Алекс Грей

Одержимість

1

— Привіт, не зайнято? Можна присісти? — він не зразу зорієнтувався, що звертаються саме до нього. Піднявши голову, він побачив, що на нього дивляться величезні зелені очі, що належать тій, що задала це запитання.

— Привіт… Прикольний кулончик. — байдуже відповів він.

— Тож, можна присісти, чи ти віддаєш перевагу самотності?

— Пробач, але я якось не по цих справах… — втомлено відповів він. — Знайди собі якогось іншого клієнта, а я спокійно поп'ю каву, добре?

— Ти зараз про що? — здивувалася вона, і в голосі її відчулася образа. — Ти що, думаєш, що я це?… Ну, типу, якась повія з траси? Та, пішов ти, дебіл… Ти просто хворий… — вона розвернулася і вже збиралась піти, але він в останній момент зупинив її.

— Стій, ну, вибач… Та, зачекай ти. — крикнув він їй в спину. Вона зупинилася і повільно повернулася до нього. І тільки тепер він помітив, що в руках вона тримала величезну сковорідку з паельєю. Звичайна, маленька, практично тендітна, в літньому прозорому сарафані, в пляжних босоніжках і величезних окулярах на лобі, на руках традиційні дешеві іспанські кольорові браслети, а на шиї срібний ланцюжок з великим кулоном у формі овальної палітри фарб. Він дивився на неї і нічого не міг зрозуміти. Її візуальний образ говорив йому одне, а голос внутрішній, опираючись на реальності, намагався довести зовсім інше. — Пробач, просто, сама подумай. Траса Севілья — Валенсія, далеко від міст і цивілізацій. Що тут може робити така дівчина, та ще в такий час доби? Без речей, в легкій літній сукні, та ще й говорить чистою українською мовою в далекій Іспанії. Тим паче, що за півгодини, що я тут сиджу, ти вже третя за рахунком. Ну, в сенсі вже дві до мене щойно підкочували, щось говорили про душу і про те, що дорога мені буде після зустрічі з ними приємною і легкою. Ось я і подумав… Ну, вибач… Хоча, з якщо чесно, то ти, дійсно, не була схожа на жрицю кохання, та ще й з траси. Аж занадто інтелектуальний погляд у тебе. А в фігурі і поставі важко приховати аристократичне походження. Хоча, чого тільки не буває в наші часи. Чи у тебе немає аристократичного походження? — він спробував розрядити обстановку, але, чи вдалося йому це, він не зрозумів. Вона продовжувала стояти з гарячою сковорідкою в руках і дивитися на нього пильно і без жодної емоції.

— То, ти запропонуєш мені сісти? Чи мені піти за інший столик? — знову запитала вона, наче він не з нею розмовляв до цього. І, не чекаючи відповіді, сіла навпроти нього. Вона непомітно махнула рукою, і, немов з-під землі, біля них виник офіціант — Traiga las dos unidades, por favor. — сказала вона, звернувшись до офіціанта. Той зник так само швидко, як і з'явився, а через хвилину вже розставляв біля них прибори. — Gracias! Ну, смачного, а то однією кавою ситий не будеш.

— Дякую. — відповів він. — Прикинь, я в Іспанії вже два тижні, а ще паельї так і не скоштував.

— Ну, ось, як раз є в тебе можливість спробувати. І взагалі, ти мене пробач за нав'язливість, просто у мене така ситуація… Я якось взагалі не люблю самотності, навіть недовгої, а сидіти за столом самій, та ще в незнайомому місці, це взагалі не для мене. Я просто пообідаю з тобою і поїду, правда. Не дивуйся, у мене іноді так буває, можу просто так підійти до людини і загрузити його своїми проблемами, просто я люблю спілкуватися з нормальними людьми.

— Слухай, а ось скажи, ти підійшла до незнайомого мужика, десь в далекій чужій країні, в придорожньому шинку на заправці. І тобі не страшно? Адже я ж можу і маніяком виявитися. — сказав він, намагаючись залишатися абсолютно серйозним.

— Та всі ви тільки обіцяєте і лякаєте своїми маніячествами, а насправді потім виявляється, що справжні маніяки вже давно перевелися. — вона посміхнулося, і було в її усмішці щось таке приваблюче і насторожуєче одночасно. Тонкі губи і ідеально білі зуби, гладка засмагла шкіра і зелені-зелені очі. Вік її визначити було важко. Їй можна було дати від двадцяти і до сорока років. І лише зморшки навколо очей підказували, що їй вже давно не вісімнадцять. — Ну добре, з маніяком я, звичайно, погарячкував. І все ж, що тебе спонукало ось так от взяти і підійти саме до мене?

— Та все просто. Я, чесно, не люблю їсти на самоті, це, по-перше. По-друге, ти подивися на цю паелью. Це ж формат не для мене, а менших вони не роблять. А по-третє, я просто побачила рідні номери на твоїй машині і знайомі наклейки на ній. Адже, погодься, не часто в Малазі зустрінеш когось із свого міста, та ще й з кримськими автомобільними номерами. — вона говорила і їла одночасно. І у неї виходило жувати, запивати, і говорити одночасно. При тому, ані їжа не заважала їй говорити, ані розмови не заважали їй їсти. Ця дивовижна здатність надавала їй особливого шарму.

— То, ти що, теж з Криму? — здивовано запитав він.

— Ну, так, звідти, і наклейки мені знайомі, бо будинок мій розташований прямо навпроти нового яхт-клубу. А ти, я так розумію, маєш якесь відношення до цього нового яхт-клубу?

— Ну, так, маю. Можно і так сказати. Я там з дитинства займався вітрильним спортом, потім старий клуб знесли, хотіли якісь бариги землю відібрати під бізнес, але ми прошустрили, знайшли інвесторів, і мої друзі побудували там новий яхт-клуб. А я там просто зараз тримаю свою яхту. Ти тільки кіно собі не накручуй на рахунок яхти. Яхта моя, це не те, що ти собі уявляєш.

— А я нічого й не уявляю, хоча трохи розбираюся в яхтах. Мій чоловік має яхту, точніше кілька, тому я трохи орієнтуюся в цих питаннях. То що в тебе за яхта? — запитала вона і знову покликала офіціанта. Той з'явився негайно, як і в перший раз. Вона знову щось сказала на чистій іспанській, після чого офіціант зник.

— Та, звичайна дев'ятиметрова, стара, з червоного дерева, двощоглова гафельна яхточка, якщо тобі це про щось говорить.

— О! Прикольно! Мені завжди подобалися старі гафельні яхти і шхуни, хоча я, якщо чесно, не фанат яхт, вони мені просто подобаються з естетичної точки зору. І, ще…

— Що, ще?

— Та ні, нічого…

З'явився офіціант і поставив на стіл перед нами дві склянки з білою рідиною.

— Не дивися так, немов ти в перший раз таке бачиш. Це «Орчата», іспанською звучить, як Horchata — традиційний іспанський напій з мигдальних горіхів. Ти що, не пробував ніколи? — здивовано запитала вона. — Дивно, паелью не пробував, орчату не пив, а говориш, два тижні в Іспанії. А що ти тут пробував іспанського?

— «Каву» їх і вина всілякі іспанські напробувався, а від кави, я маю на увазі, натуральну, скоро до кардіолога доведеться звертатися. На кожному кроці кава, сил вже немає. — відповів він.

— Тю! Так у них ще дуже популярний «гранісадос» — це такі заморожені соки або фруктове пюре, до речі, дуже добре освіжають у спеку, рекомендую.

— Слухай, а ти звідки все про Іспанію знаєш, і іспанською шпариш вільно. Ти, до речі, що цьому офіціантові сказала? — запитав він, доїдаючи залишки зі сковорідки. Дивно, їсти йому спочатку зовсім не хотілося, а потім і не помітив, як удвох з тендітною дівчиною, вони досить швидко «прикінчили» величезну сковорідку з паельєю.

— Та нічого такого не сказала, попросила у нього два прибори і все. А іспанську звідки знаю… Та у нас тут будинок просто з чоловіком… — вона якось раптом спохмурніла і запнулася. І він зрозумів, що поки не варто нічого у неї розпитувати.

— Зрозуміло. Гаразд, скільки я тобі за частування винен? — запитав він у неї. — просто мені вже час їхати. Тебе, до речі, нікуди підвезти не потрібно?

— Ось ти зараз образити мене хочеш? З чого ти взяв, що ти мені щось винен? Це я тобі винна за те, що ти провів зі мною трохи часу, а то б я могла і вляпатися тут в будь що. Так що ми в розрахунку. — вона помовчала секунду. — Гаразд, раз тобі їхати пора, тоді бувай, не буду затримувати. — і вона встала з-за столу. Коли вона вставала, її кулончик яскраво блиснув на сонці, і він затримав на ньому погляд. Виготовлений з білого срібла, досить великий, у формі справжньої палітри з фарбами, які використовують художники в беретах і біля мольбертів. Чомусь художники у нього з дитинства асоціювалися саме з мольбертами і беретами. Саме так, за його розумінням, і повинен був виглядати справжній художник. — Ти куди дивишся, збоченець? — жартівливо запитала вона.

— Е… Та, я це…

— Ну, зрозуміло, що це. Всі ви мужики однакові. Варто одягнути легкий відкритий сарафанчик, як ви одразу витріщаєтесь на наші опуклості.

— Та ні, ти все не так розумієш. — він посміхнувся. — Я на кулон твій дивлюся. Просто ніколи такого не бачив. Це, я так розумію, подарунок, і ти, якщо я не помиляюся, маєш якесь відношення до живопису. Адже так?

— Ну, так, це подарунок. Однієї найдорожчої колись мені людини. Мало того, це ручна робота. Він сам був художником і сам зробив цей кулон спеціально для мене. Хоча, чому був. Він і зараз художник. — сказала вона, і через секунду додала: — Я так думаю. А щодо мого ставлення до живопису… Колись, дійсно я мала до живопису саме пряме відношення, але це було в іншому житті. — вона різко змінилася в обличчі, в якийсь момент здалося, що вона готова заплакати. — Гаразд, тобі їхати треба, а я тебе затримую. Бувай, і дякую тобі. Щасливої дороги.

– І тобі дякую. — відповів він, не зовсім встигаючи за зміною її настрою. — І вибач ще раз за те, що я тебе прийняв не за ту.

— Проїхали, не парся. Бувай, може, побачимось на рідних просторах. — вона повернулася і пішла в бік невеликого магазинчика.

Він встав з-за столу слідом за нею і пішов до своєї машини, відкрив дверцята, і на нього одразу війнуло жаром з салону його машини. На вулиці була спека близько сорока градусів. «Нічого, — подумав він, — зараз поїду з відкритими вікнами, трохи провітриться, згодом ввімкну кондиціонер, не в перший же раз». Виїжджаючи з заправки, він знову помітив її. Вона стояла, спершись на крило блакитного «Volkswagen-Beatle» з іспанськими номерами і дивилася кудись вбік. На машині була велика наклейка «Malaga rent car». Він пригальмував біля неї, але вона не обернулася.

— Слухай, пробач за бестактовність, — сказав він через відкрите вікно, — але я навіть не запитав, як тебе звати. Ось такий я джентльмен…

— Анна. Або Аня, як тобі більше подобається, але не Ганна, не люблю це ім’я. — сказала вона, не повертаючи голови в його бік.

— А я Алекс, дуже приємно. — відповів він їй у відповідь. — Я тебе чимось образив чи засмутив?

Якийсь час вона мовчала, не дивлячись у його бік, потім повільно відштовхнулася від своєї машини і повернулася до нього.

— Слухай, а якщо я попрошу тебе про одну річ, ти мені не відмовиш? — запитала вона. — Ти не думай, нічого надприродного я тебе просити не буду. Мені тобі зараз це важко пояснити, просто… — вона запнулася, дивлячись йому в очі.

— Та, кажи вже, в чому проблема? Я тобі, звичайно, допоможу, якщо це буде в моїй компетенції. — сонячний зайчик від її кулона знову блиснув прямо Алексу в обличчя, і він на секунду заплющив очі. Коли він відкрив очі, вона продовжувала так само стояти біля його машини і дивилтисья на нього примруженим поглядом.

— Якщо тобі буде не важко, довези мене до Валенсії. Ти ж все одно їдеш повз Валенсію. Я буду тихенько сидіти на задньому сидінні і не буду тобі заважати, ти навіть не помітиш моєї присутності. Але, якщо у тебе є якісь інші плани, типу ти повинен їхати з дівчиною або до дівчини, то я зрозумію. — вона не відводила свого погляду від нього. Так вміють дивитися в очі тільки щирі або глибоко впевнені в собі люди.

— Тю, блін. Теж мені проблема. Звичайно, підвезу, тільки за однієї умови. — Алекс хитро посміхнувся і підморгнув їй.

– Інтиму не пропонувати. — перебила його Анна. — Та, хоча ти ж сказав, що ти не по цих справах. Тож, що за умова?

— Ти будеш мене розважати всю дорогу, будеш розповідати мені якусь цікаву історію, але не з фільму або книжки, а якусь життєву, домовилися?

— Та який з мене оповідач? — Аня вперлася руками в його дверцята, і кулон знову заблищав перед його очима.

— Ну, ось, хоча б розкажеш мені історію цього чарівного кулона. — Алекс хотів доторкнутися до кулона, що бовтався перед його очима, але Анна швидко випрямилася і моментально стала серйозною.

— Я розповім, гаразд, тільки не чіпай, поки я не дозволю, домовилися? Це не пунктик, просто… Надто він мені дорогий. — вона притиснула долонею кулон до своїх грудей і подивилася на Алекса. — То що, їдемо?

— Сідай, не знаю, чого ти ще чекаєш. До речі, а де твої речі?

— З речей у мене маленька валіза. Я її називаю косметичкою — сказала вона і підійшла до багажника свого «бітла». Алекс побачив, як вона насилу дістає з багажника величезну валізу, і вискочив їй на допомогу.

— Ні фіга собі косметичка… — вимовив Алекс, запихаючи валізу до себе в багажник. — Добре, що я порожнім їжджу. — Аня подивилася на нього, і вони обидва розсміялися.

— Гаразд, поїхали, я зараз зателефоную в контору, де я машину брала, нехай її звідси заберуть. — вже, сидячи в машині у Алекса, вона набрала на телефоні номер і щось швидко сказала іспанською. — Ну, ось, з машиною питання вирішене, вони її заберуть.

— Ну то й чудово, пристібайся і їдемо.

Вони вирулили на трасу і злилися із загальним потоком машин, автобусів і фур, які мчали з Севільї в сторону Валенсії і Барселони. Сонце вже почало йти з зеніту, але вечором ще не пахло. На панелі приладів термометр показував +38. Їхати їм належало постійно на схід, тобто сонце, чисто по-дружньому, обіцяло світити їм прямо в багажник, а не в обличчя. Хвилин п'ятнадцять вони їхали мовчки. Дві практично незнайомих людини, які щойно разом пообідати і знали один про одного лише імена. Кожен з них їхав в свою сторону, у кожного були свої справи, своя мета поїздки, і кожен думав тоді про щось своє.

— Блін… — перервала мовчання Анна.

— Що трапилося? Щось забула? — схаменувся Алекс і подивився на неї, але побачивши на її обличчі грайливу усмішку, розслабився. — Ну, що сталось, розповідай.

— Та нічого, просто я тільки зараз зрозуміла… Я ж обіцяла сидіти ззаду, а залізла до тебе на переднє сидіння. Це нічого? Ти мене не висадиш?

— Та, ти й з косметичкою мене наколола, тож, я вже починаю звикати до твоїх алегорій. Тим паче, що ти мені винна романтичну і душевну історію, а з заднього сидіння що за розповідь вийде?

— Романтичну? Ти ніби говорив про життєву історію.

— Життєва… Романтична — це хіба не одне і теж саме? Яка різниця? — запитав Алекс.

— Не завжди в житті буває романтика, а так би хотілося. Хоча… Ось у тебе, що за диск стоїть в програвачі? Я уввімкну? — і не чекаючи відповіді, натиснула на «play». З динаміків Lara Fabian крізь сльози розповідала про те, як вона когось «Je t'aime» — Ну ось, навіть у тебе на диску романтика, а ти не віриш.

— А ти сама-то віриш?

— У що? У те, що будь-яку ситуацію, якщо захочеш, можна зробити романтичною? Я не просто вірю, я впевнена в цьому.

— Та ти що? І яка ж може бути романтика, скажімо, у голодного, п'яного бомжа? — запитав Алекс, дивлячись на дорогу.

— А що ти знаєш про бомжів? Ти з ними спілкувався? Між іншим, частина з них стали такими не тому, що це їх стиль життя такий, а тому, що так розпорядилася доля. Наприклад, хтось втратив надію, або сенс життя, хтось втратив кохану…

— Авжеж, а хтось пропив весь свій статок, — перебив її Алекс, — або програв у казино, чи просто нічого не робив для того, щоб стати хоч кимось в цьому житті, в той час, як інші працювали, вчилися, досягали чогось. Так що, не говори мені про бомжів, алкашів і наркоманів. Я вважаю, що останніх взагалі не треба лікувати, держава не повинна витрачати на них грошей і фахівців. Вони не заслуговують того, щоб реабілітуватися в клініках. Ну, хіба що за дуже великі гроші. А так, я б їх усіх зганяв в спеціальні резервації, і видавав би там кожному потрібну йому дозу бухла або наркоти. І щоб там був свій природний відбір. Адже, людина має отримувати те, до чого вона прагне, а, ще, і Дарвін був би радий. А ти кажеш романтика. Ось там у них і була б романтика.

— А ти — цинік, я тобі скажу. — спокійно сказала Анна.

— Цинізм — це не порок, це просто такий спосіб сприйняття реальності і, в якійсь мірі, навіть, варіант існування і виживання в цьому світі, в цій самій реальності. І взагалі, це ти мені повинна розповідати історію, а не я тобі. Не хочеш романтичну, тоді розповідай життєву. Ось ти про кулон обіцяла. Хоча я більше, ніж упевнений, що тут без романтики вже точно не обійшлося. — Алекс подивився на Аню і побачив, як та міцно стискає в долоні кулон, а сама пильно дивиться вперед на дорогу. Але він міг дати руку на відсіч, що в той момент вона не бачила ані дороги, ані сонця, яке їх сліпило, ані дорожніх знаків вздовж гір і степів. Вона просто згадала те, що вже багато років не давало їй спати спокійно, те, що приходить несподівано, але не залишає роками.

— Розумієш, це дуже довга історія, навіть не знаю, коли вона починається. — тихо сказала вона і подивилась на Алекса крізь свої величезні темні окуляри.

— А нам куди поспішати? До Валенсії більше шестиста километрів, тож, час в нас є. До речі, забув запитати. Це не моя справа, звичайно, але тобі до Валенсії навіщо? Це я не з цікавості питаю, просто, щоб я знав, швидко нам їхати, чи можна не поспішати і слухати твою історію.

— Взагалі то, в мене літак з Валенсії завтра вранці. — вона полізла в свій маленький рюкзачок з Hello Kitty, схожий на такі, з якими діти ходять в садочок або підготовчу школу, і дістала звідти свій авіаквиток. — Ось, дивись, рейс… час вильоту 9.15. Я думаю, що години до восьмої ранку ми доїдемо? Зараз друга годині дня, тож, у нас ще…

— Вісімнадцять годин, за вісімнадцять годин в Іспанії можна проїхати півтори тисячі, не те, що шістсот. — замість неї відповів Алекс.

— Ну так, з математикою в мене завжди було не дуже. — Аня сховала назад в рюкзак свій квиток і кинула його на заднє сидіння. Якийсь час вони знову їхали мовчки, потім вона сказала, — Розумієш, напевно, вся справа в мені. Всі ці мої життєві пригоди… Якось все не правильно у мене. Ось, у моїх подруг все по інакшому, нехай теж не ідеально, але в них все чомусь по-людськи, а у мене постійно через задницю.

— Ти зараз про що? — запитав Алекс і вимкнув диск. — Ти не проти? А то я сьогодні не налаштований щось на таку музику.

— А що ти ще слухаєш? — і вона знову, не чекаючи відповіді, полізла в бардачок і дістала сумку з дисками. Перебираючи диски, вона тихо посміхалася і щось підспівувала собі під ніс. — А, давай, включимо Keiko Matsui. Обожнюю її. — вона вставила в програвач диск, і салон машини наповнився атмосферою фортепіанної музики.

— Ну так, знаю небагато людей, які слухають таку музику, не кажучи вже про те, що мало хто взагалі знає про існування таких музикантів. Це мене на таку музику одна моя подруга підсадила, за що я їй дуже вдячний.

— Подруга? Розповісиш? Я теж люблю романтичні історії. — Аня пожвавішала і повернулась боком в сторону Алекса.

— Та ні, спочатку ти розповідай, а там подивимося. Що ти мала на увазі, коли говорила, що в тебе все не так?

— Та, розумієш, все, до чого я прив'язуюся, до людей, до подій, до захоплень, мене наче затягує, я перестаю бачити все інше, що відбувається навколо, я, наче поринаю в ту частину життя, яка мене цікавить в той момент, проте відключаюся від всього іншого. Начебто нічого поганого, але просто в такі моменти все, що не головне, для мене перестає існувати. Коли таке відбувалося, я повністю зациклювалася на цій ідеї і не бачила нічого, що діялося навколо. А потім, ніби прозрівала. Миттєво і моментально. Те, що «було для мене просто необхідним» раптом ставало «звичайним, чи, навіть, просто буденним». Так бувало вже кілька разів в моєму житті. Я зараз не маю на увазі прихильність до якоїсь книгі або фільму. Ні, тут все набагато серйозніше. — Аня була серйозною і зосередженою, руками вона постійно смикала края своєї сукні. Алекс одразу помітив цю її особливість міняти настрій по декілька разів практично за хвилину.

— Цікава ти така. — висловив вголос свої думки Алекс. — Твій настрій, як травнева погода, то дощ і вітер, то раптом вийде сонце і настає практично літо, і ти стаєш зовсім іншою в одну мить. То ти весела і безтурботна, теревениш без перестанку, то серйозна і зосереджена, можеш мовчати цілих двадцять хвилин, а потім знову посміхаєшся.

— Ну, так, я як шампанське. То шипляча і іскриста, то можу і в голову вдарити. — Аня злегка посміхнулася, але смуток в цей раз їй приховати не вдалося, і вона спробувала перевести розмову на іншу тему. — Слухай, Алексе, а ти чого додому, та ще й на машині в таку далечінь?

— Та з'явилася одна справа, треба бути вдома в неділю до вечора. Сьогодні середа, час є, та й машину тут залишати не хотілося.

— А що за справа? Щось серйозне? Дай вгадаю. — Аня підняла окуляри на лоб і хитро примружла одне око. — Це пов'язано з якоюсь чарівною особою, я вгадала?

— Ну, в якійсь мірі так, я просто повинен встигнути зробити одну дуже важливу справу для однієї дуже близької мені людини. Але мова зараз не про мене, а про твій кулон. Тож, не ухиляйся від розмови, а то висаджу. — Аня по-дитячому показала йому язик і опустила на очі свої окуляри.

2

— Давно це було. Навіть, не пам’ятаю, на скільки давно. Одного разу ми з мамою гуляли по набережній нашого міста. Мені тоді було п'ять років, а в п'ять років, в самий розпал дитинства, коли ти вже практично все знаєш і вмієш (а так здається всім п'ятирічним карапузам), але можна ще клянчити у мам всілякі іграшки і солодощі, але ще не потрібно ходити в школу і мити посуд. Це було щасливе і безтурботне літо з мого дитинства, напевно, останнє, по-справжньому безтурботне… Було літо, спека, натовпи туристів, як зазвичай буває в курортних містах у сезон відпусток, тупо вештались вздовж моря, сиділи за столиками, купували якийсь непотріб, чи просто фотографувалися. На набережній купчились таксисти, продавці всіляких, як я називаю, пилозбірників, в сенсі різних дрібничок, сувенірів, магнітиків, кухлів, виробів різних з ялівця, тут були і фотографи з мавпами і папугами, різні циганки-ворожки, зазивали на екскурсії і морські прогулянки по бухтах нашого міста на яхтах і катерах, художники і карикатуристи, і багато інших, які бажали заробити на туристах і відпочиваючих. Багатьох ми добре знали, бо жили недалеко від набережної, а мама моя тоді працювала музпрацівником в одному відомчому санаторії. Мама зустріла знайомого художника, який оформлював її санаторій, він був тоді досить відомий, малював портрети перших секретарів і членів політбюро, а в неробочий час підробляв тим, що на набережній малював курортникам їх портрети. Поки мама розмовляла з ним, я залізла на його стілець, сиділа і бовтала ногами. А він в цей час, не відриваючись від розмови з мамою, малював мій портрет. За кілька хвилин він олівцем накидав обличчя, очі, вуха, рот, вийшло досить схоже. І він подарував мені цей листок з моїм портретом. Я взяла в руки малюнок, довго розглядала, а потім сказала, що не дуже схоже, бо у мене трохи не така усмішка. Він дав мені олівець і, посміхаючись, сказав:

— Ну, то підмалюй так, як ти вважаєш за потрібне.

Я взяла олівець і почала ретельно вазякати олівцем по папері. Мама і цей художник спостерігали за моєю творчістю мовчки. Я пихкала і дуже старалася. Коли я закінчила, я підняла цей портрет і, тримаючи в руках на рівні свого обличчя, показала їм. В їх очах я бачила розгубленість.

— Що, хіба погано я намалювала? — запитала я.

— Ні, ну що ти! — вигукнув художник і підхопив мене на руки. — Дівчинко, та в тебе просто талант! А ну, намалюй мені ось цей шматочок моря зі скелею. Що ти там бачиш? — він показав на скелю, яка виступала з-за мису, на якому росла стара, крива самотня сосна.

Я тоді взяла олівець, аркуш паперу, поклала на тротуарну плитку і, стоячи на колінах, почала малювати. Я не дуже добре пам'ятаю все своє дитинство, але той день, чомусь, запам'ятався мені назавжди. Я не можу сказати, скільки часу я малювала, але коли я підняла голову, то навколо мене стояли люди і мовчки спостерігали за моєю творчістю з висоти свого зросту.

— Тобі треба обов'язково зайнятися малюванням. — резюмував цей художник, коли я сказала, що вже закінчила свою роботу. — Я би міг порекомендувати вам дуже хорошого вчителя, — сказав він, звертаючись вже до мами, — ну, або я сам міг би позайматися з Вашої донькою. Вона дуже добре відчуває папір і олівець. В її віці діти так не малюють. Я думаю, що з неї вийде, якщо не геніальний, то вже точно, дуже хороший художник.

Цей портрет і мій пейзаж довший час висіли в маминій кімнаті на стіні, поки ми не переїхали. Та мама їх і зараз зберігає, я точно знаю. Вона взагалі зберігає всі мої малюнки і начерки, навіть чернетки, які я просто викидала. Так ось, в той рік мама віддала мене спочатку в художню студію, а пізніше, через кілька років я вступила до художньої школи. Малювала я дійсно непогано, вчителі мене хвалили і пророкували велике майбутнє. А я малювала і малювала. Малювала практично завжди і скрізь. Навіть, коли ми з батьками виїжджали на пляж, я малювала на піску. У кафе я малювала на серветках, у тролейбусах я дихала на шибки і малювала на вікнах пальцем. Навіть у ванній, поки мама витирала мене і моє волосся після чергового купання, поставивши на табуретку, я встигала помалювати на запітнілому дзеркалі. Всі доріжки навкруги були замальовані кольоровою крейдою. Мені перестали дарувати ляльки і настільні ігри, тому що вони мене просто перестали цікавити, а все частіше дарували і купували все, що було пов'язано з живописом. Фарби, олівці, фломастери, крейда, пастель, папір, ну все, що можна було знайти в магазинах, приносили мені. Але я мріяла про свій власний мольберт. Купити його мені могли, проблем з цим не було. Але проблема була в тому, що поставити його було ніде в нашій маленькій квартирі, а ми жили тоді в половині приватного будинку прямо на березі моря. Тому, я все більше часу проводила в художній школі. Мені навіть дозволяли виносити мольберт зі школи, щоб я могла малювати на природі. Пізніше, правда, коли я підросла, то тато спорудив мені в сараї щось схоже на міні-студію, де я могла розвішувати свої картини, розкидати фарби і не прибирати після чергового нападу творчості. Тато дуже добре ставився до мого захоплення, він навіть сам робив мені рамки і натягував полотна. Коли я опинялася наодинці з мольбертом, як не смішно би це звучало, я провалювалася в свій світ, в свою реальність, яка для багатьох оточуючих виглядала просто якимось незрозумілим фанатизмом. Спочатку всі раділи мому захопленню, допомагали, захоплювалися, але з часом, мама почала говорити, що не можна стільки часу проводити за мольбертом, що потрібно іноді ходити гуляти з подругами, на море, на пляж, книги треба читати, а не тільки жити в світі фарб. Хоча я не розуміла, чого тут такого поганого, жити в світі цих самих фарб. Але я не звертала ніякої уваги на сарказм, який ріс навколо мого захоплення, на підколки друзів, яких у мене майже не залишилося, на зауваження батьків і вчителів в школі. У школі, до речі, я вчилася непогано, але навіть на уроках я продовжувала малювати. Всі поля моїх зошитів були змальовані морськими пейзажами, портретами однокласників і вчителів. Якось я прийшла додому після занять в художній школі, мені тоді було вже років дванадцять, і побачила незнайомого дядька, з яким мама на кухні пила чай. Тато тоді був на роботі, і я одразу вбила собі в голову, що цей дядько поганий. Не знаю чому, але в мене тоді склалася жахлива антипатія до нього. І, хоча, він виявився звичайним психотерапевтом, а тоді це ставало модним, напевно, привитим американськими серіалами і фільмами, де всі свої проблеми, тимчасові труднощі, навіть просто поганий настрій, люди були готові обговорювати з психологами і психотерапевтами. Я його не злюбила з самого початку. До речі, з того моменту і до сих пір, я терпіти не можу психотерапевтів і психологів. Мама делікатно вийшла з кухні, залишивши нас з ним наодинці. І він спочатку почав мене розпитувати про мої захоплення, про те, з ким я дружу і ким хочу стати в житті. Я відповіла, що хочу малювати, і мені все одно ким бути, аби мати можливість і час для занять живописом. А він сказав, що поки це мана, і з цим ще можна боротися і, навіть, виявляється, можна виправити. А коли це переросте в одержимість, тоді все буде дуже погано. Я дуже агресивно поводилася з ним, навіть, хамила, намагалася довести, що немає нічого поганого в тому, що я займаюся улюбленою справою, і мені просто наплювати на те, чим займаються мої однолітки. А він, навпаки, був добрим і лагідним, говорив спокійно і впевнено, але на мене це діяло ще більш дратівливо. Він говорив, що в дванадцять років дівчинки вже повинні починати цікавитися хлопчиками, нарядами, молодіжними журналами, а не лише малювати. При тому, він говорив, що малювати — це добре, але просто треба знати міру. Того вечора ми так і не прийшли до спільного знаменника. Йому не вдалося переконати мене щось змінити в своїх поглядах, навпаки, після того, як він пішов, я закрилася в своєму сараї-студії і малювала, малювала… Мама знала, що чіпати мене немає сенсу, коли я закривалася і занурювалася в творчість, тато навпаки, напевно, був єдиним, хто підтримував мене на всі сто відсотків. Тому, мені ніхто не заважав тоді. Я малювала довго, навіть не пішла додому вечеряти, не робила домашніх завдань, мені просто не хотілося виходити в їх світ. У тій студії я тоді і заснула. Прокинулася лише вранці, коли мама стукала в двері. Я відчинила двері і побачила червоні, заплакані мамині очі. Вона нічого не сказала, просто так буденно сказала, що сніданок на столі і мені час до школи, бо я спізнюся. І ані слова про вчорашню розмову з психологом. Наче, нічого і не було. Але ввечері мене знову чекав цей доктор. Я весь день думала, як зробити так, щоб не засмучувати маму, адже я її дуже сильно любила, а вона мене. Ми ніколи не сварилися, просто тут наші погляди на моє малювання почали розходитися. Я сказала психологу, що хочу поговорити з мамою і вийшла з кімнати. Мамі я сказала, що я зроблю все, щоб вона тільки не сумувала, але нехай ніколи більше цього дядька в нашому будинку не буде. Мама знала, що сперечатися зі мною марно і погодилася. Більше в моєму житті ані психологів, ані психотерапевтів не було. Малювати я, звичайно ж, не перестала, просто стала менше афішувати те, чим я займалася. Для мами я була старанною донькою, допомагала по будинку, по господарству, а в школі я була старанною ученицею. Але насправді, я постійно читала про художників, ходила в художню школу, а вечорами і, навіть, по ночах сиділа в своєму сараї і малювала.

Якось я відправила кілька фотографій своїх робіт в один молодіжний журнал на конкурс. По дурості я підписалася своїм справжнім прізвищем. Минуло півроку, я вже й забула про той конкурс, але тут мене терміново викликав до себе директор нашої школи. Директора школи ми всі дуже боялися, і коли я зайшла до нього в кабінет, то ноги мої трусились, а з мене струмками тік холодний піт. Мені було моторошно і дуже страшно. І, хоча я знала, що нічого незаконного я не робила, мені все одно було не по собі. У кабінеті сиділа якась сувора дама з величезною зачіскою і пильно дивилася на мене. Коли я увійшла, вона запитала у директора, ніби мене не було поруч:

— Це вона?

— Вона. — спокійно відповів директор і кивнув у мій бік. — Проходь, Аню, сідай. Ось Галина Іванівна з МіськНО хоче з тобою поговорити.

Ноги у мене були ватними і мене не слухалися. Я залишилася стояти, в роті пересохло, і я не могла сказати ані слова.

— Аню, тут нам телефонували з одного молодіжного журналу, виявляється, що ти стала переможницею художнього конкурсу молодих художників в категорії «пейзажі». Ми тебе вітаємо! Ти наша гордість! От би побільше таких талантів. — сказала жінка, звертаючись вже до директора. — Редакція журналу не могла тебе знайти, бо ти не вказала своєї адреси, а тільки місто і прізвище. Тому вони вийшли на нас, а ми вже знайшли тебе за списками учнів школи. Тобі передали грамоту, ми хотіли вручити тобі цю грамоту на лінійці перед всією школою, але директор сказав, що ти занадто скромна і не любиш таких публічних дійств. Але це ще не все. Журнал всіх переможців вирішив нагородити поїздкою в літній табір в Болгарію. Ти бувала колись у Болгарії? Ні? Ну, от і добре, заодно подивишся на світ і всьому світу покажеш свій талант, нехай знають, які люди живуть в нашій країні і в нашому місті, тим паче, що табір цей організовує ЮНЕСКО для талановитих дітей з різних країн. Крім того, в цьому таборі буде ще один дуже відповідальний конкурс. Там вам доведеться малювати прямо в присутності комісії, тобто ви не будете малювати в студіях при закритих дверях. Вам буде дано завдання, і доведеться малювати, або, як кажуть художники, писати картини на публіці, після кожного дня здаючи роботи на ніч. Тож, ти підготуйся гарненько, відпочинь і морально налаштуйся і покажи їм, хто є хто!

Далі я погано пам'ятаю, все було як в тумані. Страх не пройшов, навпаки, він просто тоді трансформувався в стан, якого я не можу зараз передати. В очах стояв туман, голова закрутилася, я сіла за стіл і заплакала. Директор підхопився, дама побігла по воду, вони разом мене втішали і раділи тому, що змогли справити на мене таке враження цією новиною. Але ж я то розуміла, що це була реакція не на поїздку в Болгарію, про яку тоді мріяла мало не кожна радянська людина, це була реакція на визнання мого таланту. Визнання не просто вчителів малювання або художників з набережної, які просили, щоб я для них малювала пейзажі, а вони їх продавали під своїм ім'ям, тому що саме мої картини дивним чином продавались краще за інших на нашій набережній. Навіть із сусідніх селищ приїжджали до мене із замовленнями. Платили мені мало, але на фарби вистачало. Про гроші я тоді не думала, бо всі мої думки були зайняті тільки малюванням. А тут визнання міжнародного журі! Та ще й перемога в конкурсі. В той момент я вперше подумала про те, що зможу стати відомою і знаменитою. До цього моменту я ніколи не замислювалася ні про заробіток живописом, ні, тим паче, про якусь популярність. Мені було все одно, я просто любила і хотіла малювати. Для мене чарами було перетворення чистого аркуша паперу або полотна в блакитне море, в зелені дерева, в букети різнокольорових хризантем, в помаранчевий захід або в завзяту посмішку або ж, навпаки, в сумні очі. Ось що було для мене важливо. Але в один момент я захотіла стати відомою і знаменитою. Ось саме тоді в мені щось змістилося, і я зрозуміла, що стала зовсім іншою людиною, і назад дороги вже не буде. І я одразу зрозуміла, про яку одержимість говорив тоді психотерапевт. Але мені було все одно.

Я малювала з ще більшим натхненням, дико втомлювалася, спала по кілька годин. І, якщо, раніше я не відбраковувала жодної своєї роботи, то зараз я почала багато переробляти, знаходити вади, іноді я навіть в пориві якогось сказу різала полотна і спалювала ескізи і начерки. Було літо, мама працювала в санаторії, тато теж пропадав на роботі, тому нікому до мене не було діла. А я все малювала і малювала. Якість робіт росла, я це бачила і сама, та й люди замовляли все більше. І я почала підписувати свої роботи. Перекупникам і баригам я сказала: «Продавайте кому хочете і за скільки хочете, але ім'я моє на картини не замальовувати і собою не підписувати, інакше просто перестану для вас малювати…» І вони продавали вже МОЇ картини. Потім люди почали питати саме мене, шукали, замовляли у мене безпосередньо. У мене почали водитися пристойні гроші, і я стала впізнаваною в середовищі художників. Напевно, ще й це посилило в мені впевненість, що до мого зоряного часу було зовсім трохи. До табору в Болгарії залишалося зовсім небагато, а я просто валилася з ніг від втоми. Я погано пам'ятаю останні дні перед табором, це було, наче в тумані. Втома, літри кави, дурман в голові від запаху олійних фарб, грунтівок і розчинників. Я себе не шкодувала, настільки я хотіла бути кращою. Якби не мій молодий міцний організм, напевно, я б погано закінчила тоді. Але все якось обійшлося.

У табір я, дійсно потрапила, але втомлена і виснажена. Добре, що програма табору передбачала не тільки малювання, але і відпочинок на пляжах Сонячного берега, екскурсії в старе місто Несебар, Бургас, Поморіє. Один раз нас возили навіть у Варну і в Пловдив. А ще нас вивозили в гори на перевал, і ми малювали там будинки з черепичними дахами, возили нас і на трояндові поля, і ми малювали троянди. Голова крутилась від запаху троянд, ми купалися в пелюстках, що опадали, робили собі вінки або просто вструмляли рожевий бутон у волосся. Це був чудовий час. Заняття живописом були в тому таборі строго дозованими, що дало мені можливість трохи відновитися. Але, незважаючи на це, я прокидалася серед ночі і думала тільки про одне. Я бачила свої полотна, бачила їх на стінах різних галерей і виставок. Це було як наркоманія, як мана або, швидше за все, це була одержимість. Я, дійсно, була одержима живописом. Не знаю, чи добре це було, чи ні, але зараз мені стає страшно, коли я згадую ті моменти. Тоді я не усвідомлювала, що піднімаючись до вершин мистецтва, я, насправді, опускалася, як особистість. Але, в той час я просто думала лише про одне. Я мріяла стати великим художником…

Так пройшли два тижні в таборі, я особливо ні з ким не здружилася, хоча дружити зі мною хотіли багато. Пацани мені постійно приносили свіжі польові квіти, вони навіть конкурували між собою за право отримати від мене знак уваги, але я на них не реагувала, я сприймала їх не більше, ніж майбутніх конкурентів на конкурсі. Через цю одержимість у мене не було тоді ані друзів, ані подруг, та вони мені були і не потрібні. Я не лягала спати, якщо під подушкою в мене не було якогось пензля, як талісмана. Але ось настав час конкурсу. Нам дозволили кожному самому вибрати сюжет і тему картини. Змагалася я в категорії «пейзажі». Для конкурсу нам був даний тиждень, рівно сім днів для виконання роботи. Розмір картини повинен був бути у всіх однаковий, нам видали натягнуті полотна, і ми почали роботу. Це було щось. Такого адреналіну я не відчувала жодного разу до того моменту. Фарба лягала рівними мазками, перетворюючи сіре полотно в різнобарвний пейзаж. Вийшло море, захід сонця, сосна на мисі, як тоді в дитинстві на першому моєму малюнку. Я дивилася і плакала. Я згадала дитинство, згадала, як я на колінах повзала навколо свого першого малюнка на набережній нашого міста, згадала маму, яка плакала, переживаючи за мене, що б я, бува, не збожеволіла зі своїм живописом. Картина виходила дуже непогана, але в ній не вистачало, як мені здавалося, життя. Море було красивим, але статичним, не живим, а мені хотілося, щоб всі бачили в морі хвилі, відчували вітер і аромат водоростей, чи вітер з моря, чи запах висушеної південним сонцем лаванди, якщо вітер дув з берега. Я все додавала фарб, намагаючись вселити в картину душу, підправляла дрібні деталі, вирівнювала нерівні мазки і штрихи. Я була так захоплена роботою, що не помітила, як пролетів цей тиждень. Потім була виставка робіт. Наші картини без рам, такою була умова конкурсу, розставили на набережній старого Несебара, повз ходили люди, звичайні туристи, місцеві, та всі, хто був тоді в тому місті. Журі придумало, що оцінювати наші картини повинні звичайні люди, далекі від мистецтва, а не професійні художники. Був організований свого роду аукціон наших картин. Біля кожної картини стояли запечатані скриньки з прорізами для грошей, хто більше збере грошей, той і переможець. Ну, так і вийшло, що моя картина зібрала грошей більше рази в три, ніж та, що зайняла друге місце. Мало того, потім цю картину купив якийсь багатий дядько за великі гроші. Але тоді був Радянський Союз, а радянським людям таке поняття, як гроші було диким, бо жили ми тоді при соціалізмі, де все є і нічого не бракує, і через це, як мені пояснили, гроші, виручені від продажу наших картин і від усього аукціону підуть до Фонду миру. Та мені взагалі були не потрібні ці гроші. Я тоді зрозуміла одне, що я на правильному шляху, що живопис — це моє життя, і що це назавжди.

Я повернулася додому з тріумфом переможця, мене показували по телебаченню, запрошували на радіо, писали зі мною інтерв'ю в журнали і газети, в МіськНО мені сказали, що зроблять все, аби я і далі писала картини і розвивалася, як художник. Навіть пообіцяли організувати персональну виставку моїх робіт. І я сама почала вірити в те, що я стаю зіркою. Ні, у мене не було зоряної хвороби, я цим ніколи не страждала, я навіть не показувала нікому грамот і кубків з різних конкурсів, ніколи не хвасталася своїми перемогами. Я просто закривалася вечорами в своєму сараї і малювала. І це були найкращі часи. Тоді я зрозуміла, що якщо щастя і існує, то лише там, де ти можеш займатися улюбленою справою. Я продовжувала малювати, ходити в художню школу, часто ходила по узбережжю, вибираючи час доби, погоду, місцевість, де можна створити якийсь шедевр. Я вже не так фанатично просиджувала ночі в своїй студії, але малювати я менше не стала. Просто трохи подорослішавши, я почала по іншому ставитися до цієї роботи. Бувало, що я кілька днів не доторкалася до пензлів тільки через те, що не могла знайти відповідного місця і часу для пейзажу. Так настав мій останній рік у середній школі. Прийшла осінь, потім була зима, весна, почалася підготовка до випускних іспитів. Нам постійно нагадували, що ми десятикласники, і що ми повинні з усією відповідальністю підійти до вибору своєї майбутньої професії. Нам проводили різні екскурсії на підприємства, приходили до нас інженери, пекарі, капітани кораблів, військові і вчені. Кожен розповідав і агітував за свою професію. Але мені це було все не потрібно, я давно вирішила, ким хотіла стати. Щоб не засмучувати батьків, я вирішила поступати до художної академії. Це давало можливість отримати вищу освіту і, в той самий час, займатися улюбленою справою. Одного разу до нас в клас прийшов той самий доктор-психолог, що приходив до нас додому, і почав нам розповідати про правильність вибору життєвого шляху. Я лежала на парті, мені було реально нудно і гидко його слухати. Але він підійшов до мене, сказав, що це повна неповага до старших. Я встала і подивилася йому в очі. Він одразу ж впізнав мене і замовк. Потім щось пробурчав собі під ніс і вийшов з класу, не сказавши більше ані слова. Я не знаю, чим була викликана його така реакція, напевно, він просто побачив в моїх очах ненависть і презирство, які так і не пройшли за ті чотири роки, коли він вперше прийшов до нас в будинок і намагався відвернути мене від самого дорогого мого заняття.

