося, що він бачив її у Клубі.

Швидко покінчивши з формальними питаннями про дату народження, місце роботи й таке інше, Туполєв перейшов до найцікавішого.

— Ось експертний висновок, — сказав він, передаючи неголеному Гроховському аркушик з машинописом, — у якому чорним по білому написано, що відбитки пальців на келиху, виявленому в день убивства на квартирі Роговцева, ідентичні відбиткам, знятим із дверцят вашого автомобіля. Далі. У записнику Юрія Роговцева, — Туполєв поклав його на стіл перед адвокатом, — є номер вашого автомобіля. Це однозначні свідчення на користь вашого знайомства з ним. Отже, питання: де, коли і за яких обставин ви познайомилися з Юрієм Роговцевим?

Чи то Гроховському аж так не сподобалося в СІЗО, чи то подіяв офіційний висновок експертизи, але він сказав:

— Я Юру не вбивав. Але знайомий із ним був.

Туполєв залишився незворушний.

— Я познайомився з Роговцевим у серпні позаминулого року за вказівкою Веніаміна Северовича. Він дав мені координати фірми «Юрген» і сказав, щоб я поїхав туди, познайомився з її хазяїном і передав йому запечатаний конверт. Що було в конверті, я не знаю. Я зробив усе, як він просив. Через кілька днів він знову відправив мене до Роговцева і знову з пакетом. Веніамін Северович…

— Говоріть просто: Корж, — поморщився Туполєв.

— Так, Корж. Він сказав, що в пакеті п’ятнадцять тисяч доларів і розписка. Гроші Роговцев повинен був узяти, а розписку підписати й віддати мені.

— Які умови містила розписка?

— Термін — рік, по двадцять відсотків на місяць.

— Далі, — зажадав Туполєв.

— Потім я кілька разів їздив приймати від Роговцева відсотки. Платив він їх несправно, і згодом Корж знову передав мною запечатаний пакет для нього. Думаю, то був лист із погрозами чи щось у цьому роді.

— Скільки усього грошей повернув Роговцев Коржу через вас?

— Важко відповісти. Він віддавав порціями від п’ятисот до трьох тисяч доларів. Щоразу я їх перераховував і видавав йому розписку. Я сам ніякої бухгалтерії не вів.

— І все-таки? Хоча б приблизно?

— Ну, ніяк не більше двадцяти тисяч. Ще кілька разів Роговцев передавав мені запечатані конверти, але що було в них, я не знаю.

— Добре, давайте ближче до справи, Гроховський. Де, коли і скільки разів ви зустрічалися з Роговцевим у червні цього року?

Гроховський задумався.

— Тричі.

— Давайте докладно.

— Першого разу Корж послав мене, здається, десятого. Сказав, аби я передав Роговцеву на словах, що коли той не поверне залишок боргу протягом двох тижнів, то він продасть розписку бандитам. Другий раз був у районі двадцятого.

Туполєв напружився.

— Точніше. Що значить «у районі»?

— Зараз, згадаю… Коли йде «Поле чудес»? По п’ятницях?

Туполєв помітив, що адвокат, яка з нудьгою дивилася у вікно, посміхнулася.

— Так.

— У такому випадку, у суботу, двадцять першого. Корж сказав, що Роговцев, звичайно, даруйте на слові, мудак, але деяка користь від нього все-таки буде. І зажадав, щоб я з’їздив до нього, забрав якийсь конверт.

— Тобто де були не гроші? Адже гроші вам би довелося перерахувати і видати на них Роговцеву розписку?

— Це були фотографії. Коли я привіз конверт Коржу, він прямо при мені його відкрив і почав їх розглядати.

— Ви бачили, що на них?

— Краєм ока бачив одну фотографію. Там була наречена у фаті та хлопець у костюмі. Словом, весілля.

— Весілля? — Туполєв не зміг стримати подиву. — Ви в цьому впевнені?

— Клянуся, — з жаром відповів Гроховський. Як не дивно, це нехитре піонерське «клянуся» Туполєв знайшов досить переконливим. Тим більше, що Гроховський поспішив додати:

— Ще я пам’ятаю, що Корж, коли розглядав фотографії, раптом сказав: «Хто б міг подумати? „Італійський гриль“!»

— Що ще сказав Корж?

— Нічого особливого. Він усе уважно переглянув і залишився дуже задоволений. Корж сказав, щоб я зайшов до нього через годину, і тоді дав мені новий пакет та зажадав, аби я їхав по Роговцева і привіз його до нього на квартиру. Що я і зробив. А потім відвіз Роговцева додому. Таким веселим я ще ніколи його не бачив. Він навіть запропонував мені випити.

— Добре. Це була ваша друга зустріч. А коли ви бачилися востаннє?

— Це і було востаннє. Просто вийшло, що за суботу я бачився з ним двічі.

— Тобто після суботи ви з Роговцевим не бачилися?

— Ні.

— Це Корж мені в середу сказав. Що от, мовляв, позавчора ввечері одним клієнтом стало менше.

«Еге, з цим Пашею ще працювати і працювати. Тяганини на місяць, — втомлено подумав Туполєв. — Але „Італійський гриль“ і весілля потрібно пробити якнайшвидше».

Розділ 26

1

Нержин під’їхав до будинку Литовцевої пізно ввечері. Вона дозволила йому з’являтися в неї в будь-яку годину дня і ночі, без попереднього телефонного дзвінка, чим Нержин не забарився скористатися.

Двері відкрила Іра. Вона виглядала стривоженою.

— Сергію, тут таке діється…

Нержин остовпів на порозі.

— Що сталося?

— Та ви заходьте, заходьте, — промимрила Іра. І, поступово впадаючи в істеричний транс, почала викладати Нержину:

— Розумієте, Сергію, Аркадій Всеволодович при смерті. Нам дзвонили з клініки, сказали, що сьогодні вдень його вкусила отруйна змія. Аркадій Всеволодович дуже полюбляв цих гадюк. Ми з Маргаритою завжди боялися, що це добром не скінчиться, але відговорювати його було марно… Маргарита поїхала до нього в клініку.

Іра розридалася. Нержин обійняв її за плечі та пригорнув до себе.

— Вибач, Сергійку, що я так, — вони перейшли на «ти» зовсім природно і непомітно. — Але останній тиждень — де просто апокаліпсис якийсь, я не знаю. За що нам усе це?..

Нержин відвів очі.

— Я теж зараз думав про це. Схоже, що хтось за вас… Точніше, за нас, — виправився він, — дуже міцно взявся. Ви не думали про те, що цей укус змії теж не випадковий?

— Не знаю, — розгублено сказала Іра. — А хіба можна навмисне зробити так, щоб людину вкусила змія? Людину, яка все життя возиться зі зміями?

— І я не знаю. Але мені здається, що тут не обійшлося без злого умислу. Занадто тугий вузол зав’язався навколо «Золотого кореня» і Клубу зразкових чоловіків.

Цієї миті клацнув дверний замок. За кілька секунд у кімнаті з’явилася усміхнена Маргарита.

2

— Ну і ну! — знизав плечима Нержин. — Убивця-доброзичливець! Це ж треба таке придумати — послати отруйну змію і при цьому попередити, що вона небезпечна! Хто і навіщо міг на таке піти?

— Важко сказати, — замислилася Маргарита. — Я думаю, тільки той, хто діяв проти своєї волі — скажімо, йому було наказано убити Аркадія Всеволодовича, але ставати убивцею він не хотів.

— Шкода, що «доброзичливець» не представився. Ми б знали, кому потиснути мужню руку! — реготнула Іра.

— Чи жіночну, — немов ненароком докинув Нержин.

— Що ви маєте на увазі? — насторожено запитала Маргарита.

— Я тут думав, який був резон в убивстві. І дійшов висновку, що вагома причина могла бути тільки одна — його статки. Хто, по-вашому, є його спадкоємцем? Може, теперішня дружина?

— Давайте не будемо голослівно звинувачувати Марину, — запропонувала Маргарита.

— Хай там як, але про заповіт потрібно буде найближчим часом спитати Аркадія Всеволодовича. Зараз уже пізно, але завтра зранку обов’язково запитаємо. А якщо Черемха нічого не напутав із родовищем топазів — тоді можна навіть зрозуміти, яке саме майно найбільше цікавить його ворогів. До речі, я теж прийшов з новиною. Вісім годин в архіві Міністерства оборони принесли цікаві результати. Ви що-небудь чули про Німецьке повстання?

— Ні, — чесно зізналася Іра.

— Не дивно. Одна з багатьох білих плям нашої повоєнної історії. У червні 1953 року в Східній Німеччині, тобто в радянській зоні окупації, сталися масові заворушення. Загинули сотні людей, тисячі були арештовані. Між іншим, тоді було розстріляно і сорок радянських солдатів, котрі відмовилися стріляти в повсталих. Та от що цікаво. У Магдебурзі, за день до повстання, за порушення комендантської години арештували Ісака Аршкришера, радянського підданого.

Історія з ним досить загадкова. Судячи з документів, його звільнили на початку 1945 року з концентраційного табору. На війні він був фельдшером і після звільнення зміг влаштуватися при дивізіонному госпіталі. Дивізія після закінчення війни продовжувала знаходитися на території Німеччини. Аршкришер виявляв себе з найкращого боку і його залишили при госпіталі вільнонайманим. Органи його не чіпали, і він спокійно жив у Магдебурзі, на території дивізії. Але в 1953 році, напередодні повстання, запахло смаленим. Почалися перевірки вільнонайманого складу. Аршкришер не став чекати, коли по нього прийдуть, і втік. Та йому не пощастило: наступного дня Аршкришера затримав військовий патруль. Його посадили на гауптвахту, а за справу взялася військова прокуратура. З її протоколів я й обізнаний про цю історію.

— Але його, звичайно, не розстріляли? — уточнила Маргарита.

— Не розстріляли. Але дев’ятнадцятого червня на гауптвахту напав терористичний загін з колишніх есесівців, яким удавалося вісім років переховуватися в підпіллі. Я сам у це не дуже вірю, адже радянське командування, щоб замовчати власні промахи, могло скласти і цілий есесівський батальйон. Але факт залишається фактом — ув’язненим удалося вчинити масову втечу. Не забувайте, що, крім Аршкришера, там сиділи самі німці. Більшість утікачів убила охорона. Але коли проводили упізнання, трупів Аршкришера і ще одного в’язня не виявили. Пропали безвісти. От усе, що удалося з’ясувати. Я припускаю, що Аршкришер, історію якого я розкопав — батько теперішнього директора «Кетера».

— Але яка нам користь від цієї історії? — поцікавилася Маргарита. — Чому саме їхню фірму Корж вибрав для розміщення своїх капіталів?

— Корж як офіцер держбезпеки міг вийти на слід Аршкришера. І шантажувати його тією інформацією, яку мав у своєму розпорядженні, — припустив Нержин. — Втім, у нас поки що немає фотографій нашого, ізраїльського Аршкришера. Думаю, треба дочекатися зведень від Шацького.

— У нього виникли певні труднощі. Боюся, додаткову інформацію ми зможемо одержати тільки завтра ввечері.

— Що так? — іронічно спитав Нержин.

— Виявилося, що вілла Аршкришерів — справжня фортеця. Триметрові стіни з колючим дротом, сторожові собаки, безліч охоронців. Леонід сказав, що зробити звичайну зйомку «через кущі» неможливо. Але, на наше щастя, днями Аршкришери залишили своє укриття і поїхали в Нетанію, відпочити і розвіятися. Шацький сьогодні відправився слідом за ними.

— Виходить, до завтрашнього вечора відпочиваємо? — запитав Нержин.

— Не зовсім. Сьогодні пізно ввечері з Алтаю повертається головний агротехнолог «Золотого кореня» Іван Балтин, який знає тамтешні плантації, як свої п’ять пальців. Потрібно докладно розпитати його про можливі сліди діяльності геологорозвідувальних партій. Сьогодні Балтина турбувати незручно, але завтра ви з Ірою завітаєте до нього в гості.

Розділ 27

1

Вони лежали, обійнявшись, на дивані. Руслан курив, як завжди після любощів. Навколо в поетичному безладі був розкиданий одяг, під стільцем пліч-о-пліч відпочивали два пістолети. Його колосальний магнум і її браунінг.

Жінка нарешті піднялася і сіла, спершись на диванну подушку.

— Послухай, Руслане. Якщо я піду, а ти залишишся, ми вже ніколи з тобою не побачимося. Ти це розумієш?

— Розумію, рідна. І мене це зовсім не пре.

Жінка ніжно поцілувала Руслана у щоку. Вона встигла звикнути до того, що свої почуття й емоції Руслан наділяє дуже специфічною мовною формою. «Не пре» — це, може, і звучить, як з підворітні, але скільки страждання вклав він у ці слова!

— А знаєш, любий, є спосіб зробити так, щоб усе було гарно і ми були разом, — сказала жінка пошепки.

— І що це за спосіб? — пожвавішав Руслан.

— Спочатку ти мусиш відповісти на одне моє запитання.

— Відповім. Питай.

— Яким чином Іван Іванович, я буду називати його, як звикла, зробив так, що директор ізраїльської будівельної фірми «Кетер» танцює під його дудку?

— Ну ти запитала… Дуже зненацька…

— То ти не знаєш? — розчарування жінка не ховала.

— Знаю. Іван Іванович міцно тримає його за заднє місце. Тому Девід готовий піти на будь-який кримінал. Не те, що якісь бабки сюди ганяти і кошторис завищувати… До речі, відкіля тобі відомо про «Кетер»?

— Комерційна таємниця. Потім як-небудь розповім. Зараз не час, — швидко відповіла жінка. — Ти мені краще розкажи, чим саме він тримає його за заднє місце.

— Уявлення не маю, де цей Девід облажався і на чому погорів, а головне, як Іван Іванич усе про нього рознюхав, але папочку на нього точно має. Я так розумію — він грошики в Ізраїлівці відкладає на випадок евакуації.

— А де ця папочка лежить, з компроматом на Девіда, ти знаєш?

— Там же, де і наші папочки. У нього цілий архів, — знехотя мовив Руслан. — Але нам туди зась. Це безнадійно.

— Так не буває, — переконано сказала жінка. — Ти скажи, а я вирішу, що безнадійно, а що ні.

Руслан устав, натягнув труси і знову закурив. Подивився на жінку і раптом сказав досить різко:

— Якщо я тобі це скажу, Іван Іванович погладить мене праскою, а потім розрядить мені в голову свій пістолет. Я серйозно.

Жінка розуміла, що з кожною хвилиною її магія слабшає, й у душу Руслана починають закрадатися страх і непевність. І тоді вона кинула на стіл свій останній козир.

— Твій Корж — небіжчик. Його вже добу ведуть опери. Я теж серйозно.

— Та ти що? — Руслан сплеснув руками. — Що ж ти мені раніше не сказала? А я дурень думав, що це знову якісь недобиті кілери нам на хвіст упали… Я чув краєм вуха, вони хазяйську «Тойоту» висадили в повітря… А до того рожевий «Порш» зрешетили… Так це не вони, а мусори?! Не може бути… Вони ж мене бачили! Вони ж мене можуть упізнати!!!

— Не нервуйся. Я тобі обіцяю, що як не завтра, то післязавтра до твого Івана Івановича доберуться. А там і до тебе. Після того, як ми обробилися з клієнтом, вони жартувати не стануть. Вашу фірму з лайном змішають. Тим більше, про заміри Коржа на алтайські ділянки вони теж у курсі.

— Відкіля ти все це знаєш?! — завив Руслан.

2

Тепер вони сиділи на кухні. У джезві поспівала кава. Руслан був пригнічений, жінка, навпаки, відчувала приплив сил.

— І що ти пропонуєш? — запитав Руслан, вдивляючись у порожнечу вечірніх сутінок за вікном. — Що мені робити?

— Що робити тобі, я не знаю. Я знаю, що робити нам. Я пропоную тобі дещо краще, ніж тюрма. Я пропоную пограбувати Івана Івановича, здати його мусорам і оселитися на Кіпрі. Чи в Бразилії. Де тобі більше подобається?

— У Бразилії. Аби від братви подалі, — пробурчав Руслан. — Добре, викладай.

— Але спочатку ти повинен сказати мені, де Іван Іванович тримає свої папочки з документами.

— У сейфі. Але тільки не у фірмі. А в банку «Дисконт Сі-Ейч». У них там, як у камерах схову на вокзалі. Сейфи напрокат — чотириста сорок баксів за місяць.

Жінка зітхнула. Коли за оренду сейфа платять такі гроші, розраховувати на те, що просто завітаєш туди і, знаючи код, відкриєш, забереш вміст, а потім спокійно підеш, не випадає…

— Розкажи все, що знаєш про цей банк.

— Та нічого я не знаю, — роздратовано кинув Руслан. — Знаю адресу. Знаю, що він туди навідується раз на тиждень. Знаю, що всі документи зберігаються там. Бабки він завжди переводить в Ізраїль, у сейфі їм робити нічого.

— До речі, щодо Ізраїлю. Скільки зараз на рахунку вашої фірми?

— Дріб’язок — тисяч триста. Може, чотириста. Це в доларах. Слухай, рідна… А ти, напевно, маєш рацію про мусорів! Я тепер згадую… Іван Іванович сьогодні був не в гуморі. Нагримав на мене через дурницю. Бігав як підсолений. Секретарка говорила, приходив якийсь капітан Туполєв…

— Навіщо мені тебе за носа водити? Але все одно, ми не закінчили. Скажи, якщо припустити, що завтра вранці Іван Іванович перекаже ваші гроші в Ізраїль, на рахунок «Кетера», коли він зможе туди вилетіти?

— Та хоч завтра, аби рейс був до Тель-Авіва.

— А як же віза? — насторожилася жінка. — Хіба можна оформити її так швидко?

— А що йому твоя віза! У нього вона цілий рік відкрита. Він же бізнесмен, а не палець собачий! Співпрацює з великою ізраїльською фірмою! Його там завжди з розкритими обіймами чекають!

— А в який термін ти зможеш зробити ізраїльські візи нам обом?

Руслан невдоволено скривився.

— А навіщо?

— Ми їдемо в Ізраїль, відвідати Девіда Аршкришера. Ти хіба ще не зрозумів?

Руслан підняв руки: «здаюся». Він уже встиг засвоїти — жінка говорить діло, вона хоче йому добра і вона набагато розумніша за нього.

— І коли?

— Як зробиш візи.

— Ну, скажімо, я їх зроблю завтра вдень. Дам Гарику на лапу… Але ж Іван Іванович може бути в Тель-Авіві завтра до вечора! Ти ж сама говорила. Відразу поїде до Девіда, забере усі свої гроші. І шукай його!

— Він не буде в Тель-Авіві завтра до вечора, — твердо сказала жінка.

3

Вона почала з банку «Дисконт Сі-Ейч». Через Інтернет з’ясувала усе, що могла, про «камери схову». Її припущення виявилися правильними. Спроби пограбувати цей банк чи облудним шляхом заволодіти документами марні. Утім, грабувати банки вона й так не вміє.

А от на інформації про години роботи «камер схову» вона зупинилася надовго.

З понеділка по п’ятницю — з 7-00 до 22–00.

Субота — з 7-00 до 13–00.

Неділя — з 10–00 до 21–00.

— Завтра в нас неділя? — запитала вона Руслана.

— Неділя… — замислено відповів Руслан. — А що?

— Хвилинку терпіння!

Покінчивши з «Дисконтом Сі-Ейч», жінка зняла слухавку і набрала довідкову. Її цікавив рейс на Тель-Авів. Година була пізня, тож вона додзвонилася з першого разу.

Коли жінка поклала трубку, її очі сяяли.

— Поки що нам щастить. «Камера схову» починає роботу завтра о десятій. Літак на Тель-Авів — о 10.30 ранку. Отже, Іван Іванович, навіть якщо забере свої документи із сейфа о десятій, усе одно не встигне на цей рейс. Так що завтра в Ізраїль він ніяк не полетить.

— А з чого ти взяла, що він от так відразу виїде в Ізраїль, а не в Париж, скажімо?

— Знаєш, Руслане, коли вже взялися за вашу фірму, не виключено, що до цієї справи підключать Інтерпол та ізраїльську поліцію. А там одразу заморозять рахунок фірми «Кетер». Тому Іван Іванович постарається забрати свої гроші в Девіда якнайшвидше.

— Може, він уже вилетів?

— Сумніваюся. Сьогодні в банку профілактика з 13.00.

— Так що ми будемо робити з Іваном Івановичем?

— Ми будемо чекати на нього біля банку рівно о десятій ранку. І до вечора, якщо це буде потрібно.

— Ну добре, це завтра. А що сьогодні робити з братухами?

4

Вимкнувши світло, вони завмерли біля розкритого навстіж вікна кухні. Подвір’я, де стояла стара «Ауді», освітлювалося одним ліхтарем, але навіть його тьмяного світла було досить для того, щоб розгледіти: ліві задні дверцята відкриті, і з-під них стирчать ноги у високих ковбойських чоботях з окутими міддю носками.

— Скільки там їх? Троє?

— Троє. Вадюха за кермом, а Монастир з Бобою по твою душу.

— Угу… — тільки і сказала жінка.

За неї взялися серйозно. З під’їзду не вийдеш. Можна спробувати вибратися на дах і вийти з іншого під’їзду. Але ці хлопці, напевно, це передбачили й доглядають за всіма виходами.

— Руслане, а як ти з ними домовлявся?

— Дуже просто. Я сказав, що зайду до тебе на годинку, побалакаю, щоб розвіяти твої підозри і ти не наробила дурниць. Потім піду. А вони будуть чекати, поки ти вийдеш. Іван Іванович сказав, що ти обов’язково вийдеш, причому, затемна. Щоб утекти.

— Надто розумний твій Іван Іванович… — невдоволено сказала жінка. — А як ти думаєш, вони не запідозрять нічого? Адже ти вже третю годину тут.

— А що робити? Є ще які-небудь варіанти? Принаймні, двері ламати вони не стануть. Та й що їм, вони тебе хоч до ранку будуть чекати.

— А як вони збиралися мене… убити? — запитала жінка.

— Як звичайно. Коли вийдеш, Вадюха вдарить по газах, з автомата полоснуть — і порядок. Метод надійний. І ніяка ментівка не встигне.

Кожне слово Руслана вкарбувалося у мозок жінки розжареним залізом. Вона могла б загинути саме так… «І ніяка ментівка не встигне», — луною звучало у вухах. А чому, власне, не встигне? Жінка стрепенулася. Потрібно, щоб устигла. Жінка схопила зі столика телефон і набрала 02.

— Ти що, здуріла? — підхопився Руслан. — Мусорам дзвонити!

— Спокійно, — жінка була незворушна. — Це міліція, чи що? — сказала вона у слухавку, змінивши голос. — Тут, знаєте, у нас у дворі, такі хлопчики, та я той, бачу, в них автомат такий страшний! Сидять у машині, така закордонна машина, сіра в нас у дворі. Курять, матюкаються, ой, боюся, когось уб’ють! Прізвище? Чиє? Моє? Шинкарук. Кличуть Аллою. По батькові? Тарасівна. Адреса? Записуйте… Тільки ви швидше, а то раптом стріляти почнуть, душогуби…

Жінка кинула мобільний на диван і втерла піт з чола. Від напруги підкошувалися ноги.

Вона налила собі води прямо з-під крана і враз вихилила склянку.

5

Погасивши світло у всій квартирі, вони припали до вікна кухні. «Ауді», як і раніше, стояла на подвір’ї. Міліції не було. Вони чекали вже п’ятнадцять хвилин.

— Слухай, а ти цю бабу… як її… Аллу Шинкарук… з голови видумала? — запитав Руслан.

— Навіщо брехати, коли можна обійтися найчистішою правдою? Алла — моя сусідка. У нас балкони поруч, — відповіла жінка, вдивляючись у темряву вулиці.

— А якщо мусори взагалі не приїдуть?

Жінка не відповіла. Її тонкий слух уловив шурхіт шин і мірний рокіт моторів. Вона приклала вказівний палець до губ Руслана. «Тс-с-с!» — наказала жінка і припала до вікна. Невже приїхали?

Розділ 28

1

— Ну Руслан, ну мудобол-задушевник… — позіхнув Боба. — Коли уже вийде, козел?

— Трахаються вони там, — зло кинув Монастир.

— Чуйте, мужики, — подав голос Вадюха. — А може, ми її не відразу вб’ємо? Сунемо в машину, вивеземо за місто… Гарна ж баба…

— Ще один, — похитав головою Монастир.

— Тоді дайте мені її самому замочити, — зажадав Вадюха.

— Добре, — знизав плечима Боба. — Тримай.

Він простягнув узі.

Збоку від продуктового магазину, що стояв напроти виїзду з двору, зупинився невеликий фургон із написом «Пекарня Максима».

— Автоматом не маяч, — напівголосно сказав Боба Вадюсі.

На подвір’я в’їжджала червона «дев’ятка». Це було погано, зайві свідки їм не потрібні.

«Дев’ятка» зупинилася за п’ять метрів від «Ауді» і мотор глушити не поспішала. Фари яскраво горіли, тож розгледіти, хто знаходиться в салоні, було неможливо.

— Якого дідька? — пробурчав Монастир, прикриваючи очі долонею.

Раптом вітрини магазину зненацька згасли, хлібний фургон занурився в пітьму. Засліплені бандити не помітили, як відкрилися дверцята фургона і відтіля вискочили вісім чоловік. У касках поверх чорних масок, у бронежилетах, з укороченими автоматами Калашникова напереваги.

Зненацька в «дев’ятці» опустилося скло.

— Вийти з машини, руки за голову, — зажадав підсилений мегафоном голос.

Перш, ніж вражені Монастир і Боба встигли щось зміркувати, засмикався узі у руках Вадюхи. Він стріляв прямо крізь вітрове скло. В усі боки бризнули блискучі осколки, слідом за цим посипалося скло в «дев’ятці».

— Газуй! — заволав Монастир, квапливо випускаючи свою обойму в міліцейську машину.

Вони встигли рушити, перш ніж темряву по обидва боки від завмерлої з розбитими фарами «дев’ятки» розірвали спалахи пострілів. Це вели вогонь бійці спецназу, котрі розсипалися серед буйних заростей бузку.

2

— Ну ні хєра собі! — Вадюха реготав, як божевільний. — От так розклади!

Вони звертали в двір сусіднього будинку, коли біля сміттєвих баків з’явилася «дев’ятка». Боба випустив у її сторону скупу автоматну чергу.

— Дай сюди автомат, Вадюхо, — зажадав Монастир. — Твоя справа — вести машину.

— А хєр там! — вишкірився Вадюха. — Я тепер цим падлюкам покажу!

— Дай автомат, — у потилицю Вадюхи вперся ствол пістолета.

Вадюха мусив підкоритися.

Коли бандитська «Ауді» вискочила на вулицю, спецназівський фургон був зовсім поруч. Вадюха різко крутонув кермо вліво, щоб уникнути зіткнення, а Боба вліпив з калашникова по передньому колесу. Марно. Колеса фургона були заповнені спеціальною губчатою масою, яка застосовується в армійських розвідувальних машинах.

— Залізні вони в них, чи що, — Боба спересердя сплюнув.

Через розбиті шибки в салоні вітер ревів так, що, здавалося, машина от-от злетить. На перехресті Вадюха рвонув на червоне світло і дивом вивернувся від «Жигулів», які, завищавши гальмами, закрутилися на місці і влетіли в чорну «Ниву». Це допомогло їм відірватися від переслідувачів — на перехресті моментально утворилася пробка.

Але вже за якихось кілька метрів на них чекала пастка. Біля посиленого поста ДАІ троє інспекторів зупиняли усі машини, не перебираючи.

— Так, мужики, — сказав Вадюха, скидаючи швидкість. — Попереду якась лажа.

— Прорвемося! — упевнено кинув Боба.

— Навряд, — процідив Монастир. — Дивися, яку дурку ставлять.

Даішники зупинили пару вантажівок, і тепер ті розверталися поперек дороги, цілком перегороджуючи проїзд.

— Давай туди! — Монастир тикнув пальцем у залізні ворота, перед якими висів знак «Зупинку заборонено» і традиційне «Бережися автомобіля». Це був в’їзд на якусь відомчу територію — чи то склад, чи то фабрику.

— Ну тримайся, мужики! — крикнув Вадюха, втягуючи голову в плечі. Він натиснув на газ, «Ауді» заревіла і рвонулася до воріт.

Якби ж їм знати, що ворота були капітальні, зсередини зміцнені навареними навхрест товстими залізними прутами і замкнені на два грубезні засуви. «Ауді» з оглушливим гуркотом влетіла у браму на повній швидкості та завмерла.

Першим з машини вибрався Монастир. Узі він залишив у салоні, натомість прихопивши з собою ТТ. Слідом виліз Боба.

Вадюха заціпенів, уткнувшись грудьми в роздуту подушку безпеки. Капот «Ауді» був зім’ятий у гармошку.

Спецназівський фургон і червона «дев’ятка» вже були тут. На Монастиря і Бобу дивилися стволи автоматів.

— Зброю на землю, руки за голову! — проревів мегафон.

Монастир знехотя жбурнув на землю ТТ. Боба нахилився, щоб покласти калашникова.

У цей момент із «Ауді» вдарив узі — то отямився Вадюха. Йому здавалося, що він стріляє точно у спецназівців. Але перед очима все пливло, автомат не слухався ослабілих рук, і йому вдалося зачепити тільки одного.

Дванадцять стволів разом заговорили у відповідь.

Першим свинцевий вихор розірвав на клапті Бобу.

Монастир сіпнувся убік і був застрелений майором, який вів усю операцію з «дев’ятки».

Вадюха пережив спільників лише на якусь мить. Кулі прошили бензобак, і «Ауді» потонула в оранжево-чорному полум’ї.

3

— Валізу понесу я. А ти понесеш мій дипломат, — Руслан скористався з можливості покомандувати.

Жінка не заперечувала. Коли йдеться про непринципові питання, вона згодна на другі ролі.

— А куди ми поїдемо? До тебе? — запитала вона.

— До мене не можна. У мене там… ну, розумієш… у мене до тебе була одна маруха… Валерія.

— Розумію. Ну і що вона?

— Та вона в мене живе… Але, знаєш, вона не жінка.

— У якому розумінні «не жінка»? А хто, гермафродит?

— У прямому. От ти — жінка. А вона — ні. Це я зрозумів, коли з тобою зустрівся. Коротше кажучи, я її мав на увазі великим планом. Але вона так просто не виселиться! й подітися нікуди. Вона з Донбасу, приїхала учитися, але не поступила. От і живе в мене.

— Але все-таки, куди ж ми підемо? У готель?

— Навіщо? У мене хата є запасна, як у всіх нормальних мужиків. Я тебе туди відвезу, а сам з’їжджу додому. Заберу бабло, деякі документи і повернуся.

«А ти повернешся?» — хотіла запитати жінка, але промовчала.

Над усе вона ненавиділа, коли чоловіки щось обіцяють. Особливо, коли обіцяють повернутися.

4

Допит Голика Туполєв залишив на закуску — треба було дочекатися результатів обшуку. А тому затриманого привели до нього в кабінет лише о пів на першу ночі.

— Я не бажаю з вами говорити, — заявив Голик з порога.

— Ви все-таки сідайте, — запропонував Туполєв, указуючи на стілець. — Є обставини, з огляду на які вам доведеться бути відвертим зі мною.

— І які ж це? — з насмішкою запитав Голик.

— По-перше, є інформація, що ви причетні до убивства відомих вам Максима Гуняковського й Алі Хайдарова. Тому я вас зараз допитую не як наркоторгівця, а як імовірного вбивцю. Я достатньо виразно викладаю?

Голик знехотя сів.

— Ваші справи кепські, Голику. Це вам не «Червоний Хімік», і цього разу відбутися легким переляком вам не вдасться.

5

— Хоч ріжте, але Максима я не убивав! І Аліка не убивав! Алік сам обіцяв мене задушити власноруч! Збереження, збут, перевезення — це було. Але мокрі справи не по моїй частині. Я бізнесмен! — випалив Голик і уп’явся на слідчого.

— Нехай. Де ви були ввечері в середу вісімнадцятого червня? — буденним тоном запитав Туполєв.

— Якого? Вісімнадцятого? — Голик наморщив чоло, але раптом просяяв: — Вісімнадцятого червня в Борі Іняхіна — день народження, і ми з дружиною були в нього.

— Невже?

— Так точно! Я в четвер уранці від нього виліз рачки — і відразу в басейн.

— О котрій годині почався бенкет?

— Та який там бенкет, громадянине слідчий! Так, пиятика. Були тільки ми з дружиною, Боря і його типу дружина.

— Вони можуть підтвердити ваше алібі?

— А куди вони дінуться?

— Гаразд. А в п’ятницю двадцятого?

— А двадцятого я… Мене не було в місті.

— І де ви були?

— У Полтаві. Я там був… у справах. Приїхав у вівторок уранці.

— Хто це може підтвердити?

— Ну… а це конче необхідно?