Школу я закінчила зі срібною медаллю і здала документи в художню академію. У приймальній комісії сидів молодий чоловік років тридцяти і уважно вивчав роботи, які приносили абітурієнти. Коли він відкрив мою папку, він по декільку разів перекладав мої роботи, повертався до вже переглянутих, крутив їх, нахиляв голову, потім підняв на мене очі і промовив:

— Ти — Аня?

— Так. — боязко відповіла я.

— Я знайомий з усіма твоїми роботами, я був в комісії того конкурсу в журналі і я відбирав учасників художнього табору в Болгарії, і ще я постійно слідкую за твоєю творчістю. Тому, я одразу впізнав тебе за твоїм почерком. Ти ж знаєш, що в кожного художника є свій індивідуальний почерк?

— Я знаю, але не думала, що хтось може цікавитися моїми картинами. — відповіла я з гордістю. Я тільки тоді усвідомила, що мене назвали «художником».

— Твої роботи дійсно гарні, і це не лестощі, ти дуже добре малюєш. Що правда, тобі ще багато чому треба навчитися: і пропорціям, і тонкощам гам, і тіням, до речі, з тінями у тебе не дуже добре, але ми це підправимо. А в цілому, ти дуже сильна, як художник, а, головне, в тебе є свій стиль, а в картинах твоїх є душа. Документи ми у тебе приймаємо, а щодо співбесіди і вступних іспитів ми повідомимо тобі додатково.

Я летіла додому, як на крилах. Я відчувала себе найщасливішою людиною на світі. Все, чим я займалася все своє свідоме життя, ставало для мене дорослою реальністю. «Одержима» — згадала я слова того горе-професора. Та, коли б не ця одержимість, я б ніколи не дізналася, що таке щастя.

Через тиждень зателефонували з академії і сказали, що мені потрібно з'явитися на співбесіду, яка призначена на завтра. В аудиторії, в яку мені сказали прийти, я зустріла того самого викладача і старенького художника, якого я неодноразово бачила на різних вернісажах і виставках. Я, навіть, пам'ятала його картини, і, хоч він малював не в моєму стилі, мені його роботи подобалися. Ми поговорили про різні епохи живопису, говорили і про класицизм, і про романтизм, і про бароко, позахоплювались Моне і Ренуаром, як яскравими представниками імпресіонізму, а я, осмілівши, висловила своє «фе!» з приводу творчості Пікассо і Далі. Потім ми довго говорили про мої картини, про мої погляди на мистецтво, про майбутнє, та, говорили, практично, про все. Потім вони щось там пошепки говорили один одному, а я сиділа і дивилася у вікно, уявляючи, що найближчі декілька років я проведу саме в цих аудиторіях.

— Аня, — сказав мені старий художник, він же виявився деканом одного з факультетів, — ми тут з Вадимом Вікторовичем порадилися, ще раз переглянули твої роботи і діийшли висновку, що співбесіду ти сьогодні пройшла успішно. Що стосується вступних іспитів, то, ми думаємо, що тобі немає сенсу їх здавати, бо… — він зробив паузу, а у мене все похололо всередині… — Бо ти і так вже зарахована на факультет живопису нашої академії. Тож відпочивай, для цього і є літо, і потихеньку готуйся до роботи, бо, все чим ти займалася до цього — це, звичайно добре, але це було захоплення, а тепер почнеться справжня робота. Але, наскільки мені відомо, ти роботи не боїшся. — і він, посміхнувшись, підморгнув мені. — Чи не так, Вадиме Вікторовичу? До речі, ми тут всім колективом розглядали твої роботи, і Вадим Вікторович виявив бажання з тобою ще попрацювати влітку над деталями, а він у нас фахівець по деталях, повір мені, тим паче, що до іспитів тобі готуватися не треба.

Як тоді, в кабінеті директора кілька років тому, у мене знову потемніло в очах, а по лобі потекли струмки холодного поту. І знову, так само, як і минулого разу, я переконалася в правильності свого обраного шляху. Батьки були безмірно раді моєму успіху, я раділа ще більше, бо з мене звалився тягар підготовки до іспитів, і у мене було практично два місяці останнього доуніверситетського літа. Вадим Вікторович виявився дуже хорошим учителем, він сказав, що мені не вистачає розмаху, що всі роботи, які у мене середнього формату, скажімо А4 або А3, у мене дуже хороші, але там, де доводиться малювати великі розміри у мене є прорахунки. Він запропонував помалювати щось велике, навіть дуже, ну, типу розмалювати паркан. Ми знайшли один паркан, який виходив на море. Ним був обгороджений довгобуд ще з радянських часів. Паркан був бетонний, білий, подекуди з написами про Віктора Цоя і «Кіно», але нам це не заважало.

– І що б ти хотіла намалювати? — запитав Вадим Вікторович.

— Я не знаю… — несміливо відповіла я. — Я дуже люблю малювати пейзажі з морем і горами, але, коли буваю в Феодосії і дивлюся на Айвазовського, то потім мені не хочеться брати в руки пензля. Щось не те в моїх морях.

— А мені, навпаки, здається, що у твоєму морі, в воді, в піні є багато життя і динаміки, звичайно, твої хвилі не нагадують фотографію, але, якби вони були точно такими, як на фото, то хіба потрібно було б взагалі малювати? Давай, намалюй на цьому паркані просто море, просто небо і… — він озирнувся по сторонах, подивився на сонце, що сідало за обрій і сказав, — і захід сонця. Більше нічого не малюй. Тут приблизно два на три метри, малюй, як хочеш, валиками, пензлями, балончиками, не важливо. Просто покажи те, що ти хочеш показати, фарбою я тебе забезпечу. Коли почнеш?

— Та можу прямо зараз. — сказала я в азарті.

— Ну, зараз у тебе навіть фарб немає, а сонце через годину вже сховається. Давай, почнеш завтра на світанку.

— Добре, тільки я ж захід буду малювати… — здивувалася я.

— Не забувай, що ти художник, ти повинна не тільки бачити, а й уявляти. Ти думаєш, що у Ренуара або у Кустодієва були тільки пишні моделі? Навпаки, Ренуар вибирав собі молоденьких і струнких, а спеціально робив з них повних. Просто він так бачив жіночу красу. Так само і Моне чи Далі. Чи ти думаєш, що те, що вони нам залишили, було написано чисто з натури? — він посміхнувся, в світлі заходу його посмішка була чарівною і якоюсь загадковою. Я дивилася на нього, як заворожена. Як я до цього, вже кілька разів спілкуючись з ним, не бачила його очей, не помічала його посмішки, не звертала уваги на його жести. Як я до цього взагалі не знала про його існування, я не знаю. Я не можу сказати, що я тоді закохалася, мало не з першого погляду, але те, що щось між нами тоді проскочило, це точно.

— Добре… — пересохлими від хвилювання губами, сказала я.

— Ну, от і чудово, зустрінемося тут завтра на світанку, а зараз ходімо, покажу дещо. Якраз і час підходящий, Тільки в липні можна таке побачити, коли сонце пізно сідає в море.

Він повів мене в гори, ми піднімалися по якійсь вузькій стежці все вище і вище. Стежка була дуже вузькою і кам'янистою, незабаром обриси самої стежки взагалі зникли, і здавалося, що ми йшли просто через рідкий гірський ліс, дерлися по гострому камінню, подекуди з'являлися якісь гірські квіти і кущі, потім знову скелі. Я не пам'ятаю, скільки ми йшли, напевно, години дві. І раптом ми вийшли на маленький мис, кам'яний, гострий і абсолютно без рослинності. Під нами в усі сторони простягалося море. Сонце знаходилося майже над морем, залишаючи на воді яскраво-помаранчеву смужку. Тут не було чайок, напевно, через те, що було досить високо. Чайки зграями кружляли набагато нижче за нас. Дивно було спостерігати за ними зверху. Мені завжди було цікаво саме поняття «з висоти пташиного польоту», але те, що я спостерігала з того мису, було крутіше, ніж висота пташиного польоту. Я багато чого бачила, проживши шістнадцять років на узбережжі море, я облазила всі гори та скелі в окрузі, але, чомусь на це місце я ніколи не потрапляла, хоч воно чисто географічно знаходилося досить близько до мого дому. Сонце потихеньку почало сідати в море. Але з цього місця, виглядало, що воно не просто сідає в море, а, ніби, розчиняється в ньому. Через хвилин п'ятнадцять сонце взагалі пішло за обрій, і одразу весь навколишній світ поміняв всі свої фарби. Ті, що були щойно яскраво помаранчевими і синіми, стали блідо-рожево-блакитними. Але море не стало від цього менш красивим і загадковим. Раптом я помітила, що він дивиться прямо на мене, стоячи лише в метрі від мене. Я повернулася до нього і подивилася йому в очі, а він продовжував стояти абсолютно нерухомо, злегка посміхаючись, схрестивши руки на грудях. Лише кілька секунд ми так стояли, дивлячись один одному в очі, але мені здалося, що минула ціла вічність. Я думаю, що саме цей момент і переломив все моє подальше життя. Мені здалося, що він трохи рушив в мою сторону, хитнувся, чи що, опустив руки… Я зробила крок назустріч, з упевненістю, що він теж кинеться до мене. У мене ніколи не було чоловіків, вони мене ніколи раніше не цікавили, я навіть не замислювалася над тим, що з ними може бути добре, та я просто ніколи не думала про них, як про тих, заради кого можна страждати, чи не спати ночей і просто літати, лежачи на ліжку… Я зробила до нього крок, а він просто повільно взяв мене за руку і сказав:

— Підемо, а то зараз стемніє, і ми звідси не виберемося, а місце тут досить небезпечне, хоч і гарне. Ти просто запам'ятай, як воно тут, запам'ятай, як світ змінює свої фарби, і як з цими фарбами змінюється сам світ. Ось таке от замкнуте коло. Якщо ти зможеш так само міняти і оживляти світ в своїх картинах, ти станеш не просто кращою з кращих, ти будеш унікальною.

Він сказав це і пішов вниз, міцно тримаючи мене за руку. За всю дорогу вниз він не промовив ані слова, а я сама не посміла порушити цю тишу. Я потім часто тримала його за руку, але саме той перший його дотик до мене я запам'ятала назавжди. Його рука, м'яка і тепла, була в той самий час такою міцною, шорсткою і надійною, що я йшла і навіть не дивилася під ноги. Я навіть не думала, що якщо шістнадцятирічна дівчина, яка щойно закінчила школу і ще не зовсім стала студенткою інституту, йде по лісі з тридцятирічним викладачем, при тому, він міцно тримає її руку, то це щось погано або аморальне. Я взагалі тоді ні про що не думала, настільки мені було добре.

Коли ми проходили повз того паркану біля будівництва, він ще раз нагадав:

— Не забудь, завтра на світанку ти починаєш працювати. Не поспішай, але і не затягуй, пам'ятай, що це не малюнок двадцять на тридцять сантиметрів, який розглядатимуть з відстані витягнутої руки або навіть ближче. Це велика картина, на яку треба дивитися з відстані, а це дуже важливо, це принципова різниця. Ти повинна навчитися малювати не лише маленькі пейзажі, а й великі картини, до речі, ти і портрети помалюй, тобі в академії стане в нагоді. Але зараз поки що працюй тут.

— Вадиме Вікторовичу… — я хотіла багато чого запитати, але він не дав договорити, а просто перебив:

— Давай, в неофіційній обстановці, просто Вадим, добре? І, бажано, на «ти», я не люблю офіціозу, навіть студентам я дозволяю так з собою спілкуватися, тому що ми люди мистецтва, а, значить, усі рівні.

— Так, але це якось не дуже буде правильно, коли шістнадцятирічна абітурієнтка на другий день знайомства говорить викладачеві «ти». — невпевнено сказала я.

— Коротше, Аня, я тобі дозволив, а ти, коли будеш готова, сама вирішиш. А зараз відпочивати, проводжати я тебе не буду, у мене ще справи, мені в іншу сторону. — він ще раз подивився мені прямо у вічі, посміхнувся і сказав: — Бувай.

Я повернулася і пішла одразу в протилежну сторону. Добре, що була ніч, і ніхто не бачив, як палали мої щоки. Цю ніч я, природно, не спала. Так, напевно, ніхто б і не спав після таких переживань і вражень. Я лежала на ліжку з відкритими очима і бачила свою майбутню картину. Як я провалилася в сон, я теж не пам'ятаю. Пам'ятаю, що прокинулася, коли вже було ясно. Годинник показував опів на п'яту ранку. Я швидко вмилася і, не снідаючи, побігла до паркану. Біля паркану мене чекали пензлі і валики, а також відра з фарбами і багато чого корисного для роботи. Сам же паркан був пофарбований в чисто білий колір. «Коли це він встиг?» — подумала я, але азарт мій був таким сильним, що я одразу же забула про всі думки і почала малювати. Я знову поринула в той стан, коли життя моє, моє тіло і мої думки сконцентрувалися в одному місці цілого всесвіту. Простіше кажучи, все інше просто зникло з моєї свідомості, навіть море, яке шуміло в ста метрах від мене, зникло, зате почало шуміти і пахнути море, яке поступово з'являлося на цьому паркані. Будівництво було давно занедбано, місце там було глухе, тому мені абсолютно ніхто не заважав, та навіть, якби хтось і пройшов повз чи зупинився, аби поспостерігати за мною, я все одно не звернула б на нього ніякої уваги. Так, малюючи, я не помітила, як настав вечір. Я думала, що це потемніло у мене в очах від втоми і голоду, але це просто сонце пішло за обрій. В один момент, як буває в горах, стало темно. Це і врятувало мене від голодної непритомності, я доповзла додому, просто впала на ліжко і заснула. Прокинулася я, коли сонце за вікном було вже високо. Дико хотілося їсти, але малювати хотілося ще більше, тим паче, що я проспала досить велику частину світлового дня. Перекусивши якимись пончиками на набережній, я знову взялася до роботи. Другий день був ще важчим, сонце палило нестерпно, фарби сохли прямо під пензлем, і не все виходило так, як хотілося. Але я продовжувала малювати далі. Через кілька днів біла стіна перетворилася в післештормовое море, в хвилях якого відбивалися червоне сонце і рожеві хмари з чайками, що летіли по небу. Вдалині на хвилях гойдалася невелика яхточка.

Я сиділа під деревом і виснажена дивилася на свою картину. Він підійшов тихо і присів поруч, не промовивши ані слова, потім дістав з рюкзака згорток з бутербродами і термос, налив холодного молока з термоса і дав мені. Ми мовчки їли і дивилися на цю стіну.

— Тобі самій, як, подобається? — сказав він згодом.

— Вадиме Вікторовичу. Я дуже втомилась. — сказала я з останніх сил, притулила голову до дерева і закрила очі. — Я не знаю, що Вам сказати, чесно, я подивлюся завтра вранці і тоді скажу, добре?

— Ну, тоді я скажу, мені дуже подобається, чесно. — спокійно відповів він, жуючи свій бутерброд. — Мені говорили, що ти дуже захоплюєшся, коли працюєш, але я бачу, що мене обдурили. Ти, коли працюєш, стаєш шаленою, в хорошому сенсі цього слова, і абсолютно без гальм. Ти навіть не помічала, що я приходив і дивився, як ти малюєш?

Я мовчала і просто слухала, мені було все одно, я втомилася і хотіла спати. Так я не втомлювалася ще жодного разу в житті, навіть коли готувалася до того болгарському конкурсу. Я зібрала всі свої останні сили, встала і пішла додому.

— Я додому, Вадиме Вікторовичу, спати, а то відключуся прямо тут, пробачте. — сказала я і пішла в бік свого будинку. Потім зупинилася, повернулася до нього, він продовжував сидіти під деревом, в одній руці бутерброд, в іншій — термос. — Вадиме Вікторовичу, яке буде наступне завдання?

— Відпочивати. — він посміхнувся, а я махнула рукою і пішла.

Я спала майже добу. Прокинулася, коли на вулиці було темно. Подивилася на годинник і зрозуміла, що вже глибокий вечір наступного дня. Сну не було, але і сил встати теж. Чомусь згадався мені той психотерапевт, який повторював постійно страшне слово «Одержима». Але я тоді ще не надавала цьому повноцінного значення, я просто була впевнена, що це все мої бажання таким способом перетворюються в реальність. Я вийшла на вулицю, на небі світив яскравий місяць. Він освітлював не тільки наше місто, не тільки небо, але і море до самого горизонту. Я просто тинялась вулицями, ходила по набережній, по пляжам, потім спустилася до пірсу, де швартувалися великі яхти та прогулянкові катери, йшла вздовж берега, і не помітила, як опинилася в районі вагонного депо. Тут були десятки вагонів, з одних збирали потяги, інші мили і готували, інші, навпаки, відганяли в дальній кут, були і такі, яких тягнули на ремонт. На крайніх коліях, біля самої скелі, куди відганяли найстаріші вагони, я помітила, що хтось на одному з вагонів щось малює балончиками. Прямо на вагон падав промінь прожектора і, було ясно видно, що якийсь білявий пацан вимальовує «ЮЛЯ + САША».

Щоб не злякати його, я тихо підійшла і запитала:

— Я так розумію, що Саша — це ти? — запитала я. Хлопець смикнувся і зібрався тікати, але потім глянув на мене і продовжив роботу.

— А тобі яке діло? — в його голосі не відчувалося ніякої радості від того, що хтось вдерся до його приватного інтимного простору.

— А, мені взагалі немає ніякого діла, просто, може, я теж Юля.

— Та ну! що, правда? — він опустив балон з фарбою і уважно став мене розглядати.

— Та малюй, малюй, я просто подивлюся і позаздрю твоїй Юлі. — сказала я, а потім додала. — Слухай, давай я тобі допоможу. І не чекаючи від нього ніякої реакції, вибрала балончик з синьою фарбою і почала підмальовувати його художества. Спочатку ми підправили літери, зробили їх об'ємними, потім я намалювала йому різні квіточки, метелики, вензелі, на скільки можна це було зробити при такому освітленні, та ще й балончиками. Я так захопилася, що у мене виникла ідея розмальовувати вагони. Тут вони стоять в глушині, ніхто мені заважати не буде, вони нікому не потрібні ці вагони, а розміри у них якраз такі, як потрібно. Вадим же говорив, що мені потрібен розмах, ось я і розмахнуся тут. Я вперше помітила, що про себе назвала його просто Вадимом. Я тоді вирішила, що нишком сама розмалюю вагон, а потім вже покличу його оцінити, тим паче, що у мене вже тоді народилася в голові ідея.

— Слухай, а ти де так малювати навчилася? — вивів мене з роздумів цей закоханий Саша.

— Та ніде, — збрехала я, — так, в дитинстві теж на стінах всяку фігню малювала, ось і навчилася. А ти впевнений, що твоя Юля це побачить і оцінить?

— Звичайно, вона тут вздовж шляхів кожен день на море ходить з подружками, а щодо оцінить… — він замислився. — Так, звичайно оцінить, я б таку красу навіть сам додому до себе забрав. — ми розсміялися, я поставила порожній балончик на землю і сказала:

— Гаразд, закоханий, успіхів тобі і удачі з Юлею, якщо вона це оцінить, значить, вона тебе варта, а мене взагалі то Анею звуть, ну бувай, художнику.

— Бувай… — сказав він, дивлячись завороженим поглядом на наше творіння, а я з легкою заздрістю до Юлі, що заради неї хтось готовий на, свого роду, подвиг, хоч і дурість, звичайно, але все одно приємно, коли заради тебе роблять такі дурниці, пішла додому. Настрій був відмінний, починало світати, а мені знову захотілося спати. Весь наступний день я заготовлювала фарби і навіть зробила кілька начерків на папері. Вагони виглядали дуже оригінально, а, головне, весело і жваво. Потім я кілька ночей розмальовувала вагон. З Сашком ми здружилися, Юля, як він розповів, оцінила його, тобто, нашу творчість, при цьому сказавши, що який він ідіот, що не сказав їй цього раніше, і їй би не довелося пів літа тягатися зі своїми занудними подружками на пляж. Тепер на пляж вона ходить виключно з Сашею, іноді навіть ночами. Про подробиці він не розповідав, а я не розпитувала, але здогадатися було не важко. Але більшість ночей він проводив зі мною, приносив мені чай в термосі і бутерброди, які йому робила для мене його Юля. Одного разу і вона прийшла подивитися на мою творчість, там ми і з нею познайомилися. І що цікаво, так це те, що я не спілкуюся з жодним зі своїх однокласників, зате з цією парочкою ми дружимо вже багато років.

Коли вагон був готовий, я прийшла подивитися на нього вдень. Мені все подобалося, і нова техніка малювання, і схожість пейзажу з реальним куточком нашого краю, і сам розмах. Я була безмежно вдячна Вадиму, і мені хотілося швидше поділитися з ним результатом. Я побігла в академію, там його не було, і я залишила записку, де написала, що чекаю його біля старих вагонів на крайніх коліях, біля самих скель. Я прочекала його цілий день, а коли стемніло, мені стало страшно, раптом він не прийде. Щоб якось заспокоїтися, я взялася за наступний вагон. На іншому вагоні я почала малювати інший, але теж пейзаж. Фарба лягала легко, рука впевнено продовжувала наносити шар за шаром. І раптом я почула, точніше, навіть просто відчула чиюсь присутність за своєю спиною. На якусь мить я зупинилася, але вирішила продовжувати малювати. Якщо це Саша, то він зараз скаже свою улюблену фразу «Привіт художникам», а якщо це ВІН… Усередині все стиснулося і похололо, руки перестали слухатися і струмінь фарби з балончика почала бити кудись не туди. Але тут його рука, така прохолодна, але впевнена, лягла на мою, і ми почали малювати разом. Ми наносили штрихи за штрихами, поки не закінчилася фарба в балоні. Він відпустив мою руку, і тоді я сказала винувато:

— Фарба закінчилася.

— А я тобі принесу завтра цілий ящик. Якщо чесно, то я тебе недооцінив, я думав, що після паркану ти станеш трохи розсудливішою і відпочинеш, а ти вперта.

— А Ви не знали? — з образою в голосі сказала я.

— Знав, але, Аню, все, що я тут побачив, просто перевершило всі мої очікування. Ти знаєш, я багато бачив різних одержимих художників, але ти просто нереально ненормальна… Не ображайся, це я в хорошому сенсі. Вагони… Це ти придумала сама, чи хтось надоумив?

— Та один мій новий друг навів на думку. — і я показала йому вагон з написом «ЮЛЯ + САША».

— Твій почерк і тут відчувається. — він посміхнувся і сказав. — Давай, разом домалюємо. Це, я так розумію, — він махнув головою в бік першого вагона, — скеля Вітрило, вірно? А це, починає вимальовуватися Балаклавська бухта…

— З висоти пташиного польоту. — закінчила я розпочату ним фразу.

— Підемо, Анюто, завтра закінчимо, відпочивати теж треба.

І ми пішли в сторону міста. Як і того разу, коли ми спускалися з мису, ми йшли мовчки і знову він тримав мене за руку. Мені хотілося, щоб ця ніч не закінчувалася, а шлях додому пролягав через весь екватор. Мені хотілося залишатися з ним якомога довше, але він довів мене до будинку і спокійно запитав:

— Тож, тебе коли там чекати?

— Я не знаю… — розгублено сказала я, стримуючи сльози. — Напевно, як стемніє.

— Ну, добре, тоді, до вечора. — він знову з легкою усмішкою подивився мені в очі, повернувся і пішов, через кілька метрів обернувся і пошепки, але досить голосно сказав: — На добраніч.

– І тобі спокійної ночі… — сказала я тихо, так, щоб він не почув.

Ми малювали вагони, придумували різні прикраси, розмальовували вікна і двері, часто ми просто дуріли як діти, регулярно ходили купатися на море після того, як закінчували малювати, і кожен раз він говорив мені «На добраніч», і кожен раз ми розходилися по домівках. Вдень, навпаки, ми ніколи з ним не перетиналися, я увійшла в нормальний ритм свого життя, малювала для курортників і туристів, іноді портрети до днів народження, іноді, дуріючи, малювала карикатури різних відомих персонажів. Одного разу вночі ми домалювали третій вагон. На ньому красувалося «Ластівчине гніздо» з морем, чайками і хмарами. Закінчивши, ми сиділи на рейках і дивилися на наш витвір мистецтва.

— Аню, а ти, реально, дуже талановита, але твоя відчуженість під час захопленості тебе може погубити. Я вже говорив, що ти стаєш шаленою і відчайдушною, коли занурюєшся в свій світ, ти не бачиш і не чуєш нічого і нікого, а це дуже небезпечно, повір мені. Я колись теж був таким. І втратив своє щастя. Точніше, я тільки через багато років зрозумів, що це було щастя, а тоді я просто хотів малювати і все. Тож, подумай. Це просто моя дружня порада. — Він говорив тихим, зовсім невикладацьким голосом, і у мене знову все стислося всередині. Я вже почала звикати до його присутності в тій ролі, в якій він був, помічника, наставника, вчителя, навіть просто друга. Але зараз я відчувала, що він не просто друг.

— Вадиме… А у мене сьогодні день народження… — я хотіла сказати зовсім інше, але видавити з себе змогла тільки це.

— А я знаю. — спокійно відповів він, встав, подав мені руку, підняв мене з рейок і знову пильно подивився в очі. — Підемо, покажу дещо.

Він потягнув мене за собою в цей старий вагон. Ми йшли по коридору порожнього вагону, а я гадала, що ж він таке придумав. І тут ми зупинилися в самому центрі вагона, десь в районі п'ятого чи шостого купе. На столі стояло шампанське, два келихи, свічки, виноград та інші фрукти.

— З Днем народження, Анюто. Це все тобі, а ще у мене є для тебе подарунок, але подарунок потім, а зараз давай вип'ємо за тебе. — він відкоркував шампанське, клацнув запальничкою, щоб запалити свічки, але я зупинила його.

— Вадиме, не треба свічок, тут і так досить світло і дуже романтично. Спасибі тобі…

Я завжди мріяла втратити цноту з коханою людиною і в якомусь екзотичному місці. Але я й уявити собі не могла, що це відбудеться в «Ластівчиному гнізді», в день мого сімнадцятирічча з коханим… викладачем живопису. Але це було настільки круто і незабутньо, настільки емоційно і щиро, що все в комплексі склалося в одне велике ЩАСТЯ. Я розумію, що в сімнадцять років щастя зовсім не така, як п'ять або в десять, і вже точно сильно відрізняється від щастя в двадцять п'ять або тридцять. У мене в житті потім було багато різних щасливих і приємних моментів, тривалих і швидкоплинних, але такої ночі не було більше ніколи. Ми приходили малювати щоночі, малювали вагони, і кожна ніч у нас закінчувалася любов'ю в новому місці. Це був і Воронцовський палац, і Ай-Петрі, і Гори Судака, і піски Феодосії. Це було божевілля, але я б все віддала за те, щоб таке безумство тривало вічно.

Потім настав навчальний рік, потягнулися сірі осінні дні навчання, предмети по живопису, портрету, по скульптурі, ми вчили фізіологію і вчились малювати звичайні яблука, іноді ми виїжджали на природу малювати пейзажі. Вчитися було цікаво, але я відчувала, що я на голову вище всіх своїх однокурсників, хоча я і не показувала цього нікому. Іноді я навіть спеціально робила різні художні помилки, щоб сильно не виділятися з маси. Але найголовніше, що поряд зі мною завжди був ВІН, Вадим. В академії, можливо, хтось і підозрював про наші стосунки, але ми завжди були на «ВИ», хоча і не сильно приховували наші почуття, на скільки взагалі можливо приховати почуття. Він постійно вигадував різні цікаві місця наших побачень, ми їздили на вернісажі, ходили на виставки, просто тинялись набережними маленьких кримських міст. Потім у нього був День народження. Він домовився з одним другом і ми вийшли в море на яхті. Вітру майже не було, вітрила висіли, і яхта ледве-ледве рухалася вздовж спорожнілої набережної, повз порожні причали і яхти, які ще не встигли підняти на зимову стоянку. Був теплий жовтневий вечір, але він був першим жовтнем в моєму житті, який я проводила з коханою людиною, який так само як і я любив живопис і, який, постійно називав мене шаленою і відчайдушною, але жодного разу не згадав слово «Одержима». Я не знала, що йому подарувати, я не люблю куплених ваз і краваток в коробках з бантиками. Я завжди всім дарувала свої картини, але йому дарувати свою картину було смішно. Тоді я нарізала сотні сердечок з паперу, пронумерувати їх і на кожному написала по одному слову. Я спостерігала за тим, як він, немов маленька дитина, складає пазли, намагається скласти з них те, що я хотіла йому сказати. Я не пам'ятаю дослівно, що там було, але коли він прочитав те, що там вийшло, то, особливо на борту яхти це виглядало справжнім романтичним визнанням. Я б ніколи не наважилася сказати йому сама словами, те, що накипіло, а написати змогла навіть більше, ніж хотілося сказати. Він радів, як дитина, настільки це йому сподобалося, він навіть виліз на стіл з фотоапаратом, щоб сфотографувати те, що вийшло, як він сказав, щоб завжди мати під рукою шматочок моєї душі. Потім я йому подарувала таку романтичну коробочку, прикрашену зернами кави, як символ наших нічних кавувань у старих вагонах. А в цій коробці були звичайні цукати з імбиру. Ми пили «Брют», закусували імбирем, базікали про різне, про нас, про мистецтво чи просто мовчали. Ось ні з ким у мене не виходило так душевно просто мовчати, як з ним. Потім ми кинули якір біля маяка і полізли купатися, природно голими. Пам'ятаю, що було дико холодно, але жахливо романтично. І ця ніч, як і десятки попередніх ночей, була незабутньою і чарівною. Та, я взагалі пам'ятаю кожну ніч, проведену з ним, та що тут казати, не просто ніч, кожен день, кожну годину і кожну мить.

Потім настала зима, досить сніжна для Криму. І я вчилася малювати сніг, і, як виявилося, сніг ніколи не буває ідеально білим. В снігу, як і в морі, відбивається і небо, і сонце, і хмари. Все це показав мені він. Він за цей рік розбудив в мені не тільки нові незвідані почуття, а й відкрив нові світи. Ми вже й не приховували своїх відносин, про нас знали і сусіди, і мої однокурсники, і вся наша академія. Це не особливо когось дивувало, бо роман студентки з молодим викладачем, та ще в академії мистецтв, де всі вважають себе богемою, не є чимось неординарним. А у людей мистецтва зовсім інші погляди на світ і на життя взагалі. Вони можуть, як Гоген, наприклад, наплювати на суспільство, на своє становище, на фінансові статки, і виїхати кудись на далекі острови і писати картини, бо в якийсь момент раптово усвідомили те, що все життя займались не тим, чим їм хотілося. Ми ж просто любили один одного, наша любов була щирою і справжньою. Ми не вимагали один від одного нічого взамін, ніяких золотих гір і незвичайних подарунків, ми не планували нічого, оскільки, що може планувати двічі одержима сімнадцятирічна першокурсниця, крім майбутніх зустрічей, обіймів і поцілунків. Але я була дійсно одержима, і я це розуміла прекрасно. Я не могла не малювати і не могла жити без нього. Він став моєю нав'язливою ідеєю, але, як не дивно, я не будувала жодних планів щодо нього, а просто жила сьогоднішнім днем, але не забувала думати про день завтрашній, де знову мали бути не просто Я і ВІН, а повинні були бути МИ. Я знала, що в нього є дружина, що вони живуть разом, але я не знала, які у них стосунки. Я не хотіла нічого коригувати в його житті. Ні, я, звичайно, дуже хотіла бути разом з ним на завжди, але я хотіла, щоб ініціатором нашого спільного майбутнього був саме він.

Настала весна, потім був кінець навчального року, сесію я здала на відмінно, взяла участь у кількох виставках, мене запросили навіть на один вернісаж до столиці, де мої картини так само користувалися досить великим успіхом. Я так само ходила в різні місця ловити, як говорив Вадим, моменти. Трохи продавала картини туристам, трохи малювала просто так, для душі. Одного разу я стояла з мольбертом на березі моря, день котився до заходу, і весь світ, як і годиться в травні, був в ніжно-рожевих тонах, як на картинах Моне. Я малювала захід сонця і чайок, бо завжди вважала, що море без чайок, це не зовсім море. Близький фон моєї картини, правий її кут, прикрашали білі квіти розквітлого жасмину, який додавав легкості і ніжності, без якої я вже і не уявляла всього свого життя. Я була так захоплена роботою, що не почула, як ззаду до мене підійшла жінка. Я не знаю, скільки часу вона стояла за моєю спиною, але помітила я її лише, коли вона сказала:

— А ти, дійсно добре малюєш, навіть краще, ніж я собі уявляла. Хотілося критикнути тебе, але поки не придумала за що.

— А навіщо Вам треба мене критикувати? Ви, що, художній критик? — чомусь ця жінка почала мене дратувати, я взагалі не люблю, коли хтось втручається в мій особистий простір, коли я малюю, тим паче, коли говорить під руку.

— Ну, я, так би мовити, маю певний стосунок до живопису. Колись я закінчила нашу художню академію, зараз малюю і, навіть маю свою невелику галерею. Але мова ж зараз не про мене. — вона обійшла мольберт і встала прямо переді мною. — Я так розумію, ти не знаєш, хто я.

Я мовчала, але коли вона встала переді мною, і я побачила її з близька, то я, звичайно ж, зрозуміла, хто вона. Ми не були знайомі і ніколи не зустрічалися раніше, але я точно знала, що вона — це… вона.

— Мовчиш. І очі опустила. — на її обличчі була поблажлива посмішка, та й взагалі вона відчувала себе дуже впевненою, на відміну від мене. У мене ж, навпаки скувало руки і ноги, в роті пересохло і з'явився якийсь страх, дуже схожий на паніку. У мене було враження, що зараз у мене висмикнуть землю з-під ніг, і просто зникне вся казка, в якій я жила. — Ось ти сама як вважаєш, ти правильно живеш? Я не маю на увазі те, як ти змішуєш фарби, і якими у тебе виходять портрети та пейзажі. Я зараз говорю про твоє життя. От уяви, що твій батько тусить десь по ночах з якоюсь молодою аспіранткою. Як би ти це сприйняла? Невже б ти була на її боці? Невже тобі було б наплювати на свою матір? Я думаю, що ніколи би ти так не поступила. Але, насправді ти робиш все навпаки. Ти настільки захоплена Вадимом, що тобі наплювати на те, що у нього все-таки є своє життя. І, зауваж, воно була у нього ще задовго до того, як ти з'явилася в його житті. Мене не дивує те, що ви спите разом, що разом проводите все більше часу. За ним таке і раніше спостерігалося, і я не сильно здивована його черговим захопленням. Ні, я не буду говорити, що ти така ж, як і всі попередні його музи, бо він вже майже рік такий, яким я його ніколи раніше не бачила. Мене дивує інше. Ти молода, красива, розумна і перспективна дівчина. Ну, закохалася, я розумію, але чому ви навіть не намагаєтеся приховувати цього? Ти ж прекрасно знала, що він одружений, що у нього є сім'я, свій будинок, свої обов'язки. Ти прекрасно знала, що його щовечора хтось чекає вдома, але все одно продовжувала зустрічатися з ним. Як ти думаєш, що при цьому всьому відчувала я? Вся академія тільки і говорить про вас, невже ти настільки занурена в себе, що не бачиш, що відбувається навколо? — вона замовкла, розвернулася і відійшла на край обриву і сіла на камінь, що виступав над самим морем. А я стояла, стискаючи в руках пензлі. Але я вже була не тією дівчиною зі школи, над якою всі знущалися. Цього разу я взяла себе в руки, я відчувала в собі впевненість. Я підійшла до неї і сіла поруч з нею на той самий камінь.

— Непоганий монолог, — впевнено сказала я, — І що Ви мені всім цим хотіли сказати? Що я погань, і не маю права любити? Чи я винна в тому, що хотіла бути щасливою з ним, створити з ним сім'ю, але потім раптом виявилося, що у нього все це є? Так, я не відразу знала про те, що він одружений, але, коли дізналася, а це він мені сам сказав, так от, коли дізналася, то я вже не могла зупинитися і повернути назад. Це правда. Але, якби він сказав, що Ви для нього важливіше за мене, то, повірте, я би не тримала його. Він доросла людина і може сам зробити вибір, я не збираюсь конкурувати з Вами, повірте. Я не скажу, що мені буде легко, і я його просто так викину зі свого серця, це буде неправдою, але якщо він вирішить так, то так і буде.

Я встала і повернулася до мольберта, але руки тряслися, і малювати я не могла, хоча робила вигляд, що абсолютно спокійна. Вона теж встала і підійшла до мене.

— Послухай, Аню. Тебе ж Анею звуть? Так ось, Аня, я прийшла сюди не з'ясовувати стосунки. Оскільки це просто безглуздо. Справа в тім, що сьогодні я отримала розлучення. Ми вже більше року не живемо разом. У мене своє життя, у нього, як виявилося, своє. Я навіть рада за нього, що він не залишився один. Чому у нас все зруйнувалося, я не буду тобі розповідати, бо ти ще маленька для такого. І я хочу, щоб ти знала, що ти тут зовсім ні при чім, просто так збіглося. А мій монолог, як ти висловилася, був для того, щоб переконатися в щирості твоїх почуттів. І я в тобі не помилилася, головне, щоб тепер не помилилася ти. — вона повернулась і, не сказавши більше ні слова, зібралася йти.

— Що Ви маєте на увазі? — крикнула я їй услід.

— Запам'ятай, не тільки ти буваєш одержима, з ним таке теж траплялось. — вона йшла, а я дивилася їй услід і не знала, радіти мені чи ні. З одного боку, виходило, що тепер нам ніхто не може перешкодити, з іншого — в моїй душі міцно засіла якась нова і незрозуміла тривога.

Все літо ми провели з ним разом, їздили в гори, плавали в морі, проводили купу вільного часу, часто ми ночували в нього на дачі, але ніколи він не запрошував мене до себе додому. Я ніколи не питала, чому, не лізла в його життя, я йому навіть не розповіла про розмову з його, тоді вже, колишньою дружиною. Здавалося, що все ідеально, і ніщо не може змінити це «ідеально» або перешкодити нам в нашому щасті.

Настав мій день народження, вісімнадцятий в моєму житті. Він прийшов до мене ближче до вечора, як ми і домовлялися, сидів і чекав на лавочці біля будинку. Він знав, що я ніколи не сиджу влітку вдома, тому чекав. Він ніколи не дарував мені квітів, а я ніколи не замислювалася над цим, настільки мені було добре з ним і без квітів. Коли я вийшла, він сказав, що приготував для мене подарунок, але він великий, тому я сама повинна піти до нього, в сенсі, до подарунка. І він знову повів мене в гори. Як і минулого літа, ми піднімалися по вузькій стежці до «нашого мису». Йти туди було досить далеко і довго. Це було наше місце, і у нас з ним була домовленість, щоб не ходити туди поодинці. Коли ми вийшли на мис, то я була вражена побаченим.

— Вибач. — сказав він. — Я порушив наше правило не ходити сюди без тебе, але я впевнений, що ти пробачиш мене. З Днем народження, Анюто!

Я кинулася йому на шию і цілувала довго і всюди, мені хотілося плакати від щастя. Мені не вірилося, що це відбувається зі мною. Я в дитинстві багато читала казок про принців, про бали, про принцес, яких ці самі принци рятують від злих драконів, але я ніколи не сприймала всерйоз всі ці казки. На те вони і казки, завжди думала я. А в реальності так не буває. Виявляється, я помилялася. Ще як буває. Перед моїми очима відкрилася воістину чарівна картина. На мисі стояв стіл, сервірований на двох, свічки, як тоді в вагоні, шампанське «Брют», таке як я любила. А на скелі, прямо над самим уступом був намальований мій портрет.

— Це щоб всі капітани бачили, що тут живе найпрекрасніша дівчина на Землі. — сказав він, насилу переводячи дихання після наших поцілунків. — Нехай для них це буде маяком.

Це був просто казковий вечір і чарівна ніч. Але в цю ніч він говорив дуже мало. Рівно опівночі, при свічках він дав мені оксамитову коробочку, коли я відкрила, то просто обімліла. Там на чорному оксамиті лежав кулон у вигляді палітри фарб, зроблений з білого срібла. Так, саме цей самий кулон. Я його тепер не знімаю з вісімнадцятиріччя.

— Це тобі ще один подарунок, я його зробив сам спеціально для тебе. Я не майстер ювелірної справи, я простий художник, але думаю, що тобі сподобається. — Він надягнув кулон мені на шию і промовив. — Я хочу, щоб ти завжди носила його і пам'ятала мене і, головне, ніколи не покидала живопис.

— Я не зрозуміла, ти це так сказав, ніби ти прощаєшся зі мною, Вадиме! — і знову страх наповнив мене зсередини.

— Анюто, послухай. Ти — найдорожче, що в мене є, ти повернула мене до життя, коли до мене в руки потрапив твій, тоді ще шкільний малюнок. Я, ніби, прокинувся після довгого сну. Ти не повіриш, але я, втомлений від життя художник, мріяв про зустріч з тобою ще тоді, коли ти вчилася в дев'ятому класі. І я навіть не міг сподіватися, що ти прийдеш здавати документи в академію і потрапиш саме до мене. І те, що потім придумав декан, ну щоб я тебе підівчив і підготував, тут не було нічого спеціально заготовлено, це, дійсно придумав він. Я не вірю в знаки, але це явно був знак зверху. Потім я взнав тебе ближче, як особистість, як людину, яка повністю занурюється в свою ідею. Завдяки тобі, я знову почав малювати, як колись в юності. Я був одержимий живописом, але мене з цієї одержимості висмикнула моя, тепер вже колишня, дружина. Вона, як і ти, затьмарила мені колись світло. Всього лише студентка, але вона вже тоді була художником, не сильним, але досить талановитим. Ти не повіриш, але вона тоді стала моєю нав'язливою ідеєю. І я в один момент просто перестав малювати, закинув пензлі, мольберти, перестав цікавитися роботами художників, перестав відвідувати виставки і ермітажі. Потім я потроху повернувся до роботи, але вже без фанатизму, просто викладав і іноді писав. Але любов дивна штука, виявляється, в один момент ти можеш прокинутися, а її вже немає, ось так просто, без причини. Я шукав відповіді на питання, куди ж все поділося? Начебто все у нас добре, ми ніколи не сварилися, не ділили гроші, у нас був будинок, престижні роботи, нестачу коштів ми не відчували, в інтимному житті у нас теж була повна гармонія, ніхто нікому ніколи не зраджував. А потім раптом раз, і все пройшло. Це було давно, я їй одразу сказав, що щось сталося, але я не знаю що, треба просто час, щоб розібратися. Вона сказала, що я сам повинен вирішити, що мені в житті потрібно. Так тягнулося досить довго, ми жили разом, але разом не були. Потім у неї з'явився якийсь чоловік, а трохи пізніше я зустрів тебе. Я думав, що я вже переріс таке поняття, як почуття, як любов, як бажання, але тут з'являється худенька, маленька з зеленими очима і переконує мене, що любов існує, мало того, вона каже, що можна жити, любити і писати картини одночасно. А ще, завдяки тобі, я зрозумів, що іноді так комфортно слухати чиюсь тишу. Так душевно, як ти, ніхто не вміє мовчати. І я знову, завдяки тобі почав малювати і не просто малювати, а отримувати від цього задоволення. До чого я тобі все це розповідаю? Просто я не знаю, як я буду жити без тебе.

— Вадиме, я не знаю, що ти далі будеш говорити, я навіть взагалі не хочу нічого чути, я просто хочу, щоб зараз ніхто нікому не псував настрою. У мене День народження, мені вісімнадцять років, мені вже навіть можна купувати алкоголь і цигарки. Я стала дорослою, розумієш? І, повір, Вадиме, я не буду кидатися зі скелі в море, не буду різати собі вени і не буду жерти жменями таблетки. Тому не парся, потім подумаєш, як ти будеш жити без мене. — я взяла тремтячою рукою шампанське, налила собі повний келих і випила, потім ще і ще… Він мовчав і не зупиняв мене.