— Конче.

— Ну тоді, Галина Симак і її син, Денис. Я в неї зупинявся. І моя дружина може підтвердити, що я їздив. Вона мені ще квитки сама замовляла в касі. І, напевно, провідниця, якщо знайдете.

Туполєв відкинувся на спинку крісла. Ну що це за кошмар!? У всіх підозрюваних є алібі. І хоча алібі Голика варто ще перевірити, але…

6

— Якщо так, розкажіть мені про те, як ви постачали Гуняковського героїном. Попереджаю: у нас є свідчення проти вас саме по цьому епізоді вашої злочинної діяльності.

Голик знітився.

— Як? Як звичайно. Бабки були потрібні. Я по дрібницях працював. Самі розумієте — гашиш, опій, що це за гроші? На героїн у мене лише двоє клієнтів було. Один з них — Максим. Востаннє він купив одразу на дві з половиною тисячі. Це було ще до того, як я по «Червоному Хіміку» сів. Відтоді я взагалі до нього не заявлявся, зі зрозумілої причини.

— З якої саме?

— А то ви не знаєте, — огризнувся Голик. — Ховався від дружків Кривулі!

— І хто постачав Максима останнім часом?

— Не мені знати. Свиня собі завжди багно знайде, громадянине слідчий.

— Ну, нехай. Тепер поговорімо про Алі Хайдарова і Максима Гуняковського.

— Я з Аліком давненько посварився. А останнім часом із ним зовсім не спілкувався, як і з Максимом. Усе, що знаю — з чужих слів, здебільшого плітки. Не думаю, що вам це буде цікаво.

— Чого ж, давайте ваші плітки.

— Ну, а що конкретно?

— Особисте життя. Почнімо з Максима, — Туполєв перевернув касету в диктофоні.

— Про нього чув, що він до крутих дядьків подався. Працював на всяких попсарів. Я його навіть по телеку якось раз бачив. Давав інтерв’ю. «Ми, музиканти, думаємо… ми, музиканти, воліємо…». Обдовбаний був, до речі. А особисте життя в нього, скільки я його пам’ятаю, — тільки Алік. Однолюб, мать його так, — Голик посміхнувся.

— Ну а про Аліка що за плітки?

— Про цього була одна козирна історія. Мені як Боря сказав, так я ледве зі сміху не луснув!

— Це той самий Боря, у якого ви були на дні народження в день убивства Максима?

— Так, Іняхін. А що, Максюшу вісімнадцятого вколошкали? Дивний збіг… Коротше, Боря працює портьє в нічну зміну в одному готелі, так він говорив, що бачив нашого Аліка з якоюсь бабою. Вони наймали вдень номер і там до самого вечора… Алік одружений був — він же додому бабу не міг привести!

«Ну нарешті, хоч щось!» — подумав Туполєв, але виду не подав.

— А ваш друг Боря знає цю жінку, що була з Хайдаровим?

Голик із хвилину подумав і переконано заявив:

— Ні, не знає. Інакше він би проговорився.

Розділ 29

1

У неділю Туполєв дозволив собі відіспатися. Але провести ранок за газетою в нього не вийшло.

О пів на одинадцяту у двері подзвонили.

— Володю, синку, до тебе прийшли, — проспівала Надія Семенівна.

З передпокою зачувся високий тенор Андрія. Клянучи свою долю, Туполєв натягнув літні штани і впустив гостя до кімнати.

2

Андрій вийняв з дипломата папку з паперами, чотири газети, ручку та лупу.

— Ну що, містере Холмсе, як поживає наш «доброзичливець»? — Туполєв накинув на постіль покривало і сів зверху.

Андрій затараторив:

— Сьогодні вранці мною було проведено ряд слідчих дій, що…

— Андрійку, ти не на планерці. І не на іспиті. Коротше, де ти був сьогодні вранці?

— У своєї сусідки Зінаїди Петрівни на роботі. Зінаїда Петрівна працює в кіоску, торгує свіжою пресою.

— З’ясовував, виходить, із якої газети вирізано літери в листі до Рикова?

— Саме так. Незручно було експертів смикати. Зінаїда Петрівна повідомила мені, що літери вирізано з газети «Бізнес-Тиждень».

— І як вона так швидко визначила газету?

— По даті, що була вирізана з газети цілком і вклеєна над повідомленням. По ній вона визначила гарнітуру, якою зверстана більшість статей. Виявилося, що це номер, який вийшов у минулий четвер.

— Дуже добре. Так що, весь текст вирізаний із «Бізнес-Тижня»?

— Абсолютно весь, — підтвердив Андрій. — І я навіть, уяви собі, знайшов місце, з якого взято більшість літер. Причому це дуже важливе місце, — сказав Андрій з тим багатозначним виразом обличчя, який буває в ілюзіоністів перед виконанням коронного трюку.

— Ну не тягни, говори вже.

— Їх вирізали з рекламного оголошення мережі магазинів «Сибірське хутро». Можеш помилуватися.

Примірник «Бізнес-Тижня» перекочував до рук Туполєва.

«Сибірське хутро». Намальовано норку, що стоїть на задніх лапах. Відмінна якість. Останні моделі… Служба збереження хутра у весняно-літній сезон… Знижки. Адреси магазинів, телефони, факс, адреса електронної пошти…

Туполєв не поспішав з коментарями, тому що боявся піддатися привабливості нової версії, яка, здавалося, сама йшла до рук.

«Доброзичливець» не просто попередив їх про замах, але і вказав на того, хто цей замах готував. З тим же успіхом можна було написати: «Вас хочуть убити люди із „Сибірського хутра“!» Але «доброзичливець» обрав інший шлях. Чому?

І тут Туполєва осяяло — «доброзичливець» хотів виграти час! Йому було необхідно зробити так, щоб слідство скористалося підказкою з деяким запізненням, сконцентрувавши увагу міліції на «Сибірському хутрі».

— А ще що в цьому листі цікавого? — запитав Туполєв після напруженого міркування, якого Андрій не зважився переривати розповіддю.

— Більше нічого. Клей ПВА, сам аркуш — стандартний: папір для ксероксів і принтерів «KYM-Nova». Жодного пальчика. Працювали в рукавичках. Ось так.

— Нам щастить, Андрію, як потопельникам. Три вбивства й один замах — і жодного відбитка!

Тут у кімнату зазирнула Надія Семенівна:

— Ну що ж ви, хлопці, все вихолоне! — сказала вона з легким докором.

Розрізаючи омлет на апетитні скибки, Туполєв думав про те, що поясненням такої дбайливості загадкового «доброзичливця» може бути тільки одне: він зовсім не хоче, щоб слідство довідалося, хто саме став рятівником Рикова.

3

— Що робити будемо? — запитав Туполєв після сніданку.

— Вам вирішувати. Я б знову зайнявся Голиком. Перспективний напрямок.

— Напрямок, звичайно, перспективний. Але мене від нього вже нудить. Я його сьогодні півночі слухав.

У мозку Туполєва постали спогади про вчорашній допит. Страшно гуділа голова, Голик розповідав якісь непристойні історії. Алібі, яке потрібно перевірити… День народження якогось Борі… Утім, чому «якогось»? Борис Іняхін, номер телефону в нього в записнику.

— Як я міг забути! — підхопився Туполєв. — Знайомий Голика бачив Хайдарова з коханкою.

— Давно?

— Майже чотири місяці тому. Але, у будь-якому разі, це варто перевірити негайно, — Туполєв відкрив записник і сунув його під ніс Андрію. — Дзвони.

4

— Добрий день, Бориса можна до телефону?

— Не можна.

— А коли він буде?

— А хто його питає?

— Це по роботі.

— По якій ще роботі?

— Він знає. То коли я можу з ним поговорити?

— А ви спочатку скажіть, як вас звати.

— Андрій.

— Не знаю такого. Ви не чоловік Жанни?

— Ні. Я від Анатолія Голика.

— A-а. Ну тоді Боря обіцяв бути до обіду.

— А коли ви обідаєте? Мені терміново треба з ним поговорити.

— Ну якщо терміново, то обіцяв до першої години бути. Бувайте.

— Ну що ж, — кивнув Туполєв, — сходиш на обід до сімейства Іняхіних.

5

— Проходьте-проходьте, товаришу слідчий, — залепетала Валентина. — Боря вдома, проходьте.

— Кого там чорти несуть?! — гаркнув із кухні чоловічий голос.

Валентина зніяковіло усміхнулася. Андрій заховав посвідчення, зняв туфлі і перевзувся в капці.

Через хвилину на шум у передпокої з’явився і сам Боря — неголений, забряклий тридцятирічний чоловік у спортивних штанях і майці. Він жував пиріжок, тримаючи його у правій руці, і явно не чекав ніяких гостей.

— Це Андрій, слідчий з карного розшуку, — представила Валентина єлейним голоском.

6

На грудях Бориса Іняхіна був витатуйований слон із заклично задертим хоботом. Та й сам Борис скидався на слона — він був високий, гладкий, у його рухах відчувалася сліпа міць природи. Коли Андрій пояснив йому, що прийшов підтвердити алібі Голика і розпитати про Алі Хайдарова, Борис помітно підбадьорився.

— У середу вісімнадцятого червня у Валюші був день народження. Крім Толика й Ані, ми нікого більше не кликали. Знаєте, часи не ті пішли. Але ж нас трьох буде достатньо, аби підтвердити його алібі?

— Безумовно. А що означає — «часи не ті пішли»? — цієї недовірливої, уїдливої інтонації Андрій старанно учився в Туполєва.

— Просто в Толяна справи так собі, та й у мене не блискуче. От і вирішили відзначити без шуму, по-сімейному…

— А що, Голик ваш родич?

— Ні. Але він мені за брата! У юності ходили разом на плавання, потім разом служили, потім разом училися в технікумі. І дружини наші приятелюють.

— А чи знаєте ви, що Голик торгував наркотиками?

Борис опустив очі. Брехати марно, говорити правду — небезпечно. Але не відповідати теж не можна!

— Я йому говорив: «Кинь ти цю дурню». А він мені: «Сім’ю годувати треба». Мені він особисто нічого ніколи не продавав і не приносив. Можете обшукувати. Ми з ним просто друзі.

— Потрібно буде — обшукаємо, — без усякої погрози запевнив Андрій. — А поки розкажіть мені про Аліка Хайдарова.

— Я його завжди недолюблював, а от Толян — той за ним аж упадав. А що, Алік теж у цьому замішаний?

Андрій стримано кивнув.

— Я так і думав, — мовив Борис.

— Чому?

— По-перше, Алік, натурально, педик. По-друге, він чучмек, приїхав з Азербайджану. А там знаєте, які звірі! Ну вам, звичайно ж, видніше, — запал Іняхіна трохи остудило суворе обличчя Андрія, який ненавидів приземленість поглядів та шовінізм.

— Голик говорив, що ви бачили Хайдарова з якоюсь жінкою в готелі?

Борис знову пожвавішав.

— A-а, бачив. Причому двічі. Ну, в мене просто очі на лоба полізли: Алік — і з бабою. Я тоді працював тільки в нічну зміну. Якось увечері прийшов на роботу, як звичайно, за двадцять хвилин до початку зміни. Стою у комірчині, переодягаюся, аж бачу через щілину між шторами — виходить Алик зі своєю…

Андрій розстебнув змійку на своїй шкіряній папці та витяг завбачливо відібрані в Туполєва фотографії співробітниць «Української жінки».

— Ви знали подругу Хайдарова?

— Ні.

— Пізнати по фотографії можете?

— Спробую, — Борис прийнявся розглядати знімки. — Вона така брюнетка була… У тілі. Я ще подумав — нівроку телицю Алік собі відірвав. Ні… не ця… І не ця… A-а! Дуже схожа от на цю.

Андрій вихопив у Бориса знімок. На нього дивилася зваблива брюнетка. Глибокі карі очі, розкішне густе волосся, лагідна усмішка.

Діана Кулагіна.

Розділ 30

1

Фортуна усміхнулася їм.

Не встигли вони роззирнутися, як біля банку «Дисконт Сі-Ейч» припаркувався чорний «Мерседес». Годинник показував десяту п’ятнадцять.

— Угадай, хто це?

— Де? — жінка дивилася в усі очі.

— Онде, із саквояжем у руках! — Руслан указав на чоловіка, котрий збігав невисокими сходами, що вели до парадного входу банку.

— Невже?!

Вона уявляла собі Івана Івановича зовсім не таким. Сухорлявий низенький чоловічок, ба навіть дідок. У рухах щось злодійкувате, метушливе. Залисини, рідке сиве волосся. Обличчя його вона не бачила, але легко могла собі домислити. «Боже мій, і ця людина тероризувала мене так довго! От через цього шкарбуна, одягненого без усякого смаку, через цього пацюка я мало не убила гідну, чесну людину!» — жахнулася жінка. У її серці тіснилися ненависть і презирство.

Коли Іван Іванович сховався у дверях банку, жінка переклала браунінг із сумочки в кишеню важкого твідового піджака. Вони ще раз обговорили з Русланом деталі та заходилися чекати, поки Іван Іванович вийде.

Через півгодини масивні двері банку розчинилися й Іван Іванович з’явився на ґанку. Він повільно спускався сходами, саквояж у його руці помітно поважчав.

— Затарився! — видихнув Руслан, нервово погладжуючи великим пальцем сталевий бік своєї «Зіппо».

Жінка м’яко захлопнула дверцята машини, перейшла вулицю і рішучим кроком рушила навперейми.

Руслан клацнув запальничкою. Його руки тремтіли.

2

Жінка встигла вчасно. Коли Іван Іванович був за два метри від своєї машини, вона перегородила йому шлях:

— Веніаміне Северовичу, прошу у вас хвилину уваги.

Іван Іванович був занурений у свої думки і тому не відразу зміркував, що відбувається. Він навіть упізнав її не відразу. За мить очі його тривожно блиснули, але він швидко опанував себе.

— На жаль, я не маю часу, — сухо сказав він і спробував продовжити свій шлях.

Але жінка не дозволила йому обійти себе. Вона позадкувала і знову вихопилася перед його носом.

— Веніаміне Северовичу, якщо ви не вислухаєте мене, я зараз повисну на вашій руці і почну репетувати, що ви хвилину тому зачепили мій «жигулик» своїм поганим «Мерседесом». Так так люто і голосно, що хто-небудь із охоронців «Дисконт Сі-Ейч» обов’язково викличе міліцію. Хіба вам потрібна міліція?

— Послухайте, дівчино, про що ви говорите? — спробував заперечити Іван Іванович.

— Не будемо гаяти часу, — тоном, що не допускав заперечень, сказала жінка.

Тепер вона його не боялася. Вона могла робити з ним усе, що завгодно.

— Якщо ви зараз поїдете, я негайно подзвоню в міліцію і викладу усе, що знаю.

— У вас немає доказів.

— Не майте мене за дурну, Веніаміне Северовичу. Наші з вами останні розмови я записала на магнітофон. Ви, звичайно, геній шантажу. Але не єдиний шантажист у місті.

— Але навіщо вам здавати мене, любонько? Я в найгіршому випадку відбудуся статтею за співучасть, причому довести це ваша касета не зможе. А от вас — вас запроторять до скону, — тепер, коли перший подив минув, у голосі Івана Івановича з’явилися інтонації, до болю знайомі жінці.

— А що мені робити? У нас був договір. Ви його не виконали. А я виконала. У мене немає ні грошей, ні нових документів. Тікати з чотирма тисячами в кишені — це несерйозно… — жінка виглядала ображеною.

— Ах от ви про що, любонько! — умить пожвавішав Іван Іванович.

Здавалося, що непорозуміння розсіялося.

— То виходить, Руслан вам не передав грошей… Ах, мерзотник! — вигукнув Іван Іванович, обіймаючи жінку за плечі. — Я ж бо думав, що все пройшло нормально!

Тепер його було не впізнати. На воскових губах — розуміюча напівусмішка, очі сяють бажанням допомогти.

— Ходім у машину, там усе обговоримо, а ще краще — їдьмо куди-небудь звідси, — Іван Іванович окинув вулицю чіпким поглядом.

— А куди ми їдемо? — жінка старанно зобразила на обличчі стурбованість, коли Іван Іванович, кинувши саквояж на заднє сидіння, рішуче захлопнув двері. Для більшої правдоподібності вона навіть шморгнула носом.

— Та не хвилюйтеся ви так, дорогенька, — спробував заспокоїти її Іван Іванович. — Зараз з’їздимо до мене по гроші, потім що-небудь придумаємо з документами. Головне, що тут нам залишатися не можна.

Жінка згідно кліпнула віями, густо обліпленими тушшю. Іван Іванович як по нотах грав написану нею п’єсу.

3

Туполєв увійшов до «Італійського грилю» о пів на дванадцяту. Ресторан був порожній, і лише за одним зі столиків бенкетувала компанія з чотирьох чоловік.

— Де я можу зробити замовлення на бенкет? — запитав він у викидайла, котрий сидів біля входу, ліниво бавлячись зв’язкою ключів.

— Взагалі, адміністратора зараз немає, — повідомив викидайло, приязно посміхнувшись.

— А хто є?

— Є директор. Це на другому поверсі, он туди, — охоронець указав на напіврозчинені двері поруч із кухнею.

Не чекаючи пропозиції проводити його до місця, Туполєв рушив до дверей чорного ходу.

З кожним його кроком впевненість у тому, що візит в «Італійський гриль» — справа путня, танула, як березневий сніг. Мало хто кого сфотографував на якомусь бенкеті? Але відступати було пізно. Тим більше, що двері з табличкою «Радій Сергійович Ногін, директор» були прямо навпроти сходів. «У крайньому разі змарную десять хвилин», — утішив себе Туполєв і постукав.

4

Радій Ногін виявився рум’яним здорованем років сорока. Коли Туполєв увійшов, той, стоячи до дверей спиною, займався з еспандером біля відчиненого вікна.

— Ну що там, Шурко? — запитав він, не обертаючись.

— Радію Сергійовичу, я з міліції, — сказав Туполєв і закрив за собою двері.

Ногін повільно обернувся, шпурнув еспандер на робочий стіл, накинув сорочку, яка висіла на спинці стільця, і дещо зніяковіло потис Туполєву руку.

— Треба ж, ви постукали точнісінько, як наш шеф-кухар.

Зніяковілість поступилася місцем діловитості і серйозності, щойно Ногін застебнув сорочку й одягнув піджак. Тим більше, що Туполєв просто з порога почав викладати обставини справи.

— Бенкети? Ну звичайно, всі бенкети в нас замовляються заздалегідь. Ми ж не яке-небудь бістро! Ми не розігріваємо напівфабрикати в мікрохвильовій печі. У нас особливий підхід — ми готуємо для кожного клієнта.

— Ви ведете облік замовлень?

— Маєте на увазі ті, оплата яких йде по безготівковому розрахунку, чи всі замовлення, незалежно від форми оплати?

— Усі. Мене цікавлять усі замовлення. Я не з податкової.

— Зараз збігаю. У сейфі в адміністратора гросбух сторінок на п’ятсот. Не заздрю вам, — Ногін рушив до виходу.

— Власне, мене цікавлять ті банкети, що проходили тут вісімнадцятого і двадцятого червня, — кинув Туполєв у спину директору.

5

— Виходить, вісімнадцяте червня? — перепитав Ногін, розгортаючи грубезну книгу в коленкоровій палітурці.

— Для початку так, — Туполєв підсунув своє крісло до столу.

— Тоді так. На щастя для вас — не густо. Двадцятип’ятиліття відділу меліорації, 12–00. Замовник — Інститут інженерів сільського господарства. Тридцять дві персони, — відкарбував Ногін. — Далі. Шістдесятиріччя начальника цеху гарячого копчення Панчишина Ростислава Михайловича, 18–30. Замовник — сам ювіляр. Шістдесят сім персон. Цей ювілей я не забуду до смерті. У нас був такий аврал, що я сам стояв біля плити. Як зараз пам’ятаю: ми тоді засмажили шістдесят вісім курчат.

— А це що? — запитав Туполєв. Запис було зроблено настільки нерозбірливим почерком, що він ледь розібрав одне слово — «гомеопат».

— А, це писала Вірочка, моя секретарка. Я був у відрядженні, адміністратор у нас у декретній відпустці. От і довелося Вірочці приймати замовлення.

— І що тут написано?

— Тут написано: засідання клубу «Гомеопат», 21–00. Вісімнадцять персон. Замовник — Гурарія Альберт Якович. Вони в нас засідають раз на місяць. Я вже звик. До речі, цей Альберт Якович — премила людина. Вилікував виразку шлунка моїй дружині за вісім сеансів.

Туполєв зажурено оглянув записи про інші гулянки, призначені на день смерті Максима Гуняковського. Жодного весільного бенкету.

— Ну, а що в нас на двадцяте червня, п’ятницю? Які-небудь весілля є?

Директор послужливо перегорнув чотири сторінки і провів пальцем по аркуші від гори до низу.

— Є. 15–00, замовник — Раїса Миколаївна Мишак. Сорок чотири персони. Я це весілля теж пам’ятаю. Смажили кефаль під майонезом весь ранок. Узагалі, це не наша страва, тобто не італійської кухні. Але ця Раїса уперлася — бажаємо, щоб гості їли кефаль під майонезом і край! До речі! — раптом вигукнув Ногін.

Він відкинувся на спинку крісла й уп’явся в стіну, немовби намагаючись щось пригадати.

— Ви щось хотіли сказати? — запитав Туполєв, коли відчув, що пауза затягується.

— Так… Це те весілля, що було в п’ятницю… Так! Точно! У суботу про це саме весілля мене запитував один мужик. Цікавився, чий фотограф обслуговував гулянку — від нашого закладу чи від рагсу. Я йому відповів, що взагалі-то в нас є свій штатний фотограф, але це був не той випадок.

— А далі?

— А далі він запитав, чи немає випадково в мене адреси молодят. Щось говорив про те, що він хоче запропонувати нареченій роботу у своєму рекламному агентстві…

— І ви дали йому адресу?

— Дав… Чого ж не дати? Він так просив! Виглядав він пристойно, приїхав на такому чудовому «Форді». Як зараз пам’ятаю — відкрив цю саму книгу, знайшов телефон Раїси Миколаївни. І все.

Не встиг Ногін закінчити свою тираду, як перед ним уже лежала фотографія Юрія Роговцева. Радій Сергійович азартно садонув кулаком по столу:

— Добре працюєте! Це він!

Розділ 31

1

Іван Іванович справляв враження впевненого і досвідченого водія. Майже не дивлячись уперед, він увесь час позирав у дзеркало заднього огляду. Жінка мовчала. Кілька разів вона оберталася в надії розгледіти свою білу «Волгу», за кермом якої сидів Руслан. Та марно.

— А ви кепсько виглядаєте, любонько, — сказав Іван Іванович з погано приховуваним глузуванням. — Під очима кола, бліденька. Погано спали… Але розумію, розумію… З таким нервовим навантаженням… А славно ви це придумали з Риковим! Кажуть, помирає у страшних муках!

Вони повільно під’їжджали до перехрестя. Машини обабіч повзли з черепашачою швидкістю. Назрівала пробка.

Жінка не знайшла, що відповісти. Вона була занурена у свої думки. Не бачачи своєї машини, не знаючи про те, що Руслан поруч, вона не могла зважитися на те, заради чого сіла в цей «Мерседес».

— А що ж Руслан вас так підвів? — продовжував пащекувати Іван Іванович. Його настрій дедалі поліпшувався. Він усе більше ставав схожий на самого себе — підступного, нахабного, невблаганного. — От так спиш із чоловіком, а він тобі потім підкладає свиню… Це ж просто негарно — не віддати жінці гроші, які вона чесно заробила… От які вони, ці чоловіки. Попередній виявився голубим, цей — ошуканцем… Як же ви його раніше не розкусили? Хоча з Русланом, треба визнати, я сам зробив промах…

Жінка зціпила зуби. Аж тут знайомий плавний обрис капота рідної машини з’явився в другому ряду. Біла «Волга». Її бойова подруга. Її улюблениця.

Далекий світлофор показав червоне. Вони знову не встигли.

У неї лишалося три хвилини.

Вона повільно опустила руку в кишеню свого твідового піджака і витягла браунінг. Ствол пістолета метнувся до правого боку Івана Івановича. Гримнули три постріли.

Для того вона й одяглася в усе чорне, щоб бризки крові, які потраплять на штани чи піджак, були якнайменш помітними. Жінка натиснула кнопку «аварійки» — це щоб виправдати зупинку прямо на перехресті. Навряд чи хтось зголоситься допомогти раніше, ніж через десять-п’ятнадцять хвилин.

Потім жінка з відразою кинула пістолет на підлогу, під сидіння водія. Обернулася і взяла саквояж. Таки важкий. Вона вийшла з авто, спокійно захлопнула дверцята і без поспіху, але швидко пішла між машин до своєї «Волги».

2

Туполєв роззирався у передпокої крихітної однокімнатної квартирки Мишаків.

Раїса Миколаївна виявилася п’ятдесятилітньою матроною із громовим голосом. Її тихий чоловік, котрий відрекомендувався «просто Жорою», справив на Туполєва враження типового підкаблучника.

Господиня не без задоволення прийняла пропозицію розповісти про весілля своєї небоги Лялі. Туполєва дещо здивувало, що бенкет замовляла тітка, а не батьки молодят.

— Лялюсик мені, як дочка. Мама в неї геть безрука, хоч і гарна жінка. Нічого організувати толком не може. А як чоловік помер, так узагалі хворіє увесь час. А Вітасик сам із Кривого Рогу. Батьки його теж нічого не тямлять у тому, де і як усе справити. Ну не могла ж я допустити, щоб у моєї Лялечки було, як у сироти. От і довелося все організовувати самій. А ці поганці в «Грилі» заламали таку суму… І готують вони там абияк… Я сама краще готую…

Вона говорила так швидко, що Туполєв не міг вставити ні слова, не те що направити розмову в потрібному напрямку. На щастя, на допомогу прийшов чоловік Раїси Миколаївни. Зненацька, не давши дружині опам’ятатися, він відсунув її убік і спокійним, твердим голосом сказав:

— Стривай, Раїсо. Тараториш абищо. У товариша слідчого від твого базікання, певно, вже вуха заклало. Говорити буду я. Ви запитуйте, що потрібно, не соромтеся.

На превеликий подив Туполєва, Раїса Миколаївна враз покірно замовкла.

— Мене, власне, цікавить, чи не було серед гостей на вашому весіллі такого собі Юрія Роговцева?

— Ні. Такого не було, — відповів Георгій. — Я всіх гостей добре пам’ятаю.

— А я можу глянути на фотографії з весілля?

— Про що мова! — вигукнув Георгій. — Раїсо, принеси альбом.

Господиня вибігла в сусідню кімнату і за мить повернулася з грубим альбомом.

— Вибери для Володимира Ігоровича тільки те, що було знято на весіллі!

Через дві хвилини перед Туполєвим було розкладено два десятки фотографій. Щаслива наречена і розгублений молодий біля дзеркала у вестибюлі загсу. Наречений несе свою обраницю на руках по сходах. Ошатні свідки розписуються у шлюбних документах. Молодята покладають квіти біля пам’ятника невідомому солдатові. Нарешті дія переноситься в «Італійський гриль». Туполєв подовгу розглядав ці знімки. Гості танцюють, молоді цілуються… Усе, як завжди. І нікого схожого на Максима Гуняковского чи Алі Хайдарова.

— Мене цікавить ім’я фотографа, котрий знімав весілля.

— Це можна. Зараз подивлюся в записній книжці. Пам’ятаю, його звати Ілля. Цього хлопця нам порекомендувала кравчиня, коли ми сукню Лялечці шили. Здер він з нас ого-го, але і фотографії вийшли відмінні! Штук шістдесят фотографій було, не менше. Ну, ми не всі взяли… Стривайте, а вам що, хіба ваш співробітник не передавав? Ваші ж цим уже цікавилися?

— Невже? — Туполєв постарався сховати подив.

— Так-так, — наполягав Георгій. — Нам ваш колега вже дзвонив числа двадцять першого-двадцять другого. Запитував телефон фотографа. Я, звичайно ж, дав.

— А він не представився?

— Представлявся. Аякже. Як його звали, Раїсо? — Георгій обернувся до дружини.

— Здається, він назвався Олексієм… — непевно сказала Раїса Миколаївна.

— Ага… Напевно, Льоша забув мені передати, — розвів руками Туполєв.

«Олексій… Та який він, в біса, Олексій! Це, звичайно, був Юрій Роговцев, хто ж іще?»

Попросивши в господарів дозволу скористатися їхнім телефоном, Туполєв подзвонив фотографу.

Дружина Оксана повідомила, що Ілля зараз на роботі — як звичайно, обслуговує якесь весілля. На запитання про те, де саме відбувається це «обслуговування», вона зауважила, що якби всякий раз запам’ятовувала, де саме буде працювати чоловік, її голова давно стала б квадратною. Від Оксани Туполєв таїтися не став і відразу попередив її, що одним із замовлень Іллі цікавиться міліція. Жінка обіцяла простежити за тим, щоб чоловік передзвонив Туполєву на роботу чи додому відразу, тільки-но проспиться. «Сьогодні від нього все одно пуття не буде», — зітхнула вона.

Розділ 32

1

Льова стежив за Коржем уже два тижні. Справа ця була не з легких. Часто Веніамін Северович тікав від «хвоста», і лишалося тільки кусати лікті щоразу, як чорний «Мерседес» зникав. За цей ранок Льова губив його двічі. На щастя, обидва рази він ухитрився знову сісти на хвіст. Удруге йому пощастило біля банку «Дисконт Сі-Ейч».

Не встиг він знову «піймати» Коржа, як той зупинив машину і зник у банку, де, як устиг рознюхати Льова, знаходилися «камери схову» для особливо важливих вкладів. А коли побачив у руках у Коржа чорний саквояж, зрозумів, що не схибив. У тому, що в саквояжі — документи, які його цікавлять, у Льови не було жодних сумнівів. Здавалося, що розв’язка близька.

Коли поруч із Коржем з’явилася миловидна брюнетка в чорному костюмі, Льова не надав цьому особливої ваги. Бабієм Корж не був, але й обітниці безшлюбності теж начебто не давав… Але коли на одному з перехресть ця сама брюнетка в чорному залишила «Мерседес» із жаданим саквояжем у руках, Льова занервувався. А за хвилину з’ясувалося, що Корж, за яким він так довго ганявся, вже мертвий.

Одним оком дивлячись на дорогу, Льова набрав на мобільнику номер.

— Ісаку Лазаровичу? Це Льова. Думаю, вам треба знати. У мене новини.

— Що цього разу? — запитав хазяїн, не ховаючи невдоволення.

— Коржа убито, але убив його не я.

— Гм… Невже цегла упала на голову? — з недоброю іронією запитав хазяїн.

— Гірше. Якась дівка. Вона щойно застрелила його. Можна сказати, на моїх очах.

— А як наші папери?

— У тім-то й річ, що документи вона прихопила із собою. Зараз я переслідую її. Здається, у неї є спільник. Ви, випадково, не в курсі, хто б це міг бути?

— Ні… — після довгих роздумів сказав хазяїн. — Але це не має значення…

— Що накажете робити?

— Забери документи, а дівку і мужика — під асфальт.

2

Ще півгодини вони петляли по місту. Ще годину їздили просто так, аби розвіятися. Жінка встигла переодягтися в усе чисте й оглянути вміст саквояжа.

Купа документів. Чотири відеокасети, на одній із них одкровення свідка. Близько двох тисяч доларів, купюрами по п’ятдесят, перетягнені гумкою. Конверт із фотографіями, які жінка вже бачила, — вона і чоловік у «Італійському грилі». Конверт і відеокасету необхідно знищити якнайскоріше. А от папку, на якій червоним маркером виведено «Аршкришер-Симиреску», слід берегти, як зіницю ока.

— Нержин просто геній, — тихо сказала жінка, коли ознайомилася з умістом папки.

— Що за Нержин? — насупився Руслан.

— Та є там один історик. Уяви собі, він ще в суботу зробив припущення стосовно того, що лежить у цій папці, причому вгадав.

— Історик? — перепитав Руслан з легким подивом. — Ну якщо історик, тоді нехай буде хоч тричі генієм. Мене це зовсім не колише.

— Мене теж, — зізналася жінка.

Вони поставили «Волгу» в занедбаному парку — тут авто навряд чи хтось знайде. Жінка кинула прощальний погляд на свою улюбленицю і, узявши під руку Руслана, рішуче попрямувала до шосе. Зараз вони піймають таксі та поїдуть на холостяцьку квартиру Руслана. Або відразу по ізраїльські візи. Це вже вирішить Руслан.

— Можемо і по візи, відгукнувся він.

Раптом жінка заціпеніла. Руслан теж зупинився. Що сталося? Візи, паспорти…

— Послухай, любий, здається, я дещо забула…

З

Вони зустрілися рівно о дванадцятій. Іра пропонувала раніше, але Нержин звик по неділях провідувати дружину та дочку.