— Ань, ти просто дослухай. Мене відправляють працювати за океан. Я три місяці оформляв для нас документи, для нас з тобою, ти розумієш? Ми повинні були їхати разом. У травні я підписав контракт з університетом в Австаліі, я навіть погодив твій перевід туди, а сьогодні я хотів подарувати тобі квитки на літак, який поніс би нас і нашу мрію далеко за океан. Я знаю, що ти завжди мріяла про Австралію, і коли мені запропонували цю роботу, я був на сьомому небі від щастя. Але днями прийшли документи… Тобі поставили відмову, я їздив до столиці в генеральне консульство, але вони не коментують своїх рішень. Ань, я не можу відмовитися, бо контракт підписаний, з нашої академії я звільнився, з дружиною розлучився і будинок продав. Але я тебе заберу туди, я тобі обіцяю. Там я вже підключив потрібних мені людей, і мені пообіцяли вирішити твоє питання якомога швидше. Пробоч мені, сонце…

І він заплакав, так щиро, що я розридалася разом з ним. Потім ми не спали до самого світанку, а просто сиділи на мисі, дивилися на зірки, на місячну доріжку і на маяк… Потім він поїхав, і я ніколи його більше не бачила. Якийсь час ми листувалися і зідзвонювалися по кілька разів на день, ми мріяли про нашу зустріч, про наше життя, про наше майбутнє. Потім в одному журналі я якось побачила, як він обіймає якусь даму. Стаття була про перспективну молоду австралійську художницю і її наставника. Я зібралася з духом і спокійно зателефонувала йому, не дивлячись на те, що в той час на іншому континенті була глибока ніч. Я не налаштовувалася ні на скандал, ні на розборки, я просто хотіла почути від нього його версію подій. І що мене здивувало і вбило, так це те, що він так просто і буденно сказав: — Ань, та ти так не переймайся, це ж не більше, ніж звичайний секс, ну ти ж повинна розуміти, що я жива людина, і мені важко одному…

— А мені, значить, легко? — видавила з себе я.

— Ну що ти драматизуєшь, Аню, коли я жив зі своєю дружиною, то тоді ти не робила з цього проблеми.

— Розумієш, Вадиме. Справа в тому, що твоя дружина і попередні твої коханки були до мене, а ця з'явилося вже при мені, а для мене це дуже принципово. — я відчувала стільки твердості і впевненості, що вирішила одразу розставити всі крапки. — У мене була розмова з твоєю дружиною. Так от, вона мені розповідала про одну твою особливість, а я їй тоді не повірила.

— Про що це вона тобі розповіла? — на тому кінці трубки я чула явне пожвавлення, мені було навіть наплювати на те, що хтось поруч з Вадимом міг зараз сидіти і слухати всю нашу розмову. — Вона просто говорила про твою одержимість. Але на відміну від моєї одержимості, твоя має властивість миттєво і непередбачувано закінчуватися. — я замовкла, переводячи подих, на тому кінці дроту теж була тиша. — А я спочатку не повірила їй. Але тепер я бачу, все вірно. А поки що все, мені більше нічого тобі сказати. Якщо захочеш все повернути, я думаю, ми зможемо обговорити це, але не зараз. Я відключила телефон і поклала його на стіл. Я дивилася на телефон досить довго, в душі я сподівалася, що він зателефонує, але він так і не перетелефонував…

3

– І ось з тих пір пройшло вже… не скажу скільки, але досить багато, а я ні разу не зняла цього кулона. При всій тій зраді з його боку, він все одно залишається для мене дуже дорогою мені людиною. І от якщо б він тоді перетелефонував і сказав, що хоче, щоб усе було так, як раніше, я не вагалась би жодної секунди.

Вони їхали мовчки, на Іспанське узбережжя опускалася ніч. Назустріч їм нескінченним потоком летіли сотні фар. Вони не могли бачити зустрічних машин, а бачили лише їх вогні. Пролітаючи повз них, ці вогні зливалися в один суцільний яскраво-жовтий потік, а іноді, коли зустрічних машин не було, раптом ставало темно, і лише вогні фар від їх машини розрізали цю південну темряву. Вони вже проїхали Мурсію, зараз повз них пропливали вогні Аліканте. Ще трохи, думав про себе Алекс, і вони приїдуть до Валенсії, де їм доведеться розлучитися. Про це ж саме думала й Аня. Як інколи дивно буває, що люди можуть прожити все життя поруч, але не разом, а можуть за кілька годин, проведених в одній машині, що мчить через пустелі і степи Іспанії, стати тими, хто ділиться один з одним своїми сокровенними таємницями. У салоні машини було темно, і Алекс не міг бачити ані її очей, ані емоцій на її обличчі. Подумалося, чому раптом зовсім незнайома дівчина ділиться з ним такими відвертостями. Але у жінок завжди своя логіка, тому він не став нічого у неї питати.

— Далеко ще? — раптом запитала Аня.

— Ось, Аліканте проїжджаємо, ще трохи, не переживай, встигнемо, ще будемо чекати.

— Будемо? Ти будеш чекати зі мною? — здивувалася вона.

— Ну а що? У мене час є, не кину тебе одну вночі на розтерзання диким мучачо. — пожартував Алекс, але вона якось не прореагувала. Тоді він продовжив вже серйозно. — Ще кілометрів сто шістдесят, це якщо їхати по прямій, якщо по узбережжю, то всі двісті.

— Давай вздовж моря, якщо ти не проти, я компенсую тобі ці сорок кілометрів.

— А казала, що з математикою туго. І як же ти мені компенсуєш? — засміявся Алекс, але Аня не прореагувала на його жарт. — Якщо чесно, то я і так вже їду по цій дорозі. Просто не хочеться зайву годину сидіти в аеропорту. До речі, може, зупинимося? Ти кави не хочеш? — він не почув відповіді, лише у темряві, у світлі зустрічних фар помітив легке негативне кивання головою. Він розумів, що після такої розповіді, після таких спогадів і переживань, напевно, важко ось так одразу перебудуватися і почати говорити і думати про щось інше. Слухаючи її, він сам багато чого згадав зі свого життя, дещо намагався зпівставити, дещо, навпаки, намагався змоделювати, як би він вчинив у тій чи іншій ситуації. Але у кожного своє життя, і навіть з самої відвертої розповіді неможливо відтворити картину реальності, якщо ти сам не був учасником тих подій.

— Слухай, Аню. — запитав Алекс. — А ось, якщо б він приїхав до тебе або, ну скажімо, тобі б прийшли документи з візою і переведення в австралійський універ, ти би що вирішила?

— Я не знаю, я багато думала і намагалася уявити собі той момент. Перший час я постійно чекала від нього дзвінка, я готова була кинути все і летіти туди, я була впевнена, що ніяка курка не зможе нам перешкодити, якщо я буду поруч з ним. З роками я, звичайно, більш тверезо дивилася на речі, і усвідомлювала, що, швидше за все, вже не буде так, як раніше, та що там… Вже не буде взагалі нічого. Але, знаєш, що найцікавіше, я ніколи не ненавиділа його за його зраду. Та я, якщо чесно, і зараз люблю його. Це не проходить. Десь у глибині душі, не дивлячись ні на що, ще живе почуття, від якого іноді кидає в тремтіння. Навіть, коли я виходила заміж, коли мене запитали, чи готова я…, чи буду я в радості і в горі…, і що поки смерть не розлучить нас… Ось, знаєш, навіть коли треба було сказати «Yes, I do», я думала не про свого майбутнього чоловіка, а про те, що готова була прожити з Вадимом все життя, і мені зовсім не треба було б цього «Yes, I do»… Але він зник, чому, я не знаю. Я завжди довіряла йому, тому, втішаю себе тим, що він просто вирішив, що так буде правильно. А більше я нічого не хочу знати і думати, розумієш? Тому і кулон не знімаю ніколи. Це не пам'ять про нього, як ти думаєш, це пам'ять про те літо, про ті часи, коли я стала іншою, коли я була одночасно двічі, як він говорив, одержимою. Одержима живописом і одержима ним самим. Психіатри б пораділи за мене, могли би і дисертацію написати. — вона слабо посміхнулася. Алекс не бачив її посмішки, але він просто знав, що вона посміхається. — А ще, я тобі хочу сказати, що, навіть, знаючи фінал нашої історії, якби доля дала мені ще один шанс і повернула б мене назад, те літо, то я не вагалась би ані секунди, і пройшла би цей шлях знову, аби бути з ним хоч якийсь час. Просто таке неможливо забути. І, ще, знаєш, от я тобі розповідаю, а в цьому немає ніякого сенсу. Бо, тут ти чи зрозумієш мене повністю або, навпаки, покрутишь пальцем біля скроні і подумаєш, ну і дура… І, в якійсь мірі ти будеш правий, бо мені пощастило дізнатися, що таке справжнє щастя, хоч воно виявилося і не вічним.

— На рахунок щастя… У кожного з нас своє поняття щастя, хтось щасливий від того, щзо живе в картонній коробці, а хтось глибоко нещасливий, хоча йому вдалося стати великим і знаменитим. У мене друг працює лікарем в клініці для душевнохворих…

— В «дурці», чи що? — перебила його Аня.

— Ну, так, в «дурці». Так ось, коли я з ним спілкуюсь, то підозрюю щось недобре, ніби всі ці психічні хвороби передаються повітряно — крапельним шляхом. Але мова не про нього зараз. Просто я бував у нього часто в клініці і спостерігав за цими, як їх називають, хворими. І, повір, багато з них виглядають набагато щасливішими, ніж більшість з нас. Вони живуть у своєму світі і їм добре. Вони не в курсі, що відбувається в політиці і економіці, їм наплювати на зміну курсів валют і на біржові лихоманки. Нехай вони і мають якісь відхилення, але вони щирі у своїх намірах. Не всі, звичайно, але тим не менш. Ось і твій терапевт сильно переживав за тебе, намагаючись записати тебе в хворі. Для нього твоя одержимість — це теж хвороба, тому що він сам ніколи не був одержимий нічим. Він, можливо, просто традиційно закінчив інститут, влаштувався на роботу, можливо, навіть, що він би хотів стати хірургом, але розприділили його в психіатричну клініку, ось він і повинен спілкуватися з неврівноваженими. А, от, якби він сам був хоч чимось захоплений по-справжньому, як ти, наприклад, то, швидше за все, ви б знайшли з ним спільну мову. Адже і в одержимості можна бути щасливим. — Алекс закінчив говорити і подивився на Аню. Та слухала дуже уважно, не перебиваючи, лише злегка похитувала головою.

— Слухай, Ал. — раптом запитала вона, переводячи розмову на іншу тему. — А ти сам ніколи не був чимось таким захоплений, щоб захоплення це твоє доходило до одержимості або до божевілля?

Алекс мовчав, перебираючи в своїй пам'яті події, які свого часу так чи інакше цікавили його. Займаючись спортом чи музикою, він віддавався цьому на повну, але сказати, що був одержимий цим, він не міг.

— Ти знаеш. — відповів він. — Швидше за все, ні. По крайній мірі, я навіть не можу близько поставити свої захоплення з твоєї одержимістю. Мене багато чого в житті цікавило, чим я захоплювався, але, якось все не так було, як ти розповідаєш.

— Тобто, в твоєму житті немає навіть такої людини, заради якої ти б готовий був зробити якийсь божевільний вчинок? Немає нічого такого, що могло б штовхнути тебе на дію, яка здавалась досить дивною?

— Та ні, нічого такого, повір. — він посміхнувся, не відриваючи погляду від дороги. Життя його часто зводило з цікавими людьми, які по-свому були захоплені хто мистецтвом, хто музикою, хто спортом, але, по-справжньому одержимими серед його друзів були лише ті, хто різко з рок-н-ролу йшли в релігію, і одержимість ця не була такою романтичною, про яку розповідала Аня. — Ань, а я ось ще тебе запитати хотів, ти дійсно так вважаєш і зараз, ну, коли ти говорила, що дружина його була до тебе, тому і сприймала її по-іншому.

— Ну, ти теми змінюєш. — вигукнула Аня, відвернувшись в сторону бокового вікна, але після невеликої паузи продовжила. — Ось ти сам подумай. Приходиш ти в чиєсь життя, спеціально, будуючи різні ходи і знаходячи способи для зустрічі і розвитку відносин, або ж випадково, познайомившись, наприклад, в соцмережах якихось, чи, скажімо, на заправці в Малазі, це я для прикладу. Так ось, ти входиш в чиєсь життя, стаєш частиною цього чийогось чужого життя, але ти не знаєш нічого про те, як до тебе жила ця людина. Не знаєш про її побут, про її звички, про її розпорядки дня, не знаєш про її захоплення. Або ж навпаки, тобі одразу чесно і відверто говорять, що є чоловік або дружина, діти, хлопчик і дівчинка, ну або три дівчинки, не має значення, розповідають про те, як з дітьми ходили в кіно і на морозиво, з чоловіком, ну чи з дружиною, їздили до друзів на дачу, але при тому всьому постійно думають про тебе. Ти стаєш чиєїсь нав'язливою ідеєю, але постійно розумієш, що є хтось, можливо і важливіший за тебе. І це нормально, тому що це не в твоє життя прийшли, а ти приходиш в чуже, де все було. Добре чи погано, але воно БУЛО ДО ТЕБЕ. І це треба приймати з повагою. Потім людина сама вирішить, як їй бути, що робити, міняти щось, викреслити когось зі свого життя, чи роздвоїтися. Можна, звичайно, і змінити напрямок взагалі в третю сторону, це вже справа вибору. Але, коли мова заходить про цей третій шлях, то виходить, що це відбувається, коли в його або в її житті вже був ти. А це, вже зовсім інша історія…

Далі вони їхали мовчки. Іноді траса виходила до моря, і видно було лише вогні яхт та кораблів на рейді, іноді йшла в гори, і вони їхали в повній темряві. Через деякий час Алекс помітив, що Анна заснула, і він зробив програвач тихіше, а через дві години вони вже стояли на паркінгу аеропорту Валенсії. До літака Анни залишалося ще кілька годин. Алекс вимкнув музику і відкинув сидіння. Незважаючи на те, що весь день був за кермом, спати зовсім не хотілося. Він подивився на Аню, вона, немов дитина, підібравши під себе ноги і поклавши руку під щоку, мирно спала. Він думав про те, який був сьогодні дивовижний день. Ще вранці він навіть не уявляв, що йому доведеться їхати через всю Європу, але з'явилась одна справа, заради якої йому потрібно бути вдома через чотири дні. Потім дивне знайомство з Анею, паелья, дорога до Валенсії і, найдивніше — це розповідь про її життя. Історія, з якої навіть невмілий письменник написав би роман, а режисер зняв би серіал серій на двадцять. А тепер вона, яку дванадцять годин тому він прийняв за звичайну повію, і яка поділилася, можливо, найпотаємнішим, спить у нього в машині. Сон не йшов, Алекс тихенько вийшов з машини і пішов в сторону терміналу. Він просто тинявся по залах терміналу, читав вивіски, спостерігав за пасажирами, які з сумками і валізами снували туди-сюди, потім сів біля вікна в одному з ресторанів аеропорту і спостерігав, як злітають і сідають літаки. Він замовив собі каву, але кави йому зовсім не хотілося. Не хотілося не тому, що кава, а тому, що йому захотілося випити кави не самому. Як завжди говорить йому його найближча людина: «Пити каву поодинці — це не по-товариськи». Він тоді підвівся, розплатився за каву, і пішов до виходу з терміналу. Біля виходу стояв звичайний кавовий автомат з десятками різних кнопок. Алекс тоді подумав, що добре, що кава, латте і капучіно на всіх мовах називається однаково, навіть на іспанській. Він взяв дві кави і пішов до машини. Аня чекала його біля машини, сидячи на капоті.

— Доброго ранку, а я тобі каву приніс. — сказав Алекс. — Я не знаю, яку ти любиш, тому взяв дві, з вершками і без, а ще я не знаю, чи п'єш ти каву вранці, і, взагалі, чи п'єш ти каву, як каже моя сестра, зі смаком паперу. Якщо ні, то я тебе запрошую в кафе на ранкову каву, ну або чай, що тобі найбільше подобається.

— Дякую. — вона взяла один стакан і, примружившись, посміхнулася. — А я прокинулася, а тебе немає. Це що, я півдороги проспала?

— Ну не пів, а лише дві годинки, від Аліканте.

Аня пила каву, а Алекс спостерігав за нею, примостившись поруч на капоті свєї машини. До рейсу ще залишалося години три.

— Послухай. — раптом сказала Аня. — А як ти подивишся на те, що я… ну типу, загубила свій квиток? Ти ж мене не кинув би тут? Правда?

— Та, я все зрозумів. — Алекс хитро подивився на Аню. Вона така мініатюрна, сонна, можна сказати, домашня, сидить на запорошеному капоті його машини і, примружившись, п'є каву. І не хоче нікуди летіти. Адже, правду кажуть, що людська душа — темний ліс. Так і тут, Алекс не знав, куди і навіщо їй треба було летіти, та й чи потрібно було взагалі кудись летіти в свій медовий місяць і без чоловіка.

— Ну і що ти зрозумів?

— Квиток здавати будеш? Чи одразу поїдемо? — Алекс подивився на неї в очікуванні відповіді. Її, ніби, підмінили. Аня швидко зістрибнула з капота, поставила свій стаканчик з кавою і сказала. — Я швидко, лише декілька хвилин. — і побігла в бік терміналу. Потім раптом, не зупиняючись, різко повернулася назад, допила свою каву без зупинки, засміялась так, якось по-дитячому, пірнула в салон машини і через секунду виринула звідти зі своїм дитячим рюкзачком, розвернулася і побігла до терміналу, встигнувши на ходу крикнути: — Тільки нікуди не їдь, я швидко!

Алекс знову і знову дивувався такій особливості міняти настрій. Він не поспішаючи пив свою каву, сидячи на капоті свого Peugeot. Минуло не менше півгодини, поки Аня не появилася з терміналу. Вона виглядала зовсім незмученою і посвіжівшою, а найголовніше, була в гарному настрою.

— Ти не злишся? Просто у дівчат так буває, коли хвилинка — це, насправді, хвилин сорок, ну або п'ятдесят, у дуже швидких і підготовлених, може бути півгодинки лише. Але, я, правда, намагалася, чесно. Поки квиток здала, поки те, поки се… Зате я вмита, свіжа і можу керувати, тож сідай праворуч, будеш головним штурманом. — І, не чекаючи відповіді, сіла на водійське сидіння. — Чого чекаєш? Сідай швидше та ключі давай. Вона відрегулювала сидіння, пристебнули ремінь безпеки, включила музику і сказала:

— Ну, чого чекаємо? Ключі дасиш мені, чи не довіряєш?

— На, тримай. — сказав Алекс, — тільки рули акуратно і на педаль сильно не тисни, а то машинка потужна, може і злетіти.

І вони поїхали. Назустріч їм знову мчали степи, гори, селища і села. Повз миготіли досить рідкісні вказівники міст. І, лише, Барселона, якщо вірити кожному наступному вказівнику, ставала все ближче. Вони проїхали Кастельон-де-ла-Плана, потім Торребланка, позаду залишилася Ампоста, і незабаром вони побачили обриси великого міста.

— Вогні великого міста… — перервала тишу Анна, вирвавши зі сну Алекса. Безсонна ніч, посилена пекучим іспанським сонцем давала про себе знати. Кондиціонер в машині працював на повну потужність, але, здавалося, що і він не справляється з цією спекою.

— Це Таррагона, не таке вже і велике місто, хоча досить симпатіине. — проганяючи сон, відповів Алекс, тикаючи пальцем в навігатор. — Вчора ти відключилася, а сьогодні я пропустив двісті кілометрів іспанських мальовничих ландшафтів.

— Ну, це точно, що мальовничі. Все в жовтих і помаранчевих тонах, степ та пустеля. Там, де ближче море, то, ще нічого, навіть пальми зустрічаються, оазиси можна сказати, хоча, якщо чесно і серйозно, то мені подобається, хоч жовто-помаранчеве все, але дуже барвисто. Чого ти смієшся, я тобі точно кажу!

— Та я не сміюсь, просто барвисто в моєму розумінні — це Монако, Канни чи Сан-Ремо. Особливо вночі. Ось там, дійсно, барвисто.

— Ал, а ми заїдемо туди? Це ж по дорозі? — вона знову скорчила дитячо-безневинну гримасу, так, що Алекс засміявся. — Ну, будь ласка, я там ніколи не була.

— Ти, як маленька, чесне слово, — Алекса розсмішила її дитяча захопленість. Вона могла в одну мить захопитись чимось, і ця думка у неї потім перетворювалася на нав'язливу ідею, і Алекс починав потроху розуміти її непростий характер, він, навіть почав розуміти того психотерапевта, який так хвилювався через її захопленя, які, на його думку могли зіграти з нею недобрий жарт.

— Ну не смійся, а то ображуся.

— Та я не сміюсь, звичайно, по дорозі. Там взагалі-то дві дороги, одна платна, інша безкоштовна, ось та, що безкоштовна, та йде уздовж самого моря через Монте-Карло, через Монако, через Канни, коротше, через весь Лазурний берег, аж до Генуї або, як кажуть італійці, Дженови. — і взагалі, ти не на мене дивися і не на всі боки, а на дорогу і швидкість скинь трошечки. Для такої дівчинки, як ти, сто сорок — забагато, особливо в горах.

— А ти — зануда… — сказала Анна, і стрілка спідометра повільно поповзла вверх. — Не хочеш мене на Лазурний берег звозити, ну і не треба.

— Ань, не дури, дорога — це не жарт. Ти то впораєшся з керуванням, а якийсь тунгус може і не впоратися. Або якась кішка вискочить на дорогу, ти кермом смикнеш і не побачиш ніколи Лазурного берега.

— Та звідки тут кішки? — все ніяк не вгамовувалася Аня, але швидкість скинула до ста двадцати. — Тут одні тореодори, тай і ті, всі поховалися. А ти, я так бачу, боїшся трохи? За себе боїшся, чи взагалі?

— Знаєш, є героїзм, а є нерозсудливість, так ось, всі ці селфі, наприклад на даху потяга — це понти і не більше. А такі понти у мене особисто викликають нудоту, настільки мені це огидно. Страх же буває декількох видів. Так, можна боятися за своє життя, можна боятися за життя своїх близьких, ну, чи взагалі дорогих тобі людей, можна боятися грози, наприклад, можна боятися швидко їздити або підходити до краю високого мосту. Це все різні страхи, розумієш? Можна боятися якогось гіпотетичного астероїда, який, можливо, теж чисто гіпотетично, пролетить років через триста недалеко, десь в мільйоні кілометрів від Землі. Можна, навіть боятися чортів, лісовиків і русалок, а я знаю багато людей, які бояться навіть того, що їм нагадали на картах. Не смійся. Це правда. Одже хтось боїться павуків або тарганів, але, в той же час, може брати в руки і гратися жабами або зміями. Я і таких знаю. Я знаю навіть людину, у якого є одна цікава фобія. Він боїться жінок. Ні, реально, він їх просто панічно боїться, боїться залишатися з ними наодинці і в закритому просторі.

— Це ти зараз про себе? — вона знову засміялася як дитина, і сміх цей був відвертий. — І давно ти нас боїшся?

— Та я не про себе, якби я боявся жінок, то ти б не їхала зараз в цій машині зі мною. Так ось, хтось просто темряви боїться. У мене мама моя, коли ми з сестрою народилися, вона перестала літати на літаках, взагалі, розумієш? Вона каже, що постійно думала про те, що якщо літак впаде, то, як ми тоді без неї. Начебто і за себе вона боялася, але, я це називаю страхом другого рівня. А те, що я тобі кажу не гнати, то це просто не більше, ніж звичайна обережність, де від твоєї швидкості залежить не лише твоє життя, а й багатьох оточуючих.

— Зрозуміло, не буду більше гнати, кеп! — сказала весело вона і приклала до скроні долоню, віддаючи честь, як в якийсь в'єтнамської армії. — А ти любиш кориду, взагалі?

— Ні, напевно. Ось скільки разів бував в Іспанії, так ні разу не був на кориді, ну не тягне мене туди.

— Не зрозуміла… — здивувалася вона. — Як це скільки разів? Ми, коли паелью жерли, то ти сказав, що тільки два тижні тут.

— Ань. — протягнув її ім'я Алекс. — Ну, що за «жерли». Ти ж дівчина, пристойна на вигляд, та й з мізками начебто не все так погано, і виховання непогане, на перший погляд, мови знаєш, знову ж таки. Правда, каву з паперових стаканчиків п'єш, це мінус, але тут я винен.

— Ал, хочеш секрет відкрию? Я терпіти не можу кави, як ти говориш зі смаком паперу. Але не тому, що вона не смачна, навпаки, буває навіть дуже непогана, а тому що для мене кава — це ритуал. Треба вміти пити чашку кави півгодини. Ось тоді і розумієш його справжній смак.

— Справжній смак остиглої кави, яка повільно перетворюється в бурду? Ань, ти мене лякаєш. Я згоден, що задоволення треба розтягувати, але скрізь є розумні межі.

– І які ж розумні межі для пиття кави? — вона не замовкала, напевно, впорснутий в кров адреналін після такої швидкісної поїздки по гірській дорозі вже дійшов до тієї частини мозку, яка відповідає за словесний режим жінок.

— Ну, у кожного свої, але аж ніяк НЕ півгодини. А ти чого раптом про каву так заговорила? Хочеш? Тоді зарулюй на більш-менш велику заправку з кафешкою і будемо пити справжню каву з білих фаянсових чашок.

— Ні, не хочу кави. — вже більш серйозно відповіла Аня. — Знаєш, з чим у мене асоціюється кава взагалі?

— Звичайно, знаю, з Вадимом, з ким же ще. — засміявся Алекс.

— Зараз вкушу. Не жартуй так, домовилися.

— Ну, добре, тоді скажи з ким, звідки я можу знати.

— Ну, так, ти маєш рацію, звичайно, з ним. Він приносив мені каву в маленькому нержавіючому термосі, коли я працювала, або брав з собою, коли ми йшли купатися на море. І ми пили цю каву з одного маленького горятка по черзі. Це, звичайно, була не та кава, що варять зараз, ми її називали «курземе», навіть не знаю, чому, але для мене вона залишилася найсмачнішою. А якось він приніс в цьому ж термосі чай, то чай теж зберігав запах кави. Ми іноді могли просто сидіти де інде на березі моря, на каменях, які ще не охололи після спекотного дня, дивитися на захід сонця, на дельфінів, на зірки, або просто сидіти і мовчати. У мене такого більше ніколи не було в житті, щоб мені в компанії з кимось було комфортно мовчати, ось тільки з ним. Якось ми працювали над однією картиною, досить великою, писали її довго, тому і часу проводили досить багато разом. Була весна, похмуро, йшов дощ, а я тоді сказала, що мені так хочеться пити червоне вино і дивитися на зірки. А він сказав, що ми зустрінемося ввечері і будемо пити і дивитися на зірки. Уявляєш? Ми зустрілися в обумовлений час, але весь день тоді йшов дощ. Він бачив, що я засмучена, тому що вино з зірками, схоже, нам не світило в той вечір. І ось він приводить мене до себе в студію, там на столі келихи, вино, як зараз пам'ятаю, іспанське сухе, ще фрукти якісь були. Я кажу: «А де ж зірки?» А він посміхнувся, кивнув на стелю і вимкнув світло. Коли очі звикли до темряви, я побачила на стелі світло-зелені зірки різних розмірів і форм, і ще там був маленький місяць. Я мало не розплакалася тоді. А це такі зірки із спеціального пластику, який, після того, як побуде на сонці, потім сам випромінює світло. Ось це я і називаю справжньою романтикою.

— А, ось цікаво, якби він не поїхав у свою Австалію, як би у вас все склалося, як би тоді все було, ти не думала про це? — запитав Алекс, змінюючи диск в програвачі на ZAZ. Чарівною французькою мовою вона співала про те, що не потрібно їй ані Ейфелевої вежі, ані обслуги в сто чоловік, ані діамантів, а потрібно лише те, що приносить справжнє щастя.

— Гарна музика. — сказала Аня, ніби і не чула його питання. — Ніколи не чула. Це Мірей Матьє?

— Ні, це Едіт Піаф. — пожартував Алекс. — Це ZAZ, вона ж Ізабель Жеффруа, подобається? Правда прикольно співає?

— Ага, прикольно, треба буде у тебе цей диск поцупити.

— В інтернеті завантаж, там повно і у вільному доступі. І взагалі…

— Що, взагалі? — запитала Аня, здивовано подивившись на Алекса. — Я ж вже повільно їду.

— Та я не про це, просто, я тебе запитав, як би у вас все склалося, а ти з'їхала з цього питання. Ну, та нехай, це, дійсно твоя особиста справа.

Аня мовчала. Її погляд був спрямований строго вперед, на дорогу. Вона була серйозною і зосередженою в той момент, ніби згадувала щось дуже важливе для себе.

— Ти знаєш… — раптом сказала вона. — Це, дійсно все дуже складно і важко, повір. Я, дійсно багато разів моделювала ситуацію, коли ми разом і щасливі, порівнювала з реальністю, і виходило, що все не так в моєму житті, як я хотіла. Тому, я з часом просто перестала думати про нього. Так легше, повір. Але, якщо ми вже торкнулися цієї теми, то я відповім, напевно, я б хотіла саме такого щастя, і саме з ним. От і все. далі я не хочу думати, як би воно було. Я хочу жити сьогоднішнім днем, ну трохи завтрашнім, але не думати про труднощі, які будуть післязавтра. Просто, післязавтра через день перетвориться в завтра.

— Тоді не думай про завтрашній день, адже і він коли-небудь стане сьогоднішнім, живи одним днем. Адже це теж частина твоєї теорії?

— Нє, ніфіга. Ось дивись, я свідомо захочу напитися. А завтра у мене важливі справи і голова після перепою буде боліти, тобто я з будь-якого повинна думати на два вперед. Ну, це так, примітивний приклад. Я просто кажу, що не хочу думати про те, що буде через рік, якщо мені добре сьогодні. Тоді я хотіла бути з ним, але не могла. Я чекала його дзвінка, але сама не наважувалася дзвонити, не тому що занадто горда, а тому що просто боялася почути, що я вже не потрібна йому.

— А ти не замислювалася над тим, що, якби ти тоді думала більш глобально, то, можливо ви зараз були б разом.

— Слухай, Алексе, ти завжди і все так прораховуєш? У тебе що, завжди все розплановано, розписано, розкладено, може бути, ти навіть знаєш, де ти сьогодні будеш ночувати? — роздратовано запитала вона.

— Ну, скажімо так, є кілька варіантів ночівлі. З цих кількох і виберемо один. — спокійно, не звертаючи уваги на її дратівливість, відповів Алекс. — А ти б де хотіла зупинитися? Може, у тебе є якісь побажання? Я можу виконати, не все, звичайно, але виважені побажання можу.

— Та які в мене можуть бути побажання, якщо я взагалі в цих краях вперше. Я ж кажу, що прикольно було б на узбережжя Франції заїхати, ну я навіть не знаю. — сказала вона після невеликої паузи. Сонце вже перевалило за зеніт, але натяку на прохолоду ще не було. — Так, блін. Спекотний в цьому році серпень.

— Та, ніби, як завжди. — відповів Алекс. — Я тут бував саме в цей час, то бувало і спекотніше. До речі… Це, може і не джентльменське питання, але я запитаю, можна?

— Сподіваюся, ти не про вік мій питатимеш? А то у жінок такого не питають, хоча мені пофіг, я не комплексую перед своїми роками. — Аня знову засміялась, немов дитина, знімаючи деяку напругу, що висіла в салоні їх машини. — Ну ж бо, питай.

— Ну, ти два рази в своєму оповіданні згадала, про свій День народження, і казала, що він у тебе в другій половині серпня. Ось я і питаю, якщо не секрет, то коли у тебе День народження?

— Та, ти не повіриш… — Аня засміялася і трохи зніяковіла. Вона зніяковіла зовсім непомітно, але Алекс вловив її настрій. — Сьогодні, вже пару годин, як я народилася. Ось так то. Тож, давай, вітай.

— Анька… Ну от, що ти за людина? Ну, чому ти одразу не сказала? Я б щось би тобі придумав. Так не чесно.

— Та не парся. Я не люблю днів народжень і ніколи їх не святкую. — спокійно відповіла вона.

— Та я теж не святкую і теж не люблю, але нічого поганого в тому, щоб привітати тебе, я не бачу.

— Ти ось вже п'ять кілометрів розпинаєшся і не вітаєш, хто тобі заважає це зробити зараз? — Аня хитро подивилася на Алекса.

— Добре, зараз, дай мені одну хвилину зосередитися, добре? — Алекс заплющив очі і замовк на деякий час. Аня з цікавістю подивилася на нього і чекала. Вона точно знала, що зараз він щось скаже не просто банальне «З Днем народження!» і «Бажаю щастя і здоров'я!». Вона просто чекала.

— Дзвін келихів, шампанське в забутті,

І зал наповнений звуками квартету.

Троянди, подарунки, гості, кабріолети

Залишилося це десь… Десь, в іншому житті.

Зате є сонце, небо і дорога,

Шум океану, зірки і заходи,

І виноградники іскристого мускату,

Обід святковий з кави і хот-дога…

— Ну от, якось так… З днем народження! Повір, це щире привітання, тому, завертай куди-небудь і почнемо святкувати.

— Дякую… Це ти сам придумав? — запитала Аня.

— Що придумав? Вірш? Та ні, в тирнеті якось вичитав, а зараз згадав.

— Ну-ну… — Аня посміхнулася і злегка хитнула головою.

— Ти чого? Не віриш? Та я тобі серйозно кажу, що в інтернеті знайшов, не пам'ятаю де. — почав виправдовуватися Алекс, але вона перебила його.

— Та вірю я, вірю. Та й не важливо це все. Ти ось скажи, як ти святкувати зібрався? Дійсно, хот-догами?

— Та ні. Це алегорія, метафора, так би мовити. Зараз причалимо кудись, подивимося, що в них є, може, знову паельєю святкувати будемо, ти не проти?

— Слухай, Ал. А, давай дійсно по хот-догу влупим, ну або хоча б по звичайному сендвичу або по шаурмі. — вона явно веселилася, уявляючи, як за її здоров'я піднімають картонний стаканчик з кавою або чаєм і закусують це все шаурмою.

— Та яка тут шаурма? Ми ж не в Азербайджані. Ми в Іспанії, чи ти забула? А тут у них тільки паелья і бурітос.

— Тоді хочу бурітос. — вона стрімко, практично не зменшуючи швидкості, звернула на заправку і зупинилася біля кафе.

Вони залишили машину в тіні самотньої пальми і замовили собі по буритосу. З'ївши по одному, Аня попросила офіціанта повторити, а Алекс з подивом дивився, як маленька тендітна дівчина поглинає таку кількість іспанської їжі. Потім принесли каву. Після безсонної ночі кава було саме те, чого їм не вистачало, і навіть гаряча кава в таку спеку сприймалася приємним напоєм. Вони їли мовчки, іноді перекидаючись простими жартами, настрій був відмінним, не дивлячись на те, що їм належало проїхати ще не одну тисячу кілометрів. У Алекса задзвонив телефон, він здивовано подивився на невизначений номер, і після недовгого роздуму, все ж таки відповів:

— Ало… Що? Макс, це ти? Макс, не рипайся і говори українською. Твоя французька — огидна, як тебе ще не вигнали з Франції. Я вчив французьку в школі, але навіть я краще за тебе розмовляю… Ну, добре, bonjour, Max… Je suis très bien… — Алекс прикрив рукою трубку, щоб на тому кінці лінії його не чули, і сказав, вже звертаючись до Ані: — Це Макс, мій офранцузившийся один… Та ні з ким я не розмовляю, я з тобою розмовляю. Добре, Макс, я заїду до тебе… Так, добре, сьогодні ввечері буду… Не знаю, я ще поки в Іспанії… Та не обманюю я тебе, я ж кажу, що заїду. Чого тобі привезти? Білявку? А тобі своїх білявок замало?… Аааа… Вони вже руді… Цікаво подивитися… Ну, гаразд, до зустрічі… Та, точно кажу, що заїду сьогодні. Все, бувай.

Аня з неприхованою цікавістю дивилася на Алекса, поки він розмовляв по телефону. Вона чекала, що він сам їй усе розповість, і тому не ставила ніяких запитань. Але Алекс, щось наполегливо шукав у своєму телефоні, ніби, зовсім забув про те, що він сидить в цьому кафе не один. Якийсь час Анна чекала, спостерігала за ним, але він не звертав на неї уваги.

— Гей, хлопче! Альо! Я тобі не заважаю? — не витримавши, перервала тишу вона. — Це нічого, що я тут поруч з тобою сиджу за одним столом, а ти на мене взагалі не реагуєш, ніби мене немає. І взагалі, у мене сьогодні День народження, тож разважай мене.

— Ань, пробач, секундочку. — сказав Алекс, не відриваючись від телефону. — Зараз допишу, треба терміново одну СМСку відправити, просто я якось забув. — потім він відклав телефон на стіл і подивився на неї. — Все, пробач. Так, на рахунок дня народження. Це, я вважаю не зовсім «комільфо» святкувати твій День народження в придорожньому кафе і жерти, як ти любиш висловлюватися бурітос. Добре би просто бурітос. Але без шампанського — це зовсім не правильно. Тому… — Алекс зробив багатозначну паузу і якось хитро глянув на Аню, та ж з неприхованою цікавістю дивилася на Алекса в очікуванні якогось цікавого повідомлення. — Так ось, це був мій друг, як я вже висловився, глобально офранцузившийся до такої міри, що хоче, щоб з ним розмовляли лише французькою мовою. Він вже багато років, як злиняв з нашої країни, так як його внутрішній голос підказував, що в його генах, як він стверджував, є досить велика частка французьких генів. Звідки вони у нього, я поняття не маю, бо знаю всю його рідню в декількох поколіннях. Але він стверджує, що його рід починається саме після війни 1812 року, коли французів в Росії було більше, ніж самих росіян. Тому, поки ти не скажеш йому хоч декілька фраз французькою, він вперто буде з тобою говорити цією «жаб’ячою» мовою. Так от, цей Макс зараз живе в Раматюель, тобі нічого не говорить ця назва? — Аня, немов двієчниця, яка не підготувала домашні завдання з географії, негативно похитала головою. — Так ось. Це маленьке містечко на узбережжі Лігурійського моря, недалеко від Сен-Тропе. Не знаєш, бачу, не знаєш, де це. Коротше, це Прованс. І я тебе запрошую до нього в гості, як би смішно це не звучало. У нього свій невеликий будиночок на березі моря, свої виноградники, а ще він сам робить дивовижний шмурдяк, як вважаю я, який він з впевненістю і гордістю називає вином. Ось тобі, до речі, і відповідь на питання, де ми будемо ночувати. Єдине, що я тобі обіцяв Лазурний берег, але це буде вже завтра. Ти не проти? Там і досвяткуємо твій День народження з шампанським, вином і шашликами. До речі, шампанського треба з собою привезти, а то в нього ніколи немає, він не визнає покупних вин, вважає це особистою образою, але тебе він пробачить.

Аня слухала з цікавістю. Вона вже уявляла собі цей маленький романтичний будиночок на березі моря і виноградники, що спускаються до самої води. Ще вона уявила собі винний льох з бочками і запиленими пляшками на полицях, горлечка яких були замазані глиною або сургучем, як в старих французький фільмах. І їй чомусь дуже захотілося потрапити туди якомога швидше. Швидко розплатившись, вони вийшли з кафе і попрямували до машини. Тінь від пальми, природно відйішла і кузов машини нагрівся так, що до нього неможливо було доторкнутися.

— Сідай праворуч, я сам поїду. — сказав Алекс, підходячи до машини.

— Не довіряєш? — Аня посміхнулася але простягнула йому ключі, тримаючи за брелок з левом «Пежо».

— Довіряю, просто хочу, щоб ти відпочивала, особливо у свій День народження. Тим паче, що, знаючи Макса, вечір і ніч будуть веселими, можеш мені повірити. І вони знову повернулися на трасу. Знову їм на зустріч мчали автобуси, тири, різні автомобілі та мотоцикли, повз пролітали і пропливали все більш мальовничі населені пункти. У салоні все так само грала спокійна французька музика. Якийсь час вони їхали мовчки, розглядаючи навколишні ландшафти, читали вивіски та рекламні щити. Так вони проїхали Барселону, Герону і в'їхали у Францію. Крім величезної кількості турнікетів за оплату доріг, додалися ще гори. Вони ставали все крутішими і все щільнішими, тунелі змінювали один за іншим, а вони мчали по естакаді на висоті кілометра над рівнем моря. Тепер міста залишалися під ними, і вони могли спостерігати за населеними пунктами, лише споглядаючи дахи будинків. З висоти, та ще і в сонячний день, узбережжя Франції здавалося воістину казковим. Все більше дорогих яхт стояло біля причалів, все більше теплоходів було видно на рейді. Перпіньян, Безьє, Монпельє, Маріньян, Марсель, весь французький колорит відкривався їхнім очам. Одні впевнені, що Франція — це лише Єлисейські поля, Ейфелева вежа, інші ж вважають, що справжня Франція — це саме Прованс, Бургундія, Ліон або Лазурний берег. Саме до другої категорії і відносився Алекс. Він вважав неправильним і безглуздим вислів «побачити Париж і померти», так як тоді людина ніколи не побачить всієї краси тієї, іншої Франції. Не побачить яскравих вогнів Ніцци, головної набережної Канн, білосніжного піску Сен-Тропе або просто чарівних виноградників Провансу. Ці старі маленькі містечка Провансу зберігали в собі весь колорит Франції минулих століть, з її вимощеними камінням мостовими, з кафешками в стилі дев'ятнадцятого століття, з вином, що розливається прямо з бочок, з святами врожаю винограду — усе це не могло не приваблювати, як притягують до себе казкові і чарівні місця.

— Ал, а ти не хочеш розповісти мені про Макса? — перервавши тишу, запитала Аня, вирвавши тим самим Алекса з роздумів. — Ну, щоб я хоч мала уявлення про те, хто він і що він. Та й взагалі, я щось сумніваюся і переживаю…

— Про що ти переживаєш? — запитав її Алекс?

— Ну, не знаю… Просто, ми з тобою ледве знайомі, а приїдемо разом до твого друга, ось що він про нас подумає? Мені-то все одно, а за твою репутацію страшно.

— Ти за мою репутацію взагалі можеш не переживати, тут я вирішую, що і як робити. Макс не та людина, що буде малювати собі картини. Він простий і прямий, ось побачиш. І як би там не було, він все одно знає свою правду, і навіть не намагайся його в цій його правді переконати, це, все одно марно. Тим паче, до чого тут моя репутація? Чи ти вважаєш, що ми з тобою займаємося чимось незаконним?

— Я так не вважаю, але люди бувають різні і погляди у всіх теж абсолютно різні. Хтось уваги не зверне на проведену разом в одному ліжку ніч, а інший за один тільки погляд готовий розтерзати. Ось тому то я і питаю, як мені поводитися, щоб тебе часом не скомпрометувати.

— Та веди себе природно і не парся. Я ж кажу, що Макс в дошку свій і йому глибоко наплювати, ти просто дивишся на мене чи вже після проведеної в одному ліжку ночі. Хоча, другий варіант б його точно разстроїв. — Алекс засміявся і підморгнув Ані.

— В якому це сенсі? — спитала вона, дивуючись.

— А в такому, що ти, як жінка, його в будь якому випадку зацікавиш, а тут типу я поруч. Прикинь, як йому буде ніяково. Коротше, жартую я. Він нормальний, кажу ж. І не думай про це. Розкажи краще ще чого-небудь.

— Ну, я не знаю, я вже, начебто все рассказала. — Аня задумалася і замовкла. Якийсь час подумавши, вона продовжила. — І взагалі, це у мене сьогодні День народження, це ти мене мусиш розважати, ось ти і розповідай.

— Ну гаразд. — погодився Алекс, обганяючи цілий караван ТІРів, які, незважаючи на свої значні розміри, мчали по тунелю з чималою швидкістю. — Тільки я не знаю, що тобі розповісти. Ти питай, я відповім.

— Ні. — протягнула Аня по дитячому, скорчивши смішну гримасу. — Ні, так не піде. Ми ж не на іспиті, щоб відповідати на питання. Ти просто про Макса розкажи або про себе, ще краще, а то ти про мене вже всі секрети знаєш, а я про тебе нічого, окрім того, що ти не маніяк.

— Щож тобі про себе розповідати? Це у тебе творчість, любов, драма життя, а у мене все стабільно, все гармонійно, без особливих сплесків. Навіть розповідати особливо нічого. Давай, краще, дійсно, про Макса тобі розповім. Ось у нього історія ще та!

— Ну, давай, я вже тебе п'ятдесят кілометрів, як ти кажеш, прошу. — засміялась Аня і легенько пнула Алекса по плечу…

4

— Ми з Максом давно дружимо, ще зі школи. Він, правда, на кілька років молодше, але це не завадило знайти нам спільну мову. У нас було багато схожого. Обидва займалися спортом, любили рок-н-рол, нас обох тоді не цікавили дівчата, коротше, нам було тоді цікаво разом. У нас було багато спільних друзів, та й зараз є, вони нікуди не поділися, хіба що порозкидала доля всіх по різних країнах і континентах. Потім ми поступили в різні ВНЗ. Він вибрав собі медичний, бо у нього вся сімейка була з докторів, династія, так би мовити. Навчався він на «відмінно», і, закінчивши інститут, проходив інтернатуру, як і годиться відмінникам, в найкрутішій клініці міста. Там йому пророкували велике майбутнє, і навіть пропонували постійне місце роботи, тоді як усіх інших його однокурсників розподіляли по віддаленим районам нашої неосяжної батьківщини, в основному, в районні поліклініки та лікарні. Тобто, можна сказати, що йому пощастило. І ось, молодий новоспечений хірург починає відвідувати курси іноземних мов. Ну, тоді, в перебудовні часи, це було модно і престижно, бо шкільного та університетського рівнів знань вистачало лише на «London is the capital of Great Britain», ну як скрізь тоді це було. Так ось, почав він ходити на курси мов. Ніхто тоді особливо не надавав цьому значення, поки я не помітив у нього підручників з французької мови. Питаю його:

— А французька тобі на фіга?

— Та ти не розумієш, — каже, — французькою розмовляли Наполеон, Моне і Ренуар, Екзюпері і Дюма, Жюль Верн і Бріжит Бордо, Азнавур, Бельмондо і Жанна Д'Арк. — коротше, він мені перераховував сотні знаменитих французів, говорив, що це мова любові, мова майбутнього, що ми всі — лохи і не розуміємо, що все мистецтво, і взагалі практично весь світ тримається не на Америці, як тоді вважали, а на Франції, просто її недооцінюють. Потім він мені довго втирав про те, що нащадки його були теж з французів. Виявляється, що його прапрабабка під час війни 1812 року жила на окупованій французами території і служила служницею в якихось французів. У радянські часи її за таке відправили би валити ліс, в кращому випадку, але тоді на це ніхто не зважав. Так ось, служила вона в одного французького генерала домробітницею, ну і, за версією Макса, а він стверджує, що це стовідсоткова перевірена правда, вона згрішила з якимсь французьким капралом, що, дійсно могло бути правдою, дивлячись зараз на Макса. Потім французів перемогли, з Росії вигнали, а прапрабабка, покинута капралом, і вагітна напівфранцузом-напівросійським прадідом Макса залишилася в своїй глибинці. Природно, документів тоді нормальних ніхто нікому не робив, тому, доказів французької крові Макс тоді не знайшов, але був все одно впевнений, що він — француз. Однак, у прапрабабки залишилися любовні листи французькою мовою, нібито адресовані саме їй. Ці листи дивним чином збереглися, я їх особисто бачив. Там були підпис і прізвище того самого француза. Макс писав в різні організації, замовляв генеологічні дерева, йому прораховували і розробляли його родоводи. Коротше, він витратив багато грошей на це, але одного разу з Франції прийшла відповідь, що він дійсно нащадок знатного французького роду, а той капрал, після повернення з Росії через кілька років став мало не генералом французької армії. Але і це ще не все. Виявляється, праправнучка того генерала якось натрапила на інтерв'ю з Максом в одному журналі, побачила ім'я свого прапрадіда в статті, а так само фотографію Макса і закохалася просто по самий Ла-Манш. Написала йому листа, в якому повідомляла, що він навіть частково спадкоємець, хоча спадок зовсім крихітний, — лише невеликий замок на березі Лігурійського моря, кілька сотень гектарів виноградника, стайні з породистими кіньми, парочка яхт і якісь там рахунки в банку. Макс тоді і вирішив, що раз він француз, то просто зобов'язаний знати французьку, ось і пішов на курси. Він жив і марив Францією. Подав документи на виїзд, але в посольстві якось занадто довго розглядали його папери, а він в цей час мучився від нерозділеного кохання до своєї однокурсниці Ілоні. Ілона ж, в той час, не мала до Макса особливих почуттів, бо була зайнята іншим, вже не настільки молодим, але вже хірургом, завідувачем хірургічного відділення, з яким була готова розділити не тільки радості і горе, але навіть кушетку в перев'язочній під час нічних чергувань. Макс страждав, вона не помічала цього, та й взагалі не помічала Макса. Ще й ці нерозділені почуття підштовхували Макса втекти будь куди подалі з цієї країни, щоб не бачити ніколи щасливого погляду тієї гримзи. Аж раптом приходить відповідь з посольства, що, типу все в порядку, ви — француз, ми це перевірили, можете валити в свою Францію і жерти там жаб. Макс зрадів, кинув хірургію, продав квартиру, машину, все своє майно і через тиждень був готовий відчалити на батьківщину Шарля де Голя і Едіт Піаф. Пам'ятаю, як ми його проводжали тоді. Сумно було, тому що в той час, якось всі масово почали виїжджати з країни, всі найкращі друзі. Хто в Ізраїль звалював, хто в Канаду, хтось, навіть в Аргентину. А ось Макс поїхав до Франції. Він поїхав, а ми залишилися. Ми постійно листувалися, зідзвонювалися, він особливо нічого не розповідав, а потім якось написав, щоб я приїжджав до нього на весілля. Віза у мене була відкрита, проблем з візами в мене тоді не було, я займався спортом і мав службовий паспорт, в який ставили будь-які візи. Був я у нього на весіллі тоді свідком. Звичайне весілля, не шикарне, але й не бідне. Яхта була замовлена величезна, і вони прямо на борту яхти у відкритому морі вінчалися. Правда, Ніколь — наречена виявилася старшою за нього років на десять, але в неї був один величезний плюс — вона була чистокровною француженкою. Я, правда, спочатку прийняв її за майбутню Максову тещу, тобто за маму нареченої, але добре, що мені все встигли пояснити, що саме вона майбутня дружина українського доктора. Вона від великої любові одразу ж переписала на Макса весь маєток з виноградниками, кіньми і замком. Так і жили вони досить щасливо, як я міг зі сторони спостерігати. У неї була дочка від першого шлюбу, Макс навіть спробував до неї позалицятися, але дружина в нього була сувора і авторитетна, і Макс вирішив не ризикувати. Не дивлячись на досить забезпечене життя, він все одно любив медицину. Але дипломи пострадянського зразка тоді в Європі не котирувалися, і, незважаючи на напівфранцузьке його походження, Максу довелося заново вступити до медичного університету вже у Франції. Він відівчився п'ять років в універі, досить успішно, і знову йому пророкували велике майбутнє в якості хірурга, а він, дійсно був талановитим в цьому плані, але в одну мить він якось передумав бути хірургом і пішов перевчатися на стоматолога. Провчившись ще пару років, він відкрив свій невеликий кабінет, який згодом виріс в солідну клініку. Клініка давала йому хороші доходи. Через приємні ціни і відмінну якість до Макса почали приїжджати лікуватися навіть французькі зірки, діячі культури і мистецтва, політики і письменники. Макс, який і без того жив небідно, перейшов в категорію досить успішних людей Франції. З ним робили інтерв'ю, запрошували на різні медичні форуми та конференції. На одному з таких форумів він знову зустрівся з тією самою однокурсницею Ілоною, яка раптом в один момент зрозуміла, яка вона була недалекоглядна дурепа, що повірила якомусь хірургу, який, хоч і був заввідділенням, але все одно, виявився негідником, який зрадив їй з молодою аспіранткою на їхній кушетці. У цей момент прозріння якраз і зустрівся їй Макс, весь такий успішний, засмаглий, з легкою неголеністю, замком і пристойними рахунками в банках. Парочка коктейлів, спогади про студентське життя, легка, невимушена обстановка пробудили в Макса колишні почуття, і забувши про те, що одружений на француженці зі знатного роду, він запропонував Ілоні руку і серце. Ілона була теж не дурна, читала журнали і газети, орієнтувалася в економічній ситуації в Європі і в пострадянському просторі, мало того, вміла все це зпівставити і зробити правильні висновки. Вона трошки поопиралась ще «декільку коктейлів», і, природно, дала Максу згоду. Залишалося зовсім небагато, а саме, розлучитися зі своєю Ніколь. На подив, Ніколь, його французька дружина сприйняла цю новину без істерики, а якось буденно. Єдино, чого вона зажадала, було те, що залишиться жити зі своєю донькою в їхньому маєтку і буде робити те, що сама захоче. Як потім виявилося, ця її поступливість була викликана тим, що сама вона вже давно мала молодого коханця — майстра педикюру з Сербії, який працював в її салоні краси, яким вона керувала. А тут раптом все зрослося, як не можна краще. Папери всі були підписані, розлучення оформлено, а я знову був свідком вже вдруге на весіллі Макса. Ілона ж, за той час, поки Макс був одружений на Ніколь, теж встигла сходити заміж, правда не за свого хірурга, а за якогось американця, який «подарував» їй сина. Подарував в прямому сенсі, тому що американець згадав про свою американську батьківщину ще до народження малюка і поїхав в Америку, зовсім забувши про свою неамериканську дружину. Так ось, на своїх других весіллях, які цього разу виявились спільними, Макс і Ілона стали чоловіком і дружиною. Ілона пізніше перевезла до Франції свого сина, якого Макс одразу ж усиновив.

Алекс перервав розповідь, зосередившись на дорозі і карті на навігаторі. Він оглядався на всі боки, скинувши швидкість, потім з'їхав з автомагістралі на бічну дорогу.

— Десь тут повинен бути пристойний торговий центр. Треба заїхати та прикупити Максу гостинців, та й шампанського для свята. — сказав Алекс.

— Ти не відволікайся. — відповіла Аня. — Давай продовжуй, а то цікаво.

— Зараз все розповім, не переживай, просто тут така розв'язка, я постійно плутаюся, але я завжди заїжджаю сюди перед тим, як потрапити до Макса. Просто це останній пристойний супермаркет перед його селом. — Алекс заїхав на стоянку перед торговим центром, запаркував машину, і вони разом з Анею пішли в сторону супермаркету. Там вони накупили шампанського і різного сиру, без якого, як виявилося, Макс просто не міг жити. Досить оперативно впоравшись з покупками, вони виїхали на вузьку дорогу, яка вела в бік моря. По обидва боки був густий ліс, який раптово змінився виноградниками. На скільки можна було бачити, з усіх боків їх оточували зелені, налиті сонячним соком грона. Аня попросила зупинити машину, дістала з рюкзака свій Nikon, щось покрутила в налаштуваннях і почала фотографувати. Крізь смарагдові грона пробивалися промені сонця, що сідало, від чого картина дійсно здавалася казковою. Вона з таким натхненням фотографувала, що Алекс задивився на Анну. Зараз він, дійсно, побачив у ній не просто художника, а фанатичного художника в полюванні за красою. Вона була так захоплена своєю роботою, що просто відключилася від зовнішнього світу, її в одну мить перестало цікавити все, що відбувається навколо неї. Вона фотографувала і з близька, і з далека, робила макрозйомку предметів і панорамні знімки. Уже в машині вона захоплено показувала Алексу свої роботи прямо з фотоапарата. Вона навіть не звертала увагу на те, що він зараз був за кермом і намагався дивитися на дорогу. Його це дуже тішило, тому що не могла не тішити така дитяча захопленість. Так непомітно, вони під'їхали до старого кованого паркану. Алекс кілька разів посигналив і вийшов з машини. Через кілька хвилин до них назустріч біг абсолютно лисий чоловік у гавайських шортах і такий самій квітчастій сорочці. Він відкрив ворота і кинувся до Алекса обійматися.

— Макс, привіт, точніше, bonjour, а то ти нас ще й не впустишь. — сказав Алекс, звільнившись від обіймів Макса. — Макс, я не один, ти мав рацію… Ань, виходь. — Аня вийшла з машини і, посміхнувшись, зробила Максу кніксен. І Макс, і Алекс просто остовпіли від цього.

— Bonjour, Max. Je m'appelle Anne, Je suis heureuxse de faire votre connaissance. Alex a beaucoup parlé de vous. Et excusez mon français… — Аня намагалася говорити серйозно, але до кінця фрази пирснула сміхом, а вони стояли і слухали, повідкривавши рти. — Коротше, мужики, вистачить так на мене дивитися, я просто дурачусь.

Макс підскочив до Ані і, припавши на коліно, поцілував їй руку. Потім підвівся, взяв її за талію і повів углиб двору.

— Гей, гостинний господар, мені можна їхати? — запитав його Алекс.

— Та роби, що хочеш… — не повертаючись до Алекса, відповів Макс і махнув на нього рукою. Потім все ж таки зупинився і промовив. — Та ти ж знаєш, куди їхати, навіщо придурюватись? А ми просто пройдемося з твоєю дамою, ти ж не будеш проти?

Алекс запаркував машину біля будинку і в цей момент підійшли Макс з Анеюю.

— А ти молодець! — крикнув Алексу Макс. — Нарешті ти встав на шлях істинний, а то просто соромно мені за тебе було, навколо стільки дівок, а ти на них не реагуєш. — потім поглянув на Аню і поправився. — Та ні, не дівок, а дівчат, pardon, mademoiselle…

— Madame. — поправила його Аня.

— О! Тоді я взагалі вражений тобою, друже! Мати справу з мадмуазель це одне, а з мадам — це вже вищий пілотаж. Ех… Ну, чому мені так не щастить? — Макс зобразив недовольну гримасу, як рапом відчинилися двері будинку і на порозі з'явилася білявка в коротенькому літньому платті і в туфлях на величезних підборах.

— Bonjour. — сказала вона і, закліпавши, подивилася на Макса.

— Друзі мої, — сказав Макс. — Це моя дружина Ельза… — потім він звернувся до неї французькою, представляючи їй своїх гостей. Та посміхнулася, і, нічого не відповідаючи, повернулася в будинок.

— А ти казав, що дружина у нього Ілона… — Аня пошепки, щоб не почув Макс, сказала Алексу, ніби сама питала, коли вони діставали з багажника пакети з супермаркету.

— Я ж тобі просто недорозповів всю його історію, тому дружина у нього зараз не Ілона, а Ельза, але ти не поспішай, ти ще не раз здивуєшся, коли побачиш, як тут все заплутано. — так само пошепки відповів їй Алекс. — Тут навіть з Ельзою не все так просто.

Тут підійшов Макс, і вони вручили йому пакети з шампанським.

— Ти мене зараз образити хочеш? — запитав грізно Макс.

— Максе, не кіпішуй. — Алекс поплескав його по плечу і посміхнувся Це шампанське ніколи не зрівняється з твоїм шмурдяком, та з ним ніколи нічого не зрівняється, я тобі це вже не раз казав, але сьогодні ми приїхали з шампанським, просто щоб постріляти в небо замість салюту, бо саме сьогодні в Ані День народження.

— Аню! — вигукнув Макс і підійшов до неї. — Я Вас від щирого серця вітаю і бажаю всього-всього, здійснення всіх мрій. Цей негідник міг би і попередити мене, коли ми з ним говорили по телефону, а він цього не зробив, тому що він просто жадібний і підлий, він хотів сам провести з Вами цей казковий вечір, але, повірте мені, немає нічого казковіше в усій Франції, ніж мій маленький маєток. А без мене цей вечір з цим товстошкірим бовдуром був би нудним і одноманітним. Ви би просто пили шампанське і дивилися на зірки, я це точно знаю, а тут… — він обвів рукою свою ділянку, — Ви будете почувати себе, як в раю, я обіцяю.

— Ну, тоді, я згодна у Вас залишитися, Максе, і спробувати ваше те, що краще за будь яке шампанське. Бо мені вже щось не віриться, що ваше вино хоч чимось схоже на шмурдяк. — відповіла Аня. — Звичайно, після того, як Ви люб’язно запропонуєте нам душ, бо ми два дні в дорозі і без душа.

Макс підхопив її речі і потягнув їх в будинок, Аня пішла за ним і лише біля входу в будинок обернулася до Алекса:

— Ну, ти йдеш? Чи тут залишаєшся?

— Йди вже, я тут не заблукаю, так що не переживай. — Алекс взяв свої речі і пішов за ними. У будинку було чисто і просторо, дивувало те, що в такому величезному будинку було ідеально прибрано, тут відчувалася рука господині або дуже старанної домогосподарки, хоча і жодна домробітниця сама б ні за що не впоралася з таким будинком. Скрізь на стінах висіли картини, і, як могла помітити Аня, всі картини були намальовані різними художниками, і жодна з них не була копією якоїсь відомої картини. Стиль, який був присутній в усьому будинку, був збережений з ретельної точністю. Було таке відчуття, наче господарі дуже дбайливо ставилися до своєї історії і до історії свого роду, частиною якої і став Макс. Він привів їх в величезну спальню для гостей на третьому поверсі. Вікна однією стороною виходили на виноградники, а іншою — на безкрайнє рожеве від заходу сонця море. Коли до кімнати зайшов Алекс, Анна стояла біля вікна, схрестивши руки на грудях, і спостерігала за чайками яки літали над морем. Вигляд у неї був досить сумний.

— Все нормально, Ань? — запитав Алекс, підійшовши ближче. — Щось не так?

— Та ні, ну що ти! Все чудово, просто такий вигляд, що хочеться співати і плакати одночасно. Тут така тиша і спокій, що мені захотілося тут залишитися.

— То ти тільки Максу натякни, одразу ж залишишся і будеш тут черговою улюбленою дружиною. — Алекс засміявся, але Аня подивилася на нього серйозно, і він зрозумів про недоречність свого жарту.

— А ось візьму і скажу, візьму і залишуся, і поїдеш далі сам, і ніхто тобі паелью не запропонує.

— Та немає у Франції паельї, тільки жаби і мідії, а я їх терпіти не можу. Макс що тобі сказав?

— Та, сказав, щоб ми розташовувалися, а він піде на стіл накривати і все організовувати, бо він своїм дамам не довіряє. А їх у нього, що, багато? — запитала Аня, риючись в своїх речах.

— Ну, як тобі сказати… — Алекс посміхнувся, — З його точки зору абсолютно не багато, а з моєї досить для того, щоб застрелитися. Але він, що найцікавіше, відчуває себе абсолютно комфортно в цій ситуації. Таке враження, що у нього не французькі гени, а якісь східні, його вічно тягне до гарему.

— Зрозуміло. — простягнула Анна. — Я в душ, покажеш де? Почекаєш мене?

— Я тебе на вулиці почекаю, добре? Ти не поспішай, час є, піду поки, йому допоможу, бідоласі, а то він, дійсно, на кухню своїх дам не пускає. Виходь швидше, а то без тебе стає нудно.

Аня промовчала у відповідь, лише по її обличчю ковзнула легка усмішка. Алекс після душа походив по дому, згадуючи, що тут і як, потім вийшов у двір і присів на широку гойдалку, яку вони з Максом спорудили ще багато років тому. День плавно переростав у вечір. До нього долинали лише легкий шум прибою, шелест вітру в листі виноградника і далекі втомлені крики чайок. Якби вимкнути ці звуки, думав він, то, напевно, настала б повна тиша. Він закрив очі і згадав, як він приїхав сюди вперше. Будинок практично не змінився, а ось навколо все змінилося кардинально, і сад, і виноградники, і галявини, Макс обладнав навіть невеликий пляжик недалеко від будинку, там же він перебудував старі пірси, у яких тепер швартувалися його нові яхти. Алекс згадав, як допомагав йому в цьому будівництві, як переганяв йому першу яхту з Туреччини, як вони з Максом вперше після довгої перерви разом вийшли в море і потрапили в шторм. На березі їх завжди незмінно чекали Ніколь і Лес. Вони подружилися ще під час першого весілля Макса, і якось одразу знайшли спільну мову, на відміну від Ілони. І, хоча Лес і Ілона були знайомі ще з часів студентства, назвати їхні стосунки дружніми було досить складно. Але, тоді, в перший їхній приїзд на весілля Макса і Ніколь, Алекс і Лес затрималися у нього на тиждень. Саме тоді, Лес і вийшла вперше з Алексом в море. Вона страшенно боялася двох речей у житті — високих мостів і опинитися на борту невеликого судна у відкритому морі, але про останній страх Лес розповіла Алексу вже після того, як вони пришвартувалися біля пірсу. Макс тоді влаштував грандіозну вечірку на честь свого весілля, гуляли кілька днів. За ці дні у Макса в будинку побувало близько тисячі гостей, половину з яких він взагалі не те, що не знав, а навіть бачив вперше. Але всі вони приходили з величезними подарунками та казковими букетами. Лес ж, на відміну від усіх, знала Макса дуже добре і, з огляду на те, що «у нього все і так є», як вона вважала, подарувала йому величезну старовинну книгу з виноробства. Макс дуже тоді зрадів, як дитина, кричав, співав і танцював з цією книгою, говорив, що тепер його життя кардинально зміниться, а ми будемо першими свідками народження нового генія виноробства, він божився, що дуже скоро ми будемо пишатися ним і його вином. Він, дійсно, з азартом взявся за виноградники, і вже через декілька років його виноград брав участь в різних виставках, і приносив чималі доходи. З вином, правда у нього не дуже виходило, але він не сумував і говорив, що просто потрібен час. Друзі вірили, кривилися, але пили його вино. Спочатку воно дійсно було кислим і неприємним, але, що характерно, то, скільки б не було випито — ніколи від нього не боліла голова. Вони якось жартома називали його вино шмурдяком, Макс не ображався, а просто, сміючись, доводив, що ми нічого не розуміємо в істинному смаку вина. Чим старіше вино, говорив він, тим воно повинно бути кислішим. І всі починали сміятися ще більше, мовляв, куди вже більше. Але Макс не падав духом. Потім він розробив етикетку, зареєстрував торгову марку «Shmurdiak», щоб догодити всім, і вино, як не дивно, почало досить непогано продаватися. Але це було давно… Алекс згадав і друге весілля Макса з Ілоною. Відносини Алекса з Ілоною теж були нижче товариських, тому і спілкувалися вони зрідка. У ті роки, після другого весілля, Алекс практично не бував у Макса, та Макс і не наполягав, знаючи те, як ставився його друг до його другої дружини…

Аня вийшла з дому в яскраво-червоній літній сукні з відкритими плечима. Вона була зовсім без макіяжу, зовсім не така, якою Алекс вперше зустрів її на заправці в Малазі.

— Нудьгуєш? — запитала вона.

— Так, ні, просто згадую молодість, згадую, як ми з Максом обладнали тут все.

— А мені не хочеш розповісти, як у вас тут проходила ваша молодість, бурхливо чи ні?

Тут з вікна кухні виглянув Макс, виявилося, він чув їхню розмову, тому крикнув їм:

— Алексе, а ти, дійсно, розкажи дівчині, покажи мій урожай, ти ж все тут не гірше за мене знаєш, коротше, порозважай гостю, а я вас покличу. У вас є годинка, не більше. — сказав Макс і сховався у вікні.

Аня простягнула руку Алексу і сказала, примруживши одне око:

— Ну, давай, розважай мене, показуй Макса господарство.

Алекс встав з гойдалки, взяв Аню за руку, і вони пішли в сторону виноградників. Аня була здивована побаченим. Рівні ряди кущів, гілки всі підв'язані, жодного сухого листочка не було видно, а виноградні грона звисали, немов новорічні іграшки. Вони були яскраво-червоного, ніжно-рожевого або світло-зеленого кольорів, самі ягоди були величезними, і їх неодмінно хотілося зірвати і спробувати на смак. Біля кожного ряду стояла невелика табличка з написами сорта винограду. Аня йшла, як по музею, читаючи екзотичні назви. Серед традиційних «Мускату», «Каберне», «Бастардо» і «Алікант Буше», вона побачила зовсім не «виноградні» назви: «Ельза», «Ніколь», «Ілона», «Марі», «Люсьєн» і багато інших жіночих імен.

— Чого це він? — запитала Аня Алекса, показуючи табличку з написом «Марі». — Він що, нові сорти вирощує і дає їм жіночі імена?

— Це не просто імена. — відповів Алекс, зірвавши величезну налиту сонцем ягоду і простягнув її Ані. Аня прямо з його долоні взяла губами виноградину і поклала її сосбі за щоку. — Спробуй, це «Марі». Це його перший, виведений ним самим сорт. Я ж тобі казав, пам'ятаєш, що він був досить хорошим і перспективним доктором, йому навіть пропонували кафедру в університеті, і він майже погодився, але потім раптом вирішив залишити медицину і пішов з головою в виноградники. Що цікаво, то коли він жив з батьками, це ще до Франції було, то його на дачу батьки не могли загнати навіть палицями. А збирати урожай і, тим паче, виноград, а в них на дачі була шикарна «Ізабелла», для нього було каторгою. А тут раптом, раз — і все змінилося. Він просто переписав клініку на Ніколь, правда, Ніколь виявилася не зовсім вже такою і поганою, і половину прибутку від клініки кладе на його рахунок, бо грошей він у неї брати відмовляється. Крім того, Ніколь живе в його будинку, ти ще з нею познайомишся, вона повинна бути тут. Так ось, Макс зайнявся виноградниками і так захопився, що вклав в них дуже велику суму. Він навіть контрабандою з різних країн привозив лози, схрещував їх і отримував нові сорти. Ось «Марі» — це його перший виведений сорт. Чому «Марі»? Марія була його першою дівчиною, з якою він зустрічався ще до того, як познайомився з Ілоною. Він тоді навчався на першому курсі, а Машка закінчувала школу. Вони познайомилися в анатомічному музеї їх інституту, коли в групі випускників школи, яких привели на екскурсію в цей музей, була вона. Машка тоді знепритомніла, побачивши, як на операційному столі студенти різали якась тварину. Макс, тоді був починаючим доктором, її відкачав і закохався, як принц з казки. Він просто марив нею, але вона закінчила школу і поїхала вступати до педінституту на філологію. На практиці після першого курсу Макс познайомився з Ілоною. Ти її теж тут зустрінеш і зрозумієш, чому він не зміг встояти. Минуло вже купа часу, а вона все одно виглядає дуже презентабельно, а тоді, двадцять років тому, молоденька студентка в білому халаті і в марлевій пов'язці, яка приховувала все обличчя, окрім величезних блакитних очей, просто звела Макса з розуму. Він терпів до п'ятого курсу, мучився, дарував квіти, писав їй вірші і пісні, робив замість неї проекти і курсові роботи, писав історії хвороб і виходив замість Ілони на нічні чергування під час практики. А потім, чомусь, Ілона стала сама ходити чергувати ночами, а на Макса перестала звертати увагу. І він зрозумів, що в її житті з'явився хтось інший. І цей інший виявився, як я тобі розповідав, хірургом. Потім була та історія з виїздом Макса за кордон, тобто, сюди, де він і познайомився з Ніколь, а Ілона поступово стерлася з перших сторінок його пам'яті. Але сорт винограду він все-таки назвав «Ілоною». Он він, до речі. Це рожевий, ранній, скажу тобі чесно, кислющій, як і сама Ілона. Так ось, з Ніколь у них все йшло добре, клініка розвивалася, багатство росло, Макс купив для Ніколь салон краси, щоб жінка не зачахнула в цій глушині, та й їй самій не вистачало спілкування. Вона цілими днями пропадала в салоні, у неї була дуже добре налагоджена робота з клієнтами, і з часом її салончик розрісся в велику мережу салонів краси, фітнес клубів і СПА-салонів. Грошей вона теж отримувала чимало, стала самодостатньою, ну і як буває в дешевих серіалах про салони краси, завела собі коханця.

А Макс у той час часто бував у своїй клініці, хоча все більше його починали цікавити виноградники. Він ще їздив на медичні форуми та конференції по стоматології, там, на одному з таких з'їздів він випадково зустрів Ілону. Його начебто вдарило струмом, настільки були сильними його студентські почуття. Ілона, на той час, вже теж відбулася, як лікар з науковим ступенем, виглядала ще краще, ніж в студентські роки. Вона додала не лише у віці, але і в шармі. Є жінки, які з віком стають лише привабливіше, до такого типу і відносилася Ілона. Вона вдруге звела Макса з розуму своєю посмішкою і умінням показати своє аристократичне походження. Макс запросив її в ресторан повечеряти, сильно переживав, згадуючи, як вона відшила його в молодості, але, як не дивно, Ілона погодилася. Вона, природно, була в курсі всіх змін, що відбулися з Максом за останні роки, знала про його досягнення, знала про його маєток і про клініку, знала також і про його дружину, оскільки в глянцевих журналах було не одне інтерв'ю з Максом. Ілона тоді одразу поставила собі за мету, і цією метою був Макс і все що з ним пов'язано. Вона була впевнена в собі, потрібно було лише зробити так, як ніби вся ініціатива виходила від Макса. Але тут труднощів не було зовсім, бо Макса немов затьмарило реальною присутністю його студентської пристрасті. Трохи випивши, вони і прокинулися в одному ліжку в номері Ілони.

Але йому треба було повідомити своїй дружині про намір змінити своє життя. Ніколь, трохи поскандаливши для пристойності і, обізвавши Макса останнім кобелем, в той самий вечір погодилася на розлучення, бо це розлучення було дуже до речі для їх подальшого спільного життя з майстром педикюру. До речі, я навіть не знаю, де він зараз, напевно, педикюрить чергову дружину якогось доктора. Далі було весілля Макса і Ілони, я знову був свідком, але, скажу чесно, нудота була на весіллі, все помпезно, зі струнним квартетом і шампанським, яке розливали при вході, з лакеями і аніматорами. Ілона купила собі сукню за неймовірну кількість тисяч євро, білу і абсолютно ніяку. Найгіршого весілля важко було придумати. Все було награно і неприродньо. Та й життя Макса стала прісним. Але він вважав, що він щасливий. Він завів трьох кишенькових собак, тому що так хотіла Ілона, зробив ремонт у будинку, вбабахав туди нереально кругленьку суму, на стінах він повісив картини французьких імпресіоністів, накупив меблів в класичному стилі, а Ілона виклянчила у нього білий рояль на річницю їхнього весілля. Вона накупила кришталевого посуду, а її дитина на пляжі грала срібним відерцем для шампанського. Коротше, Ілона була в своєму репертуарі. Вона примудрилася за кілька років розтратити всі статки Макса. Вона займалася своєю пластичною хірургією і абсолютно не вникала в справи клініки Макса. Але одного разу, коли фінансові справи у них увійшли в фазу, коли хочеться, але немає за що, та ще й всім винні, Ілона приїхала в його клініку, розбиратися, що ж відбувається. І коли вона дізналася, що власником клініки є Ніколь, а Макс там взагалі не з'являвся вже багато часу, вона просто сказилася. Приїхала, почала ламати його виноградники, потім влаштувала розгром у винному погребі. Макс міг пробачити все, але тільки не свій винний погреб. Він теж поїхав в клініку, яка вже була не його і, там прямо на вході зустрів нову медсестру. Йому стало одразу наплювати на фінансові справи клініки, нехай Ніколь сама все там розгрібає, подумав він. Природно, він не міг не приділити уваги молодій медсестричці в білому халаті. Він запросив її на пляж, бо в ресторанах світитися йому не хотілося. Вона була молодша за нього набагато, щойно закінчила медсестринський коледж. Молодість, платинове волосся, білосніжна посмішка і карколомна фігура не могли не вплинути на подальшу долю Макса. Але останню крапку в їх відносинах поставила татушка у вигляді метелика зеленого кольору на її нижньому шийному хребці. Це настільки затьмарило Максу свідомість, що він просто, забувши про сварку з Ілоною, втратив голову і в той самий вечір зробив медсестрі пропозицію. Цю медсестричку, як ти здогадалася, звали Ельза. Далі були скандали, шлюборозлучні процеси, Ілона через суд нічого не добилася, але Макс був добрягою і дозволив їй теж залишитися жити в цьому будинку. Тепер тут жив він і дві його колишні дружини — Ніколь і Ілона, які між собою не те, що не ладили, вони перебували в гарячій фазі словесної холодної війни.

З Ілоною Макс розлучився, на Ельзі одружився, а я, як завжди, вже в третій раз, був свідком. «Ельза», до речі — це он той білий виноград з продовгуватими ягодами.

— Прикольно! — весело вигукнула Аня. — То Макс цей — непроста штучка, як я бачу. А чому біля цього ряду дві таблички «Ельза» і «Луїза»? — запитала Аня. — Тут же тільки один сорт.

— Не зовсім, цей виноград, дійсно, виведений з однієї лози, яку Макс привіз з Грузії, але сам виноград різний. Тут посаджено через кущ, придивися, вони майже однакові, але все ж таки, трохи різні. Так ось, Луїза — це ще одна любов Макса, правда, на ній одружитися Макс не зміг.

— Та ти що? — жартівливо промовила Аня. — І що ж йому завадило?

— Перед весіллям Ельза і Макс вирішили організувати вечірки для хлопців і дівчат одночасно. Це було дуже необачно з їх боку, але так, дійсно, було. Ми двома моторними яхтами поїхали на один острів, де були заброньовані номери в готелі. Але гуляли ми в різних ресторанах. Гульнули ми тоді непогано. Хтось із французьких друзів Макса, надивившись фільмів про такі вечірки, запросив стриптизерку. Макс, хоч і піддатий був, але на стриптизерку не повівся, зате в ньому прокинулося непереборне дике бажання, і його розігріте лібідо зажадало того, чого воно вимагало. Але Макс дав собі слово, що Ельза — це вже, нарешті, єдина і назавжди. Щоб з цим лібідо впоратися, він відправився в ресторан до своєї нареченої, там зняв її зі столу, де вона танцювала не надто пристойний танець, гублячи келихи і наступаючи в тарілки, запхав в таксі і відвіз в готель. Прокинувся він вже вранці, як він розповідав мені, в ліжку Ельзи. Вона лежала до нього спиною, і він чітко бачив метелика на її спині. Єдине, що його збентежило, було те, що метелик за ніч змінила колір із зеленого на синій. Він подумав, що це такі технології, ну, типу навчилися робити татушки-хамелеони. Макс хотів ще раз розібратися зі своїм невгамовним бажанням, але зауважив, що на сусідньому ліжку спить ще одна білявка. Вона мирно спала прямо в платті, звернувшись калачиком. Аби, не бути поміченим і викритим, Макс одягнувся і непомітно вислизнув з їх номера. Цілий день всі відсипалися, відпочивали і купалися. Під час чи то пізнього сніданку, то чи раннього обіду, ніхто не знімав сонцезахисних окулярів, що було яскравим показником гідно проведених вечірок. Вечір другого дня пройшов більш спокійно, всі знали, що вранці нас чекає важлива подія, а саме — вінчання Макса. Оскільки це було вже третя весілля Макса, він не сильно переживав, а ми — і тим паче, але всі розуміли, що потрібно бути у формі. Але ж вечірку ніхто не відміняв, тому, ми спокійно посиділи в шинку на березі моря, потім вийшли в море на яхті, там Макс з друзями випили все, що було на борту, а капітан, не довго чинивши опір пропозиції випити за завтрашню молоду сім'ю, заснув на баку, і мені довелося керувати до самого берега, де ми і пішли відсипатися в номери.

Вранці було вінчання. Що мене тішило, так це те, що форма одягу на цьому весіллі, на відміну від Ілониного, була абсолютно не консервативною, в сенсі всі були без фраків і білих весільних суконь. Навпаки, наречена була в жовтій короткій сукні, а її дружка у такій самій, але синій.

Вони обидві були як дві краплі води. У Макса виступив піт, я це бачив. Він підійшов до Ельзи, потім до дружки, і, переводячи погляд то на одну то на іншу, запитав:

— Хто з вас моя наречена?

— Я. — відповіла та, що була в жовтій сукні. — А це моя сестра Луїза, вона буде нашою дружкою…

Макс обійшов їх обох і обімлів. Він зрозумів, що немає ніяких татушек-хамелеонів. Насправді, зелена тату належала Ельзі, а синя — Луїзі. І Макс зрозумів, що позаминулу ніч він провів не зі своєю нареченою, а з її сестрою, а та блондинка у сукні, що спала на сусідньому ліжку була якраз його Ельзою. Священик, який вінчав Макса втретє був українцем і вже нічому не дивувався. Ми його привозили з собою на всі весілля Макса, тому що так бажав сам наречений. Макс підійшов до нього впритул і запитав українською, щоб ніхто не зрозумів, чи можна повінчати його одразу з обома сестрами. Священик щось довго говорив про заповіді, про те, що людина була створена для того, щоб нести радість і долати труднощі, що продовження роду — це дуже серйозний крок, і він не може порушувати закон божий навіть за десять тисяч євро, після чого сів у машину і поїхав, так і не провівши обряд вінчання. Макс засмутився і про все розповів Ельзі. Ельза розплакалася, як потім виявилося, від щастя, бо вона дуже сильно любила свою сестру, і її мучило те, що вийшовши заміж, вона залишить сестру зовсім одну, а вони жодного дня до цього не жили порізно, тому це буде просто чудово, що і Ельза, і Луїза тепер завжди будуть разом, і у них буде один улюблений чоловік. Макс тоді з ностальгією згадав про те, як йому було добре з Ніколь і Ілоною, і зі страхом подумав про своє майбутнє. Ось так і з'явилися ці два сорти. Тепер тобі зрозуміло, чому я назвав Ельзу його дружиною? До речі, незважаючи на те, що їх не повінчали, Макс їх обох вважає своїми дружинами, та й спить з ними регулярно з обома. До речі, вони на плечах собі теж зробили татухи, щоб розрізняти їх не зі спини, а спереду. Тож, запам'ятай, зелена у Ельзи, а синя — у Луїзи.

— Офігіти… — протягнула Аня. — Можна серіал цілий зняти, не те, що книгу написати. Я так розумію, що всі імена тут — це всі його баби?

— Ну, типу того. Я і сам не про всіх знаю. Але ось про тих, що стали чи були самими самими, знаю, бо брав безпосередню участь. Так, прикинь, Макс ж не просто дівкам голови морочив, він їх всіх залишив жити у себе вдома. На честь кожної він називав яхти. Спочатку, він яхти перейменовував, потім зрозумів, що яхти то тут ні в чому не винні, і вирішив, що для кожного імені потрібна нова яхта. Так що, всі яхти, що біля пірсу, мають своє ім'я і свою однойменну хресну.

5

Аня, посміхаючись і похитуючи головою, слухала Алекса дуже уважно, розглядала таблички і пробувала різні сорти винограду. Була друга половина серпня, і не всі сорти вже досягли своєї зрілості. Прогулюючись між рядами винограду, вони непомітно вийшли до самого моря. Сонце вже зайшло за горизонт, залишивши в небі над морем рожеву смужку. Починало сутеніти. У цих краях вечір був дуже коротким, і день практично одразу перетворювався на ніч. Вони прогулялися по пірсу, Алекс показав Ані яхти з іменами Максових подруг і дружин, потім пройшлися піщаним берегом. Аня скинула взуття і зайшла у воду. Тепла, нагріта гарячим південним сонцем вода ніжно пестила її ноги. Алекс сидів на піску і спостерігав за тим, як вона ходить по лінії моря і збирає мушлі і камені. Стемніло дуже швидко, ніби день розчинився в ночі, і на небі раптом одразу яскраво замерехтіли зірки. Ніч була безмісячною і від того дуже темною. Єдиним джерелом світла був старий маяк, який височів над морем в кілометрі від садиби. Аня вийшла з води, присіла поруч з Алексом і сказала:

— Знаєш, Ал, а я вже не хочу ні на який Лазурний берег. Я не хочу просто псувати собі відчуття цього чарівного вечора. Я ще вчора не могла навіть уявити, що зі мною трапиться вся ця історія з подорожжю. Спочатку дорога по Іспанії, гори, узбережжя, тепер ось Франція зі своїми звичаями, виноградниками, платними дорогами, тунелями і таким ласкавим морем. Я думала, що мене, дівчину, яка прожила весь час на березі моря, навряд чи можна чимось здивувати ще, але тут… Це якийсь рай на землі, чесне слово. Біля нашого будинку були величезні радгоспні виноградники, і ми їх сприймали, як звичайні поля, де працюють люди. А тут все не так. Тут кожна виноградинка, кожна лоза має свою історію і свою душу.

Вона замовкла, пропускаючи крізь пальці ще теплий пісок. Алекс слухав її і погоджувався, бо, дійсно, все, у що вкладають душу, стає чарівним.

— Ходімо купатися… — раптом сказала Аня. І це прозвучало не як питання, а як пропозиція, від якої важко відмовитись. — Підемо, море просто чарівне.

— Та, я якось не готовий, чесно. — стомлено відповів Алекс. Уввечорі другого дня подорожі втома дійсно давала про себе знати.

— Та що тут готуватися? Якщо ти маєш на увазі, що ти без плавок, так я теж без купальника. Давай голяка купатися, не бійся, тут темно, ніхто нічого не побачить. — вона бачила, що Алекс сумнівається. — Ал, не бійся, я не буду приставати. — і, не чекаючи відповіді, скинула з себе сукню.

— Тю, чого тоді роздягатися, якщо ти приставати не будешь. — відповів він і почав роздягатися слідом за Анею.

Вони попливли спочатку від берега, а потім в сторону маяка. Пливли мовчки і не поспішаючи, вода, дійсно була теплою і дуже солоною. Відпливши досить далеко, вони перекинулися на спини і так лежали, гойдаючись на воді, і дивилися на зірки. Вдалині на березі було видно вогні садиби Макса. Він включив підсвічування виноградників, і здавалося, що це не просто плантація, а чарівний сад з якоїсь казки.

— Ал… — Аня повернулася до нього, і її обличчя, мокре від води і освітлене маяком здалося Алексу сумним.

— Що, Ань? — запитав Алекс.

— Та ні, нічого, спасибі тобі за цей вечір, у мене ще не було такого Дня народження. Мені просто хочеться плакати від щастя. — вона підпливла до Алекса і поцілувала його в солоні від морської води губи. — Пробач, не звертай уваги, просто я іноді буваю сентиментальною. Попливли до берега, а то Макс зараз знайде наші труси і викличе гелікоптер з рятувальниками, а нам цього зовсім не треба. Вона попливла брасом в сторону берега, а Алекс мовчки плив за нею.

— Ань, а ось, скажи, я, може, чогось не розумію, але у тебе весільна подорож, медовий місяць, День народження, а ти їдеш на край землі, тікаючи від свого чоловіка. Чому?

— По-перше, я не тікаю, по-друге, я просто зрозуміла в якийсь момент, що втомилася, по-третє, я, дійсно, повинна була бути сьогодні в Криму, і саме в Криму планувала з друзями, яких я не бачила багато років, відзначати свій День народження. Мій Борис пішов у море на яхті з друзями, бо йому запропонували взяти участь в якійсь гонці. Мене, якщо чесно, це образило, а ще образило те, як він уявляє собі свята. Він дарує машини, будинки, якось раз він подарував мені яхту разом з усім екіпажем. Ось, питається, нафіга вона мені без нього? А мені, можливо, просто хотілося шаурми і кави на сніданок з еклерами або з млинцями, а ввечері я хотіла б випити шампанського з горла на березі моря, і щоб вранці з волосся витрушувати пісок. Ось чого б мені хотілося. І так вийшло, що все це дав мені ти, зовсім незнайомий мені чоловік. Це так прикро, ти не розумієш просто.

— Та я все розумію, я ж не тупий. Я теж не розумію таких бездушних подарунків. У мене, до речі, є знайома, ми зі школи дружимо, і вона, між іншим, теж художниця. Так ось, вона мені раніше постійно дарувала свої картини, а потім вирішила, що всі думають, ніби вона просто так йде шляхом найменшого опору, і перестала їх дарувати. І скільки я не просив її, вона не хоче малювати для мене. Але це її справа.

— Ал, а дай мені відповідь ще на одне запитання, ось ти б зміг зробити для близької тобі людини якусь дурницю, якесь безрозсудство, що не піддається ніякій логіці, якусь справу, навіть не дуже важливу, але приємну і корисну, для цієї людини. Я не маю на увазі, стрибнути з моста або набити морду самому запеклому хулігану на очах у всіх. Я маю на увазі, щось таке дуже важливе, але на вигляд дурне і нелогічное. — Аня пливла не поспішаючи, збоку поглядаючи на Алекса.