Нержин дуже боявся спізнитися, тому прийшов на побачення за п’ятнадцять хвилин до призначеного часу.

Коли Іра нарешті з’явилася з просвіту між будинками, його серце прискорено забилося. Вона наближалася неквапливо, поважно, помахуючи маленькою чорною сумочкою. Нержин бачив, як двоє хлопців обернулися та із замилуванням подивилися їй услід.

— Ти чарівна, — він поцілував їй руку та підніс три величезні білі лілії.

— Страшенно скучила за тобою, Сергійку, — Іра ніжно торкнулася губами його щоки.

Нержин розцвів.

— Я теж. Дуже радий тебе бачити, дуже. Прошу, — він галантно відчинив дверцята машини.

— Спасибі, — кивнула вона і граційно опустилася на переднє сидіння.

4

Агротехнолог фірми «Золотий корінь», Іван Балтин був наполовину українець, наполовину тувинець. Невисокий, рухливий, він знав Алтай, як свої п’ять пальців.

— Геологи? На наших плантаціях? — перепитав Іван, хитро примружившись. — Геологів не бачив. А от від ботаніків продиху немає. Наш сторож, Сидір Макарович, перед самим моїм від’їздом двох таких із бердана полохнув, а то зовсім життя від них не стало.

— Ботаніків? З бердана? — недовірливо перепитав Нержин, відчуваючи підступ.

— Аякже. Що не мужик — так ботанік. Не знаю, чого, але все місцеве населення впевнене, що ми вирощуємо якісь особливі наркотики. От і лазять, недоумки. Я чув, навіть бадилля женьшеню курити пробують.

Іван розреготався. Стриматися було неможливо — Іра і Нержин розсміялися разом з ним.

У цей час увійшла Іванова дружина Таїсія з тацею, на якій стояло вісім чашок з ароматним чаєм.

— Ваню, годі людям голову морочити, — сказала вона лагідно.

— Та хто морочить? — здивувався Іван. — Це ж чистої води правда. А якщо серйозно, то прямо на нашій центральній плантації, справді, стоїть полишена геологічна база. І навколо неї, приблизно в радіусі трьох кілометрів, більше двадцяти шпар, закритих залізобетонними заглушками.

Тепер Нержин не сумнівався, що Черемха говорив правду.

— А коли серйозно, — продовжував Іван, умить спохмурнівши, — то Аркадій Всеволодович мені голову зніме, якщо я ще хоч слово вам про це скажу… Так що даруйте…

Розмова стихла. І хоча Нержин та Іра просиділи в гостинної сім’ї Балтинів ще двадцять хвилин, нічого певного вони більше не почули. Пили чай, вимушено сміялися, Іван розповідав про різну алтайську звірину, але до теми геології більше не повертався.

«Здається, справа серйозна», — шепнула Нержину Іра вже в передпокої. Але не устигли вони попрощатися, як задзвонив телефон.

— Вас питає Маргарита Литовцева! Говорить, дуже терміново! — сказала Таїсія Балтин.

— Сергію? Дуже добре, що я вас розшукала. Шацький спрацював дуже оперативно. Півгодини тому я одержала електронну пошту з Ізраїлю. Тепер у нас у руках фотографії обох Аршкришерів, батька і сина. Приїжджайте скоріше.

5

Через годину вони ввійшли до робочого кабінету Маргарити. Тут Нержину ще бувати не доводилося. Його увагу привернули два комп’ютери, принтер, факс і невеликий настільний ксерокс. По всій кімнаті лежали журнали і книжки, під столом навколо переповненого сміттєвого кошика нагромадилася купа зім’ятих аркушів, на великому столі біля вікна були звалені впереміш кольорові вирізки, канцелярський дріб’язок, якісь документи з ошатними червоними і зеленими печатками, а над усім цим хаосом гордо височіла почата пляшка текіли.

— Для початку два слова про результати спілкування з моїм колишнім чоловіком, — сказала Маргарита.

— Так, звичайно, це дуже цікаво, — чемно погодився Нержин.

— Виявилося, що Аркадій місяць тому склав заповіт на користь своєї нової дружини. Після його смерті контрольний пакет акцій «Золотого кореня» переходить у володіння Марини.

Маргарита замовкла. Зрозумівши, що більше вона нічого додати не хоче, Нержин посміхнувся:

— От уже, справді, «два слова»! А які з цього висновки? Адже головне — зв’язок Марини з Коржем, якщо такий взагалі має місце.

— Тепер у мене є всі підстави підозрювати, що такий зв’язок є, причому найінтимніший… Утім, можливо, усе це вимисли заздрісників Аркадія, і буде потрібна ретельніша перевірка.

— Добре. А де ж усе-таки обіцяні фотографії?

Маргарита підійшла до одного з комп’ютерів та кілька разів клацнула мишкою:

— Ось, дивіться. Аршкришер-молодший, директор фірми «Кетер».

Давидові на вигляд було років сорок. Він був у відмінній спортивній формі, на трьох із п’яти фотографій широко усміхався, на одній — обіймав повненьку смагляву жінку. На задньому плані маячили двоє охоронців явно кримінальної зовнішності.

— Ви говорите, це молодший, — задумливо протягнув Нержин, який не вловив ані найменшої подібності між худим великооким Аршкришером-медбратом з архівних фотографій і квітучим бізнесменом з Ізраїлю. — А чи вдалося зняти Аршкришера старшого?

— Так. Він поїхав у Нетанію разом із сім’єю свого сина. Ось він.

На екрані комп’ютера з’явився бадьорий стариган. Якщо це був той самий Аршкришер, йому зараз має бути років вісімдесят. Маленька люлька в зубах та відпрасовані білі штани і сорочка з коротким рукавом робили його подібним на відставного капітана далекого плавання. Тільки капітан цей, судячи з обличчя, був дуже похмурий, хитрий і мстивий морський вовк…

Аршкришер-старший був на сімох знімках. Нержин переглянув їх усі тричі, і з кожним разом той подобався йому дедалі менше…

— Це не він, — нарешті сказав Нержин. — Чоловік на цих фотографіях — не Ісак Аршкришер.

За його спиною розчаровано зойкнула Іра.

— Ви в цьому впевнені? — запитала Маргарита.

— Цілком, — кивнув Нержин. — Літа, звичайно, змінюють людей. І все-таки це не той Аркришер, якого арештували 16 червня 1953 року в Магдебурзі. Не та форма голови, інша форма вух, гостріше підборіддя. Утім, Маргарито, роздрукуйте мені фотографії. У мене зараз з’явилося ще одне припущення.

Розділ 33

1

Вона вимила руки і зачесалася.

— Піду водички вип’ю, — сказав Руслан.

Жінка відкрила секретер і дістала паспорт. Цієї миті у двері подзвонили.

Вона навшпиньках пройшла на кухню. Руслан завмер зі склянкою води у руці.

— Приготуй пістолет і йди у ванну.

— Я ні в кого стріляти не буду, — рішуче заявив Руслан. — Ліпше просто не відчиняй.

Жінка визирнула у вікно. На подвір’ї стояв тільки «Шевроле» Руслана. Це дещо заспокоїло її.

У двері знову подзвонили.

— Хто там? — рішуче спитала жінка.

— Карний розшук. Мені потрібно поговорити з вами, Діано.

2

— Здрастуйте, — привітався Андрій, переступаючи поріг. — Ви сама?

— Так, будь ласка, проходьте, — сказала Діана, зухвало дивлячись слідчому в очі. — Можете не роззуватися. Ви не проти, якщо я прийму вас на кухні? Я там дозволяю курити, а от у кімнаті — вибачте, ні.

— Добре, — погодився Андрій, проходячи на кухню. — Чаю запропонуєте?

— Так, звичайно, — Діана силувано усміхнулася. — Зараз тільки води наберу. У мене на кухні кран забитий…

Вона відчинила двері ванної. Руслан стояв з магнумом напоготові. Жінка відкрила кран холодної води і рішуче винесла Андрію вирок, провівши пальцем по своєму горлу.

Коли вона повернулася на кухню, Андрій, стоячи біля раковини, відкрутив кран. Потекла вода.

— Кран у порядку, Діано, — Андрій пильно дивився їй в очі. — Навіщо ви брешете?

— У ванній струмінь сильніший, — спокійно відказала вона і поставила чайник на плиту.

— Сядьте, — наказав Андрій.

Діана слухняно сіла.

Андрій витяг пістолет і підійшов до дверей ванної. У цю мить гримнув постріл. Куля пробила Андрію грудну клітку, відкинувши його на підлогу. Наступні дві кулі вгризлися в гіпсову стіну. Руслан ударом ноги розчахнув двері та вискочив із ванної.

3

Андрій був ще при тямі. Його рука судомно стискала Макаров. Він машинально натиснув спусковий гачок. На животі Руслана миттєво спухнула червона пляма, він зігнувся навпіл, Андрій вистрілив ще тричі.

Діана заціпеніла на табуретці в кухні. Вона бачила, як загинув її останній чоловік. У цей момент вона зрозуміла, що зовсім не боїться смерті.

Жінка підвелася з табуретки і підійшла до бездиханного Руслана.

— Стояти, — прохрипів Андрій.

— Ви не будете стріляти в беззбройну жінку, — Діана краєм ока покосилася на магнум, який випав із рук Руслана.

— Вам… зарахують… якщо ви мені… допоможете…

— Можливо, — спокійно погодилася Діана, підбираючи магнум та обертаючи його носовичком.

— Я буду стріляти, — Андрій відчував, як холодіє і наливається свинцем його права рука. Ствол макарова ходив ходуном. Протриматися б ще хоч хвилину…

— Це нерозумно — вбивати жінку. Жінка завжди має рацію. Ви каратиметеся все життя, — Діана знущально посміхнулася і поклала магнум на підлогу. — Я налякана — раптом тепер ви застрелите і мене? Я змушена тікати.

При цих словах Кулагіна витягла з кишені Руслана ключі від машини.

У вухах Андрія гупали важкі ковальські молоти. Реальність поступово сутеніла.

— Ви… маєте рацію… — він майже шепотів. — Але коли вас через півгодини піймають… ви пошкодуєте, що не здалися зараз. Якщо ви… невинні — вам немає чого боятися…

Андрій випустив решту обойми у стелю. Нехай до сусідів нарешті дійде, що тут діється недобре. Нехай нарешті викличуть міліцію. Як тільки магазин Макарова спорожнів, Андрій знепритомнів.

Жінка стрімко вийшла з квартири, захлопнувши за собою двері. Ніхто із сусідів, звісно, не ризикнув визирнути на сходовий майданчик. Може, хіба якийсь відчайдух зараз пошепки викликає міліцію.

Розділ 34

1

Іра принюхалася до повітря архівного сховища.

— Гм… Важко тобі, напевно, тут, серед пилу сторіч.

— Десятиліть, — машинально поправив Нержин.

Він підійшов до столу, взяв папку казенного коричневого кольору.

— Ось, дивися, це список арештантів із гауптвахти магдебурзької комендатури. А от іще два списки: повторно затриманих після втечі та тих, хто загинув при спробі до втечі. Я вже говорив, що в цих списках бракує двох: Аршкришера і німця Генріха Вальдштоффена, якого арештували за тиждень до Аршкришера при облаві. Коли стали з’ясовувати його особу, виявилося, що паспорт у нього підроблений.

— Ти хочеш сказати, що ми, можливо, маємо справу зовсім не з Аршкришером, а з якимось німцем на прізвище Вальдштоффен? — недовірливо запитала Іра.

— Приблизно так. Але для того, щоб бути певним, я мушу розшукати фотографію Вальдштоффена. А краще — його особисту справу. Десь тут повинні бути протоколи його допитів. Але де саме — сказати важко. Нас цікавить будь-який папірець з ім’ям «Вальдштоффен». Почнімо з Магдебурга.

2

Минуло дві години, а ніяких згадувань про Вальдштоффена в документах по Магдебургові відшукати не вдалося.

Іра з незвички увесь час покахикувала від надміру пилу. Коли виявилося, що стільки часу змарновано, вона зовсім упала духом. Нержин спробував утішити її: мовляв, папери можна шукати по архівах місяцями, і їм ще дуже пощастило, що всі матеріали по Німецькому повстанню зібрані в одному місці.

— Тепер перевіримо матеріали по Берліну, — впевнено сказав Сергій, хоча був уже майже на сто відсотків переконаний, що вони нічого не знайдуть.

Через двадцять хвилин Іра підсунула йому папку з грифом «Цілком секретно».

— Послухай, тут є щось, схоже на прізвище Вальдштоффен. Тільки усе написано по-німецькому.

— Ану…

Нержин розгорнув папку.

— Та-ак… «Такому-сякому, начальнику такого-то відділу штабу радянських військ у Німецькій Демократичній Республіці. За уточненою агентурною інформацією, колишніми нацистськими злочинцями є такі особи…» От, далі, як бачиш, шість імен, четвертий — Вальдштоффен. Я тільки не зовсім розумію, чому поруч із ним у дужках написано «Антон Симиреску». А, ось під списком: «У Додатку 1 дані досьє на кожну з перерахованих осіб».

Через десять хвилин вони знали про Аршкришера все, про що тільки можна було довідатися з досьє, підготовленого зі справді німецьким педантизмом товаришами зі спецслужб НДР.

3

Туполєв повернувся додому з твердим наміром нарешті виспатися.

— Володю, ти їсти будеш? — запитала мати зі своєї кімнати. — А то я зараз борщ розігрію і котлети посмажу.

— Ні, ма, спасибі, відпочивай. Якщо захочу — сам як-небудь розберуся.

Туполєв підклав під голову пару подушок, ліг, розкрив «Навколо світу», почуваючи, як тіло занурюється в блаженний спокій.

Почав читати матеріал про австралійських аборигенів і сам не помітив, як задрімав. Його розбудив телефон.

— Володю? Ти не проти, якщо я під’їду? У мене новини. Погані.

Голос Валерія Туполєву дуже не сподобався.

— Говори відразу, — зажадав він.

— Андрія поранено. Він у вкрай тяжкому стані. Я дзвоню з лікарні.

— Хто?!

— Стріляв коханець Діани Кулагіної. Володю, я зараз під’їду. Усього по телефону не розповіси.

— Може, краще я до тебе?!

— Ми з тобою Андрію зараз нічим допомогти не зможемо. Тож чекай.

4

Через годину Туполєв знав усе.

— Так, наламав Андрюха дров… Гірше не придумаєш. Коханець Кулагіної стріляє в співробітника карного розшуку. Той убиває його наповал. Усе відбувається у квартирі Кулагіної. Сама Кулагіна зникає. Ну а що сусіди?

— Із сусідами, Володю, окрема історія. Вчора на виклик нібито сусідки Кулагіної до них у двір із тамтешнього райвідділу приїжджала оперативна група, аби затримати трьох озброєних осіб на «Ауді». Одного нашого тяжко поранили. Ну, а бандитів покришили з автоматів, але, завваж, сусідка Кулагіної, Шинкарук Алла Тарасівна, запевняє, що виклику не робила. Оперативники вчора походили ще по квартирах, порозпитували. Марно. Кулагіної, до речі, вдома не було.

— Гм, — Туполєв почухав потилицю. — Чому ж Андрія понесло до Кулагіної? А що це за одні на «Ауді»?

— Можна сказати точно — бандюки. Але документів при них не виявлено… Словом, особи встановлюються. А машина, на якій вони розсікали, уже два роки у розшуку…

— Ну добре, а що ще? Що свідки, зрештою?

— Зараз там працює наша бригада. Знайшли одного, сталінського сокола, котрий бачив, як Кулагіна виходила з під’їзду і сідала в білий «Шевроле». Він навіть номер записав. Орієнтування ДАІ вже дали.

— Треба оголошувати розшук. Вона щонайменше свідок одного убивства й одного замаху на життя.

— Звісно. Але сам розумієш, що ми зможемо поставити її на розшук тільки завтра. А до завтра, може, вона ще сама з’явиться.

У цей момент задзвонив телефон. Туполєв узяв слухавку.

— Алло? Так, я. A-а, не очікував. Звичайно. Записуйте адресу…

— Дзвонив Сергій Нержин. Якщо пам’ятаєш такого. Говорить, має якусь цінну інформацію. Зараз приїде.

5

Поки чекали Нержина, Туполєв подзвонив у лікарню і поцікавився щодо Андрія. Там відповіли, що перша операція пройшла успішно, але незабаром має бути друга. Андрій поки що до тями не приходив.

Нержин приїхав не сам. З ним була Іра Голубева. Жіноче товариство дещо поліпшило настрій слідчих. Надія Семенівна заварила каву, дістала печиво і бісквіти та делікатно усамітнилася у своїй кімнаті.

— Отже, добродії, — почав Нержин, — настав час відкрити вам нашу маленьку таємницю. Клуб зразкових чоловіків провів бліц-розслідування по фірмі «Сибірське хутро». Нам тепер відомо, чому Коржу вигідна смерть Рикова. А ще ми знаємо, де Корж зберігає свої основні капітали.

Спочатку Нержин розповів про родовище топазів і заповіт Рикова. Про Марину Солянську, яка по смерті чоловіка стане власницею контрольного пакета акцій «Золотого кореня». Потім — про перекази по роздутих кошторисах на рахунок фірми «Кетер».

Він розклав на столі фотографії та виписки з архівних матеріалів.

— Сьогодні нам удалося з’ясувати, що батько Аршкришера, директора фірми «Кетер», — не той, кого із себе вдає. Він узагалі не єврей. Він румун.

Витримавши паузу, він продовжив:

— Він військовий злочинець. Його справжнє ім’я — Антон Симиреску. В роки війни у чині унтер-офіцера служив у румунській військовій поліції, у складі частин, що окупували Одесу. Досьє, зібране на Симиреску в повоєнні роки держбезпекою НДР, свідчить, що він брав участь у сімох масових розстрілах, причому трьома з них керував особисто. Коли Румунія вийшла з війни, втік у Німеччину. Симиреску непогано знав і німецьку, і російську, тож його взяли у розвідшколу абверу. Там, уже в останні дні війни, він зробив собі паспорт на ім’я Генріха Вальдштоффена, шкільного вчителя. Але втекти на Захід йому не вдалося, і він був змушений лягти на дно в радянській зоні окупації.

У 1953 році його все-таки заарештували. Але тут вибухнуло Німецьке повстання, і йому пощастило втекти разом із чоловіком на прізвище Аршкришер. Їм удалося проникнути в канцелярію військової комендатури. Подробиць ми не знаємо і знати не можемо. Цілком імовірно, Симиреску й Аршпкришер заволоділи своїми документами, що знаходилися в канцелярії. Найдивовижніше, що в умовах «залізної завіси» він умудрився просочитися в Радянський Союз, натуралізуватися тут під прізвищем Аршкришер, обзавестися сім’єю. Але Корж його таки вичислив.

— Корж? — Туполєв так заслухався історією румунського унтера, що зовсім забув про те, до чого обіцяв підвести Нержин свою розповідь.

— Так, саме Корж. Він до перебудови, цілком імовірно, працював у КДБ чи у військовій прокуратурі. Я його знаю по публікаціях як великого фахівця у сфері військових злочинів. Моя версія така: у якийсь момент Корж по тоді ще засекречених архівах міг вийти на слід Симиреску-Аршкришера. Але, коли зібрав на нього компромат, не став здавати його. Корж вирішив використати інформацію собі на користь. Скоріше за все, він зволів дочекатися, коли Аршкришери емігрують в Ізраїль і заведуть там свій бізнес. Відтак відкрив Аршкришерові свої карти. Звичайно, керівник фірми «Кетер» — не сам Симиреску, а його син. Але це байдуже. Уявіть собі, що значить для людини, яка живе в Ізраїлі, викриття в тому, що його батько в роки війни розстрілював євреїв. Зрозуміло, родина Аршкришерів готова на будь-яке співробітництво з Коржем, аби їхня похмура таємниця залишилася таємницею назавжди.

— Нічого собі, — мовив Валерій. — А ви цілком упевнені в тому, що Симиреску й Аршкришер — одна особа?

— Абсолютно. В архіві ми знайшли фотографії Симиреску. На жаль, для того, щоб їх скопіювати, потрібно дочекатися понеділка й одержати спеціальний дозвіл. До речі, є там і відбитки його пальців. Але і без цього Іра не дасть збрехати: незважаючи на те, що роки сильно змінили Симиреску, його легко впізнати по фотографіях, зроблених кілька днів тому.

— Ви зробили неймовірне, Сергію Миколайовичу, спасибі, — подякував Туполєв. — А тепер у мене є одне запитання до Іри. Скажіть, ви не знаєте, де нам шукати Діану Кулагіну?

— Удома, напевно. А завтра — у редакції, — сказала Іра. — А що таке?

Туполєв і Полур’янов перезирнулися. А потім розповіли Нержину та Ірі про все, що відбулося за останню добу.

6

Коли вони вийшли надвір, сутінки тільки підступали до міста. Нержин відчував, що хвилюється, як восьмикласник.

— Іро… Можу я запросити тебе на вечерю?

Іра пирснула сміхом.

— Знаєш, Сергійку, я щойно думала над тим, чи не збентежить тебе, якщо я запропоную сходити куди-небудь посидіти.

— А чому я маю бентежитися? — здивувався Нержин, заводячи машину.

— Ну, знаєш, є такі надто мужні чоловіки, які вважають образливим, коли їх кудись запрошує жінка.

— Дурня яка. Мені навпаки, дуже подобається, коли жінка мене кудись запрошує. Мої улюблені танці — білі.

— А тебе що, завжди запрошувала на білий танець саме та, яка тобі подобалася?

— Завжди, — збрехав Нержин. — Ну, майже завжди. Так куди ти мене запрошуєш?

— Ну ти нахаба! — вигукнула Іра. — Тому я запрошую тебе до себе додому. По правді сказати, терпіти не можу ресторанів.

7

Її однокімнатна квартира знаходилася на п’ятому поверсі дев’ятиповерхівки з непрацюючим ліфтом.

Незважаючи на скромні розміри, квартира Нержину сподобалася. Усе тут було просто, затишно і зі смаком.

Іра смажила м’ясо. Сергій, який зголосився допомогти, тепер заливався сльозами над цибулею. Ніж був зовсім тупий. Нержин про себе відзначив, що чоловік сюди давно не заходив. Принаймні, надовго не затримувався.

Ніж зіскочив і полоснув його по великому пальцю. Цибуля миттєво почервоніла.

— Чорт, — прошипів Нержин.

— Що таке? — Іра неабияк стривожилася.

Сергій відвів руку подалі, щоб кров не потрапила на штани.

— Бігом у ванну. У мене там аптечка.

Іра дбайливо перебинтувала його палець.

— Не боляче? — ніжно запитала вона.

Нержин торкнувся її щоки. Іра ледь помітно здригнулася, але не відсахнулася.

Він поцілував її і зрозумів, що вечері не буде.

8

М’ясо смажили вночі. Пили кагор із чашок і дивилися одне на одного так, немов зустрілися після п’ятдесяти років розлуки.

— Послухай, я вже давно хотів сказати, що коли побачив тебе там, біля свого будинку, я подумав, що ніколи не бачив гарнішої дівчини.

— Ніколи? — серйозно запитала Іра, запускаючи пальці в його цупке волосся на потилиці.

— Ніколи.

— А я, напевно, довіку шкодуватиму, що не бачила твого обличчя в той момент, коли ти знайшов мене.

— Це було щось таке, — Нержин скроїв гримасу.

Іра розсміялася.

— Брешеш. Таке обличчя в тебе було сьогодні у ванній, коли ти набрався духу, щоб поцілувати мене.

— Але тоді, біля свого будинку, я теж вагався з поцілунком, — знизав плечима Нержин.

— А тепер ні, — додав він і ніжно поцілував мочку її вуха.

Розділ 35

1

Оксана додержала обіцянку.

Ілля Яровецький подзвонив Туполєву о чверть на восьму, коли той ще дивився останній тривожний сон.

— Ви Куколєв? — запитав Яровецький, дещо заїкаючись.

— Моє прізвище Туполєв. Через «Т» — Тетяна, і «П» — Петро, — поправив Туполєв, відзначаючи про себе, що прокидатися з ім’ям Тетяна на вустах — гарний знак. — 3 ким я говорю?

— Я фотограф. Мені дружина сказала, що…

— Авжеж, пам’ятаю. Скажіть мені, у вас є фотографії з весілля, що проходило в ресторані «Італійський гриль» двадцятого червня?

— Так. Якщо вам потрібно, я можу їх надрукувати. У мене залишилися негативи. У лабораторії, де я працюю.

— Мені потрібно. Причому якомога швидше. Коли ви виходите на роботу?

— Я вже там. Приїжджайте. Студія «Професіонал», може, знаєте? Це недалеко від вас.

— Зараз буду! Обов’язково мене дочекайтеся!

Поклавши трубку, Туполєв кинувся до ванної.

Швидко поголився, абияк почистив зуби зелено-червоною пастою з їдким запахом. Як запевняла Надія Семенівна, стоматолог із двадцятип’ятилітнім стажем, ця паста відмінно зміцнювала ясна. Хутко одягся і вискочив у передпокій. Коли він зашнуровував правий черевик, з кухні вийшла Надія Семенівна з паперовим пакунком у руках.

— Доброго ранку, синку, — вона простягнула пакет з бутербродами.

Мати встигла звикнути до того, що коли вранці синові дзвонять по роботі, сніданок можна не готувати. Туполєв лунко цмокнув матір у щоку і, на ходу зачісуючись, прожогом вискочив із квартири.

2

Студія «Професіонал» мала фешенебельний виставковий зал, величезний майданчик для зйомок і потужну фотолабораторію. Виявилося, що першу половину дня Ілля Яровецький працює тут у відділенні фотодруку, а вечорами промишляє весільною «халтурою». Крім Іллі, субтильного високого шатена років двадцяти п’яти, у лабораторії не було нікого.

— Я тут поки що найменш досвідчений. От і стараюся більше за інших, — пояснив Ілля.

Туполєв почувався після вчорашніх подій на грані нервового зриву. Не було більше сил вести дізнання з колишньою докладністю, бути чуйним з людьми, які надають слідству допомогу. Він почувався роботом, зібраним для того, аби добувати й обробляти інформацію.

От чому він категорично відмовився від кави і жодного разу не усміхнувся. Всю розмову з Іллею вів у формі твердого допиту і був скупий на слова.

— Ви можете показати негативи?

— Можу. Звичайно я віддаю негативи замовникам, але цього разу вийшло інакше, — Ілля підійшов до драбини, яка забезпечувала доступ до високих антресолей із пронумерованими шухлядками.

— Чому саме цього разу вийшло інакше?

— По-перше, замовники були незадоволені. Вони сказали, що я назнімав багато зайвого, і вибрали для друку десь лише одну третину з того, що було на плівках. Вони самі відмовилися від негативів. А, по-друге, один хлопець, Льоша, він, здається, був на тім весіллі, купив у мене вісім чи десять знімків, з тих, що забракували замовники. Запропонував гарні гроші. Навіть занадто гарні за таку дурницю. Я подумав: якщо фотографії з цих негативів ідуть так дорого, виходить, не потрібно квапитися плівки викидати… От чому я і кажу, що вийшло інакше. Зазвичай я негативи або викидаю, або віддаю.

Ілля спустився з драбини зі сріблястим пакетиком, у якому зберігалися плівки.

— Що ви бажаєте подивитися?

— Для початку ті кадри, які купив у вас Льоша, — сказав Туполєв, пам’ятаючи, що саме так відрекомендувався подружжю Мишаків Юрій Роговцев.

3

Ілля вийняв з пакетика дві плівки. Одну відклав убік, а другу зарядив до приладу, чимось подібного до діапроектора, та погасив світло.

— Ті кадри, що замовляв Льоша, позначені хрестиками прямо на плівці. Ми знайдемо їх за дві секунди, — запевнив він.

Поки Ілля повільно прокручував плівку в пошуках своїх позначок, Туполєв дозволив собі відключитися.

Він думав про Андрія. Як вийшло, що Андрій пішов на квартиру Кулагіної? Навіщо? На що розраховував? Чому коханець Кулагіної став стріляти в Андрія?

Ілля торкнув його за плече.

— Володимире… Подивіться… Ось перші три кадри…

Туполєв стрепенувся. Але негативи є негативи. Здається, якийсь чоловік. Здається, якась жінка.

Але який саме чоловік? Яка жінка? Обличь майже не розібрати. Усе червоно-зелене. Ні, від негативів пуття мало. Тим більше, що шефу на планерці хотілося б пред’явити щось більш істотне.

— От що, Ілля. Ви можете надрукувати мені те саме, що ви надрукували для Льоші?

— Про що мова! Почекайте п’ятнадцять хвилин — і фотографії ваші! — зрадів Ілля. — Зараз заведу машину!

Туполєв залишив студію у значно кращому гуморі.

У його руках тепер було п’ять ще вогких фотографій Аліка Хайдарова і Діани Кулагіної, які обідали в ресторані «Італійський гриль» у п’ятницю 20 червня.

4

— Я з міліції. Хотів би навести довідки щодо виданих віз. Можливо, недавно візи одержали громадяни, підозрювані в тяжких злочинах, — почав Полур’янов.

— Ми із задоволенням надамо вам всю інформацію, — запевнив Іцхак Коган, тридцятирічний чоловік із гривою рудого волосся і мідною бородою, дуже елегантно підстриженою. — Але нам потрібно знати, хто саме підозрюється.

— Веніамін Северович Корж, — чітко мовив Валерій.

— Немає нічого простішого, — Іцхак повернувся до комп’ютера й набрав прізвище, ім’я і по батькові на клавіатурі.

Чекати довелося недовго. Через хвилину Іцхак знову подивився на Валерія:

— У Веніаміна Северовича Коржа таки відкрита віза. Вже чотири з половиною роки. Зрозуміло, перш ніж її відкрити, ми наводили відповідні довідки в МВС. Нам повідомили, що Веніамін Корж чистий перед законом.

— А Діана Андріївна Кулагіна? — запитав Полур’янов.

Іцхак повторив ту саму процедуру, пильно дивлячись в екран.

— Ні, такої немає.

— Точно?

— Абсолютно. Комп’ютер брехати не вміє.

— Може, візу видано позавчора?

— Ні, навіть якби візу видали вчора за п’ятнадцять хвилин до закінчення нашої роботи, вона все одно потрапила б у базу даних. Усе, що було вчора, уже тут.

— Хіба ви вчора працювали?

— Ми ж посольство Ізраїлю. А в мене на батьківщині неділя — робочий день.

— Тоді скажіть, можу я подивитися документи на оформлення віз, виданих учора, чи для цього потрібен спеціальний дозвіл?

— Узагалі потрібен, але я ж розумію, що ви його все одно дістанете.

Іцхак передоручив Валерія турботам свого референта Бенджаміна. План був простий: він перегляне фотографії усіх, хто одержав учора візи. Може, серед них мигне знайоме обличчя з Клубу зразкових чоловіків? Чи з фірми «Сибірське хутро»? Чи з «Золотого кореня?»

5

Бенджамін відімкнув сейф і поставив на стіл шухляду з документами.

— Ось, це вчорашні, — сказав він і, тривожно покусуючи губу, залишив Валерія наодинці з документами.

І вже невдовзі Полур’янов побачив перше знайоме обличчя: Лідії Никифорівни, його шкільної вчительки ботаніки. Виявляється, її дочка Євгенія, котру він добре знав, вийшла заміж за громадянина Ізраїлю Ефроїма Бішкінзона і тепер проживала в місті Беер-Шева. «Ну Женька дає!» — подумав Валерій. Спогад про Євгенію Дюкову так глибоко затягнув його у минуле, що він ледь не пропустив ще одне дуже, знайоме обличчя.

Він довго дивився на фотографію звабної брюнетки і намагався зосередитися. Так він і просидів над паперами Олени Іванівни Коваль хвилин десять. Поки до нього нарешті не дійшло, що жінка, фотографія якої в нього перед очима, — Діана Кулагіна.

Розділ 36

1

Туполєв і Полур’янов доповідали Старикову довго і докладно. Дуже багато чого розкрилося буквально за останню добу. Колеги з інтересом переглянули принесені Туполєвим фотографії Кулагіної і розлютованого Хайдарова з «Італійського гриля». Але найцікавіше розповів на закуску Валерій. Виявляється, Кулагіна-Коваль збиралася вилітати сьогодні о 13–00 рейсом на Кіпр.

— Так, хлопці, попрацювали непогано, — сказав Стариков. — Шкода тільки, що Андрій підставився.

Стариков помовчав. І за хвилину продовжив:

— Аби остаточно упевнитися в гіпотезі Нержина, я сьогодні оформлю за своїм підписом запит в СБУ. Чи працював Корж у КДБ, і якщо працював, то яку посаду обіймав. Ну а ви, хлопці, дуйте в аеропорт. Сподіваюся, сьогодні ця справа і закінчиться.

Цієї миті у двері постукали.

— Увійдіть, — дозволив Стариков.

— Пане підполковнику, зведена оперативна інформація з міста за неділю, — сказав черговий, вносячи пухку папку.