— Аня, та я не знаю, навіть. Напевно, ні, я намагаюся, щоб всі дії піддавалися логіці і мали реальний сенс. Мені просто незрозуміло, навіщо, наприклад, тягати цеглу на дах хмарочоса, якщо можна скористатися підйомним краном. А ти чого раптом питаєш?

— Та, ні, нічого, просто так запитала.

Вони вилізли на берег, натягнули на себе теплий сухий одяг, і пішли в сторону будинку. На підході до будинку вони побачили яскравий промінь світла, який вдарив ним прямо в очі.

— Ну, і де ви пропали? Я вже йшов вас шукати, а то кричу, кричу, а ви не відзиваєтесь. — Макс йшов до них на зустріч, розрізаючи темряву своїм великим ліхтарем. — Аню, ну, добре, цей бовдур не знає міри, але Ви ж пристойна дівчина і купатися на голяка…

— А, Ви, Максе, як дізналися, що ми на голяка купалися? Ви, що, стежили за нами? Збоченець! — сказала жартома Аня, підходячи до Макса впритул.

— Та навіщо мені за Вами підглядати, якщо я і так знаю, у Вас волосся мокре, та й плаття теж… місцями. — Макс засміявся і обійняв Аню за плечі. — А ще, я відкрию Вам секрет. Тут — чарівне місце, коли вмикають маяк, кожен, хто приходить в мою бухту, одразу ж роздягається і намагається перепливти море. Ось так то. А Ви не знали.

Так, жартуючи, вони увійшли до будинка. У вітальні був накритий величезний стіл на багато персон. На столі було стільки всього, що Аня не повірила, як за такий невеликий час можна було приготувати все це.

— Максе, — сказала вона, — У Вас, напевно, працює ціла бригада кухарів і обслуги, де ж Ви їх ховаєте?

— Яка прислуга? Які кухаря? — Макс був готовий образитися на такі слова, але стримався, бо з одного боку це було навіть схоже на лестощі. — Ви просто, Аня, ще не знаєте, на що я здатний. Присідайте. — Макс відсунув стілець, який стояв на торці столу, і Аня збиралася сісти, як в кімнату увійшли чотири жінки різного віку. Добре, що Алекс розповів їй про Макса. Вона ледве стримувала свій сміх, настільки реалістичним виявилася розповідь про життя господаря цього будинку.

— Знайомтеся, дами, це Аня, подруга Алекса. — сказав Макс, звертаючись одночасно до всіх чотирьох. — А це мої дружини — Ніколь, Ілона, Ельза і Луїза.

— Все чотири? — спробувала зобразити здивування Аня, обводячи всіх поглядом.

— А що Вас дивує? — спитала Ілона і першою сіла за стіл. — А що святкуємо? Макс, невже це твоя нова муза, а ми будемо свідками народження нового сорту твого шмурдяка?

— Сідайте, дами. — Макс пропустив повз вуха саркастичну репліку Ілони, наче її тут і не було.

— А з цим юнаком ти мене не познайомиш, Максик? — Ілона не вгамовувалася, кивнувши головою в бік Алекса.

– Ілоночко, та я готовий з тобою знайомитися хоч в тисячний раз, ти ж знаєш, як ти мені симпатична. — відповів Алекс, намагаючись перевести розмову на жарт. — Дай я тебе краще поцілую, ти ж знаєш, що я постійно сумую за тобою. — Алекс поцілував її в щоку, і Ілона посміхнулася. — І вам, сестри, привіт і тобі, Ніка, bonjour.

Всі розсілися, Макс відкоркував пляшку і розлив по келихах темно-червоне, практично бордове вино.

— Друзі мої, — сказав він, тримаючи келих з вином, немов гусар, — Сьогодні дві події. До нас приїхав, нарешті, наш спільний друг і наш весільний свідок Алекс! А ще, у його подруги Анни сьогодні День народження! — всі зашуміли, а Алекс помітив, як Аня порозовішала від збентеження і від задоволення. — Тому, я хочу просто випити за нас усіх, за друзів і за друзів друзів, так як друзі мого друга, теж мої друзі. Анютко, а Вам я бажаю звичайного людського щастя, такого, якого Ви самі собі побажаєте! З Днем народження!

Всі випили і почалася весела святкова вечеря.

— Аню, ось Ви мені скажіть, тільки чесно, як Вам моє вино? — запитав Макс.

— Макс, скажу Вам чесно, що я не дуже розбираюся в винах. Я люблю сухі і напівсухі вина, терпкі і кислуваті. Але головний критерій для мене — це, щоб вранці у мене не боліла голова. Якщо голова не болить, значить, вино того варто. А що до смаку, то Ви ж самі знаєте вислів, що про смаки не сперечаються. Якщо говорити про Ваше вино, то мені воно подобається, хоч і кислувате.

— Ось! — вигукнув Макс і підскочив до Ані з пляшкою, аби наповнити її келих знову. — Ось справжній цінитель, а ви всі просто жалюгідні заздрісники. Анюто, а, давайте вип'ємо з Вами на брудершафт і станемо трішечки ближче.

— Так після брудершафту доведеться цілуватися в десна. — з усмішкою сказала Ілона. — Ви до цього готові, Анюто?

Аня подивилася на Ілону, встала з-за столу і підійшла до Макса. Вони переплелися руками і випили на брудершафт. Потім Аня поставила келих на стіл і так міцно поцілувала Макса в губи, що той мало сам не впустив свій келих з рук. Ніколь зааплодувала, близнючки захихотіли, і Аня запитала, звертаючись до сестер, розрізняти їх вона ще не научілась. — Ви ж не проти, найостанніші з улюблених дружин?

Всі засміялися, і обстановка потроху розрядилася. Вони сиділи досить довго, всі трохи захмеліли, Ілона, навіть зіграла Вівальді на роялі, близнючки намагалися співати в два голоси, але їм це не дуже вдавалося, Макс відзначався своїми тостами, а Аня досі не могла повірити, що все це відбувається з нею, що це її День народження, що навколо стільки нових друзів, і вона зараз на березі Лігурійського моря, в самому серці Провансу. Потроху всі розійшлися, Ніколь, Ельза і Луїза пішли відпочивати, Ілона покликала Алекса пройтися, їй захотілося поговорити з ним про різне. У кімнаті залишилися лише Макс і Анна. Вони сиділи на підлозі біля самого каміна з келихами червоного вина, вже досить захмелівщі, Макс розповідав різні веселі історії, а Аня, прикривши очі і спершись головою на крісло, слухала його в напівсні.

— Анютко, а ось, скажи. — Макс підсів до неї майже впритул, але вона не відкрила очей, а просто кивнула головою. — Я запитаю прямо, щоб там без всяких інсинуацій…

— Питай. — байдуже відповіла вона.

— Аню, я не буду ходити навколо, ти мені дуже сподобалася, підемо я тобі покажу свій винний льох. Там так тихо, прохолодно і ніхто нам не завадить.

— Максе, — втомлено сказала Аня. — Ти хочеш мене… прямо на винних бочках в присутності всіх твоїх чотирьох дружин? Ти взагалі нормальний, ось скажи чесно? Я приїхала до тебе з твоїм другом, може, я його дівчина, а ти ось так от просто пропонуєш мені незрозуміло що.

— Ну, чому, незрозуміло? Я тобі все нормально пропоную, і взагалі, там не тільки бочки, там є дуже мила кімнатка.

— Блін, Макс, ми зараз просто посваримося і все, воно тобі треба? Давай, не будемо псувати один одному настрій, адже все так чудово було. Ти, дійсно, прикольний і мені дуже сподобався, але я заміжня, і у мене є коханий чоловік, розумієш? А ти просто класний і будеш моїм другом, якщо будеш розумничком. — Аня підвелася на коліна, присунулася до Максу і поцілувала його в ніс. — Максик, не ображайся, але це максимум, на що ти можеш розраховувати. Капни мені, краще, свого шмурдячка.

Макс налив по повному келиху, вони цокнулись і випили. Якийсь час вони сиділи мовчки, потім раптом Аня сказала:

— Я починаю думати про нього, навіть тоді, коли його немає поруч… А це вже тривожний симптом…

— Це ти зараз про Алекса? — пожвавішав Макс.

— Ну, так, про нього. Прикинь, ми ж з ним познайомилися тільки вчора вранці, тиждень тому я вийшла заміж за чоловіка, з яким прожила дванадцять років, нерозумно, так? І ось, через тиждень після весілля я втекла від нього, придумавши, що мені терміново потрібно в Крим. Ось, скажи, що я роблю?

— Давай ще вип'ємо, і я скажу. — він відкоркував чергову пляшку і розлив по келихах.

— Мааакс… — протягнула Аня. — Я ж завтра помру від такої дози вина. Я ж маленька, тендітна і ніжна.

— Від мого вина ще ніхто не вмирав, повір мені. Ти мені краще ось що скажи…

— Ти хочеш запитати, що у нас з Алексом? — перебила його Аня. — Чи ти щось інше хотів дізнатися? — вона відкрила очі і подивилася на Макса, той одним ковтком осушив свій келих.

— Ну, загалом, так. Просто, він мій найкращий друг, і я його дуже добре знаю. Справа в тому, що я не пам'ятаю випадку, коли він бував з іншою жінкою.

— А, що ти маєш на увазі, з іншою? — запитала Аня, роблячи ковток зі свого келиха.

— Упс… — Макс прикрив долонею рот, роблячи вигляд, що бовкнув зайвого.

— Та розповідай вже, чого мнешся.

— Просто я думав, що ти в курсі. Коротше, він сам тобі розкаже, якщо захоче.

— А, якщо, не захоче?

— Якщо запитаєш, то він розповість, якщо не запитаєш, то не розповість, він ніколи сам нічого не розповідає. Ось такий він у нас.

— Давай, Максик, ти розкажи, а я тебе ще раз в носик цьомну. — і знову поцілувала його в ніс.

— Ну, як тобі сказати… У них з Лес, все не так, як у… Хотів сказати, у нормальних людей. Але я мав на увазі, що не так, як у інших. Вони живуть разом сто років, ось, скільки я їх знаю, стільки вони і разом. Живуть вони за своїми законами. Алексу взагалі наплювати на шлюби, розписи, вінчання, він завжди з сарказмом реагував на мої одруження. Ось у мене все по іншому. Я старомодний, і завжди вважав, що має бути весілля, банкет, свято. Входження в нове життя потрібно відзначати так, щоб потім не було соромно А він вважає, що це все маячня, що людям нормальним, які довіряють один одному, які дорожать одне одним, які завжди і всюди разом купу часу, а, головне, розуміють, цінують і приймають погляди один одного, таким людям шлюб не потрібен. Іноді, я згоден з ним, але, напевно, мені просто не щастило з жінками. Ніколь просто була самотня стара діва з приданим, Ілона, навпаки, продала себе мені ж за мої гроші, вона думає, що я тупий і не розумію, що відбувається, але я нічого не зміг зробити тоді з собою, настільки вона глибоко засіла в моєму серце ще зі студентства. Ці дві блонди просто офігенні в ліжку. Вони навіть жодного українського слова не вивчили за ті роки, що ми разом, у них елементарно програма не працює на запуск інтелекту. А ось у Алекса все не так. Вони з Лес всі свої грандіозні проекти здійснювали разом. Знаєш, я ніколи не бачив, щоб вони сварилися. Коли вони приїздили сюди ще до Ілони, то у Ніколь було свято. Вона просто обожнювала спостерігати за ними і слухати, як вони спілкуються, як підколюють один одного. Вона постійно говорила: «Високі стосунки!» І плескала в долоні. Ось любить вона їх і все. Коли вони пізніше приїжджали разом, то ми з Ілоною просто переставали сваритися. І, хоча, вони не дружили з Ілоною, вона дуже складна людина, але завжди вміли розрядити обстановку. До речі, тобі Алекс же показував виноградник, і ти бачила там таблички з іменами. А знаєш, чому я їм даю імена? Та, тому що, не дивлячись на їх різний характер, я маю на увазі своїх жінок, я їх усіх, дійсно люблю. І мені плювати, що в однієї характер добрий і ніжний, в іншої норовливий, у третьої, взагалі жахливий, а у п'ятої і десятої просто характер. Але, кожна з них дала мені частинку себе, за це я їх увічнюю в винограді. Ось, навіть не знаю, чого тобі про них ще розповісти. Вони такі однакові і такі різні одночасно. Вона вірить в любов і в те, що світ врятує саме краса, він же впевнений, що не краса, а цинізм буде правити світом, і коли це станеться — світ наблизиться до ідеального. Він не вірить в любов, точніше в те, як її всі уявляють починаючи від Шекспіра до Муракамі, зате він цінує дружбу. І, ось, якщо тобі пощастить потрапити до нього в список його друзів, тоді ти зрозумієш, що таке справжня дружба, вірність і альтруїзм.

— А чого він так скептично до любові відноситься? У нього, що були якісь труднощі на цьому грунті?

— У Алекса? Не сміши мене. Це труднощі були у його шанувальниць. Схема дуже проста. Він нікому нічого не розповідає, ось як тобі, наприклад, вони всі на нього ведуться, думають, раз не розповідає, значить вільний, а він просто живе так, як собі вирішив. І йому реально наплювати на те, що хтось може через нього різати вени. Але, я ще раз тобі кажу, це ні в якому разі не стосується тих людей, які йому дорогі. Це він вважає, що це не любов, а я то знаю і бачу, що він їх всіх просто по-людськи любить.

– І тебе? — усміхнулася Аня, відпиваючи зі свого келиха.

— Та, мене в першу чергу! Я вважаю, що у нас з ним дійсно відносини найвищого рівня. І ось я постійно переживаю від того, що я з ним можу себе якось не так повести, боюся зруйнувати нашу дружбу.

— Та, ти ж говорив щойно, що якщо потрапив до нього в милість, то вже назавжди.

— Ну так, в принципі…

— Зрозуміло все з твоїм другом. Це називається клініка… — вона посміхнулася і запитала: — А ти чого медицину покинув?

— А не знаю. Ось вимкнулося і все. Я ж був схиблений на медицині, в усіх кімнатах, на всіх полицях тільки зуби, зуби, зуби… Ось, годинник на стіні і той у формі зуба. Приходжу на кухню, а там, на барній стійці журнал, і теж, про зуби. Я спав у клініці, коли її будував і перебудовував, Ніколь мені сильно допомагала тоді. Потім до нас на весілля приїхали Алекс з Лес. Всі були такими нудними, дарували конверти, хтось подарував мені метровий фонтан, ніби у мене тут натуральних фонтанів не було. І тільки Лес була в своєму репертуарі, підійшла, сказала, що нічого бажати не буде, а то, не дай бог збудеться, потім сказала: «Ну що можна подарувати людині, у якої все є і якій нічого, крім чужих зубів не треба», і подарувала мені книгу. Зараз покажу. — Макс підвівся і, похитуючись, пішов у кімнату. Через хвилину повернувся, тримаючи в руках величезну книгу. Це була старовинна книга по виноробству. Будь який букинист відвалив би за неї кругленьку суму, а букинист-винороб, напевно, продав би свою душу.

— Ну так, солідний подарунок. — Аня відставила свій келих і почала гортати книгу. — А чого вона раптом тобі про виноробство книгу вирішила подарувати?

— А її ніколи не зрозумієш, вона ж живе в якійсь своїй реальності, а як з Алексом зв'язалася, так сильно змінилася… Та їх і так важко зрозуміти, а коли разом, то й взагалі. Вони живуть так, як їм хочеться, багато хто взагалі навіть не здогадуються, що вони разом, а деякі, навпаки, бачать в них щасливу пару. Багато хто заздрить, а багато і співчувають Лес, тому що Алекс ще той фрукт. Так ось, я був просто захоплений медициною, вона була в мені, а я жив тільки нею. Це була якась маячня, я не бачив нічого, що відбувалося навколо мене, я просто був занурений в науку, був просто одержимий. Тобі цього не зрозуміти, це треба відчути.

— Чому ж… — Аня посміхнулася і відклала книгу. — Дуже навіть прекрасно тебе розумію.

— Ну, так ось, — Макс продовжував, не звернувши уваги на фразу Анни. — Я почав читати цю книгу, і в мені щось луснуло. Ну, як пружина в годинниковому механізмі. В один момент все вимкнулося. Якось я приїхав вранці в клініку і не зміг працювати, мене нудило від білих халатів, від запахів, від одного виду бор-машини. Я сів у машину і поїхав. Перш за все я сказав, що у відпустці і не з'являвся в клініці місяць. Потім я знову приїхав туди, але мені навіть не захотілося заходити туди. Я повернувся додому, у льосі знайшов якесь вино старовинне, випив і пішов тинятись виноградниками. Це вони зараз доглянуті і підстрижені, а тоді це були просто чагарники. Я ходив з пляшкою між кущів, дивився, смикав листя і грона, і пив, пив… Повернувшись до свого кабінету, я почав гортати книгу і зрозумів, що хочу спробувати сам робити вино. Ось з того моменту я і зайнявся серйозно виноградом, а медицина пішла зовсім з мого життя. Ось так я позбувся однієї одержимості і потрапив під вплив іншої. І скажу тобі чесно, я не шкодую ані грама про своє перевтілення. Тобі налити ще?

— Ні, Максе, спасибі. Я вже і так, така, як треба. Та ти про Алекса розповідав. І що там далі було?

— Та нічого не було. — Макс підійшов до вікна, виглянув, постояв біля відкритого вікна і повернувся до Ані. — Анюто, хочеш пораду? Просто викинь його з голови і все. Я тобі правду кажу, що я ще ніколи його не бачив ні з ким, крім Лес. Я не кажу, що він схиблений на ній, просто такі вони люди. Але, з іншого боку, якщо він тобі приділить увагу, якщо у вас щось і станеться або вийде, значить, ти того варта, а я буду тихо йому заздрити. До речі, те, що він з тобою вже такий час — це для тебе дуже позитивний результат… Хоча…

— Що хоча? — запитала Аня, коли Макс зупинився, не закінчивши фразу.

— Та ні, нічого, просто, повір, якщо він людині відкривається, то значить ця людина для нього дорога. Він навіть Ілоні нічого ніколи не розповідає, хоча і знає її з самого дитинства. Ну, то що, підемо, я льох покажу?

— Максе, ти просто хворий. — Аня встала, допила вино і поставила келих на стіл. — Все, я спати, а то вирубаюсь просто. І, спасибі за чудовий вечір, на добраніч.

— Ань, ну, почекай… — Макс гукнув їй вслід, але вона нічого не відповіла, лише махнула йому на прощання рукою.

Вона піднялася на другий поверх, до кімнати для гостей, але там нікого не було. У будинку була повна тиша. Вона відкрила вікно і сіла на підвіконня. Вдалині, за виноградниками чорніло море, періодично відблискючи слабкими спалахами старого маяка. Вона почула голоси і виглянула у вікно. Внизу, біля самого будинку, на лавочці сиділи Алекс і Ілона. Вона не могла розібрати, про що вони розмовляли, та їй це було і не цікаво. У двері постукали.

— Хто там, заходьте. — сказала Анна.

— Ань, пробач ще раз.

— Ну, Макс… Ну, будь ласка, я прошу тебе.

— Аня, та ти не зрозуміла, я до тебе миритися прийшов. — промовив Макс.

— Та ми, ніби, і не сварилися, просто я дуже втомилася і хочу спати.

– І тому сидиш на вікні? — він підійшов до неї і виглянув у вікно. — Ей, голубки, вистачить воркувати. Ви за все життя стільки часу не провели разом, скільки за сьогоднішній вечір. Спати йдіть.

— Максе, а скажи, тільки чесно, що, дійсно все так погано і безнадійно? Як кажуть лікарі, ніяких шансів? — Аня дивилася на море, і тому Макс не міг розгледіти її обличчя в цей момент.

— Шанси є завжди, навіть у мене і у Ілони, яку він терпіти не може, а у тебе і тим паче. Ти головне виріши, чи потрібно тобі це. Ось просто постав собі питання і сама собі дай відповідь, тобі це дійсно потрібно або це, просто, якесь тимчасове запаморочення. Гаразд, я піду, не буду заважати, відпочивай. Ви завтра коли хочете їхати? Алекс сказав, що у нього справи вдома термінові є.

— Я не знаю, це він вирішує, коли їхати, мені все одно.

— Добре, надобраніч. А це тобі подарунок до Дня народження. — Макс простягнув їй невеликий пакунок.

— Можна відкрити? — запитала Аня.

— Ну, подарунок же твій, можеш робити, все, що забажаєш.

Аня акуратно зняла пакувальний папір і побачила там невелику книгу. «8:14» — прочитала вона на обкладинці. Вона хотіла поставити Максу запитання, але він вийшов з кімнати, зачинивши за собою двері.

Алекс постукав у двері, але Анна йому не відповіла, тоді він обережно відчинив двері і побачив її сплячу на широкому ліжку, прямо у сукні. Він не став її будити, обережно прикрив двері і спустився у вітальню. У кріслі біля погаслого каміна з келихом в руці спав Макс. Алекс вийшов на вулицю і сів на стару гойдалку.

— Що, не спиться? — він почув знайомий голос, що долинав з темноти. — Ти ж начебто пішов, чого повернувся.

— Не знаю, Ілона, щось не спиться. Дивно якось, практично дві доби за кермом, а сну немає.

— Це все через неї. — вона вийшла з темряви, сіла поруч з Алексом і закурила.

– Ілона, не говори фігні, і не кури, будь ласка, ти ж знаєш моє ставлення до цього. — спокійно відповів їй Алекс.

— Я швиденько, і диміти на тебе не буду, ти навіть не помітиш. Ти скажи краще, чому у мене все життя через жопу? — вона затягнулася і випустила дим, відвернувшись від Алекса.

– Ілон, я ж не філософ і не гуру якийсь, я не можу давати тобі відповіді на такі питання, і не можу вчити тебе будь чому. Ти просто сама прокрути назад все своє життя, і зрозумієш, що не так. Згадай, як Макс дарував тобі квіти, коли був бідним студентом. Він не доїдав, не досипав, ночами чергував санітаром в «дурці», і все заради того, щоб подарувати тобі шикарний букет або здивувати дефіцитною коробкою цукерок. Ти взагалі здогадувалася, що він реально тебе кохав, не за щось конкретне, а просто так, як людину? А ти проміняла любов на кушетку в перев'язочній.

— Це він тобі розповів? — запитала Ілона.

— Це всі знали, ти просто забула, як сама хвалилася зв'язками з заввідділенням. Але тобі було наплювати, що у того хірурга була дружина і діти. Адже ти була готова розбити сім'ю, тільки заради себе, заради задоволення свого его, я не знаю, може, тобі треба було просто чогось добитися в житті самій, а не чекати милості зверху. Твоя молодість і краса були на твоєму боці, але, як правило, ці якості швидко набридають. І як результат, твій хірург випровадив тебе не тільки зі свого життя, а й зі своєї перев'язочної.

— Це не він мене випровадив, це я сама від нього пішла. Ти ж нічого не знаєш. Насправді, я готова була терпіти його дружину, я навіть не збиралася розбивати його сім'ю, я готова була чекати, що він колись буде остаточно моїм. Але, коли у нього з'явилася ця шмара, ну, медсестра новенька, я цього стерпіти не могла.

— Тобто, ти вважаєш, що тобі можна було бути коханкою, а їй, значить, не можна? — здивувався Алекс.

— Ти не перекручуй, ти все прекрасно розумієш сам. Одна справа — його дружина, а інша справа — його коханка. Ти хоч розумієш, що він мене проміняв на неї.

— Цікава у тебе логіка, Ілона. По твоїй логіці виходить, що, коли він зраджував тобі зі своєю дружиною, як би не абсурдно це звучало, то це було нормально, а коли почав зраджувати тобі, тобто коханці, з іншого коханкою, то це вже було злочином?

— Знаєш, Алексе. — Ілона встала з качелі. — Ти як був занудою, так і залишився. Ти сам то, чого стільки років Лес голову морочиш? Чи ти думаєш, що вона не хоче того, чого хочуть всі жінки?

— А ти точно знаєш, чого хочуть всі жінки? Ось ти сама чого хочеш? Це ти зараз задала мені питання, чому у тебе все через жопу, а не я тобі. Ти, хоч в курсі, від чого я в житті відмовився, щоб бути з Лес разом? І від чого вона відмовилася заради цього? Найцікавіше те, що для того, щоб нам бути разом, не потрібно було взагалі нічого робити, але щоб це разом було комфортним, ось тут нам довелося неабияк постаратися. Довелося дуже сильно підкоригувати свої мрії, а це зовсім не те, щоб змінити країну проживання.

— Це ти зараз мені дорікаєш? — в очах Ілони спалахнув неприємний вогник. — Я приїхала сюди, тому що так захотів Макс, якщо ти не в курсі.

– Ілона, заспокойся, ніхто тебе ні в чому не звинувачує. Ти доросла дівчинка і сама знаєш, що тобі треба і як далі будувати своє життя. Зауваж, я ніколи не був тобі ворогом, це ти вважала мене таким, через те, що Макс мені приділяв досить багато часу. Ти не любиш Лес, так як вважаєш її винуватицею того, що ти втратила клініки Макса, коли він, прочитавши книгу про виноробство, кинув медицину і переписав клініку на Ніколь. Ілона, просто подивися навколо і постарайся побачити, де реальність, а де твій вигаданий світ.

— Ну, добре. — Ілона трохи заспокоїлася, закурила ще одну цигарку і сказала. — А ця, твоя Аня, вона з реальності чи ти її собі просто придумав?

— Вона дуже навіть реальна, іноді мені здається, що таких людей можна порахувати на пальцях. Вона відкрита і щира, але їй, до її довірливості і щирості, не вистачає людської відповідної довіри. У мене таке враження, що вона готова віддати останнє, просто так, безоплатно, тому що вона така. А люди ще не дозріли для того, щоб отримувати такі подарунки, і просто користуються нею.

— Ну, а нафіга, ти їй голову морочиш. Привіз її до Макса, як свою подругу, тобі ж наплювати на неї, у тебе ж, все одно, з нею нічого не буде. А вона, стовідсотково, дуже навіть сподівається на твою поблажливість. Хоч би… втішив дівку, чи що… — Ілона засміялася якимсь неприродним сміхом.

— Дура ти, Ілона. — Алекс встав з качелі. — Дура і стерво. Шкода тільки, що Макс потрапив з тобою в цю історію. Я ось, скільки років тебе знаю, не можу зрозуміти, чому ти так людей не любиш?

— А за що їх любити? За те, що вони постійно брешуть, обманюють, лицемірять, за те, що беруть те, що їм не належить, за те, що влаштовують війни і вбивають, за те, що вважають себе сильними і всемогутніми, хоча, насправді вони — ніхто і звуть їх ніяк. До речі, і ти, і я, ми всі однакові. Тільки ти вважаєш стервою мене, а я себе такою не вважаю. Хоча, в твоїх вчинках є дуже багато незрозумілих рухів.

— Незрозумілих, це ти правильно сказала. Але, незрозумілі — це не означає погані або неправильні.

— Та, ніфіга ти не знаєш, де правильно, де неправильно. — вона абсолютно заспокоїлася, і говорила вже тихо, майже пошепки. — Ти хоч знаєш, що у мене могла би бути дитина, але вона не народився, і вже ніколи у мене не буде дітей.

– Ілона, звідки я можу таке знати, якщо ти не розповідала, Макс зі мною теж не ділився вашими секретами.

— Прикинь… А це не наші секрети, це — особисто мої труднощі, Макс тут ні до чого, мало того, він навіть не в курсі цієї історії, і я буду тобі дуже вдячна, якщо це залишиться між нами.

– Ілона. — сказав спокійно Алекс, сідаючи назад на качелі. — Сядь, і не треба нервувати. В будь якуму випадку, я йому нічого не розповім, хоча б тому, що я нічого і не знаю.

— Мені просто треба комусь це розповісти. Я знаю, що ти ненавидиш мене, але в даний момент, та й в найближчому майбутньому, ти єдиний, хто мене взагалі слухає. Розповісти? — Алекс мовчки знизав плечима, але нічого не відповів і Ілона продовжила. — Це давно було, ще до Франції. Я тоді на курси водіння пішла, пам'ятаєш, мені тато тоді машину подарував на двадцятиріччя. Інструктор попався молодий і красивий. Він зовсім пацан був, тільки з армії повернувся, навіть інститут не закінчив, а вчився він в педінституті на вчителя трудового навчання, ось його і взяли інструктором в автошколу. Але я на той час їздити вже вміла, тому він зі мною і не парився. Ми їздили по місту, потім по гірських дорогах, виїжджали за місто. Ми дуже зблизилися, здружилися, та що там здружилися, він просто закохався в мене по вуха. Мені він був дуже симпатичний, але я його не сприймала серйозно. Він був на кілька років молодший за мене, а виглядав ще молодше. Якось ми під час заняття заїхали до нього на дачу. Був яскравий день, рання весна, на дачах абсолютно нікого не було. Була така благодать, що я не пам'ятаю іншої такої тиші. Я стояла, заплющивши очі і повернувши обличчя до сонця. І раптом він мене поцілував. Це було, немов удар струмом. Я не опиралася, настільки я його захотіла і віддалася йому прямо там, на порожній дачі. Це безумство у нас тривало два тижні. Мої стосунки з тим хірургом теж були в самому розпалі, і я не знала, що мені робити і як поступити. Мені здавалося, що я божеволію, коли поруч не було цього хлопчика, і в той самий час сходила з розуму, коли з моїм хірургом у мене не збігалися чергування. Я думала, що моєї любов не вистачить на двох, не спала ночей, з нетерпінням чекала кожної нової зустрічі, і якось випадково зрозуміла, що вагітна. Найстрашніше було не те, що я не знала від кого, а те, що я сходила з розуму за обома. Я реально не знала, що мені робити, але все ж таки зважилася поговорити зі своїм зрілим і досвідченим хірургом. Коли я прийшла до нього з цією новиною, я не застала його в ординаторській, зате знайшла його в перев'язочній з якоюсь медсестрою. Вони навіть не намагалися ховатися і закриватися в маніпуляційній. Коли я запитала, що тут відбувається, він просто відповів: «Закрий двері, я потім тобі все поясню…» Так, прикинь, вони навіть не зупинилися, побачивши мене. Я втекла з лікарні і прибігла до іншого свого коханого. Але той виявився ще більшим виродком. Дізнавшись про мою вагітність, він просто сказав, що він тут ні до чого, і взагалі, він не збирається пов'язувати життя зі старшою тіткою. Тоді я вирішила, що від виродків діти просто не повинні народжуватися, і зробила аборт. Операція пройшла невдало, і як наслідок, моя повна нездатність до відтворення потомства. Потім була та конференція, де я зустріла Макса. Ну а далі ти все знаєш.

Ілона сиділа на гойдалці, скинувши туфлі і підібравши під себе ноги. Вона постійно курила і плакала. Алекс це відчував по легкому здригуванню її плечей. Але у нього не було жалю до неї, шкода було тільки ненародженої дитини, яка завдяки своїм недбайливим батькам так і не побачила світу.

— А ти це мені просто так розповідаєш, чи хочеш, щоб я тебе пожалів? Ти пам'ятаєш, багато років тому, коли ми були у Макса на дні народженні, він зі шкіри ліз, щоб тебе здивувати і тобі догодити, а ти на нього навіть не реагувала. Ти, напевно, просто забула той вечір. Макс почав говорити черговий тост, побічно маючи на увазі тебе, а ти демонстративно пішла на балкон курити, і покликала мене з собою, пам'ятаєш?

— Не дуже, якщо чесно.

— Ось в тому то й справа, що тобі реально наплювати на все, що між вами тоді відбувалося. А він дуже страждав, не спав, писав вірші, але тобі було наплювати і на це. Ти хоч пам'ятаєш, що ти мені тоді сказала?

— Та не пам'ятаю я нічого. — з роздратуванням сказала Ілона. — Не пам'ятаю!

— Ти сказала, що ми всі лохи, так і залишимося в цій совковій державі, а ти знайдеш собі багатого і перспективного француза, ти ж завжди хотіла побувати в Парижі, у тебе, навіть блокнот був з Ейфелевою вежею і написом «Je t'aime, Paris». Нам ти говорила, що вийдеш заміж за француза, відомого доктора-пластичного хірурга, у якого буде квартира на Монмартрі і будинок з виноградниками в Бургундії.

— Та, годі… — не повірила Ілона, і Алекс зрозумів, що вона не бреше. — Я, що, дійсно таке говорила?

— Ну так, пам'ятаю дослівно. Ми ще посміялися, але я запам'ятав цю фразу. І коли Макс раптом захопився французькою історією, почав вчити мову, то я чесно подумав, що це він тільки заради тебе. У будь-якому випадку, ти вийшла заміж за французького лікаря, хоч і не пластичного хірурга, зате з виноградниками. З чим тебе і вітаю. Але, знаєш, Ілона, чому у вас з ним нічого не вийшло? Та тому що не було у вас справжнього кохання.

— А у тебе з Лес, значить, є?

— А я не міряю наші відносини такими категоріями. Це зовсім інший випадок.

— Ну, так. — мовила Ілона. — Ти ж в нас особливий, не такий як всі. Це у нас кохання-зітхання, а у тебе — зовсім інші категорії. Розумничка! — вона зіскочила з гойдалки, штовхнула ногою свої туфлі і боса попрямувала до будинок.

– Ілона… — покликав її Алекс.

Вона зупинилася, повернулася до нього і сказала крізь зуби:

— Та пішов ти, шукач правди. Іди краще свою нову пасію догоджай, вже зачекалася мабуть, хоча, ти ж правильний, не такий як всі, не спиш з чужими дружинами… А може, ти її Максу привіз? Він би це оцінив. — Вона різко повернулася і пішла в будинок.

6

Прокинувся Алекс на цій самій гойдалці, коли сонце було вже високо. Він обійшов всю садибу, але нікого не зустрів і вирішив, що всі ще сплять. В цьому будинку, окрім Макса, ніхто не любив вставати рано. Він прийняв душ і спустився в кухню, де зустрів за барною стійкою Аню з чашкою кави в руках.

— Доброго ранку. — привітвся Алекс.

— Каву будеш? — запитала Аня. Вона виглядала втомленою і пригніченою.

— Каву? — розгублено перепитав Алекс, не очикуючи такого питання. Прокинувся він з зовсім іншими думками, тому про сніданок і не подумав. — Звичайно, буду, якщо ти будеш зі мною пити.

— Та я вже і так пью. — вона встала, натиснула кнопку на каво-машині. Потім подзвеніла посудом на кухонному столі і повернулася за стійку з декількома тарілками. — А перед кавою давай поїмо, а то їхати треба. Млинці будеш?

— Ти мене балуєш! Коли ти встигла? — запитав Алекс.

— Та виспалася, рано встала, в будинку всі спали, а мені було нудно. Я знайшла на кухні все, що треба для млинців, ось і приготувала. — за два дні Алекс вже навчився вловлювати різні моменти її настрою, але такою засмученою, він її ще не бачив.

— Аню, а що з настроєм? — запитав Алекс, але вона нічого не відповіла, лише відвернула голову. По ледь помітному здригуванню плеча він зрозумів, що вона чимось засмучена. — Ти що, плачеш?

Аня різко підвелась з-за столу і, не повертаючи голови, мовчки підійшла до вікна. Алекс не наважувався порушити цю тишу, бо поки не міг зрозуміти причини такої зміни настрою. Лише кілька годин тому всі тут веселилися і раділи, а зараз в будинку висіла якась напружена атмосфера, просочена нерозумінням. Алекс згадав нічну розмову з Ілоною, і настрій у нього теж зіпсувався. Він знав, що в поняттях різних людей одні й ті самі речі можуть сприйматися зовсім по різному, він не любив недомовленостей і не завершених розмов. Це як, не дограна остання нота в гамі, яка буде звучати в голові до тих пір, поки хтось не натисне на потрібну клавішу. Так було і з цією розмовою. Він втішав себе, що просто хтось чогось не зрозумів або просто зрозумів не так. І, хоча, він вже давно звик до того, що багато його поглядів на життя і трактування деяких традиційних життєвих канонів багатьма людьми не сприймаються взагалі, зараз у нього було відчуття, що щось все таки ж таки не так.

Він мовчки допив каву, але продовжував сидіти за стійкою і дивитися на Анну. Аня підійшла до столу, забрала його порожню чашку з-під кави і, вимивши, сказала:

— Поїдемо вже, чи що?

— Так, так, звичайно. — вийшовши зі ступору, відповів Алекс. — Зараз заберу речі і з Максом попрощаюся.

— Макс поїхав кудись, сказав, щоб його не чекали, він потім сам зв'яжеться з тобою. — Аня витерла рушником руки, і, більше не промовивши ані слова, пішла на вулицю. Біля виходу вона обернулася і сказала. — Я все склала. Почекаю тебе біля машини.

Алекс посидів на порожній кухні ще хвилину і пішов в кімнату за речами. Аня чекала його біля машини, спершись на крило. Сонце було вже досить високо і починало припікати, але вітру не було зовсім. Вдалині, крізь листя виноградників блищало море. Здавалося, що вчора ввечері вони були зовсім в іншому місці, настільки відрізнявся цей ранковий пейзаж від вечірнього, коли тільки промінь маяка і відблиски зірок висвітлювали море і берег. Алекс завантажив в багажник речі, обернувся в бік будинку і обвів поглядом весь маєток Макса. Навколо була повна тиша. Він точно знав, що в будинку є досить багато людей, але чомусь нікого не було видно. Він сів у машину, Аня вже сиділа на передньому сидінні, пристебнута ременем. Відвернувшись до вікна, вона мовчала, і Алекс не хотів порушувати це мовчання. Він вважав, що завжди краще перечекати деякі моменти непорозуміння, ніж намагатися витягнути з співрозмовника якесь слово. Вони повільно виїхали з садиби і попрямували в сторону траси. Уздовж них знову пропливали виноградники, гори і ліси. Вони їхали повільно і досить довго, поки не потрапили на автомагістраль. Лише кілька километрів відділяло тихий, здавалося б, покинутий куточок Провансу з виноградниками, маленькою бухточкою біля моря і старовинним будинком з роялем від сучасної магістралі з її шаленим ритмом. Аня сиділа мовчки і з повною байдужістю клацала кнопкою радіо. На різних каналах звучали Шарль Азнавур, Патрісія Каас, Ванесса Параді, Едіт Піаф, Алізе і інші. На одній з радіостанцій вона зупинилася і заслухалася. Алекс одразу впізнав цю пісню. Він завжди любив французьку музику і прекрасно знав усіх відомих французьких співаків, а непогане знання французької мови давало йому можливість проникати не тільки у французьку музику, а й в тексти цих пісень. Це була Lara Fabian.

Je suis malade

Parfaitement malade

Tu m'as privé de tous mes chants

Tu m'as vidé de tous mes mots

Pourtant moi j'avais du talent avant ta peau…

— Ти французьку знаєш… перекладеш? — раптом запитала Аня. Питання було настільки несподіваним, після такої довгої тиші, що Алекс здригнувся. Йому, навіть, спочатку здалося, що питання це був адресоване не йому.

— У сенсі, пісню перекласти? Та я і не слухав. Це ж Лара Фабіан, так? — він зробив голосніше звук і прислухався. — Ну, якщо близько до тексту, то це щось типу:

Я хвора, я дуже хвора.

Ти позбавив мене моїх пісень,

Ти забрав у мене всі мої слова,

Але ж у мене був талант до того,

Як закохалася в тебе без тями…

— А далі?…

— Ця любов вбиває мене.

Якщо так буде продовжуватися, то я помру на самоті,

Приклавши вухо до радіо, як дурна дитина,

Слухаючи пісні у власному виконанні…

Аня мовчки слухала і дивилася в бокове вікно, тому Алекс не міг бачити ані її очей, ані виразу її обличчя. Він міг тільки відчути її настрій, який висів в салоні його машини. Помовчавши кілька хвилин, Аня сказала:

— Ось, чому, коли справа стосується почуттів, то постійно вилазить або нещирість або зрада?

— Та, тому що, Аня, коли справа доходить до почуттів, то люди, в більшості своїй, переходять на зовсім інший рівень сприйняття, простіше кажучи, багато хто просто перестає мислити адекватно, і переносяться в зовсім інший світ, їм здається, що все квітне і пахне, всі навколо браття і люблять один одного. Вони в такі моменти просто втрачають здатність до самозбереження. Зате, потім, коли щось йде не так, як вони собі намислили, світ навколо них руйнується, хоча, насправді, не змінилося нічого, ну хіба що у них в головах.

— Не розумію тебе… Ось скажи, ти що, взагалі не віриш в любов? — запитала Аня, повернувшись до нього.

— В якому сенсі? Почекай, щось я ще не зорієнтувався. — відповів він. — Ти зараз що маєш на увазі?

— Та я маю на увазі саме любов і твої погляди на неї.

— Дивно, а чого тебе раптом це зацікавило?

— А чому мене таке не повинно цікавити? Чи я якась не така? Ні, ти скажи прямо. — Аня дивилася йому прямо у вічі. — Просто ти такі речі говориш, ніби, ніколи не закохувався і не страждав. Або просто корчиш з себе сильного циніка, якому наплювати на все і на всіх.

— Ань, ти взагалі, що таке верзеш? — зовні спокійно відповів Алекс, хоча, всередині нього вже починала закипати злість.

— Та, просто, ти можеш зробити людині боляче, навіть не помічаючи цього.

– І коли ж я тобі зробив боляче, дозволь дізнатися?

— Мені спочатку здалося, що ти відрізняєшся від всіх мужиків, що оточують мене, що ти не такий дубовий, як вони. Але, познаймовшись з тобою ближче, дізнавшись про твоїх друзів і світ, в якому ти живеш, я зрозуміла, що ти ще гірше, ніж вони. Ти просто цинік! І хоча ти — цинік, який слухає Богушевську і Лару Фабіан, це не робить тобі честі.

— Аня… Ти взагалі фільтруєш, що ти говориш? Що за муха тебе вкусила? Коли ми гуляли виноградниками вчора — ти була ніжна і сентиментальна, коли ми купалися, ти випромінювала доброту і ласку, коли пили максовий шмудряк, ти веселилася і сміялася більше за всіх. І, ось, проходить кілька годин, і з тебе виливається просто потік негативу. І, зауваж, негатив твій, абсолютно необґрунтований. Так, я живу в своєму світі, так, я його придумав сам, так, мені подобається жити за такими правилами, за якими я хочу жити. Тут ти права, але цей світ не заважає нікому, я взагалі, нікому нічого не нав'язую. Мало того, я не вважаю цей придуманий мною світ і ці правила ідеальними і єдино правильними. Просто, я оптимізував для себе те, що комфортно мені, і мінімально болісно оточуючим. — Алекс подивився на Аню, і йому стало шкода її. Вона сиділа, скинувши босоніжки і підігнувши під себе ноги. У той момент вона була схожа на маленьку беззахисну дівчинку.

— Хороше формулювання. — тихо сказала вона. — Мінімально болісно для оточуючих… А, чому б не зовсім безболісно? Ти не думав над тим, щоб твої експерименти були абсолютно безболісними?

— Усім неможливо догодити, і ти сама це прекрасно знаєш. І не просто знаєш, ти сама робила зовсім не так, як того вимагаєш від мене.

— Ти що зараз маєш на увазі? — Аня подивилася на Алекса, стискаючи в руках свій кулон.

— Так, хоча б твої стосунки з Вадимом. Ти ж, коли з ним зустрічалася, не сильно думала про його дружину, ти ж сама це казала. Коли мама тебе просила пригальмувати з малюванням, ти теж не поспішала її слухати, та можна купу згадати ситуацій з тобою. Але проблема не в цьому, а в тому, що з боку дуже добре видно чужі помилки, прорахунки і недоліки, а ось свої невидимі абсолютно.

— Ось, знаєш, Ал. Ти іноді розумний такий, а іноді реально придурок… Вибач, але я просила Вадима не чіпати.

— Добре, вибач…

— Це найпростіше сказати «вибач…», та ще так багатозначно. Це як у журналюг прийнято. Вони спочатку пишуть гидоту якусь на першій шпальті, а потім вибачаються і пишуть спростування, але вже на останній сторінці і крихітним кеглем. Ось і виходить, що «типу вибачилися». Але ключове слово тут саме «типу». А ти кажеш, вибач… Вибачу, звичайно ж, тільки, знаєш, не все можна пробачити…

— Щось я тебе зараз зовсім не розумію. Кажеш якимись загадками, ніби, я щось вкрав, а ти про це знаєш, але хочеш зробити так, щоб я сам в цьому зізнався. — Алекс знову глянув на Аню, вона все так само сиділа, підігнувши під себе ноги, і дивилася вперед крізь вітрове сккло. — Ань, якщо я тебе чимось образив, то давай розберемося, якщо я винен в чомусь, то я вибачусь, але тільки тролити мене не треба, я не пацан, розумієш?