— Так ми підемо? — запитав Туполєв, підводячись.

— Посидь, Володю, хвилинку, — жестом зупинив його Стариков. — Зараз підете. До літака Кулагіної ще дві з половиною години.

Він швидко пробіг очима кілька аркушів і раптом відірвався від читання, піднявши на слідчих здивований погляд.

— Хлопці, а вашого Коржа вчора того…

— Як «того»?! — Валерій подався вперед. — Коли?

— Опівдні. Знайшли застреленим у машині. Стріляли з браунінга. Вас це ні на які думки не наводить?

— Наводить… — пробурмотів Туполєв.

2

Після планерки Полур’янов поїхав у райвідділ, по якому проходила справа про убивство Коржа, щоб поспілкуватися з тамтешніми слідчими й експертами, а заразом забрати всі документи. А Туполєв вирушив до аеропорту.

— Майор Кияшко, — відрекомендувався кремезний начальник служби безпеки аеропорту, протягуючи Туполєву міцну долоню. — Чим можу бути корисний? Мабуть, знову хтось мішок наркотиків у Москву везе?

— Ні, у нас інша проблема. Одна особа, підозрювана в трьох-чотирьох убивствах, сьогодні може вилетіти на Кіпр. Ось фото, — Туполєв витяг цілу колоду фотографій Кулагіної.

Майор мимоволі замішувався Діаною.

— Е-е, капітане, добре живеться вам. У нас тут клієнтура — терористи та наркоторгівці, а у вас такі жінки!

— Якщо нам сьогодні поталанить, ви зможете з нею зустрітися.

Кияшко виділив у розпорядження Туполєва вісім співробітників служби безпеки, непримітних хлопців у цивільному. У деяких із собою для конспірації були навіть дорожні сумки, а в двох — дипломати. Туполєв швидко ввів їх у курс справи, і вони миттю зайняли всі ключові точки будівлі аеропорту. Сам Туполєв взявся спостерігати за чергою на митний огляд. Тут Кулагіна пройде обов’язково.

3

На початку одинадцятої задзвонив телефон.

Нержин крізь сон чув, як Іра взяла трубку.

— Сергійку… — лагідно прошептала вона в саме вухо. — Сергійку, вставай. Маргарита хоче поговорити з нами. Каже, це важливо.

Нержин, який уперше за останній рік порушив свою звичку вставати о сьомій годині ранку, насилу підвівся. У голові тіснилися образи минулої ночі, груди розпирало щастя розділеного кохання, про справи Клубу хотілося думати в останню чергу.

— Послухай, а може, ну їх до біса? Ми ж і так зробили все, що від нас залежить. Обійдуться і без нас.

— Ні, — почувалося, що Іру теж не тішить перспектива кудись їхати, але обов’язок перед редакцією і Клубом був для неї над усе. — Краще швидше впораємося, і тоді вся друга половина дня наша.

— Ну, тоді встаю, — зітхнув Нержин.

Вони похапцем поснідали і вже через двадцять хвилин сиділи в машині.

4

— Сподіваюся, займу вашу увагу зовсім ненадовго, — жестом запросила Маргарита їх у свій кабінет.

— Річ у тім, що я дзвонила нашим операм. Маю дві новини. По-перше, вбили Коржа. Учора вдень застрелили у власній машині. По-друге, зникла Діана. Виявляється, що у слідства є підстави підозрювати її в убивствах. От із приводу її розшуків я і хотіла звернутися до вас по допомогу.

Нержин зрозумів, що «вся друга половина дня» пропала.

5

Льова не очікував, що, переслідуючи брюнетку, яка з «Волги» перебралася в білий «Шевроле», він забереться так далеко.

Усю дорогу брюнетка гнала, як божевільна. Лише після восьми годин безперервної гонки по трасі вона дозволила собі зупинитися в невеликому містечку.

Смеркло. Льова зупинився за двадцять метрів від «Шевроле» і став чекати. Удача всміхнулася йому.

Жінка замкнула машину і пішла до придорожної закусочної, залишивши саквояж у салоні. Дочекавшись, поки жінка сховається за дверима закусочної, Льова кинувся до «Шевроле».

Переслідуючи брюнетку, він знав, що не зможе вбити її. Достатньо просто викрасти вміст саквояжа, через рідну Одесу повернутися до хазяїна і віддати йому папери. Льова був упевнений, що хазяїн навіть не згадає про жінку.

Так Льова подарував їй життя.

Він легко відімкнув «Шевроле». Саквояж лежав на задньому сидінні. Льова дістав папку з написом «Аршкришер-Симиреску» і витяг із неї документи. Натомість засунув у папку знайдений у бардачку «Ауді» довідник «Хто є хто».

Уже зовсім стемніло. Льові хотілося додому.

6

Туполєв повернувся із аеропорту пригнічений. Кулагіна не з’явилася. Його найгірші чекання виправдалися. Утім, він попросив Кияшка залишити людей на постах. Про всяк випадок.

— Судячи з твоєї кислої пики, Володю, Кулагіної і сліду нема. Так? — запитав Валерій, який уже встиг повернутися з райвідділу і тепер розбирав папери у справі про убивство Коржа.

— Так і є, — понуро кивнув Туполєв. — Я взагалі сумніваюся, що ми зможемо відшукати її найближчим часом.

— Послухайте, пане капітане, — Полур’янов суворо подивився на свого старшого колегу. — Ну що за розпач? Давайте краще постараємося проаналізувати, де нам шукати Кулагіну.

— А що лишається, — погодився Туполєв без особливого ентузіазму.

— Для початку повідомляю, що Коржа вбили з пістолета Хайдарова. Далі, убивця не забрав у Коржа документів. А серед них, між іншим, — картка банку «Дисконт Сі-Ейч». Районні оперативники відразу направилися туди і з’ясували, що Корж заїжджав учора в банк та забрав із камери схову весь вміст і склав у якийсь саквояж. Заради якого його й убили, тому що цього саквояжа на місці злочину не виявлено. Що було в саквояжі, га, пане капітане?

— Компрометуючі матеріали. Принаймні, якщо довіряти версії Нержина.

— Правильно, компромат, оскільки в нас немає підстав не довіряти версії Нержина. Висновок: Кулагіна зараз запопала щось на кшталт виграшного лотерейного квитка. Досить пред’явити його Аршкришеру — і вона стає мільйонеркою. Виходить, так чи інакше, її мета — Ізраїль. Тим більше, у неї туди відкрита туристична віза. Вона постарається потрапити в Тель-Авів якомога швидше.

7

За кілька хвилин вони з’ясували, що найближчий рейс до Ізраїля відлітає з Харкова о восьмій ранку у вівторок.

— От і прекрасно! — потирав руки Валерій. — Виходить, треба негайно виїжджати в Харків.

— Треба, — погодився Туполєв. — От ти і поїдеш.

— А ти?

— А я залишуся тут ночувати. Раптом надійде нова інформація?

— Слухай, Володю, скажи чесно: ти не віриш, що Кулагіна вилетить в Ізраїль з Харкова?

— Чесно кажучи, ні, — похитав головою Туполєв. — Але оскільки в нас немає кращих варіантів, будемо вважати, що усе-таки вилетить саме з Харкова.

На столі Туполєва задзвонив телефон. Він підняв трубку.

Полур’янов уважно спостерігав за виразом його обличчя. Туполєв спершу насупився, немовби силкуючись розчути щось крізь сильні перешкоди, потім голосно запитав: «Чому не переслідували? — потім усміхнувся, кинув: Спасибі, велике спасибі», — і повісив слухавку.

— Ну!? — вигукнув Полур’янов.

— Поздоровляю, Валеро. Їдеш до Харкова. Вчора близько п’ятої вечора білий «Шевроле», точно такий, на який було дане орієнтування, бачили на Харківському шосе на виїзді з міста.

Розділ 37

1

Туполєв прокинувся о шостій ранку від телефонного дзвінка. Голова була ватяною.

— Так, — пробубонів він спроквола.

— Уставай, Володю, — глузливо сказав Валерій.

— А я і не сплю, — збрехав Туполєв.

— Знаємо ми, як ти там не спиш. А я от, наприклад, уже півгодини як стирчу в тутешньому аеропорті. Дуже ділові мужики тут, скажу тобі. Уже розігнав усіх по постах, а сам сиджу п’ю каву — стережу вхід до аеропорту. Квитків на ім’я Коваль поки не продано.

— Ну, пильнуй там. Бувай. Як раптом щось — я тут, у кабінеті.

Туполєв подумав, що добре б іще хвилин п’ять полежати. Він не помітив, як його знову зморив сон.

Наступний дзвінок пролунав по восьмій. Заспаний Туполєв схопив слухавку.

— Так, Валеро, говори!

— П’ять хвилин тому літак злетів, — безбарвним голосом сказав Полур’янов. — Без Кулагіної. І взагалі її тут немає і не було.

— М-да… — протягнув Туполєв, почуваючи, як розвіюються залишки сну. — Тоді повертайся. А що там ще робити?

Через десять хвилин телефон знову задзвонив.

Дзвонили з чергової частини. Ще вночі Туполєв попередив: якщо будуть якісь повідомлення про білий «Шевроле» або про жінку на прізвище Кулагіна чи Коваль, то нехай негайно передзвонюють йому.

— Алло? Володю? — це був старший по зміні, його давній знайомий капітан Болдир.

— Так, я, — скрушно зітхнув Туполєв.

— Уяви собі, твій білий «Шевроле» знайшли.

— Де?!

— Ніколи не вгадаєш. У Петриківці. Це таке містечко за п’ятдесят кілометрів від Дніпропетровська. Сам розумієш, у маленьких містах такі шикарні машини — рідкі гості. Старшина ДАІ ще учора вдень примітив на стоянці біля тамтешньої автостанції цей «Шевроле». А наше орієнтування тільки тепер дійшло до них.

— А номер точно той самий?

— Точно.

За хвилину Туполєв уже дзвонив у довідкову.

2

Над дніпропетровським аеропортом йшла злива, і на посадку літак не пускали. Туполєв нервувався. Нержин і Іра теж, але старанно це приховували.

За півтори години польоту вони встигли обговорити все. Туполєв довідався, як Іра і Нержин вийшли на Кулагіну. За їхніми словами, вони ще вчора прикинули всі можливі шляхи втечі в Ізраїль і прийшли до висновку, що єдиний імовірний — через Дніпропетровськ. Або через Сімферополь чи Мінськ. Але оскільки рейси з цих міст були значно пізніше, вони вирішили для початку злітати в Дніпропетровськ. Як догадався Туполєв, Нержин та Іра являли собою класичну закохану пару. Їм, зрештою, було байдуже, скільки часу ловити Кулагіну: день, два чи кілька тижнів.

Літак нарешті сів. Усі троє першими збігли по трапу і побачили, як метрів за п’ятсот від них на злітну смугу неквапливо вирулює важкий «Боїнг» з написом «Israel Airlines». Без сумніву, це був «їхній» рейс.

Туполєв кинувся до літака.

— Ну дає, — знизала плечима Іра. — Що ж він — літак своїм пістолетом зупинить? Його тут у момент за тероризм пов’яжуть.

Нержин, гарячково метикуючи, що ж робити, раптом закричав:

— Так! Точно! Тероризм! Чекай мене тут.

Він щодуху помчав до будівлі аеропорту. «Ну, якщо ми, не дай Боже, помилилися, ночувати мені сьогодні у СІЗО», — відчайдушно подумав Нержин, кулею пролітаючи скляні двері та краєм ока зауважуючи, як двоє міліціонерів із короткими автоматами рушили в його напрямку з далекого кінця залу.

Нержин ринувся туди, куди вказував напис «Диспетчерська». Міліціонери за його спиною вже репетували: «Стояти!»

В останньому кидку Нержин усім тілом розчахнув двері диспетчерської:

— Добродії, — видихнув він, — я маю інформацію, що на борту…

— Хто ви такий? — чоловік у синій формі з «крильцями» грізно підвівся зі свого місця.

— …на борту літака компанії «Ісраель Ейрлайнз» знаходиться бомба. Розумієте?! Бомба!

Двері за спиною розкрилися і двоє дужих чолов’яг узяли його під лікті.

— Документи, громадянине.

— Зараз. Але ви зобов’язані зупинити літак! Там бомба!

3

Багато чого в той день відбулося всупереч її чеканням.

Митницю вона пройшла без проблем. Швидко оглянувши її валізу і навіть не поцікавившись ноутбуком (за долю якого вона так побоювалася, що навіть стерла вміст твердого диска), її пропустили, побажавши щасливої дороги.

Перевірка документів, думки про яку викликали в неї трепет останні два дні, виявилася на рідкість формальною. Тим більше, що з документами і з візою в неї був повний порядок. Погортавши її закордонний паспорт, молоденький веснянкуватий сержант сказав їй: «Добро!» — і на цьому процедура закінчилася.

І, нарешті, салон «Боїнга» виявився наполовину порожнім. На превелику радість, крісло поруч із нею було вільним.

Жінка подивилася на годинник. До злету залишалося чотири хвилини. Її погляд мимоволі затримався на золотому циферблаті з крихітними смарагдами на ажурних стрілочках. Жінка дивилася на своє швейцарське диво, немов зачарована. «З цього годинника все і почалося», — подумала вона, гірко посміхнувшись…

…Чоловік, який любив бегонії та японські машини, подарував їй цей годинник у день її народження. Це було 12 квітня.

— Боже мій! Хіба можна балувати жінок такими дорогими подарунками?! — вигукнула вона тоді, щоб приховати свій дитячий захват.

— Чому не можна? — дивувався чоловік. — Я роблю такі дорогі подарунки тільки тим, кого кохаю.

Їй сподобалося це пояснення. Тоді вона подумала: добре бути коханою таким чудовим чоловіком. Добре бути єдиною й одержувати на день народження колекційний швейцарський годинник за чотири тисячі доларів. Яка вона була наївна!

Прохолодного червневого вечора вона брала інтерв’ю у відомої композиторки — автора двох дюжин шлягерів, що проїхали по вухах кожної радянської людини. Вона була гостем творчої майстерні з претензійною назвою «Парнас». Поки вони з композиторкою спілкувалися в студії звукозапису, поблизу настроювали інструменти троє музикантів. Один пощипував бас-гітару, другий шумів перкусією і тільки третій знуджено сидів біля синтезатора, очікуючи вказівок. Жінка не звертала на них ніякої уваги, поки піаніст, власник шикарної хвилястої шевелюри, виразних очей і довгих пальців, не порушив їхнього тет-а-тет.

— У «Магдалені» коду будемо стару робити? Чи що? — запитав він, недбало поправляючи волосся.

Але жінка не запам’ятала, що відповіла йому композиторка. Її погляд прикипів до правого зап’ястя музиканта, на якому красувався майже такий самий золотий годинник, що його два місяці тому подарував їй чоловік. Тільки в чоловічому виконанні — браслет і циферблат дещо ширші, ніж у неї. «Виявляється, „Етуаль“ — не така й рідкість у нас!» — із невдоволенням відзначила про себе жінка. Але золотий годинник являв такий разючий контраст із вицвілою майкою, що привернув увагу і композиторки.

— Ого! — вона схопила музиканта за руку. — У тебе, як я бачу, обновка! Смарагди? Швейцарія? Живеш на широку ногу!

— Та яке там на широку ногу! — відмахнувся музикант, млосно закотивши очі. — Мені друг подарував. На день народження, — кинув він уже через синтезатор.

Посміхнувшись, композиторка наблизила до неї своє жаб’яче обличчя і довірчо прошепотіла: «Та який там друг! Коханець це був, а не друг. От така вона, богема!» — і засміялася.

Тоді вона реготала разом із композиторкою, але якийсь сумнів уже почав точити душу. «Чи мало „Етуалів“ у місті!» — утішала себе жінка. «Чи мало гомосексуалістів!» — говорила вона собі Але це не допомагало. Десь у глибині її істоти виростала і міцніла друга вона. І цю внутрішню жінку було неможливо переконати в тім, що вона стала жертвою простого збігу та своєї помисливості. Стосунки з чоловіком стали погіршуватися день у день. Вони почали сваритися через дрібниці, незлагоди тяглися одна за однією. Вона стала вслухуватися в кожну його телефонну розмову. Підглядати в його записну книжку. Стежити за ним. Помалу вона стала пересвідчуватися в тому, у чому внутрішньо вже була впевнена… І коли вона побачила свого чоловіка на вулиці мало не в обіймах того самого патлатого піаніста, на правому зап’ясті якого поблискував годинник «Етуаль», вона майже не здивувалася. Вона зрозуміла, що якась частина її вмерла і вже не воскресне…

— Чай? Каву? Лимонад? Колу? — запитала гарненька стюардеса.

Жінка опам’яталася і підняла на очі на струнку довгоногу дівчину. Літак уже повз до злітно-посадочної смути. За вікном пропливали задвірки аеропорту, обкутані туманом. Жінка полегшено зітхнула — нарешті! За якихось три години вона буде вільна! Лише три години відділяють її від нового життя!

— Каву. Подвійну, — розпорядилася жінка і бездумно розгорнула дамський журнал.

Але не встигла вона прочитати перший заголовок, як літак став зменшувати швидкість. Жінка відірвалася від журналу і подивилася в ілюмінатор. Справді, «Боїнг» різко сповільнював рух.

— Що сталося, дівчино? — звернулася вона до стюардеси.

Та тільки розвела руками. Постояла в розгубленості хвилину і зі словами «зараз спитаю» рушила до кабіни екіпажу.

Літак зупинився майже на краю смуги. Жінка припала до ілюмінатора. Але з її боку не відбувалося нічого цікавого. І тільки коли підкотили трап, двері в салон «Боїнга» відчинилися, й у проході постала знайома фігура слідчого Туполєва, вона зрозуміла, що програла.

4

Кабінет полковника Омельченка, начальника служби безпеки аеропорту, був схожий на театральну сцену під час постановки п’єси «Табір Валленштейна». Нержин з Ірою сиділи в кутку в глибоких кріслах під наглядом трьох міліціонерів з автоматами. Туполєв нервово проходжувався кабінетом, чекаючи, коли Омельченко закінчить розмову з Києвом. Він не спускав очей із Кулагіної, яка скромно примостилася на краєчку стільця і байдуже поглядала у вікно. Ще двоє людей у цивільному стояли, схрестивши руки на грудях, біля дверей.

Посеред кімнати нагромаджувалися речі Кулагіної, витягнуті з багажного відсіку літака.

— Ах, навіть так? — скинув брови Омельченко, вислухавши довгу тираду на тому кінці проводу. Він з цікавістю покосився на Кулагіну. — Дуже цікаво… Так… Прекрасно вас розумію…

Потім Омельченко чомусь розреготався.

— Так, звичайно. Усього найкращого, — сказав полковник на прощання і повісив трубку.

— Ваші слова цілком підтвердилися, капітане, — сказав він Туполєву.

— Якщо не заперечуєте, полковнику, ми оглянемо речі арештованої, — запропонував Туполєв.

— Авжеж, — радо погодився той.

Кулагіна продовжувала демонстративно дивитися у вікно.

Саквояж Коржа знайшли в одній із двох великих дорожніх сумок. Туполєв поклав його на стіл і розкрив. Відтак жестом фокусника витяг папку з написом «Аршкришер-Симиреску». Розв’язав тасьму і побачив… довідник «Хто є хто».

На обличчях усіх присутніх промайнув подив.

Туполєв зазирнув у саквояж. Більше там не було нічого.

— Громадянко Кулагіна, де документи, викрадені вами в Коржа? — крижаним тоном запитав Туполєв, не випускаючи з рук «Хто є хто».

Кулагіна відірвалася від споглядання захмареного неба і байдуже подивилася на нього.

— Які документи, ментяро?

Туполєв насилу стримався.

— Я б на вашому місці був чемним. Матеріалів на вас досить для трьох довічних ув’язнень. Де компромат на Аршкришера?

Схоже, Кулагіна тільки тепер оцінила, що до саквояжа давно вже добралися. І нічого в ньому не знайшли. Тінь збентеження пробігла по її обличчю. Захоплення компромату на Аршкришера стало вершиною її кримінального таланту, і тут вона програти не могла. Тут усе було виконано бездоганно, і якби тільки Туполєв спізнився на п’ятнадцять хвилин, то вже сьогодні ввечері Аршкришер виклав би перед нею мільйон. Заповітний мільйон доларів.

А так виходило, що вона програла двічі. Не тільки операм, а й безвісному конкуренту, який поцупив у неї з-під носа плід її філігранних старань. З цим честолюбна душа Діани упокоритися не змогла.

Кулагіна підскочила, вихопила саквояж з-під носа, оторопілого Туполєва, перевернула його догори дном і розлючено труснула. Відтіля не випало анічогісінько. Тоді вона жбурнула його собі під ноги й істерично розреготалася. Регіт швидко перейшов у ридання. Навіть у цьому доля обдурила Діану. Навіть у цьому.

Епілог

1

— Володю, приготуйся, у нас важливий гість! — у кабінет Туполєва заглянув Валерій. — Приберися тут, а то розвів бардак…

— Ти хоч скажи, кого чекаємо! — підхопився Туполєв і швидко оглянув свій робочий стіл. Чотири брудні чашки, гора чернеток. Коробки з-під касет.

— Сам побачиш, — пошепки сказав Валерій.

Двері за Полур’яновим зі скрипом зачинилася.

З того боку почулася якась метушня. Туполєв напружився. Валерій увійшов першим і навстіж розчахнув двері перед… перед…

— Андрію! — закричав Туполєв, підскакуючи зі свого місця. — Ти ж говорив «через чотири дні»! Ти ж говорив, лікарі не дозволяють… Ах ти шельмо! Це тебе Полур’янов підучив, як начальство морочити!?

Поки Туполєв душив у обіймах схудлого Андрія, Валерій аж заходився від беззвучного реготу.

— …Ну так що, завтра махнемо на рибалку? — запропонував Туполєв.

— Вибач, але ми з Андрієм сьогодні ввечері їдемо. У відрядження, — раптом посерйознішав Валерій.

— У яке ще відрядження? — сторопів Туполєв.

— В Одесу.

— А мене, виходить, із собою не берете?

— Звісно ні. Річ у тім, що тобі тут передали один документ. Думаю, після того, як ти з ним ознайомишся, тебе в Одесу і калачем не виманиш. Тим більше, що два роки тому ти вже був у відпустці. Тепер моя черга!

Туполєв розгорнув складений навпіл аркуш, що його Валерій представив, як документ, котрий підлягає негайному ознайомленню. І обомлів.

«Шановний Володимире Ігоровичу!

Дуже прошу вас зайти в комп’ютерний сьогодні о 17–30. Нам обов’язково потрібно поговорити (по особистому питанню)!»

Підпису під документом не було. Але і без усякого підпису Туполєву було ясно. Таня! Танечка… якщо, звичайно, це не ще один розиграш Полур’янова.

Поки Туполєв замріяно перечитував записку, Андрій і Валерій зникли.

Залишалося дочекатися кінця робочого дня.

2

— Пані та панове! — Маргарита аж сяяла. Такою гарною Нержин її ще ніколи не бачив. — Прошу вашої уваги!

— Сьогодні вранці, добродії, розсильний фірми «Гермес-Плюс» приніс мені ось це, — Маргарита підняла над головою, щоб усі бачили, великий конверт. — Він сказав, що на вимогу замовника я мала одержати це послання саме сьогодні. Хоча замовлення було оформлено ще тиждень тому.

Шепіт, що шелестів подекуди по кутках, затих. Усі були заінтриговані.

— У конверті я знайшла рукопис, — Маргарита витягла близько двадцяти друкованих аркушів. — Читаємо: «Діана Кулагіна. Четверо моїх чоловіків». Зізнатися, я не змогла стримати своєї цікавості і прочитала цей опус цілком. Виявляється, в останні дні Діана написала щось на кшталт сповіді чи документального репортажу про те, як і чому вона розправилася зі своїми жертвами. Вона виявилася жінкою з дивовижним честолюбством: сподівалася, що в той час, як вона буде ніжитися де-небудь на Карибах, наш журнал зробить їй честь, опублікувавши цей витвір. Як же, убивця яскраво розписує власні злодіяння, попутно виправдуючи свою аморальність ще більшою аморальністю всіх навколишніх! Ну отож, добродії…

На цих словах Інга Коробова поставила перед Маргаритою велику металеву чашу з-під пуншу.

— …надіям Діани не судилося збутися. Я присуджую її до безвісті! Ніхто і ніколи не прочитає цієї людиноненависницької маячні.

Маргарита зім’яла рукопис і кинула його в чашу. У її руках клацнула запальничка, і незабаром останні спогади про звабливу жінку-вбивцю перетворилися на попіл.

— Ну от, із сумним покінчили, — продовжила Маргарита. — Але повірте, добродії, тільки заради цього я не стала б сьогодні збирати позачергове засідання Клубу.

Цієї миті високі дубові двері розчинилися, у зал увійшов Риков.

— Ми з Аркадієм Всеволодовичем повідомляємо про свої заручини, — очі Маргарити сміялися.

Запрошений джазовий оркестр гримнув аранжировку маршу Мендельсона. Маргарита й Аркадій поцілувалися. Нержин покосився на Іру. Цікаво, а як вона поставиться до аналогічної пропозиції?

3

Льова не міг собі дозволити з’явитися до хазяїна в такому вигляді. Той не терпів гостей у майках та шортах. Тому Льова спершу одягнувся з повним бандитським шиком: костюм-трійка, на ногах — бездоганно начищені руді штиблети, а на широких грудях — муарова краватка з діамантовою шпилькою.

Упріваючи у своїй парадній уніформі, Льова прихопив грубу шкіряну папку і виліз із машини. За його спиною беззвучно зачинилися ворота. Все було майже так само, як того кривавого світанку, коли він тікав із розгромлених володінь Кийка. Тільки на воротах стояв не уркаган Таргун, а благовидний Фелікс, не було ніякої сторожової вишки над огорожею, і вийшли йому назустріч не двоє озброєних гевалів, а Лія, секретар-референт Аршкришера, — молода жінка з риб’ячими очима. Льова знав, що охорона є, і її чимало, але, на відміну від доморослих бандитів, тутешні воліли очей не мозолити і без потреби зброєю не хизуватися.

Він запустив руку під піджак, витягуючи свій вальтер. З ледь помітною усмішкою віддав пістолет секретарці. Потім нагнувся, підкотив праву холошу і дістав крихітний чотиризарядний револьвер 25-го калібру. Це знаряддя убивства теж перекочувало в руки несимпатичної дівчини.

Потім Льова пройшов через металошукач, подібний до тих, які ставлять в аеропортах.

Ісак Аршкришер прийняв гостя в залі з каміном. Незважаючи на спеку, у каміні жевріли вуглини: хазяїн був уже в тому віці, коли старечі кістки мерзнуть навіть під жарким сонцем.

Він сидів у глибокому кріслі-гойдалці й у півмороку бібліотеки скидався на гігантську рептилію. Аршкришер повернув голову і подивився на Льову.

— Здрастуйте, хазяїне, — сказав Льова на гарному івриті.

— Здрастуй, Леве, — прихильно кивнув Аршкришер. — Як тобі сподобалася Україна?

— Кошмарна країна. Чесні урки геть перевелися, — криво посміхнувся Льова, розстібаючи змійку на папці. — Неможливо працювати.

— Ну нічого. Після смерті нашого останнього партнера там більше працювати не доведеться, — мовив Аршкришер.

Льова підійшов до хазяїна і простягнув йому документи.

— Тут усе до останнього аркуша.

Аршкришер узяв папери з такою бридливістю, немов у них недавно загортали протухлого оселедця. Не глянувши на документи, він жбурнув їх у камін. А відтак уперше з початку розмови подивився прямо на Льову.

— Я вірю тобі, Леве. Вірю, бо ти розумієш не гірше за мене: хай тільки один із цих папірців потрапить у руки моїх ворогів — і ти небіжчик. Ти ж тепер знаєш, хто я?

— Так, хазяїне. І мені це зовсім байдуже, — твердо відповів Льова. — Я заберу це знання із собою в могилу.

— Не квапся в могилу, Леве, — посміхнувся Аршкришер. — Цього разу ти потрудився особливо добре. Я оплачу твою працю сповна. Йди і відпочивай. Гроші одержиш у Лії. Я знайду тебе, коли знову знадобишся. До побачення, Леве.

— До побачення, хазяїне.

Льова повернувся до дверей. Зараз він одержить гроші і забуде про цю справу назавжди. Але пам’ять про те, що його хазяїн аж ніяк не той, за кого себе видає, залишиться з ним. Багато років Льова був бандитом, служив бандитові і прекрасно усвідомлював це. Але те, що бандит, у якого ти знаходився на службі, колись убивав твоїх братів по крові, а тепер видає себе за одного з убитих… Льова, спадковий одесит, подумає, як помститися тому, хто можливо, вбив його батьків. І він обов’язково дістане цього павука в будь-якій норі.

Він не зробив і двох кроків, як двері в бібліотеку різко розкрилися і на порозі з’явилася Лія. Льова завмер. Він ніколи не бачив її такою переляканою.

— Хазяїне! Міштара! (Поліція!)

— Ну так скажи їм — нехай забираються геть. У них немає і не може бути нічого проти мене, — Аршкришер не грав у спокій. Він дійсно був зовсім спокійний.

— Їх багато, хазяїне. Не менше восьми машин. Будинок оточено. Двоє великих чинів вимагають, щоб ми відкрили ворота. З ними група автоматників.

Льова прокрутив у пам’яті весь сьогоднішній день, згадав, що нічого схожого на хвіст не було, і кинув:

— Дурниці. Напевно, знову з Абу-Кабіра втік хамасівець і якась сволота настукала, що бачила підозрілу особу біля вашої вілли.

— Напевно, — погодився Аршкришер. — Якщо дурням дуже хочеться, то впусти їх.

Аршкришер нахилився і розворушив коцюбою попіл, що залишився в каміні від документів.

— Побудь із мною, Леве, поки це не скінчиться. Так безпечніше, — зажадав він.

Льова не став сперечатися.

За кілька хвилин у бібліотеці з’явилися п’ятеро. Двоє в цивільному і троє в повному екіпіруванні бійців антитерористичної штурмової групи, які відразу взяли під приціл автоматичних гвинтівок «Галіл» і Аршкришера, і Льову.

— Поліція держави Ізраїль! Підполковник Шагал, капітан Ройтман, — урочисто проголосив старший на вигляд із цивільних, недбало помахавши своїм посвідченням. Другий, тридцятирічний молодик, неспішно розкривав дипломат.

— Аршкришер Ісак Лазарович, він же Симиреску Антон, і Лев Володимирович Коган! Ви заарештовані.

Згадування його справжнього імені подіяло на Аршкришера, як удар бича.

— По якому обвинуваченню? — тихо запитав він.

— Особисто ви обвинувачуєтесь у військових злочинах, вчинених вами в районі Одеси в 1942–1943 роках, — заявив підполковник Шагал. Він прийняв від свого напарника папери з дипломата і підійшов до Аршкришера, який закляк у кріслі.

— Вам, напевно, знайомі ці документи, — сказав він глумливо, покосивши на камін.

Над усе в цей момент вісімдесятилітньому Антонові Симиреску хотілося, щоб у нього не тремтіли руки. Але папери в його руках ходили ходуном.

Тут були не тільки ті документи, що їх він відправив у камін десять хвилин тому і копіями яких його свого часу шантажував той клятий Корж. Це досьє було підібрано з більшою старанністю і послідовністю. Розстрільний матеріал. За законами держави Ізраїль військові злочини не мають терміну давнини.

— Звідки у вас це? — запитав нарешті Аршкришер, піднявши очі від паперів.

— Українська карна поліція. Рідкісний випадок неоціненної допомоги, — посміхнувся цивільний.

Льова збагнув, що міштара разом із українцями тепер розкрутить і його на повну котушку. «Пальчики» напевно зняли і на розгромленій машині, і в резиденції Кийка. Отже, доведеться доживати віку у в’язниці Келе га-Шарон. А Аршкришеру від імені всіх синів Ізраїлю помститься невідомий розстрільник. Із цим Льова примиритися не міг.

Він одразу запримітив, що в капітана Ройтмана з-під піджака визирає рукоять недбало засунутого в кобуру крупнокаліберного пістолета. Якщо ударом ноги відвести убік ствол гвинтівки в руках у найближчого зі спецназівців…

Навіть у тому клятому підвалі під час розмови з Кийком він не був такий лютий і стрімкий.

Льова з легкістю підім’яв під себе капітана і вихопив у нього пістолет. Перш, ніж хто-небудь устиг зміркувати, що діється, Льова перекинув великим пальцем запобіжник і, притискаючи оторопілого Ройтмана до підлоги, відкрив вогонь у ненависну людину-рептилію. Аршкришер дістав дві кулі. Вже перша виявилася смертельною. І тільки тоді спецназівець оглушив Льову прикладом «Галіла».

Content

Олександр Медведєв
Клуб зразкових чоловіків

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Епілог