— Розумію. — відповіла Аня і різко повернулася до Алекса. — Тоді скажи, нафіга ти мене до Макса привозив? Тільки чесно.

— Що значить, нафіга? Ми, коли в кафешці сиділи, і Макс подзвонив, пам'ятаєш? Так я тебе запитав, чи не хочеш заїхати. І ти погодилася. В чому моя провина?

— Тільки не треба зараз робити вигляд, що ти не в курсі, що Макс хотів мене… — вона зробила паузу, підбираючи слова. — спокусити хотів. Ти ж знав це.

— Гаразд тобі. — Алекс здивовано глянув на Аню. — Макс, звичайно, ще той кобель, але щоб він чіплявся до моєї подруги, не повірю.

— А ось чіплявся, уяви собі, і дуже навіть завзято чіплявся, пропонував винний льох досліджувати, там же у нього затишна кімнатка є. Звідки б я це знала?

— Ну, гаразд. — погодився Алекс. — Навіть, якщо і пропонував він тобі переспати з ним, я тут при чому? Якби до тебе на заправці хтось приставати б почав, я теж був би винен?

— Ти не вмикай дурника, Ал. Ти прекрасно розумієш, про що я говорю. Ти стовідсотково знав, що він буде лізти до мене, і все одно привіз мене на цю віллу. Але я б особливо не надала цьому значення, якби не почула вашу з Ілоною розмову. Ви так голосно розмовляли під моїм вікном, що не почути я не могла. І вона теж сказала, що ти мене привіз для Макса, тому що ти, типу такий вірний і правильний не можеш бути з якоюсь не твоєю дівкою.

— Аня… Ти взагалі думай трохи, перед тим як говорити, добре? Що стосується Макса, так я сказав, що він взагалі не пропускає жодної спідниці, що стосується Ілони, то ось кого найменше треба слухати, так це її. Її жовч, заздрість і ненависть здатні зруйнувати все на світі, і я не дуже здивований, що вона таке сказала. І ти через цю фігні нервуєш?

— Ти вважаєш це фігньою? І ти не цинік після цього? — Аня кричала і вдарила кілька разів Алекса по плечу кулаком. — Та ви всі хворі на одне місце! Ідіоти!

— Так заспокойся ти. Ніхто тебе ні до кого не привозив спеціально. Навпаки, я просто хотів тобі зробити подарунок до Дня народження і все. Вибач, що не вгадав з антуражем. Ти знаєш, я завжди знав, що робити добро — це погано. Добро завжди вилазить потім боком, тому що люди ще не дозріли для добра. Вони готові знищувати один одного, топтати землю, вбивати тварин і рослин, їм плювати на те, що буде завтра, але вони не готові до того, що хтось може просто зробити щось хороше і добре, і, головне, безкорисно. Люди по суті своїй невдячні тварини, яким ще дуже далеко до цивілізації.

— Це ти зараз мене назвав твариною? — в очах Ані стояли сльози. Алекс не знав, як реагувати на це, бо жінки, що плачуть, завжди викликали в нього паніку. Він не любив їх жаліти і втішати, але й ніколи свідомо не хотів їх сліз. Але, в той же час, він просто не знав, що робити в подібних ситуаціях.

— Все, Ань, заспокойся. Я бачу, що ти сьогодні не на тій хвилі. Відпочинь краще, поспи, потім подивишся на цю ситуацію з іншого боку і посмієшся сама з себе. — Алекс спробував розрядити обстановку, він дивився за реакцією Анни.

— Висадити мене десь, я сама доберусь, куди мені треба. — раптом тихо сказала вона.

— Що значить, висади?

— Це і значить, висади на будь якій заправці або в якомусь аеропорті, якщо буде по дорозі.

— Ань, не вигадуй, заспокойся…

— Не треба мене заспокоювати і вмовляти. — перебила його Аня. — Я і так спокійна, далі вже нікуди, я просто хочу вийти. Я доросла і маю на це право.

— Та як скажеш, спеціально для тебе заїду в Мілан і висаджу в аеропорту, якщо так тобі припікло. — спокійно відповів Алекс. Він очікував, що Аня зараз змінить своє рішення, він був майже впевнений в тому, що так і буде, але вона сказала:

— Ось і чудово. А до Мілана далеко?

— Далеко, доведеться тобі мене потерпіти. — пожартував Алекс.

Аня нічого не відповіла у відповідь, лише демонстративно відвернулася до вікна. Якийсь час вони їхали мовчки, поки не виїхали до моря. Внизу, під автострадою виднілися дахи будинків, а вдалині блакитними відблисками мерехтіло море. Вони проїхали вивіску, яка вказувала з'їзд на Канни. Алекс спостерігав за Анею, чекаючи, що вона попросить звернути з траси, але вона мовчала. Вони проїхали поворот на Ніццу і в'їхали в Італію. Пейзаж особливо не змінився, лише кудись раптом зникли турнікети за оплату доріг, точніше, не зовсім зникли, а стали досить рідкісними. Алекс мовчки з'їхав з траси і подивився на реакцію Ані, але та байдуже дивилася у вікно, притулившись лобом до бічного скла. Вони в'їхали в Сан-Ремо. Швидкість тут була обмежена, і їм довелося повільно пробиратися через центр міста крізь затори. Праворуч, практично в декількох десятках метрів хлюпало море. Алекс звернув на якусь вузьку вуличку, зробив ще кілька поворотів, і, не звертаючи уваги на засмучений голос з навігатора, який наполегливо пропонував розвернутися і перерахувати маршрут, припаркував машину біля старовинного будинку.

— Ходімо, подихаємо. — сказав Алекс і, не чекаючи відповіді, виліз з машини. Аня продовжувала сидіти, притулившись лобом до скла. Потім вона повільно підвелася і слідом за Алексом вийшла в спеку з наповненого прокондіціонованим повітрям салону машіни. — Ходімо, до моря спустимося, тут недалеко.

Аня слухняно йшла за Алексом. Вони йшли мовчки повз старовинні будинки і сквери і дуже скоро вийшли на набережну. Прямо перед ними відкривався краєвид, в якому були присутні всі фарби спектра. Кажуть, що японські діти у віці шести років вільно розрізняють і знають назви девятиста кольорів і відтінків. Напевно, в цьому пейзажі, де були і блакитне море, і яскраво-жовте сонце, і білосніжний пісок, і смарагдові пальми зі звисаючими кокосами, були присутні всі дев'ятсот відтінків. Аня примружилася, прикрила очі і відкинула голову назад. Потім глибоко вдихнула морське повітря з запахом солі, водоростей і йоду і легко посміхнулася.

— Блін, як гарно… — сказала вона. — Шкода, фотоапарат в машині залишився, а то я б тут розгулялася.

— А, помалювати не хочеться? — запитав Алекс.

— Знаєш, ні. Якось вимкнулося і все. Я тепер фотографую, і це все завдяки Борису, моєму чоловікові. Це він мене присадив на фотографію, так як вважав, що живопис — це тупикова ланка цивілізації. Хоча, він мені свого часу дуже навіть допоміг з живописом.

— Разповісиш?

— Ні. — відрізала Вона, і посмішка зникла з її ліца. — Не хочу нічого розповідати, і так вже багато тобі розповіла, а тепер шкодую. Кавою пригостиш? А то я сумку в машині залишила.

— Звичайно, пішли, тут є заклад один непоганий. Простенько, але, головне, що господар начебто і італьяшка, але дуже спокійний, не такий, як всі інші. Там у нього комфортно і затишно.

Уздовж набережної, притулившись одне до іншого, стояли кафе і ресторанчики. Одні були маленькі, лише на кілька столиків, інші — двоповерхові, з «живими» музикантами. Алекс провів Анну між цих ресторанчиків і вийшов до маленького кафе, яке виходило верандою прямо на море. Вид звідси відкривався неймовірний. Вся веранда була оповита виноградними лозами, з яких звисали невеликі чорні грона винограду. Не встигли вони сісти за столик, як до них відразу підбіг маленький лисий італієць з розпростертими руками і ламаною українською прокричав:

— Алекс! Ти де так довго? Навіщо мене тут кинув? Зовсім забув старого Антоніо! Моя дружина запитує про тебя постійно!

— Buongiorno, Антоніо! Так як я міг тебе забути! Просто не був в твоїх краях. Знайомся, це — Аня.

— Bellissimo, signora! Я завжди знав, що ти естет і маєш тяму в жінках! Я вас пригощу обідом! — він припав на одне коліно і поцілував Ані руку.

— Ні, Антоніо, дякую. — посміхнувшись від збентеження, сказала Аня. — Можна нам просто по чашечці кави? Алекс казавв, що ніхто не готує каву, як Ви.

— Алекс таке говорив? Не повірю! Він не вміє говорити серйозно. — Антоніо подивився на Алекса і обидва засміялися.

— Неси вже, Джузеппе, а то нам треба їхати. — сказав, посміхаючись, Алекс і поплескав Антоніо по плечу.

— Ось так завжди. Я ж просив не називати мене Джузеппе! Не встигаєш приїхати, як одразу знову спішиш. Ну, окей, кава, так кава. Тобі ж латте, вірно? Ти ж не можеш, як нормальна людина пити просто еспресо! — сказав Антоніо, і, не дивлячись на свої далеко не спортивні форми, побіг, підстрибуючи, на кухню.

— Ти його знаєш? — запитала Аня.

— Та, одного разу їду я по трасі, кілометрів тридцять звідси, дивлюся, машина стоїть, Фіат такий старовинний і мініатюрний, з під капота дим валить, а навколо машини скаче якийсь колобок і крилами махає. Ніхто не зупиняється, всі проїжджають повз, як ніби це у них постійно машини на трасах горять. Ну, я зупинився, схопив вогнегасник, і давай гасити, а цей гоблін все бігає навколо і щось італійською щебече. Потім раптом поліз в машину, відкрив багажник і почав звідти якісь ящики діставати. Я йому кричу, що типу, придурок, машина ще димить, може і вибухнути, а він матюкатється італійською, я ні фіга не розумію, і тільки одне слово проскакує знайоме «шмурдяк». Я думав, що мені здалося, а він все «шмурдяк» та «шмурдяк». Ну, загасив я машину, дивлюся, немає цього клоуна поруч, оглядаюся, а він ящики на узбіччя перетягнув, сидить такий задоволений, про машину забув взагалі. Я підходжу, намагаюся йому і по-французьки, і по-англійськи, а він нічого не розуміє, тільки головою киває і гладить ящики. Я придивляюся, а там, дійсно «Шмурдяк» Макса. Як потім виявилося, він від Макса їхав, прикупив там у нього вина для свого шинку, але не доїхав, щось закоротило в машині, і вона загорілася. Я запропонував його довезти, і він з радістю погодився. Потім я у нього заночував, і тепер ми дружимо, я іноді заїжджаю до нього, коли повз проїжджаю. Він прикольний і душевний, хоч і італьяшка.

Антоніо приніс каву і пішов, не став їм заважати. Алекс розповідав і все дивився на Анну, намагаючись вловити її настрій. Вона злегка посміхалася, але було помітно, що слухала вона неуважно і без особливого інтересу, але все ж намагалася підтримувати розмову.

— То що, цей Антоніо знайомий з Максом? — запитала Аня.

— Я не знаю, ніби не стільки знайомий, скільки просто він його постійний клієнт. Якось Антоніо мені розповідав, що була у нього знайома на ім'я Франческа. Він просто млів, коли її бачив, втрачав дар мови і просто входив в ступор, коли вона виявлялася поруч. Вони з дитинства були сусідами, і з самого дитинства разом гуляли і гралися, ще й навчалися в одній школі. Він тоді був найвищим хлопчиком в класі і найпопулярнішим в школі, грав на гітарі і співав старшокласницям пісні, а Франческа навпаки, була рудою маленькою замухришкою. Її всі вчителі називали «маленьке міжнародне непорозуміння». У неї там якась заплутана історія з національностями, чи то іспансько-італійське, чи то італійсько-португальське, я і сам не зрозумів. Коротше, вона була закохана в Антоніо, а він, якщо і звертав на неї увагу, то тільки щоб познущатися.

— Цей Антоніо, ось цей лисий колобок був найвищим і самим популярним? — засміялася Анна, і Алексу здалося, що вона навіть повеселішала і розслабилася.

— Ну, стверджувати не можу, але, він мені саме так розповідав. Хоча, якщо вірити його шкільним фотографіям, то, напевно, так воно і було. Так ось, вона була без тями від нього, а він не звертав на неї уваги. Так вони закінчили школу і зустрілися вже років через десять на зустрічі випускників. Антоніо вже відростив пузо і почав набувати блискучу лисину, Франческа ж, навпаки, з рудої кривозубої замухришки перетворилася в шикарну блондинку. Наш герой одразу ж втратив голову і, випивши для хоробрості кілька келихів французького вина, осмілівши, запропонував Франчесці руку, серце і свій маленький, але вже власний ресторанчик. І, ти не повіриш, але вона зразу ж погодилася, сказала, що чекала його уваги десять років в школі, а потім ще десять років сподівалася на те, що він порозумнішає і помітить її справжню красу. Так, прикинь, зараз вона має сто вісімдесят сантиметрів зросту, при тому, що Антоніо не дотягує до ста сімдесяти. Класична італійська родина. Вона одразу ж взялася за господарство, навела в його будинку порядок, а потім ретельно зайнялася перебудовою його кафе. Все заблищало і засяяло, кафе набуло дикої популярності. А до чого я тобі це все розповідаю? А… ти запитала про Макса. Просто тоді, на тій вечірці, де вони зустрілися в черговий раз, Антоніо пив знаменитий максовий «Шмурдяк». І тепер він вважає його щасливим. Він знайшов Макса, переконався, що це саме те саме вино, і тепер в своєму шинку Антоніо продає тільки його. Ось така ось сила у звичайного червоного французького вина.

— Прикольно. — уважно дослухавши до кінця, байдуже сказала Аня. — Добре тут, затишно, видно, що з любов'ю все зроблено.

— Ну так, він такий. Мало того, що сам любить своє кафе, так і робить все, що запропонує або просто скаже Франческа. Одного разу, вони робили в кухні ремонт. Точніше, робив Антоніо, а Франческа з дітьми поїхала кудись в гори. Він хотів зробити їй сюрприз, замовив найдорожчі кухонні меблі і техніку, купив наймоднішу каво-машину, посуд, прибори, коротше все було саме вишукане. Але Франческа, коли приїхала, то запитала: «А де ж посудомийка? Ну, гаразд, раз немає посудомийки, то я буду руками мити, головне, що ти закінчив всю цю красу!» І одразу ж розцілувала його. Але Антоніо зрозумів все буквально. Він знову відправив Франческу на тиждень в Мілан на шопінг, там якраз проходив тиждень мод, а сам власноруч розвалив всю кухню, перепроектував і поставив найпотужнішу посудомийку. За тиждень він упорався, і коли приїхала Франческа, вона було просто шокована його працьовитістю. Ось так от і живуть вони душа в душу. Я її не часто бачу тут, але коли спілкуюся, вона тільки й говорить про свого Антонюсика.

— Так… — протягнула Анна. — Хотіла б я таку любов, таке взаєморозуміння і переплетення душ.

— А в тебе, хіба, зараз не так? — запитав Алекс, допиваючи другу чашку латте.

— Гаразд… — наче, не помітивши питання, сказала Аня. — Підемо, а то вже час, а ми тут засиділися. Хоч і не хочеться їхати з цього раю.

— Дивна ти сьогодні, не схожа на себе вчорашню. — сказав зі смутком Алекс, намагаючись знайти до Ані підхід і розрядити обстановку. — Ну, якщо ти хочеш, то підемо.

Вони встали з-за столу, і тут до них одразу ж підбіг Антоніо. — Ви що? Вже йдете? Алекс! Ти просто негідник! Не можна так чинити зі старим другом! — Антоніо кричав і розмахував руками, як класичний експресивний італієць з італійських комедій двадцятирічної давності.

— Та, ми поспішаємо, Антоніо. — відповів йому Алекс. — Просто їхали повз, і я не зміг не завітати до старого друга, ти ж мене б не пробачив.

— Звісно би, не пробачив! Шкода, Франческа поїхала, вона так чекала на тебе!

Вони обійнялися і попрощалися, пообіцявши обов'язково зустрітися наступного разу і провести побільше часу разом.

Алекс з Анею повільно йшли вузькими вуличками Сан-Ремо. Йшли вони мовчки, і кожен думав про своє. Незабаром вони вийшли до машини. Алекс ще раз озирнувся на море, потім подивився на Аню. Аня чекала, коли він відкриє їй двері в машині, спершись на розпечене від сонця крило. Так мовчки вони і виїхали на трасу, віддаляючись все далі від цього райського італійського куточка. Праворуч від них відкривалася дивовижна панорама з моря, неба і черепичних рудих дахів маленьких приморських містечок. Вони піднімалися все вище в гори. І з кожним метром висоти горизонт ставав все ширшим. Аня просто мовчала і дивилася у вікно. Цього разу Алекс порушив тишу, яка починала пригнічувати своєю напруженістю.

— Ань… — покликав він. Аня, не повертаючись до нього, лише злегка кивнула головою. — Ну, вистачить дутися, ну, правда, не смішно вже.

— А мені й не було смешно. — тихо відповіла вона. — Чи ти думаєш, що це все жарти? Що можна ось так от просто з людьми, захотів — сказав гидоту, захотів — зробив теж гидоту. Я розумію, що весь навколишній світ — лайно, але ж не треба ставати частиною цього лайна.

— Я чомусь думав, що ми вже закрили цю тему. — відповів Алекс.

— Та, ніфіга ми не закрили… — огризнулася вона і, повернувшись, глянула на Алекса. — Не закрили, розумієш? Хоча я абсолютно не хочу говорити про це.

— А про що хочеш? Не можемо ж ми мовчати весь час?

— Я не знаю. — спокійно відповіла Аня. — Говори про що хочеш, тільки мене не чіпай.

— Блін… Як же з тобою важко. — сумно видихнув Алекс. — А, знаєш, роби, що хочеш і роби, як знаєш, чого я тебе вмовляю. Ти же вважаєш себе найрозумнішою і всезнаючою, а ще обманутою і скривдженою. Тільки не треба думати, що я тебе буду в цьому переконувати. Ні фіга не буду, тому що не бачу ніякого сенсу в цьому. Я не буду нав'язувати себе людині, яка вважає мене злодієм. Тож, пробач, я буду керувати і слухати музику. — Алекс додав гучності на програвачі, і салон машини заповнив хриплуватий голос Брайана Адамса. Кілька секунд звучала музика, але Аня потягнулася до клавіші гучності та зменшила рівень.

— Тільки не корч із себе невинну овечку, гаразд? Давай не будемо сваритися. Просто відвези мене в аеропорт і все, я зникну з твого життя.

Вони проїхали Геную і звернули на шосе, що вело в Мілан. Проїхавши Мілан по окружній дорозі, вони в'їхали в Бергамо. Аеропорт знаходився практично в центрі Бергамо, потік машин був нескінченний в цей час доби, тому вони повільно пробиралися крізь тягнучки і затори. Весь цей час вони їхали мовчки, і ніхто не хотів ні про що питати один одного. Алекс вважав, що в таких випадках просто потрібен час, щоб людина об'єктивно оцінила ситуацію, що склалася. Він розумів, що необережно сказане слово або вирвана з контексту фраза випадково почутої розмови можуть дуже сильно вплинути на відносини між людьми. Але в його правилах було не нав'язувати своєї думки і не переконувати іншу людину в тому, де істина, а де ні. Він припаркував автомобіль на стоянці в аеропорту і вийшов з машини на розпечений асфальт. Аня вийшла слідом за ним. Вона стояла і просто спостерігала за тим, як Алекс дістає з багажника її речі. Валіза на коліщатках і маленький рюкзачок — це був весь її багаж. Вона висунула ручку валізи, закинула на свої тендітні плечі рюкзак Hello Kitty, і пильно подивилася Алексу в очі. Він помітив в її очах крапельки сліз, але вона трималася і не плакала, потім підійшла до нього і легко торкнулася губами його щоки.

— У будь-якому випадку, дякую тобі за все. І, пробач, якщо щось не так.

Не чекаючи від нього відповіді, вона різко повернулась і пішла в сторону терміналу. Алекс спостерігав за нею, поки вона не зникла за прозорими дверима, розчиняючись в галасливому різнобарвному натовпі.

7

Він постояв ще трохи біля машини, озирнувся по сторонах і пішов в найближче кафе перекусити. Алекс замовив собі зелений чай з млинцями, але апетиту не було зовсім. Всі ці думки і переживання, всі ці події, які відбулися з ним за останні два дні, абсолютно вибили його з колії. Він дістав телефон і набрав номер Лес. На тому кінці дроту йому повідомили, що номер абонента знаходиться поза зоною дії мережі і запропонували залишити повідомлення після сигналу. Він не любив і не вмів розмовляти з автовідповідачами, тому просто натиснув кнопку «відбій». Випивши чай і купивши пляшку крижаної мінеральної води, він вийшов з кафе. День котився до заходу, але натяку на прохолоду не було. Алекс подивився на годинник, було за п'ятнадцять третя. Раптова втома накотилася на нього, він зрозумів, що очі злипаються, але в Бергамо він зупинятися не хотів. Алекс вирішив доїхати до кордону зі Словенією, а це близько чотирьохсот п'ятдесяти километрів. За його розрахунками, якщо не буде заторів, а на тій дорозі затори бували тільки в районі Венеції, то цю відстань можна подолати годин за п'ять, максимум шість, однак перед дорогою він вирішив трохи відпочити. Йти нікуди йому не хотілося, і він просто сів в машину і провалився в сон. Спав він недовго, якихось півгодини, але прокинувшись, відчув себе краще. Салон його машини був просякнутий спекою, здавалося, що вона була всюди, в одязі, в сидіннях, в оббивці машини. Він завів двигун і одразу ж включив кондиціонер на повну потужність. Через кілька секунд на нього повіяло свіже і прохолодне повітря. Він ще раз глянув на скляні стіни терміналу і виїхав зі стоянки. Алекс їхав тупо «на автопілоті», іноді поглядаючи на екран навігатора, перемикав передачі, зупинявся заздалегідь на миготливий зелений сигнал світлофора, пропускав машини, які виїжджають з другорядних доріг, навіть підвіз одну стареньку, яка щось йому довго розповідала італійською, а він не розумів ані слова, лише зрідка хитав голою і посміхався, коли посміхалася ця дивна синьйора. Вона вийшла в Вероні, залишивши на сидінні два євро і свою візитну картку. Алекс посміхнувся такій неординарній подяці, покрутив у руках візитку, але на ній нічого крім імені, прізвища та слова «autrice» не було написано. Його роздирала цікавість, що ж значило це слово. Підключившись до інтернету, він прочитав, що autrice в перекладі з італійської означає письменниця. Алекс посміхнувся в душі, подумавши, що чи не забагато людей мистецтва йому в один день. Він вимкнув «аварійку» і вже збирався від'їхати, як до нього у вікно постукала молода і симпатична брюнетка. Вона щось довго намагалася йому пояснити італійською, а він тільки розводив руками і хитав головою. І тут йому стало смішно. Ну, чому, саме так все і відбувається? Він десятки разів їздив по цій дорозі, об'їздив всю Європу, проїхавши мільйон кілометрів, але такої маси пригод за одну поїздку він не міг пригадати. Алекс дивився на неї і чекав, коли вона перестане говорити. І раптом він почув:

— Блін, ну що за люди, ні фіга не розуміють…

— То, чого ти зразу на людській мові не говорила? — запитав її Алекс.

— А я звідки знаю, італьяшка ти чи француз, я не особливо розбираюся в національностях, а ти звідки сам? — вона різко зменшила тон, і на її обличчі з'явилася усмішка, яка відбила сподівання на приємне спілкування і розуміння.

— У сенсі, звідки їду? Чи звідки родом? — засміявся Алекс, і вона засміялася йому в відповідь. — Краще скажи ти сама-то що тут робиш?

— Слухай, якщо тобі не важко, до Падуї, чи, хоча б, до Віченци підвезеш? Мені дуже потрібно.

— Ну, сідай, щось мені сьогодні везе на пасажирів, точніше, на пасажирок. — відповів, посміхаючись, Алекс.

Вона швидко сіла на переднє сидіння і одразу ж пристебнулася ременем. Алекс спостерігав за нею з посмішкою, намагаючись розібратися в тому, хто ця чорноока і чорнява дівчина, і чому вона так поспішає, але вона перебила його думки:

— Ну, чого чекаємо? Поїхали, чи що?

— Та, як скажеш, капітан.

— Це ти капітан, а я буду просто штурманом, буду допомагати тобі рулити, точніше, дорогу підказувати, я тут все знаю. Так, до речі, мене, Петьою звуть. — сказала вона, і Алекс розсміявся, почувши її ім'я.

— А мене тоді Машою. — крізь сміх відповів він.

— Ну, чого ти смієшся? Так, я Петя. Я не трансвестит, як думають багато українських збоченців. Просто я болгарка, а Петя — це звичайне болгарське жіноче ім'я. У мене, до речі, бабуся була болгаркою, і її, між іншим, Златою звали, а дід — українцем. Після війни вони з моїм татом, а йому тоді було трохи більше року, переїхали жити до Білорусі, на батьківщину до діда. Коли мій батько виріс і закінчив школу, він вступив до естрадно-циркового училища, де і познайомився з моєю мамою, правда, татом він мені тоді ще не був, як і мама мамою, зате вона була вже тоді повітряною гімнасткою на ім'я Пепа, і, що найсмішніше, була вона теж болгаркою. Після училища вони постійно виступали разом, робили запаморочливі трюки, коротше, мали дикий успіх. А потім, на одній з гастролей народилася я. Батьки зразу вирішили, що варіантів світлого майбутнього у мене небагато, а точніше тільки одне — циркове. Так, поступово, я почала виступати в цирку. До речі, перший мій виступ був, коли мені було чотири роки. Я заходила на хобот слона, який лежав на манежі, а слон піднімав мене собі на шию. Потім я займалася спортом, а пізніше поступила теж в естрадно-циркове, і тепер ось гастролюю з різними цирками по всій Європі. Зараз ось ми стоїмо в Падуї, і у мене сьогодні ввечері виступ. Як ти думаєш, ми встигнемо до восьмої вечора? До речі, я тебе запрошую, оціниш мій номер.

Алекс подивився на годинник, потім на Петю і знову розсміявся:

— Так, звичайно встигнемо, тут же поруч, тим більше, що ти штурманиш, а значить, ми не заблукаємо.

— Ну, чого ти смієшся постійно? Я що, дійсно, така смішна? — серйозно запитала вона. — Чого я такого смішного розповідаю або роблю?

— Та нічого такого ти не робиш, просто ти прикольна, ось і все. Сіла, ні з того ні з сього розповіла мені всю свою історію. Ти навіть не запитала хто я і як мене звуть. А раптом я якийсь збоченець або маніяк?

— Та який ти маніяк, я купу разів стикалася з маніяками, повір мені, вони абсолютно не так виглядають, у них зовсім не такі очі і не такий погляд. — вона говорила з такою швидкістю, що Алексу доводилося напружуватися, щоб встигати почути її і обробити видану нею інформацію. — Маніяки — це все хворі до неподобства люди. А по тобі одразу видно, що ти махровий інтелігент, який навіть не запропонує мені розплатитися за дорогу натурою.

— А ти б цього хотіла? — здивовано запитав Алекс, не сприймаючи всерйоз її слова.

— Розумієш, я сьогодні дуже поспішаю, у мене ж виступ, але іншим разом… Чому б і ні? Що тут такого? Ти ж не урод якийсь. Тим паче, що ти мені сподобався, весь такий доглянутий і спокійний, і очима не стріляєш по моїх колінах і грудях. Коротше, ти мені підходиш! До речі, а ти не болгарин? А то, за традицією всієї нашої родини у нас в роду повинні поєднуватися українці і болгари. Хоча, це не важливо. — вона розсміялася і легенько вдарила Алекса по коліну. — І взагалі, чого ти такий напружений? Ми ж живемо в цивілізованому світі, де вже давно відбулася сексуальна революція. Тим більше, що таке секс?

— Це ти мене питаєш?

— Чого мені тебе питати? Я і сама все знаю, це я просто з тобою спілкуюся. Я ж тобі свою думку висловлюю. Ось для мене секс — це взагалі поняття двояке. Ну, по-перше, це, звичайно, шлях до серця чоловіка, а потім і в пологовий будинок, а по-друге, це просто отримання задоволення, і не просто якогось там абстрактного задоволення, а реально самого-самого вищого блаженства. Іноді, правда, трапляються такі шланги, від яких не те що задоволення, а просто невиспані ночі, все доводиться робити самій, навіть оргазм імітувати, але іноді трапляються такі, що аж ух…

— А ось ти мені поясни, якщо вже зайшла така розмова, навіщо взагалі оргазм імітувати? Навіщо це вам треба? — запитав Алекс.

— Смішний ти. Це не нам треба, це вам треба, тим, хто не може довести дівчину до оргазму, а доводить лише до відчаю, ось вона і кричить чи то від розпачу, чи то від безсилля. Це жарт, якщо чесно, А якщо серйозно, то просто іноді треба підбадьорити коханого, ну щось типу заохочення, «пряника», розумієш?

— Розумію.

— Ось, пам'ятаю, був у мене один еквілібрист. Він перед виступом просто тупо засипав на мені, зате після виступу, а якщо ще й з аншлагом, то таке чудив, що я на наступний день не могла взагалі на арену вийти.

— Послухай, дай мені хоч слово вставити. — сказав Алекс.

— Ну, кажи, що запитати хотів? Що тебе цікавить? Чи багато у мене було мужиків? Так я їх не рахувала, якщо чесно. Напевно, багато, але в нас, в артистів, особливо у тих, що з місця на місце переїжджають, це нормальна практика. Ну а що? Сам подумай. Постійний напряг, ризик, ти завжди на виду, на публіці. Не залежно від пори року і від погоди ми виступаємо в тоненьких трико і купальниках, ми постійно працюємо і вдосконалюємося, бо навіть день простою — це катастрофа для артиста цирку. Ми не бухаємо, тому що треба мати постійно світлу голову і координацію без збою, а стреси як знімати? І ось після всієї цієї напруги, після цих стресів найкращі ліки — це секс. І я не бачу нічого поганого в тому, що хтось з кимось спить. Я категорично проти проституції. Але якщо по любові, або з симпатії до людини, то я вважаю, що це нормально. У мене, між іншим, всі рази, що я з чоловіками спала, по любові були, навіть, якщо це був раз чи два, але все-одно, тільки по любові.

— Та я зовсім не це хотів спитати. — Алекс знову посміхнувся і подивився на Петю.

— А про що? Просто, вас же всіх мужиків цікавить тільки одне. Ось, недавно у мене випадок був. Ми на гастролях були в Угорщині, приїхали, розставили вагончики свої. У мене ж номер сольний завжди, щось не виходить у мене з чоловіками, тому і виступаю сама. Так ось, ми виступали в Будапешті, там така збірна була, що вже й не згадаю, хто там був, але це було восени, і був сильний вітер. Під час виступу вітром обірвало дроти на стовпах, і нас повністю знеструмило. Оголосили антракт на десять хвилин, завели генератор, світло включили і ми закінчили виступ, і дуже навіть вдало, можна сказати з тріумфом. Але в трейлерах наших світла не було, генератор був підключений тільки до самого цирку. Я в повній темряві зайшла в свій вагончик, переодяглася, помилася під холодним душем і залізла під ковдру. Чую, через кілька хвилин відчиняються двері, і силует в дверях майнув. Я не сильно переживала, тому що охорона була у нас дуже солідна, і чужий на територію потрапити не міг. Значить свій, подумала я. Він покрутився, щось зачепив, звалив, потім посвітив собі телефоном і каже: «Це я що, не в свій будинок приперся?» Я його одразу впізнала. Це був клоун з України. Я і кажу йому: «Звичайно, не в свій. Ти б краще до фокусника нашого зайшов, він тебе додому і відправив би». А він мені і каже: «А, може, і добре, що я заблукав, пусти погрітися». І стрибнув до мене в ліжко. Ніч у нас була дивовижна, я тобі чесно скажу. Щоправда, коли настав ранок, і я вилізла з-під ковдри, дивлюся, а він як був у перуці своїй рудій і з червоним носом, так і заліз до мене. Ось, думаю, клоун він і є клоун, але секс все ж таки, треба визнати, був шикарний. Ми з ним потім довго дружили, навіть жили якийсь час. А що? Це вони коли в перуках і нафарбовані, то виглядають старенькими, а цей був взагалі студентом училища, на п'ять років молодший за мене, але нічого, справлявся.

— Слухай, ти не втомилася базікати? — запитав Алекс.

— Ні, а що? Ти ж сам запитав.

— Та нічого я в тебе не питав, ти навіть рот мені не даєш відкрити. Я запитати хотів, мене ось завжди цікавило, чому ви не в стаціонарних цирках працюєте, а в пересувних?

— Та ти не розумієш! — вигукнула вона. — Цирк — це ж стиль життя. Ти виходиш на арену і все, світ змінився. Ти не бачиш і не чуєш нічого окрім поглядів глядачів і їх оплесків. А, коли вони стоять і аплодують в кінці виступу — це найкраща нагорода і подяку, розумієш?

— Так. Але чому саме в Шапіто, а не у великих і комфортних. Мені ось завжди чомусь шкода циркачів. Ви просто всі виглядаєте, наче спортсмени-невдахи.

— А чого нас жаліти? Ви нам заздрити повинні. У нас реально райське життя. Ні, ми працюємо як коні, ризикуємо щодня, але це такий адреналін і, між іншим, скажу тобі чесно, я іноді під час виступів під куполом, особливо на висоті, оргазмую… Це такий кайф, ти не уявляєш. А чому шапіто? Та тому що я просто не люблю сидіти на місці, мені цікаво подорожувати. Я ж в дитинстві займалася гімнастикою. А оскільки все моє дитинство проходило на арені з цирковими акробатами, еквілібристами і повітряними гімнастами, я мала можливість розвиватися в рази швидше за своїх ровесниць. Я навіть почала їздити по змаганнях і вигравала турніри. Знаєш, скільки у мене медалей і кубків? Я після школи бігла на тренування, потім в цирк, вночі абияк робила уроки і знову на тренування після школи. Я жила гімнастикою і мене нічого не цікавило. Мої результати всіх підкорювали, а я вірила, що можу стати кращою. Мені пророкували чемпіонські титули і олімпійські перемоги, і я вірила в це. Я закинула школу і перевелася в спортивний інтернат. Тренувалися ми з ранку до вечора. Я тоді відпрацьовувала в основному бруси і стрибки через козла. З кожним разом я робила все більш складні трюки. Я падала, перетягувала розтягнуті гомілки і кисті і знову бралася за роботу. У якийсь момент я помітила, що просто одержима спортом. Я розлучилася зі своїм хлопцем, втратила зв'язок з усіма своїми старими подругами, не набувши в замін нових. Але мені було наплювати на це. У мене була мета, і я йшла до цієї мети. У мене просто була мрія. Я хотіла потрапити на Олімпіаду, і не просто потрапити, а виграти її. До ліцензійного, тобто відбіркового чемпіонату залишалося два місяці, коли до нас прислали нового тренера. Він був досить молодим, хоча і старшим за нас, молодих дівчат на п'ятнадцять років. У цьому місці в моєму оповіданні провал, тому що я не пам'ятаю нічого, що зі мною було. Якщо сказати коротко, то я просто закохалася в нього. Та й не я одна. Більшість дівчат збірної просто сохли по ньому, але він все ж таки вибрав мене. Мені тоді було лише п'ятнадцять років, але на той час я вже була дівчиною, вже знала, що таке чоловіки, тому, йому зі мною було досить легко. Він просто затьмарив мене. За місяць до змагань я вже не могла зробити найпростіших елементів, у мене перестало виходити все те, що я натренувала за роки. Усвідомила це я лише тоді, коли, приїхавши на чемпіонат світу, мені повідомили, що я не виступаю, бо тимчасово переведена в запасний склад. Для мене це був шок, але я знала, що зі мною є мій коханий, який завжди підтримає мене і допоможе. Але все виявилось не так. З того моменту, як мене вивели з основного складу, він моментально втратив до мене інтерес. І, от уяви, я, одержима спочатку спортом, втрачаю все через одержимість коханим чоловіком, який теж мене кидає. І ось я залишаюся одна і ні з чим. Я тиждень не виходила з дому, батьки були на гастролях і не знали всіх цих моїх пригод. Я перестала ходити на заняття в інтернат і зовсім закинула тренування. Пізніше я зрозуміла, що дуже втомилася від цього спорту, від вічного суперництва, від постійної напруги, від болів в спині і суглобах, від уколів, які, як вважали наші спортивні доктора, повинні були допомагати підтримувати нас в тонусі, а ще я тоді сама для себе зробила один висновок, що всі проблеми в житті від любові. Якщо хочеш все втратити — візьми і просто закохайся. Я зрозуміла, що просто втомилася. Тут повернулися батьки і сказали, що у них в цирку є вакансія повітряного гімнаста, і чи немає у мене на прикметі зі старих знайомих гімнастів, хто би бажав спробувати себе в новому амплуа. І я зрозуміла, що це мій шанс. На наступний ранок я була вже на манежі. Батьки дуже здивувалися, побачивши мене на репетиції, але я їм сказала, що хочу просто спробувати щось своє без тренерських наглядів. Вони причепили мене до страхівки і дозволили робити все, що я забажала. І, ти не уявляєш, але на арені того цирку я вперше по-справжньому відкрилася. Не було скутості, не було невпевненості, я просто робила все, чому навчилася на гімнастиці, але з душею і без думок про якісь перемоги. Мої тренування побачив художній керівник, потім і директор цирку. Вони то мені і запропонували підготувати свій номер. Зі мною працював один дуже талановитий актор, старенький, по акробатичних цирковим міркам, але дуже душевний і хороший. Він був після травми, не міг виконувати трюків, але він займався регулярно сам для себе. Він мав якусь частку в цьому цирковому бізнесі, тому і не зав'язав з цирком остаточно. Так ось, він мені показував, на перший погляд, елементарні речі, але вони були настільки видовищними, що я не могла повірити такій сублімації простоти і краси. Потихеньку я втягнулася в це циркове життя, але думками я постійно була в спорті. Мене постійно тягнуло на помост і до брусів, я не могла без них жити. Мій наставник все це бачив і розумів, тому десь дістав і поставив мені бруси прямо в цирку. Тоді було міжсезоння, ми готували нову програму, тому нікому мої бруси не заважали, навпаки, коли я тренувалася, то на арену приходили подивитися майже всі. Потім було відкриття сезону, наїхало якихось гастролерів, тоді-то і був мій дебют. Скажу чесно, я викликала фурор тоді. Люди аплодували стоячи. Ну, ти сам розумієш, майстер спорту міжнародного класу, без п'яти хвилин учасниця олімпіади на арені цирку. Ще зіграло велику роль те, що я в останній момент відстебнула страхівку. Номер ніхто не наважився зупиняти, але батьки мої тоді натерпілися, скажу тобі чесно. Я бачила їхні обличчя під час свого виступу. А після цього ми сиділи в барі і святкували мій успіх. Всі трохи розслабилися, випили шампанського, а ми з моїм наставником не пили, він просто не вживав, а я була ще неповнолітньою. Ми сиділи з ним в стороні і спостерігали за святом. І раптом він сказав:

— Послухай, я знаю, що через тиждень починаються внутрішні відбіркові змагання з гімнастики.

— Ні, я не знаю, мені це зовсім не цікаво. — збрехала я, бо сама я постійно думала про це і навіть таємно від всіх планувала якимось чином інкогніто проникнути до палацу спорту.

— Не бреши, я знаю, що ти знаєш, і я знаю, що ти хочеш туди потрапити. Поки що ти просто хочеш подивитися, але я вважаю, що ти повинна виступити.

— Я? Виступити? Та ти з глузду з'їхав! — вигукнула я. — Ти подивися на мене. Де я, а де спорт. Я вже давно не спортсменка, я просто клоун на манежі.

— А звідки така зневага до клоунів? Чим вони тобі не догодили? — він говорив так спокійно, що я попри все починала йому вірити.

— Ну, гаразд, — сказала я. — Навіть якщо я і захочу взяти участь, то хто мене туди допустить. Це раз. А два — що я там буду робити? До таких чемпіонатів готуються місяцями, якщо не роками. А я вже дуже давно не займалася тим, що називається спорт. Ось так то. Тому, навіть гіпотетично, я не зможу брати участь, тому що не хочу виглядати посміховиськом.

— Посміховиськом ти будеш, якщо пропустиш ці змагання. Просто повір мені. Я тренував колись команду, тому можу підготувати тебе, а тиждень часу — це достатньо для спортсменки твого рівня.

В мені боролися дві мене. Одна просто верещала від бажання повернутися в спорт, а інша постійно нагадувала про того тренера, з яким мені так чи інакше доведеться зустрічатися. І як ти думаєш, хто в мені переміг? Звичайно ж, та, що хотіла спортивних перемог. І знову була ця одержимість. Цілий тиждень ми з ним займалися по десять годин, без обідів і відпочинку. Ввечорі я валилася з ніг від втоми, добре, що тоді в цирку була пауза і вистав ми не давали. І ось, настав той турнір. Дівчата бачили мене в списках учасниць, але не надавали цьому абсолютно ніякого значення. А коли я вийшла на помост, то вони просто сміялися наді мною. Але я знайшла очима в залі мого наставника, і в одну мить все решта перестало для мене існувати. Я знову відчула це забуте почуття, що щось обпекло мене всередині, а за спиною, було відчуття, що виросли крила. Ось, завдяки цим крилам я майже перемогла на тому чемпіонаті. Чому майже? Та, тому що я посіла друге місце, до першого не дотягнула, але зате я пройшла відбір на наступний чемпіонат світу. Мало того, підійшов до мене тренер збірної і сказав, що я відновлена в основному складі. Ось і вийшло, що знову любов вже вдруге різко змінила моє життя. Я не спала всю ніч і думала тоді тільки про дві речі: про мого нового друга-наставника, завдяки якому я повернулася в спорт і про саме це повернення. А вранці я прийшла в цирк на чергову репетицію. Він зустрів мене посмішкою і сказав, що прийме будь-який мій вибір. Я тоді подивилася на нього і сказала, що нічого базікати, потрібно працювати, бо дуже скоро у нас вистава, а у мене є ідея відпрацювати новий номер. Так я і залишилася в цирку. І, якщо тобі цікаво, з того моменту ми живемо з ним разом. Дуже часто нас сприймають як тата з донькою, адже у нас різниця в тридцять сім років, але я звикла.

— Дивно. — тільки і зміг сказати Алекс.

— Що, дивно? Як така молода дівка може жити з дідусем? А нічого дивного, просто, він в душі молодший за всіх молодих, мізки світлі і незатуманенние багатствами, машинами, тьолками, політикою та іншими дурницями.

— Ну а як у вас…

— З сексом? — закінчила за Алекса фразу Петя. — А ніяк. Ось, уяви собі. Після травми, як він любить жартувати, йому цей гріх недоступний. А в мені щось зламалося. Мені з ним просто добре, добре і спокійно настільки, що елементарна його присутність, його слова і посмішка замінюють мені те, що не могли мені дати сотні моїх залицяльників. Знаєш, мені з ним дуже комфортно і розмовляти, і просто мовчати, ми можемо з ним говорити ні про що, але це для мене значить більше, ніж секс з усіма мужиками, що у мене були.

Вона закінчила свою розповідь саме тоді, коли Алекс звернув на заправку. День хилився до заходу, але було ще досить світло. У цій частині Італії було дуже жваво в порівнянні з Іспанією. Алекс, заправивши машину, пішов розплатитися, а повернувшись, був здивований побаченої картиною. Петя, емоційно жестикулюючи, щось дуже завзято комусь розповідала. Він не міг бачити її співрозмовника через машини, але підійшовши ближче був дуже здивований, побачивши Аню. Але він вирішив не показувати, що знайомий з нею.

— Алексе! — побачивши його, закричала Петя. — Тут дівчина проситься, щоб ми її взяли з собою. Ти не проти?

— Ви? Взяли? — здивовано запитала Аня, дивлячись на Алекса, навмисне наголосивши на слові «ви».

— А куди тобі треба? — запитав Алекс у Анни. Вона дивилася прямо на нього якимось сумним поглядом, і йому стало шкода її.

— А мені все одно, мені просто потрібно в ту сторону. — І вона махнула рукою в бік Венеції.

— Візьми її, все ж веселіше буде. — наполягала Петя, хоча Алекс в будь якому випадку не міг не взяти з собою Анну.

— Сідайте, дівчата, а то часу мало. — сказав Алекс.

— А куди ви поспішаєте? — Аня знову зробила наголос на слові «ви», намагаючись підкреслити те, що їй здавалося очевидним.

— Так ось, їй треба встигнути на виступ, тому, їдемо, по дорозі поговоримо.

І, сівши в машину, вони знову злилися з потоком машин, що мчали на південний схід.

Вони недовго їхали мовчки, поки Петя не порушила мовчання.

— А чого ми їдемо, як не рідні? Знайомитися будемо? — сказала вона невимушено. І, не чекаючи відповіді, сказала, звертаючись до Ані. — Я Петя, тільки приколюватися не треба, добре? А це Алекс, я їду до Падуї, а куди їде він, я без поняття. А ти хто і куди прямуєш? Просто я не звикла сидіти, як у тундрі, ні з ким не спілкуючись. Тож, як тебе звати? І, взагалі, чого ти така серйозна?

— Анею мене звуть, а серйозна я тому, що життя таке. — відповіла Аня, дивлячись на Алекса, але він просто мовчки вів машину, роблячи вигляд, що не слухає їх розмови.

— Та годі тобі. Життя, звичайно, складна штука, ось я Алексу розповідала, які пригоди мене по життю чекали, і нічого, впоралася, так що можна сумувати, а можна просто жити так, як ти хочеш, гордо піднявши голову. Тебе що, хлопець кинув? Так це взагалі фігня, мене сотні разів кидали, і нічого, вижила. Мало того, вони мене не просто кидали, а кидали, неабияк покористувавшись мною. Я, звичайно, багато в чому і сама винна, але з часом я зробила просто деякі висновки, і жити стало легше.

– І що це за висновки такі? Не поділишся? — Аня з усмішкою подивилася на свою супутницю, і Алекс вловив в дзеркалі заднього виду цю поблажливу посмішку.

— Та легко. Я вже розповідала Алексу, як через шалену любов я втратила все. Я зрозуміла, що не можна занурюватися в те, що не є пріоритетним.

— Тобто для тебе любов не пріоритетна? Прикольно. А що для тебе тоді пріоритетно? Може, у тебе хобі є якесь або заняття, яке вище всього іншого. Ні, мені просто цікаво.

— Та, хобі — це взагалі маячня, Це для недоумкуватих і недорозвинених. — вигукнула Петя. — Це для тих, хто не вміє поєднувати те, що хоче і те, що потрібно. Якщо хобі — улюблене заняття, а робота не приносить тобі задоволення, але ти, все одно, не дивлячись ні на що, щодня наполегливо встаєш о 7.00 ранку і боїшся запізнитися на службу, тому що начальник твій — сатрап або щось типу того, то чому б не придумати собі таку роботу, яка буде пов'язана з улюбленим заняттям, тобто, зі своїм хобі? Як можна все життя ходити на роботу і паритися, чекати уїк-енду і з острахом думати про понеділок? Хіба це не лицемірство по відношенню до себе? Звідси все і починається, незадоволеність життям, пошуки друзів в Інтернеті, курортні романи і так далі. А потім ти приходиш додому і займаєшся збиранням марок, пивних корків або метеликів. Може це і нормально для когось, але не для мене. Якщо ти маєш на увазі спорт, то це не може бути хобі, для мене, принаймні. Спорт або фізкультура — це частина одного і того ж життя. Музика… Живопис… Мистецтво… Та це теж саме. Як без цього можна жити взагалі? Тому, це теж не хобі. Сидіти в Інтернеті — це на відміну від усього іншого або робота або просто вбивання часу, якщо, звичайно ти не намагаєшся там знайти свою долю… А що стосується вільного часу, то тут для мене взагалі нічого не зрозуміло. Вільний від чого? Від роботи? Від побуту? Від обов'язків? Від сну і відпочинку? І взагалі, з якого моменту час починає вважатися вільним? Може бути, не варто думати про кар'єру банківського працівника, якщо ти вечорами закриваєшся в гаражі і граєш на віолончелі, або всі вихідні і, навіть, відпустку проводиш на дачі, порпаючись в землі в пошуках хоч якогось натяку на врожай. Мені здається, що в таких випадках потрібно йти працювати в музичний колектив або ж зайнятися фермерством, тоді не потрібно буде в п'ятницю думати про те, що ж робити, якщо в суботу піде дощ і поїздка на дачу накриється.

— Слухай, — сказала Аня, — ти поки говорила, я чотири рази хотіла тебе запитати про дещо, але ти навіть не даєш вставити слово. Ти завжди стільки верзеш?

— Так це я ще не багато говорю. — вони засміялися, і Петя хотіла продовжити, але Аня перебила її.

— Все одно ти мене не переконала. Адже є речі, без яких ти не можеш прожити, але вони просто не здатні принести тобі багатство або, хоча б забезпечити спокійне безбідне життя. — Аня подивилася вперед, намагаючись розгледіти обличчя Алекса в дзеркалі заднього виду.

— Ти знаєш, — серйозно сказала Петя, повернувшись до Анни і закинувши лікоть на спинку заднього сидіння, — я ніколи не знала, що таке багатство. У моїх батьків, які працювали кожен божий день, ризикували життям і псували своє здоров'я, не було навіть елементарного автомобіля, але, ти знаєш, вони вважають себе щасливими людьми. Та й я теж вважаю себе досить щасливою. А про багатство я не думала ніколи. Мені не потрібні замки зі швейцарами, не потрібні яхти з обслугою, мені не потрібен замок в Альпах, бо я просто не знаю, що я з усім цим буду робити. Але я хочу мати те, що для мене важливо.

– І що ж для тебе важливо, якщо ти не зможеш порадувати того, кого вважаєш потенційним носієм твого щастя, дорогими красивими туфлями або стильною сукнею? Хоча, якщо говорити про багатство… І, взагалі, як ти можеш обговорювати те, чого ніколи у тебе не було? Ти хоч можеш уявити собі валізу з баксами? А я можу, тому що мала їх, в сенсі не тільки бакси, але і валізи з цими доларами. Але я не вважаю це багатством. Швидше за все, це достаток, що дає багато різних можливостей. Я, так само як і ти, не хочу жити у величезному будинку з лакеями і покоївками, я не хочу ходити на світські прийоми, де не можна плутати вилки, я не хочу, щоб за мене паркували мою машину і, щоб у мене був свій охоронець. Але, з іншого боку, я хочу мати те, що я хочу мати зараз. Для мене це дуже важливо — МАТИ і ВЖЕ. Тому що, завтра ВОНО мені може вже не знадобитися. Я хочу малювати картини, коли захочу і де захочу, хочу мати можливість подорожувати, хочу побачити світ, познайомитися з багатьма людьми в різних куточках земної кулі, хочу ходити до Великого театру, в Ла-Скалу, на концерти МакКартні, та й багато всього іншого… але це ж не багатство, це звичайний достаток. Якщо чесно, то я впевнена в тому, що гроші псують людей. Створюється величезна прірва, пропорційна нулям на рахунках в банках… Ну, та хіба в цьому щастя? Хоча, звичайно, гроші дають незалежність, це факт. І, як би ти не перекручувала ситуацію, все одно нікуди ти від грошей не дінешся. Чи ти не згодна? — Аня підняла брови, в очікуванні отримати відповідь на своє питання.

— А мому коханому не потрібно суконь і туфель, він просто на небесах від щастя, коли я вдало виступаю і зриваю оплески. І знаєш, чому? Та, тому що ми живемо в одному світі і дихаємо одним цирковим повітрям. Я хочу виступати в цирку, і я роблю це, навіть якщо доведеться виступати за нічліг і легку вечерю. І плювати мені на Ла-Скалу і Великий театр. Для мене це не більше, ніж розкручені бренди. Але ти не зрозумієш, бо ти ніколи не була артистом. Ти говорила, що хочеш малювати картини, а ти їх малюєш? — Петя подивилася на Аню, але та лише, негативно похитала головою. — Ну, ось, бачиш? Ти маєш валізи з доларами, але не робиш того, що хочеш. І ти після всього цього розповідаєш мені про щастя… Ось, чому ти не малюєш?

— Та, тому що у мого чоловіка алергія на фарбу, але я, все одно, займаюся творчістю. Я фотографую і на своїх фотовиставках збираю досить великі натовпи шанувальників.

— Знаєш, я гімнастка, і виступала і на арені цирку, і на чемпіонатах світу з гімнастики. І, повір, це дві великі різниці, як кажуть у вас в Одесі. У спорті мені теж подобалося, але, коли я спробувала цирк, в спорт мене вже не затягнеш. Тож, просто візьми і малюй, тим паче, дивлячись на твій кулончик, видно, що живопис тобі набагато ближче, ніж фотографія. Алекс, скажи їй. — вона легенько штовхнула його в плече, але Алекс лише знизав плечима. — Ну, скажи, тільки чесно, чому ти перестала малювати?

— Розумієш, є такий стан, коли ти не можеш заснути, якщо поруч немає того єдиного, коли тобі шматок в горло не лізе, якщо ти сідаєш снідати поодинці, коли цікавий фільм зовсім не цікавий, якщо поруч сидить хтось незнайомий з відром поп-корну, коли на роботі, помножуючи два на два, у тебе виходить п'ять або сім, і ти не помічаєш цього, тому що думки твої десь там, де зараз він. Розумієш про що я? Я малювала, малювала вдень і вночі, а потім тупо закохалася і все… Спочатку я просто випала з обойми спокійного розміреного життя, у мене змішалися день і ніч, ми тижнями могли не вилазити з номера готелю, настільки нам було добре, пізніше, поступово я все рідше брала в руки пензля, а потім я якось сама зрозуміла, що мені для щастя вистачає його.

— Напевно, подруго, тобі, дійсно, довелося все це пережити, але те, про що ти говориш, схоже не на любов, а на елементарну параною… Чи ти і далі все це називаєш коханням. Любов, яка забрала у тебе те, чим ти дихала… Дивно. Якщо вже говорити про відносини між людьми, то потрібно починати з елементарної взаємоповаги. Бо не буде ніколи ніякої гармонії, якщо ви не будете приймати примхи один одного, ну, або не примхи, а, принаймні те, що для кожного дійсно важливо.

— Слухай, у мене таке враження, що ти ніколи по-справжньому не любила. Ти заміжньою хоч раз була? Ну, або жила ти з кимось хоч якийсь час разом, як одна сім'я? — Аня починала злитися, і Алекс помітив це, але він не хотів встрягати в цю суперечку, йому, навпаки, хотілося більше дізнатися про думки двох абсолютно різних і, в одночас, однакових людей. Різних, бо кожна з них була яскравою особистістю, але з різними талантами, а об'єднувала їх нестримна здатність до одержимості.

— Мені ось твоя фраза сподобалася «заміжньою хоч раз». Якось мені попалося оголошення в інтернеті: «Продається щаслива весільна сукня, майже нова, я в ній шість разів виходила заміж і кожен раз вдало…» Не про тебе це? Так ось, ні, я не виходила заміж і не збираюся, і знаєш, чому? — Петя теж почала заводитися. — Тому що, ось що я думаю про те, що ти називаєш коханням. Це ж, як в кіно, спочатку у людей виникає звичайний інтерес один до одного. Якщо ці люди не мали раніше достатнього сексу, то їх буде притягувати один до одного тільки фізична складова. Якщо ж вони пройшли через безліч інтимних відносин, то, ймовірно, у них буде інша тяга. Іноді буває, що тяга виникає в процесі розмови. Адже, погодься, нелегко знайти цікавого співрозмовника. Але буває це все і на якомусь флюїдальностью рівні.

— На якому рівні? — здивувалася Анна.

— На флюїдальному, подруго. Це, коли флюїди роблять свою справу, незалежно від розмов і дій людини. Але в будь-якому випадку, перш за все, це звичайний інтерес. Цікаво пройтися, тримаючись за руки. Потім цікаво, коли тебе проводжають навіть якихось сто метрів, а потім сидіти разом у дворі на гойдалці до півночі, цікаво ходити з ним в кіно, причому пофіг на який фільм. Цікаво, що ж буде завтра… А потім настає це саме завтра… чи післязавтра… Це вже як кому пощастить. Можна, звичайно, і все життя ходити по кіно і годинами базікати по телефону, але це вже зовсім інший випадок, більше по психіатрії. Але частіше все ж таки, буває по іншому. Перший поцілунок і знову безсонна ніч, бо щось всередині не дає тобі заснути. Поки це лише інтерес, але це лише поки. У мене таке було, я точно знаю. А завтра буде той самий поцілунок або навіть щось більше. Тебе інтригує будь що, навіть, якщо він назве тебе вже не просто по імені, а, наприклад, скаже «сонце» або «зайчик», а, може і скаже: «ну і сволота ж ти…», але це буде сказано так, що всередині тебе все стиснеться в грудку. І знову ти будеш чекати завтрашнього дня. І знову катання на гойдалці, але вже не до півночі, а до ранку, і вже ти знайома з його мамою і п'єте вечорами чай у них вдома, хоча і відчуваєш ти себе не дуже затишно. Тобі будуть дарувати квіти з приводу і без приводу, дарувати вже більш значні подарунки, не дешеву біжутерію, а вже серйозні прикраси. І він нишком буде позичати гроші у друзів, тому що поки не може дозволити собі таких витрат, але і в той самий час, не зможе не подарувати тобі чогось гарного. Він буде возити тебе на таксі, запрошувати в ресторани і нічні клуби. Коротше, він просто буде хотіти зробити тобі приємне, незалежно від твого ставлення до цього і не буде чекати нічого взамін. Але це знову — звичайний інтерес, просто трохи в іншій формі. Інтерес до продовження відносин. Пройде два роки, ви ще студенти, ви молоді, їздите з друзями на пікніки, саме там, на якійсь вечірці і станеться ваш перший зв'язок. Може, напідпитку, а може, і ні, це абсолютно неважливо. Все одно, в корені цього знову буде лежати звичайний інтерес. Але тепер це у вас відбуватиметься періодично постійно. Ви вже менше ходите в кіно, не гойдаєтесь на гойдалках, квіти він тобі дарує тільки на день народження і на 8 березня. І це теж нормально. Але ось одного разу, твоя мама попросила його допомогти вам на дачі, бо в очах твоєї мами він потенційний наречений, і ця дача, дуже скоро, чисто гіпотетично, теж буде вашою загальною, але проблема в тому, що в цю ж суботу він збирався їхати на дачу до своїх батьків, щоб допомогти їм. І ось він стоїть перед вибором. Можливо, це перше серйозне рішення в його житті. Але його потрібно прийняти. І, якщо він порядний, то все ж він поїде до своїх батьків, але ти це сприймеш як особисту образу, адже ти не зможеш змиритися з тим, що тобі так і не вдалося зайняти перше місце в його житті, і ось тут ваші відносини можуть почати псуватися. Цієї тріщини ще не видно, але вона вже є. Пройдуть ще роки. В ідеальному варіанті, якщо вам все це ще не набридне, ви, можливо, почнете жити разом. Квіти, кіно, гойдалки, зірки, хмарки, тусовки, пікніки і клуби зникнуть в нікуди, і вас засмокче звичайний побут. Який до біса сноуборд, якщо вам потрібен холодильник. Та і йому все частіше доводиться зустрічатися з твоїми подругами, бо в них вдома чи на роботі проблеми, всі їх наречені, чоловіки і бой-френди суцільні кобелі, ідіоти і сволоти, і хто, як не ти їх вислухає й допоможе. А подруги, які б вони не були вірні і надійні, в душі ніколи не полюблять твого обранця. І чим він краще, тим менше вони його будуть любити і знаходити або придумувати в ньому вади. Ти будеш помічати це, але тобі буде важко вибрати між ним і тими, з ким ти провела все своє життя. Ти будеш переконувати себе, що це просто тимчасова криза і все зміниться. Секс стане все рідшим, кожен з вас буде вечорами зачинятися в своїй кімнаті, ти за своїм компом, він зі своїм ноутбуком. Ось ще Інтернет — ваш друг і помічник. Ти впевнена, що там тебе розуміють, там можна поприколюватися і поплакатися будь кому. Але це все втеча від себе у нікуди, і ти поки що не хочеш в це вірити. Його тягнуть гори і море, але як же ти? Тобі хочеться на Чайковського у Великий театр або, куди ти там казала, Ла-Скалу, але ти знаєш, що для нього це мука. Ти все частіше будеш згадувати ті вечори на гойдалці біля будинку і мріяти все це повернути, хоча у вас і так все ідеально, або не дуже… А секрет в тому, що інтересу вже практично немає, інтерес переріс у звичку. Ти просто нічого не хочеш міняти, та й ніколи вже, думаєш ти. Ти впевнена, що в твої… не знаю скільки, не важливо, вже смішно гойдатися на гойдалці і отримувати в подарунок квіти просто так, без приводу. Ти звикла до комфорту, а якщо ви ще і впевнені один в одному, то ти взагалі розслабляєшся, і ця звичка стає хронічною. А що може бути гіршим за звичку?… Якщо ти про таку любов, то вона мене не цікавить, принаймні, друга половина тієї картини, що я тобі розповіла…

— Так, подруго… — протягнула Аня, і Алекс помітив на її обличчі легку поблажливу посмішку. — Я думала, що нам буде про що поговорити, але бачу, що нема з ким. Скажу лише, що у тебе все дуже погано з мізками.

— Сама ти дурепа. — огризнулася Петя. — Алекс, ну ти хоч що-небудь скажи. Я ж маю право на свою думку?

— Так, звичайно, маєш, мало того, ти можеш не просто мати свою думку і висловлювати її, а ще й жити так, як ти хочеш. Просто будь готова, що не всі приймуть твої погляди, і не всі будуть вважати тебе адекватною. Адже можна малювати картини, любити цю справу, а натомість замість визнання отримати клеймо психічно неврівноваженого шизика. — Алекс в дзеркалі помітив, як Аня блиснула очима. — Можна, також, зануритися в улюблену справу, наприклад, вирощування винограду, і отримати те, чого ніколи б не очікував отримати від самої близької людини. Можна ж просто зробити гарну справу, з самими чистими намірами, без якихось там задніх думок, але це твоє бажання зробити добро, все одно, сприймуть, як підставу. Тому, я вважаю, що треба жити так, як ти хочеш, придумай свої правила, придумай свій ритм життя. Не вір дієтологам і біоенергетикам, які кажуть, скільки треба їсти білків і вуглеводів, і коли треба лягати спати. Якщо селянинові потрібно прокинутися о п'ятій, щоб подоїти корову, то до людини творчої, можливо в п'ять ранку тільки прийде його «Муза», і він ляже спати лише тоді, коли оформить свою думку або ідею. Хто з них живе правильно, а хто неправильно, я не знаю, та я думаю, що і ніхто не знає. Просто намагайся не нашкодити оточуючим своїми діями, ось і весь мій принцип. — Алекс вперше обернувся на дівчат, дивлячись через праве плече, при цьому, не зменшуючи швидкість.

— Гарно ти говориш. — сказала Аня. — А ти сам живеш за такими принципами?

— А я намагаюся так жити, якщо ти не помітила. Я їду туди, куди хочу, але при цьому намагаюся не порушувати правила дорожнього руху. Ось уяви, що тобі не подобається стояти на червоний сигнал світлофора, а хочеться їхати. Ти, звичайно, можеш так і робити, оточуючі будуть сигналити, тебе будуть штрафувати, ти навіть можеш влаштувати кориду на перехресті, але ти реально нічого не зміниш у системі, згодна? Так і в житті. Ти можеш не виходити заміж, можеш жити одночасно з двома близнючками або навіть з чотирма, можеш мати дітей від трьох різних чоловіків, і тобі буде наплювати на те, що у них різні прізвища та різні по батькові, але ти все одно на цю систему ніяк не вплинеш. Все одно більшість буде тебе сприймати, як якогось вигнанця, як покидька суспільства, тому що ти не така, як всі. Ти не виходиш на мітинги і демонстрації проти режиму не тому, що не підтримуєш, а тому, що просто не хочеш брати участь у всьому масовому. Адже можна чудово оцінити ситуацію, коли ти десять років живеш з чоловіком без шлюбу, у вас все спільне, навіть собака, яку ви вигулюєте по черзі і, навіть батьки змирилися з тим, що ти вже не дівчинка і живеш з якимось дядьком. Але потім ви вирішили все ж таки розписатися або обвінчатися, як кому зручніше. І що зміниться у вашому житті?

— А що зміниться в нашому житті? — перепитала Аня.

— Це я тебе питаю. — Алекс знову подивився на Аню, потім перевів погляд на її сусідку, і, побачивши її здивовані слова, додав. — Або ось у Петі, ти як вважаєш?

— У мене таке враження, що я чогось не розумію. У мене відчуття, що ви говорите, ніби сто років знайомі люди, що ви щось знаєте конкретне, а я нічого не розумію. — вона знизала плечима і по-дитячому розвела в сторони руки.

— Розслабся. — сказала Аня. — Тобі просто здалося. У нас трьох абсолютно різні погляди на життя і просто на одні і ті самі речі. І тут немає нічого незвичайного. Я заміжня вже тиждень, ти, я так розумію, категорично не сприймаєш цього, Алекс, взагалі не зрозуміло, що думає з цього приводу, він же про себе так нічого й не розповів. Але в одному він правий. Треба, дійсно, приймати з повагою вибір іншого.

Вони в'їхали в Падую. До циркової вистави залишалося ще півтори години, тому Алекс не дуже поспішав, тим паче, що він не дуже орієнтувався у вузьких вуличках цього містечка. Вже подекуди почали включатися рекламні вогні магазинів. Вони мовчки повільно їхали містом, розглядаючи перехожих і місцеву архітектуру.

— Ну, і де твій цирк? — запитав Алекс.

— Вже майже приїхали, ще пару хвилин, і будемо на місці. — якось сумно сказала Петя.

За поворотом з'явився величезний червоно-білий намет пересувного цирку. Над куполом майоріли прапори багатьох країн, що красномовно говорило про багатонаціональний зоряний склад артистів цирку.

— Друзі, а ходімо зі мною. — раптом сказала Петя. — Я вас запрошую, правда. Я розумію, що цирк — це для дітей, але ви мені настільки приємні і симпатичні, що я б хотіла провести з вами цей вечір. Ходімо.

— Та я б з радістю, але… Я ж гість в цій машині, я собі не господар. — відповіла Аня і подивилася на Алекса.

— А я ось люблю цирк з дитинства. — промовив Алекс. — І з задоволенням подивлюся на чемпіонку під куполом цирку, щоб розвіяти сформований у мене стереотип про циркачів, як про невдалих спортсменів. І, якщо ти не поспішаєш, — Алекс звернувся до Ані, — то пропоную і тобі приєднатися до мене, а потім я відвезу тебе, куди тобі треба, якщо це буде мені по дорозі, звичайно.

— Ну, пішли, я взагалі не пам'ятаю, коли була в цирку.

Вони подивилися повністю весь виступ, були вражені кількістю надресерованих тварин, невгамовною веселістю клоунів, нахабством ілюзіоністів, а головне, талантом своєї недавньої супутниці. Її виступ дійсно було прекрасним, наповненим складними і ризикованими елементами. В її номері були переплетені і пристрасть, і невгамовне бажання, і ризик, і небезпека. А в комплексі все це випромінювало дике бажання до дій, до нових досягнень і до нових вершин. Алекс помітив біля виходу на манеж сивого чоловіка з паличкою, але в уніформі. Він так уважно дивився за виступом Петі, що Алекс одразу зрозумів, що це саме той, про кого вона розповідала. Коли вона закінчила свій виступ, то підбігла до нього, вони обійнялися і поцілувалися. А потім, вже біля виходу, вона обернулася до глядачів і помахала рукою і, посміхнувшись, послала повітряний поцілунок. І Алекс з Анею зрозуміли, що цей поцілунок призначався їм.

8

Вони їхали по нічному шосе і розмовляли про цирк, про мистецтво, про живопис, захоплювалися талантами циркових артистів. Після зустрічі зі справжньою циркачкою, а це було у Алекса вперше в житті, багато в відношенні цих артистів у нього змінилося. Вони вже не здавалися йому такими собі менестрелями і невдахами, які, заради невеликої плати за свій талант готові ризикувати життям, живучи при цьому в тісних і некомфортних трейлерах.

— Про що задумався? — раптом запитала Аня.

— Та так, ні про що, якщо чесно. Точніше думок купа всяких, а сформулювати їх якось не можу.

— А я ось думаю… — Аня запнулася і відвернулася до вікна. Там, за вікном, повз них пролітала серпнева італійська ніч. Вона не пахла ялівцем, як в Криму, не пахла соснами, як на Балтиці, вона не була сірою, як на півночі, і не була яскраво-кольоровою, як в Монако. Просто дорога і фари зустрічних машин, а коли їм назустріч ніхто не їхав, то над їх головами відкривалося безкрайнє темне небо з мільйонами яскравих і тьмяних зірок. Хтось зараз сидів на березі моря, дивився на ці зірки з різних куточків планети, пив терпке вино з горла, а потім посилював дію цього вина терпкістю прохолодних від нічного вітру губ. І Алексу так захотілося на берег того моря, де він не був уже кілька років, давно не бачив тих зірок, а замість терпкого вина його переслідував смак шмурдяка його найкращого друга.

— То про що ти думаєш? — запитав він.

— Слухай, Ал. Я просто хочу вибачитися за сьогоднішній ранок. Ну, вибач, я не знаю, що було зі мною. Але, я, дійсно, після того, як таке почула, хотіла спалити весь той будинок з усіма вами.

– І що тебе зупинило?

— Близнючок стало шкода. Вони таки милі, хоч і блонди. — Аня розсміялася, і Алекс зрозумів, що сміється вона щиро. В одну мить в салоні його машини спала напруга, яка висіла весь день, і на душі стало одразу легко і приємно.

— Ти краще розкажи, як ти мене знайшла на дорозі?

— Так я сиділа в аеропорту біля вікна і дивилася на тебе і на твою машину. Ти ж три години нікуди не їхав, то ходив навколо, то пив каву, потім знову сідав і потім знову виходив з машини. І я зрозуміла, що, навіть якщо десь хтось у чомусь і не правий, то це не привід ось так от просто рвати всі відносини. Я не стала здавати квиток, схопила валізу і вибігла з терміналу, але побачила, що тебе вже немає на стоянці. Я сіла на валізу і заплакала. Мені реально було так сумно, що я не можу передати. Тут до мене підрулив якийсь італьяшка, щось мені втирав на своєму діалекті, махав руками, потім завантажив мій чемодан до себе в багажник, а мене посадив в машину. Я не зразу зрозуміла, що відбувається, але, коли він виїхав на трасу, я, змішуючи іспанську мову з італійською, пояснила йому, куди мені треба їхати. І ми погналися за тобою. Наздогнали ми тебе ще там, де до тебе сідала в машину ця циркачка. Я не наважилася тоді підійти, і ми їхали за тобою аж до тієї заправки. Ну а далі ти все знаєш.

— А ти не дасиш нудьгувати. — відповів Алекс. Він, дійсно був вражений її діями, але, в той самий час, він не знав, як на них реагувати. — Гаразд, проїхали. Ти щось почала говорити. Що про щось думаєш. То що ти сказати хотіла?

— Пам'ятаєш, ми перед виставою у цирку зайшли в її гримерку.

— Ну, пам'ятаю, і що?

— А те, що на столі у неї лежала книга Баха «Ілюзії».

– І що тебе дивує? Чи тебе дивують люди, які читають книги?

— Ти взагалі багато знаєш людей, які читають Баха? Ну, ось згадай. — Алексу подобалося, що Аня знову стала такою, якою була ще вчора, веселою і безтурботною, але ця безтурботність перепліталась в ній з якоюсь невизначеністю, яка непокоїла її.

— Ні, зовсім не багато, якщо чесно, але я вже давно звик до того, що люди в масі своїй примітивні, слухають попсу, ходять на футбол, п'ють пиво, навіть коли воно їм не смакує, але роблять це, тому що це так робить переважна більшість. Тому мене не дивують люди, які слухають джаз або Вівальді, які читають Річарда Баха або Тайшу Абеляр.

— Просто, особисто я чисто випадково натрапила на Баха в інтернеті, якось на одному з форумів. Я прочитала один твір, потім ще, і ще, і так втягнулася, що нічого іншого мені не хотілося читати, поки я не перечитала його всього. У Баха є дуже багато речей, які дають відповіді на багато питань, але ще більше там моментів, завдяки яким, питань виникає ще більше. Ось в «Ілюзіях» багато містики і релігії, а так захотілося приміряти його теорії в реальному житті. Що скажеш?

— Знаєш, Аню, я принципово не вступаю в полеміку, що стосується двох питань. Це політика і релігія.

— А я не збираюся полемізувати, мені просто цікава твоя думка, ось і все.

— Ну, добре. Що стосується Баха, то мені дуже подобається його притча «Немає такого місця далеко». Точніше, раніше подобалася. Я завжди вважав так само, що немає такого місця «далеко», але коли ти опиняєшся сам в подібній ситуації, то, розумієш, що дуже навіть є таке місце. Мало того, навіть «недалеко» буває обтяжливим і сумним, а про неможливість подолати цю невелику відстань я взагалі не хочу говорити, тому що це все обман. Це, як Берлінська стіна. Лише метр товщини, а розділяла вона не просто місто, а людські долі. Та й містики у Баха, дійсно багато, тут ти права. Знаєш, я ніколи не був віруючою людиною в тому сенсі, з яким асоціюється у нас поняття церкви. Але я ніколи не був і атеїстом. По моєму — це дві рівнозначні крайності, тільки з різними знаками. І важко сказати, де тут плюс, де мінус.

— Так атеїст — це і є неверуючий. — заперечила Аня.

— Ні, сонце, ти помиляєшся. Атеїсти — це ті, хто боряться проти релігії. Я ж просто не належу до жодного з цих таборів. Можна не бути людиною, хто виконує церковні і релігійні канони, але й не відкидає можливості існування якихось сил. Ось і я не заперечую, більш того, я точно впевнений, що щось все ж таки існує, якась невідома, але потужна сила, яка керує якимись або, навіть, всіма моментами на землі. Це, до речі, є і у Баха, і у Абеляр, і у купи інших письменників-езотеристів. Адже, погодься, не може бути, щоб такий складний світ, в якому ми живемо, розвивався сам по собі. Але в цьому світі дуже багато недоліків, точніше, цьому світові дуже далеко до досконалості. І іноді складається така думка, що світ цей вийшов з-під контролю. Але це зовсім інша тема. Я просто дуже чітко розмежовую поняття віри і релігії. Не обов'язково бути людиною релігійною, не обов'язково ходити до церкви і фарбувати яйця на Великдень, важливо вірити в те, що для тебе важливо. Поважати і приймати те, що нам дано зверху, і не використовувати це проти інших. А що у нас виходить? Служителі культу, в більшості своїй, люди далеко не дурні. І вони розуміють, що наш народ, який не хоче вникати в суть питань буття і не хоче напружуватися, щоб зробити своє життя кращим, не шукає сам відповідей на питання, що цікавлять. Вони знають, що через свою лінь, необізнаность і страх, цей народ рано чи пізно прийде до них з поклоном, а це вже півсправи для приборкання і поневолення цього ж народу. З іншого боку, якщо, дійсно, розглядати створення світу, як описано в Біблії, то стає незрозуміло, для чого було створювати такий складний механізм, як організм, та ще й в такому розмаїтті.

— Прикольно, ніколи не чула такого трактування. — вона знову підібрала під себе ноги, скинувши босоножкі. — І не страшно жити з такими думками? Ти взагалі нормально спиш? Мені здається, що те, що робиться в твоїй голові, не може сприяти спокійному і глибокому сну. Ти що, правда, нічого не боїшся? Весь такий безстрашний і правильний?

— А з чого ти взяла, що не боюся, зовсім не бояться тільки божевільні, навіть люди перед суїцидом відчувають дикий страх.

— А ти це звідки знаєш? — з усмішкою запитала Аня. — Ти, що, пробував вже?

— Не розумнічай тільки, добре? — Алекс не злився, але його дратувала її несерйозність. — Знаю, тому що книги читаю, та й є у мене один знайомий психіатр. А звідки знаю? Зараз розкажу. Сідай зручніше і слухай. Просто практично у всіх людей, які вчинили самогубство, після розтину в крові виявляли величезний рівень адреналіну, а це — перший показник стресу. А що стосується мене, то, окрім чисто людських, так би мовити, стандартних страхів, у мене є і свої.

— Ну, наприклад? — запитала вона.

— Наприклад, я боюся залишитися без мрії, і не тому, що всі мої мрії збудуться, а тому, що не буде сенсу мріяти. Причин може бути безліч, просто з віком я все більше усвідомлюю і відфільтровує реально нездійсненні мрії. Повір, це дуже страшно жити без мрії.

— Ти знаєш, я, точно так думала, тільки у мене було все трохи по іншому. Я отримувала практично все, про що мріяла, щоправда, потім втрачала багато, але це була моя вина.

— Ось бачиш, Ань, я ж кажу, що страх рухає масами, і ти, не ображайся тільки — теж частина цієї маси. Тобі завжди хотілося стати індивідуальністю зі своїми думками і зі своїм талантом художника, стати яскравою особистістю, незалежною від натовпу і від чужої думки. Тобі ж завжди хотілося піднятися над масовою помилковістю поглядів і жити так, як тобі того хочеться. Але ти боїшся зараз зізнатися собі в тому, що ти особистість. Ти потрапляєш в залежність від своїх пристрастей і одержимостей. Тому, не обманюй себе, Анька, будь щирою.

— А я не можу бути завжди і з усіма щирою.

— Це чому?

— Та тому що, відкрившись одному, я можу нашкодити іншому.

— А ти не думала про те, що потрібно, в першу чергу, тобі. Поки у тебе немає дітей, ти зобов'язана тільки батькам. Тому у тебе є час і можливість стати тим, ким ти дійсно хочеш. Ти можеш бути з тим, з ким будеш щаслива, з ким ти просто хочеш бути, але хочеш по-справжньому, а не так, щоб просто було зручно і комфортно. Ось, якщо б у тебе були діти, тоді тобі довелося б багато чого змінювати в собі і підлаштовуватися під них. Але, поки ти ще не матір, просто знайди себе. Ти кинула малювати і зайнялася фотографією. Можливо, це і добре, якщо це, дійсно, твій вибір, але я чув, як ти говорила, що це через Бориса. Ти знову не щира до себе, бо дозволяєш почуттям керувати твоїм життям.

— Блін… Як багато філософії. Ти хоч сам живеш за такими принципами? — Аня втомлено посміхнулась. — Ти говориш про дітей, що вони змінюють весь світ, про відповідальність. Я не буду з тобою сперечатися, але розповім тобі одну історію. Ця історія сталася з моєю подругою, Тетяною. Вона старша за мене, але ми спілкуємося на рівних. Так ось, давно це було, вона була тоді молодою студенткою, яка закінчила перший курс, і після практики з друзями відправилася на канікули на кримський курорт. До речі, там ми з нею і познайомилися, я тоді була ще школяркою, а вона вже запалювала з хлопцями. Була вона настільки красива і ефектна, що дуже яскраво виділялася з натовпу своїх однокурсників. Пацани так до неї і липли, а ми всі їй заздрили. Але при всій тій увазі як наших, так і курортних хлопців, вона ніколи не виставляла себе зіркою, а завжди спілкувалася з нами, малолітками. Тоді на пляжі я випадково познайомила її з одним студентом зі столиці. Звали його Ігор, він знімав кімнату у нас в будинку і якось зголосився допомогти мені донести мольберт до берега моря. Там ми і зустріли Танюху. Він був роки на три старше за неї, закохався одразу і по самі вуха. Він не просто ходив за нею всюди, не просто дарував квіти і співав романси. З кожного дня канікул Ігор робив для неї свято. Він вигадував різні забави, походи, організовував пікніки і вечірки. Його любили всі, бо, його просто не можливо було не любити. Коротше, він був душею компанії, королем всіх танцмайданчиків і взагалі, він був просто королем курорту. Я тоді постійно малювала на березі, це був один з найспокійніших, позитивніших і безтурботних серпнів моєї юності, я ще не була обтяжена відносинами з хлопцами, вони мене тоді ще просто не цікавили. Але літо має властивість закінчуватися, і всі мої нові друзі роз'їхалися по своїх домівках, гуртожитках, інститутах та університетах. Я не люблю осінь з дитинства, бо вона завжди мені приносила тільки розставання. Літо, яскраві вогні, гучна весела музика, сміх, бризки шампанського, натовпи туристів, що розглядають мої картини, човни, катери і кораблі, які курсують, уздовж узбережжя… І, буквально, за кілька днів весь цей карнавал перетворюється в порожні набережні, в закриті магазинчики, в нудьгуючих продавців сувенірів. Ставало реально сумно від того, що навіть за чарівним заходом сонця, який ще зберігав літнє тепло, вже ніхто не спостерігав. Потяглися сумні осінні дні, я ходила в школу, в «художку», малювала в своєму сараї, коли була погода, виходила в гори чи просто на берег моря. Але як я була здивована, коли через два місяці я отримала від Таньки листівку із запрошенням на весілля. Я була настільки рада, що не могла стримати своїх емоцій. Раділа я не стільки зустрічі з подругою, скільки за неї саму. Я готувалася, чекала цього дня, пошила нову сукню, намалювала величезну картину в подарунок, вмовила батьків мене відпустити, і вони відпустили. Знаєш, бувають моменти подиву, нерозуміння або взагалі повного нерозуміння ситуації. Але те, що я побачила на весіллі, а я приїхала прямо в РАГС, бо не встигала по-іншому, мене просто шокувало і вибило з колії. Дивлюся, моя Танька стоїть, щаслива, вся в білому, в вельоні, з зачіскою, ну просто принцеса, іншого слова і не підбереш, а поруч крендель якийсь, дрібний і непримітний, не те, що Ігорчик був. Я нічого не зрозуміла спочатку, але потім мені Танюха все роз'яснила. Виявляється, це її наречений був, справжній, з яким вона весілля планувала ще навесні, до нашого знайомства, та й до знайомства з Ігорем, а влітку просто романчик закрутився, справа-то молода, як вона сама казала. Але була одна невелика проблемка, і про цю проблемку вона розповіла тільки мені. Виявилося, що вона була вагітна, але татком був зовсім не її новоспечений чоловік, а наш Ігор. Я спочатку зраділа, подумала з дитячої наївності, що все ще може повернутися назад, але з часом зрозуміла, що не все так просто в дорослому житті. Вона пішла в декрет, потім закінчила заочно університет, чоловіка її призначили дипломатом в якусь африканську країну, і вони поїхали. Зустрілися ми вже через багато років, коли її донці було вісімнадцять років, і вона виходила заміж теж за щойно спеченого дипломата. Прикинь, наша дружба протрималася вісімнадцять років, і це при тому, що ми бачилися дуже рідко, часом, один раз на декілька років. Ігор теж приїжджав до нас в місто кілька разів, ми разом купалися, відпочивали, він ніколи не питав про Таньку, а я сама не наважувалася йому розповісти. З одного боку я знала, що роблю не зовсім чесно, бо він повинен був знати про те, що десь росте його донька, з іншого боку, я була набагато молодша за нього і не могла вирішувати за людину, тим паче, що Танька, якби хотіла, то сама б йому розповіла. Ось, з першого погляду, начебто банальна історія, таких історій тисячі на землі, мільйони курортних романів і дітей, народжених в любові, але поза шлюбом. Але розв'язка тут була дуже цікавою. Я не знаю, хто розповів Таньчиній донці правду, але вона знайшла Ігоря і запросила до себе в гості. Вона тоді жила в будинку разом з матір'ю, в сенсі з Тетяною. Ігор приїхав з букетом квітів, він же нічого не знав, сіли вечеряти, всі здивовані, що ж відбувається, і лише я одна здогадувалася про ту грозу, яка повинна була вибухнути. Ну, мала, випивши трохи, посмілішала, і видала Ігорю всю правду про те, що він її справжній батько, але, насправді, він ніхто, бо покинув її матір і її саму, тоді ще ненароджену. Ігор намагався пояснити, що взагалі не в курсі був про існування його доньки, інакше зробив би все, аби бути разом. Але донька кричала і обзивала його покидьком, спокусившись на курорті на невинну молоду першокурсницю. Але, що найстрашніше, так це те, що Танька мовчала і не промовила ані слова. Я не могла бути присутньою при цій сцені, зірвалася з місця, сказала, що там, на кухні щось підгоряє і втекла, бо на мене така нудота підкотила, що я не могла дихати. Коли я повернулася в кімнату, то Ігоря вже не було. Танька ридала, мала теж, чоловік її пив горілку зі склянки, ну, просто повна сімейна ідилія. Я спробувала всіх заспокоїти, але мені люб'язно повідомили, що це я в усьому винна, бо, по-перше, це я їх познайомила, як виявилося, а по-друге, не зробила так, щоб всього цього не сталося. Я просто мовчки встала і поїхала. На вокзалі я зустріла Ігоря і розповіла йому все, що знала. І він один єдиний, хто сказав мені, що я все правильно зробила, і що він зробив би так само. Танька потім, звичайно перетелефонувала, вибачалася, але після тієї історії вже не було у нас такої дружби, яка була раніше. Ні, ми спілкуємося досі, але це вже зовсім не те. Розумієш? Донька народилася і виросла без батька. Це погано? Звичайно, погано, тим паче, що батько її живий-здоровий. Його вина була лише в тому, що він полюбив вже чиюсь наречену, при тому, не знаючи про це. Він винен був лише в тому, що в тій любові віддав Тетяні всього себе, він, до речі, робив їй пропозицію, але вона просто пообіцяла подумати. Від їх кохання народилася чудова дівчинка, і знову його вина була в тому, що він просто не знав про те, що творилося в голові у моєї подруги. Але ти запитай будь кого, розповівши цю історію, хто тут правий, а хто неправий. Тобі будь хто скаже, що не правий мужик, тому що… він просто мужик. Донька зробила винним батька, не враховуючи того, що мати її примудрилася в цій історії обдурити всіх. І Ігоря, і чоловіка свого, і доньку, і навіть себе. Ось такий от талант у моєї подруги. А ти кажеш, що через дітей не можна нічого змінювати. А ось якби вчасно поміняла би, то все могло би бути по іншому.

Аня закінчила розповідь і полізла в свій рюкзак. Порившись там кілька секунд, вона витягла звідти пляшку мінеральної води і, відкрутивши пробку, зробила кілька ковтків прямо з горла. Потім простягла пляшку Алексу.

— Дякую. — відповів він, відпиваючи з пляшки. — Історія, дійсно, на перший погляд звичайна, вся справа лише у висновках. У кожного з нас теж є сотні історій з життя, он у тебе взагалі набір для серіалу. — він засміявся і поплескав Аню по плечу.

Коли вони під'їхали до Італійсько-Словенського кордону, була глибока ніч. Від усіх переживань і пригод, розмов про життя, образ і недомовленостей, розбавлених шикарною цирковою виставою, на них звалилася справжня втома. Очі в Алекса просто злипалися, але він вирішив не зупинятися на трасі, а доїхати до невеликого готелю в передмісті Трієста. Для цього їм довелося звернути з траси, що вела на Любляну. Алекс не вводив координати цього готелю в навігатор, понадіявшись на свою пам'ять. Він вже кілька разів зупинявся в цих місцях, тому без зусиль знайшов вузьку дорогу, яка вилася між невисоких гір. Дорога була дуже вузькою, і іноді здавалося, що вона взагалі занедбана, тому що їм за всю дорогу не зустрілася жодна машина. Покружлявши по горах, вони виїхали на узбережжя Адріатичного моря. Тут не було такого пожвавлення, як в Монако чи в Ніцці. Лише, скромні вогні висвітлювали невелику набережну біля маленького готелю, що зачаївся серед гір. Цей готель йому порадили друзі, сам би він ніколи не знайшов його, бо його не було на жодному туристичному сайті. Тоді Алекс здивувався, яким чином господареві цього готелю вдається заповнити його під зав'язку. Але, зараз він зрозумів, що людям, якщо щось по-справжньому сподобається, то вони обов'язково приїдуть сюди, навіть не дивлячись на зайві декілька десятків кілометрів звивистої гірської дороги. Коли він в'їхав на паркінг готелю, Аня міцно спала, скрутившись калачиком на передньому сидінні. Він не став її будити, і пішов усередину готелю дізнатися про вільні номери. Номер виявився тільки один, але його це не засмутило. Втома була така, що він готовий був заснути прямо за кермом, але за завтрашній день і наступну ніч йому треба було подолпти ще більше тисячі кілометрів. Алекс кілька разів спускався за речами, потім акуратно закрив багажник, щоб не розбудити Аню, але вона вже прокинулася і сиділа, відкинувши голову на підголівник. Виглядала вона сумною і втомленою. Сонна, трохи розпатлана вона була схожа на студентку, що випадково заснула на лекції. Єдиний промінь світла, що потрапляв в салон машини і йшов від входу в готель, падав прямо на її кулон. Цей кулончик у вигляді палітри фарб, і без того зберігав в собі різні таємниці, а в тьмяному світлі нічного ліхтаря здавався по-справжньому чарівним. Алекс подумав тоді, як звичайна річ може прив'язати до себе людину, і як людина може фанатично прив'язатися до звичайної срібної дрібнички, як багато таємниць і переживань може в собі зберігати лише декілька грамів недорогого срібла. Ще три дні тому, побачивши цей кулон на незнайомці, Алекс і не підозрював, як багато він може значити для неї.

— Ти знову туди дивишся? — намагаючись здаватися суворою, запитала Аня. Але сама розсміялася від цієї награною серйозності. — Говори, куди ти мене привіз, збоченець? Навколо темно і страшно, а ти обіцяв Венецію.

— Венеція залишилася позаду, не до неї зараз. Ми занадто багато часу витратили на Макса і його серпентарій і на цирк з поп-корном. Венеція буде іншим разом, а зараз я просто хочу спати. — стомлено відповів Алекс, подаючи Ані руку, щоб їй зручніше було вилізти з машини.

— А, точно, буде іншим разом? — її сонні очі виявилися всього в якихось десяти сантиметрах від його обличча і він відчув її теплий подих. Вона стояла, нерухомо і не мругаючи, в очікуванні відповіді.

— Ну, якщо ти в наступний раз знову будеш їсти паелью на трасі, а я буду проїжджати повз, то обов’язково. — пожартував Алекс, але Аня не сприйняла його жарт. Вона опустила очі і, посміхнувшись, сказала:

— Ну, я, чомусь, так і думала. Гаразд, ходімо, покажеш хороми.

— Хороми — це дуже сильно сказано, але мені тут дуже подобається, всюди, чуєш, море шумить? Зовсім поруч.

Вони обидва мовчали, поки піднімалися старими сходами в свій номер. Увійшовши до кімнати, Аня скинула босоніжки, і одразу пішла в душ. Алекс був настільки виснажений, що, ледь торкнувшись дивана, він провалився в глибокий сон. Він не знав, скільки проспав, але прокинувшись, у нього було відчуття глибокого ранку, хоча за вікном ще було темно. Він подивився на годинник і здивувався тому, що проспав лише півгодини. За дверима душа було тихо, і навіть промінь світла не пробивався крізь нещільно зачинені двері. Звикнувши трохи до темряви, він побачив неростелене ліжко і зрозумів, що в номері він знаходиться один. Він увімкнув світло, Ані ніде не було. У якийсь момент він подумав, що вона просто поїхала, але побачивши її валізу, заспокоївся. Алекс визирнув у вікно і побачив на березі знайомий силует. Аня сиділа на каменях, недалеко від того місця, де стежка спускалася до моря. Десь внизу шумів прибій, було чутно, як хвилі накочувались на невидимий берег і розбивалися об скелі. Алекс підійшов до неї ззаду, і, не кажучи ані слова, просто сів поруч. Вона сиділа, поклавши підборіддя на зігнуті перед нею коліна, на Алекса вона навіть не звернула уваги. Так вони сиділи в мовчанні кілька хвилин, потім Аня випрямила спину, потягнулася кудись в сторону і простягнула Алексу відкорковану пляшку. По знайомому запаху він одразу впізнав цей напій, взяв пляшку і зробив ковток прямо з горла. Як не дивно, але ця кисло-терпка рідина остаточно розбудила його мозок. Зробивши ще ковток, він віддав пляшку Ані. Аня теж надпила трохи, потім подивилася на етикетку, слабо освітлену світлом від яскравих південних зірок.

— У Макса поцупила? — запитав Алекс.

— Не повіриш, він сам мені в рюкзак дві пляшки запхав, і в валізі ще кілька. — вона сьорбнула ще трохи і передала Алексу. Той пригубив, але багато пити не став.

— Чому не повірю, навіть дуже повірю. — відповів він, і поставив пляшку на камені перед Анею. Якийсь час вони сиділи мовчки і слухали звуки прибою. Десь поруч цвіркуни завели свою пісню, в морі хлюпнула риба, і в невисоких пальмах зашумів вітер. Тут було настільки тихо і затишно, що не хотілося нікуди йти, тим паче, їхати.

— Після розставання з Вадимом я довго не могла відійти. Я ні з ким не спілкувалася, намагалася взагалі уникати зустрічей з людьми, настільки мені було погано. — раптом почала свою розповідь Анна. — Ховатися в сараї було безглуздо, там мене завжди могли знайти і друзі, і батьки, тому, я просто вставала о шостій ранку, коли місто ще спало, і відправлялася в гори. Я не завжди малювала, могла просто сидіти і дивитися на небо, на хвилі. Я багато думала і моделювала ситуації, як могло б бути, якби я зробила не так і вчинила б інакше. Але всі мої думки, так чи інакше, поверталися до Вадима. Це була якась одержимість, і я знову і знову згадувала психотерапевта зі свого дитинства, який попереджав, що я зі своїми одержимостями можу погано закінчити. Я намагалася забути Вадима, але у мене нічого не виходило. Кажуть, що час лікує, але це було не про мене. Чим більше часу проходило з моменту нашої розлуки, нашої останньої розмови, тим мені ставало все більш сумно і боляче. Ні, я не думала про суїцид, бо самогубство завжди викликало у мене зневагу. Я просто страждала мовчки і все. Потім мені зателефонували з академії і сказали, що якщо я не з'явлюся і не здам всі заборгованості, то, незважаючи на мій талант, мене відрахують. Всі вихідні я просто тупо сиділа над прірвою і пила вино, яке поцупила у батька з льоху. У нас був свій маленький виноградник, не такий, як у Макса, звичайно, але виноград у тата був відмінний, і батько щороку експериментував з різними сортами. Порівнювати з винами Макса мені важко, — вона знову випила з пляшки і простягнула Алексу, але Алекс відмовився, пославшись на завтрашню довгу дорогу, — Але тоді мені було все одно, що пити. Що характерно, що я не п'яніла абсолютно, просто думки почали вибудовуватися в якийсь певний ланцюг, стали не такими розмитими і абстрактними. І тоді в мені щось змінилося. Я тепер постійно думаю, що все ж таки, є правда в народних мудростях, адже вони реально вказують нам шлях, а іноді і сенс всього того, що з нами відбувається. В той момент дійсно істина була саме у вині. Якось зовсім по інакшому почало сяяти сонце, чайки почали кричати зовсім по іншому, небо, море, листя, все змінило свої кольори і обриси. Всю ніч я думала про те, що все, з мене вистачить! Що не повинен хтось, хто зараз спить на іншій півкулі землі не зі мною, а іншою жінкою, впливати на моє життя. Я твердо вирішила перестати бути залежною від своїх емоцій. Від почуттів я відмовитися не могла, та й не хотіла, але від емоцій могла. Я встала, і зі стійким наміром стати щасливою, не дивлячись ні на що, повернулася додому. Я залізла в ванну і три години лежала там, читаючи книгу «Міст через вічність» Баха, яка просто виявилася першою книгою, яка мені потрапила до рук з книжкової полиці. Тепер ти розумієш, чому мене так здивувала і зацікавила книга, що лежала на столі в цирковій гримерці. І це теж було якимось знаком. Я ж не витягнула Лермонтова чи Муракамі, а саме Баха. Дочитувала я книгу вже в ліжку, а прокинувшись вранці, відчула себе зовсім іншою людиною. Начебто нічого не змінилося, так само світило осіннє сонце, так само за вікном гавкав сусідський собака, так само на вулиці лаялися сусіди, доводячи один одному кожен своє трактування політики партії. Але я вирішила, що у мене, нарешті, почнеться звичайне людське життя, життя таке, яке я сама собі захочу. Ти не повіриш, але я відчувала себе щасливою. Виявляється, щоб бути хоч трішки щасливою, потрібно лише відкинути всілякі забобони і жити спокійно і розмірено, займаючись своєю улюбленою справою. Зараз я точно знаю, що таке щастя. Щастя — це, коли ти спокійний. Адже, коли навколо тебе покій і спокій, значить все навколо тебе ідеально, ніщо не дратує і не напружує. Я постійно малювала, іноді мої роботи відбирали на конкурси, мені робили замовлення, і я з натхненням бралася за роботу. Це був ентузіазм, але вже не фанатизм. Я просто малювала і отримувала задоволення. Я полюбила живопис ще більше, хоча думала тоді, що більше, ніж я любила цю справу, любити вже не можливо. Потім я закінчила академію, і мені запропонували залишитися в аспірантурі, навіть запропонували одразу викладати на кафедрі живопису. Ті роки особливо нічим таким не відрізнялися, я малювала, жила, як і жила раніше. Розпорядок дня у мене складався з навчання, роботи і живопису. Домашні справи займали у мене мінімум часу, і я могла більше часу приділяти мистецтву. У мене накопичилося досить багато робіт, хороших робіт, з пейзажами, з портретами, було, навіть трохи картин з урбаністичної серії, яку я назвала «міський романс». Будинки, фонтани, трамваї, парочки, що гуляють під парасолькою залитими дощем бульварами. Всі ці картини були написані в фіолетово-бузкових тонах, мені вони, до речі, найбільше подобалися. Мій наставник-викладач якось мимохідь запропонував мені організувати власну виставку. Спочатку я сприйняла це, як щось непотрібне мені, але з часом я помітила, що тільки і думаю про цю виставку. Але для виставки потрібно було приміщення і гроші на організацію і оформлення. Такої суми у мене, природно не було. Я ходила по різних організаціях, зверталася в союз художників, оббивала пороги в мерії, але все було марно. Всі захоплювалися моїми картинами, але далі захоплення справа не йшла. Чим більше мені відмовляли, тим більше азарту в мені прокидалося. Я давала інтерв'ю на телебаченні, писала статті в журналах. Мої студенти почали мені допомагати збирати кошти, підробляючи на набережній і на бульварі. Але сума, яку вони зібрали, була недостатньою навіть для оренди маленького приміщення. В одну з неділь ми організували на набережній невеликий аукціон, де намагалися зібрати гроші, продаючи наші картини. До мене підійшов високий чоловік в дорогому костюмі і димчастих окулярах. Таких чоловіків я раніше бачила тільки на обкладинках модних зарубіжних журналів. На ньому був шикарний білий костюм, сорочка з розстебнутим верхнім гудзиком і незатягнутою тонкою краваткою. Він уважно розглядав картини, біля кожної зупинявся і ретельно вивчав, нахиляючи голову. Потім він прочитав табличку, на якій було написано про збір грошей для організації моєї виставки, повернувся до нас і запитав:

— Чиї це роботи? Хто тут виставку хоче організовувати? — він питав, звертаючись до всіх нас, але дивився на мене. Я, навіть крізь темні шкельця його окулярів відчула на собі його погляд. В мене затерпли руки і ноги, язик прилип до зубів, і я нічого не могла відповісти. Мої студенти навперебій почали розповідати йому про мою ідею, показували картини, водили його то праворуч, то ліворуч. Він уважно вислухав їх, а потім підійшов до мене, підняв на лоб окуляри і подивився на мене своїми блакитними очима. Я зависла, як перевантажений всіляким мотлохом комп'ютер, а він, помітивши мій стан, простягнув мені свою візитку і сказав:

— Я готовий допомогти тобі в проведенні твоєї виставки, але, якщо чесно, я не дуже розбираюся в мистецтві. Мені просто сподобалися твої картини і все. Я не буду зараз багато говорити, просто подзвони мені, ми виберемо час і розробимо концепцію нашої співпраці.

Опустив окуляри на ніс, повернувся і пішов. Біля крайньої картини він зупинився, подивився ще раз уважно і запитав:

— Я не сильний у живописі, просто поясни, чому на всіх портретах у різних людей сумні зелені очі? І мені здається, що всі ці очі чимось схожі одне на одного.

Він пішов, не дочекавшись відповіді, а я сиділа і не могла повірити в те, що моя мрія про вернісажі може втілитися в реальність. Я почала розглядати свої ж портрети, і тільки тоді помітила, що, дійсно, з усіх написаних мною портретів на мене дивилися зелені сумні очі Вадима. Ти розумієш, що я вже не думала і не згадувала про нього, але підсвідомість моя виводила ці риси на папері.

Ми зустрілися з тим загадковим незнайомцем на наступний день. Я все набиралася хоробрості, щоб зателефонувати йому, але він випередив мене, прийшовши в нашу академію. Чомусь, в той раз зовсім не було страху, просто було якесь нове відчуття, чи, навіть почуття, я не могла тоді собі відповісти. Ми домовилися зустрітися після пар в одному кафе. Сидячи за столиком в маленькому кафе на березі моря, він запитав, як я бачу собі цю виставку, і я розповіла йому про антураж, про освітлення, бо картина може втратити дев'яносто відсотків інформації, якщо на неї буде падати занадто мало або занадто багато світла, якщо світло буде не тієї гами і падати воно буде не під тим кутом. Потім я пояснила, що картини різних тематик обов'язково повинні бути розділені якщо не стінами, то перегородками, ну або, на крайній випадок, ширмами. Він слухав дуже уважно, маленькими ковтками попивав свій білий чай. Ми проговорили до самої ночі, точніше, базікала в основному я, а він лише задавав питання. Потім ми перейшли з теми мистецтва на тему відносин, і взаємин. Він висловив свою неординарну думку, я свою, мені було настільки комфортно, як це буває з давніми друзями, хоча ми з ним були знайомі лише день. Непомітно ми перейшли на «ти», хоча він був набагато старший за мене, та й за статусом я була не рівня йому. Наші зустрічі ставали дедалі частішими. Він орендував приміщення, найняв бригаду майстрів, які за кілька тижнів перетворили приміщення звичайного старого гастроному в центрі міста в незвичайну галерею. Потроху я почала розвішувати там картини. Мої друзі, в основному студенти, проводили зі мною весь свій вільний час. Я домовилася в деканаті, і нам дозволили на якийсь час перенести в цю галерею заняття з живопису. Я малювала разом з учнями, а коли вони виконували мої завдання, я займалася оформленням галереї і готувалася до виставки. Роботи було дуже багато, але ми працювали з величезним задоволенням і натхненням. Одного вечора, коли всі студенти розійшлися, він приніс пачку свіжонадрукованих афіш, де говорилося про мою персональну виставку. Там навіть дата вже стояла. Я була на сьомому небі від щастя, мої мрії починали набувати обрисів реальності, мало того, ця реальність була близька як ніколи. Емоції перли з мене повним ходом, і мені хотілося плакати від щастя. В мене з'явилося таке дике бажання обійняти його і розцілувати, що я трималася з останніх сил. Він це бачив і теж відчував, я точно знаю, це було видно по його очах. Ти просто уяви, ми в галереї, серед моїх картин, навколо запах фарб і неяскраве світло, відлуння від будь-якого шороху розповзалося по залах галереї, бо стіни ще не були заповнені картинами, і лише ми… Вдвох. У мене трусилися ноги, як зазвичай, я хвилювалася, як маленька дівчинка на першому побаченні, а він просто взяв мене за руку і повів до виходу. Він сам повимикав всюди світло, закрив двері на замок, посадив мене в свою раритетну машину і відвіз додому. Зупинившись біля будинку, я ще сподівалася, що ось зараз він обійме мене, притисне, розцілує, та я була готова віддатися йому прямо в його «двадцять першій» «Волзі», але він просто провів тильною стороною долоні по моїй щоці і тихо сказав:

– Іди, відпочивай, завтра у нас багато роботи, а через тиждень ти повинна всіх підкорити і стати королевою.

Я попрощалася з ним і понуро пішла додому. Того вечора я зрозуміла, що мій спокій в черговий раз втрачений. Залишилося лише питання, як довго це буде, і як далеко все може зайти. Я дала собі тверде слово контролювати себе і більше не піддаватися таким слабкостям, але при кожній зустрічі у мене зводило всі м'язи і холоділо між лопатками. Весь тиждень ми працювали, в цих приємних турботах я трохи відволікалася від цих амурних думок, але він постійно з'являвся то з коробками піц для всіх, то просто в спортивному костюмі, щоб допомогти розвісити картини, то приходив з якимись суворими тітками в величезних окулярах, які, напевно, взагалі ніколи не вміли посміхатися. У ті моменти, коли він був поруч, я відчувала себе скутою, а він, навпаки, то клав мені руку на плече, коли я стояла за мольбертом, то підтримував за ногу, коли я, стоячи на драбині, намагалася забити черговий цвях, то розповідав смішний анекдот, а коли всі починали сміятися, він невимушено підморгував мені. Він практично щодня підвозив мене на своїй улюбленій ретро-машині, як він називав «двадцять першу Волгу». І, хоча ми з ним навіть жодного разу не поцілувалися, наші відносини почали обростати чутками. Подейкували, що у мене з'явився багатий покровитель, всемогутній і дуже вражаючий. Але я про нього зовсім нічого не знала. Та, що я, про нього в нашому місті взагалі ніхто нічого не знав. Єдине, що мені було відомо, що звали його Борисом.

Ефект від виставки перевершив всі не тільки мої очікування, а й очікування оточуючих і всіх, хто допомагав мені в організації. Мені дарували квіти, просили автографи, телевізійники один за іншим шикувалися в чергу, аби взяти в мене інтерв'ю. Я смикалась з одного кута галереї в інший, раділа, літала, немов на крилах, а він просто стояв, притулившись плечем до стіни і схрестивши на грудях руки. Він взагалі вдавав, що він тут зовсім ні до чого, хоча я знала, скільки коштів і сил він вклав в цю виставку. Спочатку я планувала «виставлятися» кілька днів, але виставка затягнулася на тиждень. Якось увечері він запросив мене і всю мою команду в ресторан, відзначити успіх. Ми пили шампанське і їли фрукти, веселилися, окрилені успіхом, танцювали і говорили тости. Спочатку він спостерігав за нами так, як дорослі спостерігають за дітьми, що граються в аквапарку, потім попросив розлити шампанське, встав і почав говорити тост. Коли він вимовив перше слово, навколо запанувала повна тиша, хоча він не просив нікого замовкнути і слухати його уважно. Він просто невимушено підвівся з-за столу і сказав, тримаючи в руці келих:

— Успіх, це не тоді, коли тебе хвалять, не тоді, коли тобою захоплюються, і, навіть, не тоді, коли у тебе беруть автографи на пам'ять. Успіх — це коли ви самі відчуваєте свою задоволеність. І не просто задоволеність, а задоволеність собою. Кожному з нас, незалежно від статусу чи стану, занепокоєння душі заважає думати і зосереджуватися на досягненні мети. І тоді ми не можемо реалізувати себе ані в роботі, ані у відпочинку, ані в стосунках. Кожному з вас потрібно навчитися відкривати себе для інших, для інформації, для отримання енергії. Ви повинні побачити світ, світ не той, що бачать всі очима, а світ такий, яким він є насправді. Адже світ не тільки дивовижніше, ніж ми припускаємо, він набагато дивовижніше, ніж будь яке наше припущення. Ви просто поки закрили або не встигли відкрити двері розуму. Але ж там може бути як раз те, що вам необхідно, те, чого вам не вистачає. Не думайте, що ви все знаєте. Пам'ятайте, що досконалість не має меж, і сьогодні ти, Аня, разом зі своїми друзями, а цього ніколи не можна забувати, що сама ти б мало чого домоглася, заслужила дуже високої оцінки. Для того, щоб стати великим, потрібно не просто багато працювати, потрібно вкладати в себе впевненість і інвестувати бажання самовдосконалюватися. Є така давня мудрість: якщо мрієте з'їсти велику рибу — вам саме час навчитися плавати. Скажу вам, друзі мої, що ви дійсно навчилися плавати і тепер ваш результат — це… — він зробив багатозначну паузу, а всі завмерли в очікуванні якогось дива, і диво, дійсно, сталося. — Це запрошення на участь у вернісажі у Франції. Ви поїдете по легендарним місцям Ренуара і Моне, відвідаєте Лувр і Єлисейський палац. Це все буде в програмі вернісажу. Це буде не конкурс, а просто виставка-форум, куди з'їдуться кращі молоді художники з усього світу. Тож, вітаю, і, за вас!

Він випив до дна шампанське зі свого келиха, навколо всі шуміли, веселились і обіймалися, а я сиділа і дивилася на нього, як заворожена. Він підійшов до мене і запропонував потанцювати. Ми танцювали, притулившись один до одного, танцювали танець за танцем. Друзі мої пили і веселилися, і їм не було до нас ніякого діла. Потім ми вийшли з галасливого залу на свіже повітря, і нас миттєво огорнула темна кримська ніч. Він запропонував прогулятися, і ми повільно пішли по набережній вздовж моря.

— Слухай, Аню. — раптом сказав Борис. — Про виставку у Франції я сказав абсолютно серйозно, я навіть надіслав листа від імені спілки художників до Франції, щоб вам швидше надіслали запрошення, потім я допоможу зробити вам візи, єдина заковика — це вивезення картин. Вони всі повинні пройти перевірку, тобто експертизу, там довга процедура, але я вирішу це питання, питання в тому, що ми повинні будемо повернути всі до однієї картини назад. Інакше нам пришиють статтю за незаконне вивезення культурних і мистецьких цінностей. До речі, пам'ятаєш, ти на виставці сказала, що абсолютно не розбираєшся в бухгалтерії, коли у тебе почали купувати картини, і доручила цю справу мені. Так ось, я не хотів говорити при сторонніх, але заробила ти дуже і дуже кругленьку суму.

— Яку? — спокійно запитала я, бо вже не в перше продавала свої картини і на набережній, і, малювала на замовлення. Але, коли він назвав мені суму, яку я заробила від продажу своїх картин на виставці, я була шокована. Я не буду називати тобі цифри і кількість нулів, але за ті гроші я пізніше купила собі невеликий будиночок із зеленим газончиком і басейном у дворі, а батькам відгрохала солідний ремонт в їхньому будинку. Мало того, Борис тоді сказав, що приміщення, яке він, нібито, взяв в оренду для проведення виставки тепер належить мені, і я можу робити з ним все, що мені заманеться. Я застрибала від щастя, потім обійняла його міцно-міцно за шию і поцілувала в його холодні від вітру губи. Мене вразило те, що він абсолютно не відреагував на мій поцілунок, а лише погладив мене по голові і притиснув до свого плеча. Я заплющила очі, і притиснулася до нього ще сильніше. В ту ніч, ми до самого ранку гуляли з ним уздовж моря, а коли почало світати, він проводив мене до воріт мого будинку і, погладивши моє волосся, просто і невимушено попрощався, сказавши лише наостанок дивну фразу:

— Тобі абсолютно не стільки років, скільки ти думаєш, і у тебе попереду ще все життя з усіма його пригодами і виконаннями бажань. На добраніч, чи то вже доброго ранку, не важливо. Просто йди і лягай спати. — Але який тут міг бути сон після такої ночі і таких новин. Я, природно не спала, хоча чесно, після душу залізла під ковдру.

Потім він поїхав на якийсь час, сказав, що у справах. Я й надалі викладала в академії, на період між виставками, я організувала в приміщенні галереї спочатку гурток з образотворчого мистецтва, який пізніше переріс у справжню художню школу. Але я не про неї хотіла розповісти. Життя моє дуже кардинально змінилася. За все, що б я не бралася, у мене все виходило, діти малювали, мені замовляли картини і портрети, а ще, до мене в школу почали приходити не тільки дітки, а й старші люди. Одного разу з'явилася парочка, такі бабулька з дідусем, ну просто, обійняти і плакати. Сказали, що в молодості він малював портрети членів Політбюро партії і був на службі у держави, а вона малювала різні панно на стінах піонерських таборів, але після перебудови вони в один момент стали нікому не потрібними зі своїми талантами, а жили вони в маленькій однокімнатній квартирі, де не могли собі дозволити таку розкіш, як майстерню. І ось тут, у мене в школі вони розвернулися. Це треба було бачити, як вони захоплено ставилися до живопису, я просто милувалася ними. Борис часто виїжджав у справах, бачилися ми з ним рідко. І, хоча я постійно згадувала його, думала про нього, сумувала, коли його не було поруч, я думала, що це було таке ж відчуття, як до Вадима. Він їхав — і мені ставало сумно і самотньо, а коли приїжджав, у мене виростали крила, і я набувала ще більше впевненості в собі. Візи до Франції були готові, картини запаковані, залишалося лише кілька днів до нашого від'їзду, як раптом я потрапила до лікарні із запаленням легенів. Мене поклали під крапельницю і сказали, щоб і думки не було у мене тікати з лікарні, та, якщо чесно, то я б і не змогла, настільки мені було погано. Всі мої друзі і Борис з ними, прийшли до мене в палату і сказали, що без мене вони не поїдуть, але я сказала, що справа ж не в мені, а в картинах, а вони не винні, що їх автор, тобто я, виявилася нездатною їхати. Коротше, я їх довго вмовляла, і, в кінці кінців, вмовила. І вони поїхали без мене. Поїхали всі. А через два дні повернувся Борис, сказав, що всіх розмістив, звів з ким треба, допоміг влаштуватися, з картинами розібрався, і повернувся до мене. І це було настільки мило з його боку, що я розплакалася, коли він увійшов в палату до мене. Так, я не сказала, що він мене влаштував в приватну клініку і мені виділили окрему палату, де було все, від телевізора, до кардіографа. Він довго розповідав мені про те, як мої учні справлялися без мене, говорив, щоб я не сумувала, тому що картини мої користуються великим успіхом, а мене він в будь-якому випадку звозить до Франції, коли я одужаю. Він залишився на ніч… Я тоді зовсім забула, що хвора, дихати було легко, наче й не було цієї пневмонії, лише сильно паморочилося в голові, але крутилася вона від щастя. Це була незабутня ніч. Він був ніжним і чуйним, я вже й забула, що може бути так добре, а він повернув мені такі забуті відчуття. Потім я одужала, і, як він і обіцяв, ми поїхали з ним до Франції. Ми гуляли по Парижу, по набережній Сени, піднімалися на Ейфелеву вежу, облазили весь Лувр. Він терпляче міг стояти і чекати, поки я не вдивлялася в якусь картину. Жили ми прямо біля Сени, і вікна наші виходили на маленький причал, від якого постійно відправлялися і причалювали кораблики і катери. Сотні, тисячі закоханих пар і вдень, і вночі вирушали в подорож по річці, але я не заздрила їм, бо зі мною був Він. Знаєш, скажу тобі чесно, як я не намагалася, я постійно Бориса порівнювала, та й зараз порівнюю з Вадимом. Це було підсвідомо, але я нічого не могла з цим вдіяти. Мені з ним було добре, навіть, дуже добре, так спокійно і затишно, але я не могла назвати це любов'ю, яку мені довелося випробувати один раз. У Парижі ми пробули два тижні, і кожен з цих чотирнадцяти днів я чекала якогось дива. Не буду приховувати, але я, дійсно, чекала, що він зробить мені пропозицію. Але він, як завжди, був небагатослівний, хоча багато розповідав про Францію та Іспанію. Чомусь Іспанію він любив особливо. Якось він мене запитав, чи не хочу я жити в Іспанії? Я відповіла, що ніколи не думала про це, тому що я і так живу і в Іспанії, і у Франції, і на Місяці одночасно, бо життя художника не має чітких меж, я просто живу в світі живопису. Він лише посміхнувся у відповідь і нічого тоді не відповів.

Потім настав черговий навчальний рік, у мене були нові студенти, нові виставки, школа працювала і набирала обертів, я ставала все більш популярною. Я мала все, про що тільки можна було бажати: і успіх, і визнання, і роботу, пов'язану з улюбленою справою, яка, до речі, приносила дуже хороші доходи. Поруч зі мною був вірний і надійний чоловік. Здавалося, що я стала по-справжньому щасливою. Одного разу, Борис приїхав з чергового відрядження, ми сиділи в мене вдома на дивані і пили вино. До речі, про вино. — Аня взяла в руки пляшку, приклала горлечко до губ і закинула голову. Але пляшка виявилася порожньою. — Блін… — тільки й сказала вона і полізла в рюкзак за черговою пляшкою. Пляшку і штопор вона простягнула Алексу. — На, допоможи дівчині. — Алекс відкоркував пляшку, і знову знайомий запах переніс його на якусь мить в старовинний Прованс. Відсьорбнувши з горла чергової пляшки, Аня продовжила свою розповідь: — Ми пили вино і розмовляли про різне. Потім він відкрив свій ноут і показав мені фотографію. На фото красувалася шикарна вілла. Однією стіною вона впиралася в скелясту гору, а інша сторона з величезним патіо виходила прямо до моря. Навколо на вітрі розвивалися пальми, а на морі біля причалу на хвилях погойдувалися дві білосніжні яхти.

— Прикольно. — сказала я. — І що це?

— Хотіла б жити в такому будинку? — грайливо спитав він, і я відчула, що він не жартує.

— Тільки не кажи, що ти зняв цей будинок і запрошуєш мене в гості.

— Не скажу, тому що я не знімав цей будинок і в гості тебе не запрошую. Я просто купив цю віллу, — він зробив паузу, розлив по келихах вино і подав один мені. — Я купив її для нас з тобою, якщо ти не проти, звичайно. Я не хочу, щоб ти була у мене в гостях, я хочу, щоб ти була в цьому будинку господинею.

Я вже давно звикла до його сюрпризів, але такого я не могла навіть намрієте собі. Ми випили й поцілувалися. Без зайвих питань, я, звичайно ж, погодилася. Мені було все одно в якому статусі я там буду, в статусі дружини чи коханки, мені було байдуже. Мені просто хотілося бути з ним.

— А це де? — запитала я. — До роботи як я буду добиратися?

— Дурненька. — він посміхнувся і так ніжно поцілував мене, що я просто полетіла на небеса. — Працювати ти будеш прямо там, там в тебе буде своя студія, майстерня, кабінет, приймальня, все, що ти захочеш. Правда, викладати ти не зможеш, бо цей будинок знаходиться в Малазі. Знаєш де це?

— В Іспанії? — невпевнено відповіла я.

— Ага. Ну, то як? Ти згодна?

— А коли треба їхати. — я була в такому шоці, що не могла зібрати в купу свої думки.

— Ну, коли скажеш, коли ти будеш готова, тоді і поїдеш. Ось квитки на літак з відкритою датою. Ти скажеш, летимо завтра, значить, полетимо завтра. Скажеш через півроку, я буду чекати півроку…

…Через місяць таксі везло мене по звивистій гірській дорозі до казкового Андалузького узбережжя. Борис полетів туди раніше у справах і чекав мене в цьому будинку. Я сиділа в машині і думала про те, як же все таки буває дивно в житті. Адже ким я була? Звичайною дівчинкою зі звичайної радянської родини, не бідної, але і не дуже заможної. Курортний продаж всіляких пилозбірників і здача кімнати туристам давали нам з батьками додаткові доходи, але багатством це назвати було складно. І ось тепер, в Криму залишився мій власний будиночок, у мене є своя галерея, яку я віддала в управління своїм учням, за умови, що вони збережуть там нашу школу, а сама я мчу до мрії будь якої нормальної людини. Будинок на березі моря, де можна займатися своєю улюбленою справою тоді, коли це тобі зручно. Не потрібно щоранку бігти на роботу, щоб не запізнитися до дзвінка першої пари, а можна спокійно, з чашкою чаю, сидячи на веранді свого будинку писати картини. Ну, хіба це не мрія, скажи? Борис часто виїжджав у справах, залишаючи мене вдома одну. Ніяких відносин ми не оформляли, він не пропонував, а я не наполягала. Нам було добре і комфортно. Він так про себе нічого мені і не розповідав, я не знала, чим він займається, знала лише, що у нього якийсь бізнес, до нього приходили друзі, приїжджали всі на дорогих машинах і з охороною. Часто ми влаштовували для них вечірки, точніше, ці вечірки були більше схожі на світські раути з лакеями і шампанським. Але мені подобалося таке життя. Якщо чесно, то я навіть не знала, чи була в нього сім'я, чи був він одружений, і чи були у нього діти. Я вирішила, що, якщо захоче, то він сам мені про все розповість. Так ми прожили кілька років. Одного разу за вечерею він сказав, що хотів би, щоб я зайнялася чимось більш сучасним, ніж живопис. Так я і сама стала помічати за ним якусь дратівливість, коли я довго не виходила з майстерні.

— Аню. — якось сказав він, коли ми ввечері пили чай на балконі. — Я хочу тобі запропонувати непогану роботу. Сподіваюся, що ти мені не відмовиш, тим паче, що без твого таланту художника тут не обійтися.

— Ти ж знаєш, Боря, що я завжди готова тобі допомогти, особливо, якщо це стосується живопису.

— Розумієш, це не зовсім живопис, точніше, не живопис зовсім. У мене є своє видавництво, ми випускаємо книги, альбоми, журнали. Є у мене і своя професійна фотостудія, ось я і хочу, щоб ти свій талант спробувала в фотографії.

— Але я нічого не тямлю в фотографії, у мене навіть ніколи не було свого фотоапарата. Тато, коли я була маленькою, бувало, закривався у ванній кімнаті друкував там фотки, він любив цю справу, але мені цього не привили, напевно, тому що мені було чим займатися.

— Так от і спробуєш, тим паче, що гени — ця така цікава штука, що ти й не помітиш, як станеш професіоналом в цьому напрямку, тим більше, я повторюся, що в цій справі мені потрібна саме ти.

І я погодилася. Ми виїжджали на різні зйомки, у мене було кілька помічників і асистентів. Вони тягали апаратуру, розставляли прожектори і парасольки, а я тільки натискала на кнопку «Спуск». Хоча, так виглядало тільки з першого погляду, насправді, щоб вийшов якісний знімок, доводилося робити по кілька десятків дублів з різним освітленням і на різних режимах. Я ж працювала не звичайною автоматичною «мильничкою», а серйозними, досить громіздкими апаратами. Брехати не буду, мені дуже подобалося фотографувати, та й зараз подобається, але, повір, це ніколи не зрівняється з малюванням. Той, хто не тримав пензлів в руках, той мене не зрозуміє. Якось сиділа я і малювала в своїй студії один портрет, на замовлення. Замовник був дуже серйозним і солідним, і я пообіцяла встигнути у встановлені терміни. Я була у мольберта, коли приїхав Борис. Він увійшов в студію, але був якийсь незадоволений, Я підбігла до нього на зустріч, але він сухо сказав, щоб я закінчувала займатися дурницями, бо йому потрібна була моя допомога. Я сказала, що зараз допоможу, тільки мені потрібно кілька хвилин, щоб домалювати фрагмент.

— Ні, люба, ти мені потрібна вже, переодягайся і вмивайся, в тебе десять хвилин. Я чекаю тебе в машині. — сказав він і вийшов. Я не стала сперечатися, швидко зібралася, і ми кудись поїхали. Вже в машині він сказав, що нас чекає один солідний замовник, і я повинна його сфотографувати в різних ситуаціях.

— Боря. — сказала я. — Я все розумію, але, невже це настільки терміново, що ти не дав мені кілька хвилин домалювати те, що я почала?

— Часу в нас повно. — відповів він, чим вбив мене наповал. — Я просто хочу, щоб ти займалася справою, допомагала мені, тим паче, що я тебе не примушував, ти сама погодилася на цю роботу. Зараз розпал сезону, купа замовлень, ми працюємо над макетом нашого нового журналу, крім цього, скоро вибори, і купа кандидатів вже приготували круглі суми, а я не маю наміру їх упускати. Так що не драматизуй, а просто виконуй свою роботу, за яку тобі, до речі, дуже непогано платять. Тим більше, що фотографія — це таке ж мистецтво, тільки набагато сучасніше, ну погодься. — а потім додав зовсім іншим тоном. — Ну, сонце, ну не гнівайся. Все ж для тебе.

І я не могла на нього гніватись. Я продовжувала фотографувати, мої роботи, дійсно почали цінуватися, нас запрошували знімати і королівські весілля, і президентські раути. Потроху я залишила живопис, хоча в душі обіцяла сама собі, що все ще повернеться, і я буду малювати далі. Так ми прожили з Борисом дванадцять років, і ось, кілька місяців тому він запропонував мені вийти за нього заміж, тобто оформити наші відносини, і я, звичайно ж, погодилася. Весілля в нас буле шикарне, спочатку вінчалися ми в старовинній церкві в горах, куди, як мені здається, взагалі ніхто не підіймався, потім був фуршет на березі моря. Боря на пляжі спорудив спеціально для весілля дерев'яний поміст, щоб гості не грузли в піску, на сцені грали дуже відомі світові музиканти. Він запросив і струнний оркестр з Франції, і рокерів, і хіп-хоперів. Літали літаки, вертольоти, феєрверки били прямо з-під землі, як гейзери на Камчатці. Шампанського було стільки, що воно могло зрівнятися за кількістю з морем. Потім ми вийшли в море на його яхті. Вона була настільки великою, що і яхтою назвати її складно, більше це було схоже на корабель. І ось ми вдвох, не рахуючи команди, звичайно, на цьому кораблі у відкритому морі. Зірки, небо, берегів не видно, навколо нас стрибали і пустували дельфіни, як ніби і їх Борис орендував для нашого весілля. Коротше, та ти сам знаєш, як це, в море. Загалом, весілля, дійсно, вдалося, навіть я, яка ніколи не мріяла про весілля, була вражена і шокована такою підготовкою.

Він подарував мені діаманти, прямо в каюті примусив одягти сережки, кільце і кольє. Я подивилася в дзеркало і зрозуміла, що це багатотисячне кольє зовсім не пасує мому кулону, але Борі нічого не сказала. Потім був тиждень подарунків і сюрпризів, де ми тільки не побували і якого тільки шампанського не пробували. А потім, коли ми повернулися на берег, він підвів мене на причалі до білосніжної моторної яхти, невеликої, але і не маленької, і сказав, що вона моя. Здавалося б, ось воно, щастя. Так, будь хто б на моєму місці вже помер би сто разів від такого щастя, а мені через тиждень захотілося від нього просто втекти. Я не знаю, на зовсім, чи на якийсь час, але мені просто потрібен був час в собі розібратися. Ось тому я пристала до тебе в Малазі, мені було дуже сумно і самотньо, потім ти мені влаштував справжнє свято у Макса. І, знаєш, чому я на тебе злилася? Адже, ваша з Ілоною розмова, підслухана мною, та й ці незрозумілі і недоречні наміри Макса, все це було лише приводом для того, щоб вихлестнути накопичену злість, злість за те, що не Боря мені влаштував це свято, а ти, не Борис слухав всі мої життєві історії, а, знову ж таки, абсолютно незнайомий чоловік. Та, навіть справа не в цьому, якщо чесно. Справа в тому, що всі ці брюлики, лімузини та яхти, подаровані мені разом з екіпажем, не значать для мене абсолютно нічого, бо немає в них найголовнішого — душі. Знаєш, чим ти мене підкорив одразу? Тебе зацікавив мій кулон, а Боря, за дванадцять років спільного життя жодного разу не запитав мене, звідки він у мене, чому я не знімаю його ніколи і ніде, і, взагалі, він жодного разу не поцікавився моїм минулим життям. Якось я почала йому розповідати про те, як я стала художником, а він, через п'ятнадцять хвилин моєї розповіді, запитав, чи не хотіла б я злітати з ним на Крит, бо там у нього є деякі справи. І після цього я ніколи більше не заводила з ним розмови про життя. За дванадцять років він мені дарував буквально все, але жодного разу не подарував букета квітів, жодного разу не сказав, що любить мене, не написав жодного кривого вірша до дня народження, не пригостив мене кавою з термосу або з паперового стаканчика. Він просто не розумів, наскільки для мене це важливо. Але, найстрашніше це те, що я не люблю його, а люблю зовсім іншого, але живу, тим не менш, з Борисом, тому що мені зручно, комфортно і… я просто звикла… Вона приклала пляшку до губ і закинула назад голову, потім, поставила пляшку перед собою, відкинулася спиною, поклавши за голову руки на прохолодний камінь, що лежав позаду неї. Вітер стих, але море продовжувало шуміти, накочуючи свої хвилі на скелястий берег. Мільйони зірок на чорному небі здавалися куполом величезної парасольки, і було відчуття, що якщо зараз закрити цей парасольку, то одразу ж настане день. Алекс думав про дивну долю людини, що мала у житті все: і любов, і улюблену справу, і роботу, пов'язану з цією улюбленою справою, і те, що вона називала просто достатком, але те, що не вкладалося навіть у поняття «багатство» для середньостатистичного обивателя. Здавалося б, що ще треба для людини, яка одержала від життя все? Але він бачив, як її роздирали внутрішні сумніви, вона шукала чогось, постійно намагаючись бути тією, яку уявляла собі у своїх історіях, але насправді, вона була представником зовсім іншого стану, але з душею вільного художника, яка так безжально мучила її. Деякий час він сидів і думав про це, а потім звернувся до неї:

— Ань. — покликав він. — Аня, ти що, спиш? — запитав він, коли не почув від неї відповіді.

— Ні, не сплю, просто плачу. — Алекс по її голосу зрозумів, що вона не бреше. Він хотів сказати їй одну важливу думку, яка сформувалася у нього за час їхньої спільної поїздки, але, передумавши, просто сказав:

— Ань, досить бухати, ходімо краще в номер.

– І з чого ти взяв, що я бухаю? — запитала вона. — Це ж еліксир кохання, мені Макс так говорив, і я маю намір йому вірити. А, знаєш, краще б я бухала, тим пачее, що вже й нічого. — Вона перевернула пляшку догори дном — пляшка була порожня.

— Ходімо. — Алекс підвівся і встав прямо перед нею. — Підемо, правда, вже пізно. У нас ще буде більше тисячі кілометрів, щоб поговорити. Він простягнув їй руку і допоміг піднятися. Вони повільно пішли в бік готелю. Щойно вони увійшли в номер, Аня одягнена звалилася на ліжко і одразу заснула. Алекс зняв з неї босоніжки і накрив ковдрою, а сам ліг на диван і теж провалився в сон. Прокинувся він, коли сонце було вже високо. Аня спала міцним дитячим сном, з головою накрита тонким покривалом. Коли він вийшов з душу, то побачив, що Аня вже не спала, вона просто лежала з відкритими очима і дивилася на небо, яке було видно крізь нещільно закриті штори.

— Доброго ранку, — весело сказав Алекс, — як спалося?

— Слухай, Ал. Я вчора багато всякої фігні наговорила? А то я й половини не пам'ятаю. Я, якщо чесно, смутно пам'ятаю, як в цьому ліжку опинилася.

— Та, ні, зовсім небагато. — відповів він. — Все нормально, ти про Бориса свого розповідала і все, нічого інтимного і ніяких одкровень у твоєму оповіданні не було. Ти як почуваєшся? Голова не болить?

— Ні, ти знаєш. Твій Макс, він реально чарівник. Якщо чесно, то у мене завжди, навіть від маленької дози шампанського, якщо воно паленное, одразу починає боліти голова, а тут другу ніч поспіль, та ще й таку кількість, і нічого. І я виспалася нормально, правда. — вона посміхнулася, і Алекс, дійсно не побачив на її обличчі втоми чи слідів від двох випитих пляшок прованського вина. — Голова не болить, але кави хочу, якщо чесно, то і поїсти чогось би не завадило.

— Ну, ти давай, збирайся. — Алекс взяв свій телефон в руку, набрав номер, але на тому кінці лінії повідомили про відсутність абонента. Він подивився на Аню і сказав. — Я чекаю тебе внизу, в барі. Тобі що замовити?

— Мені, млинців, з чим завгодно, багато кави і ще еклер хочу. Ти йди, а я зараз швидко, в душ, переодягнуся і розвію твою самотність в порожньому барі на березі Адріатичного моря.

Алекс чекав її в кафе зовсім недовго. Вона з'явилася як раз тоді, коли офіціант приніс їхнє замовлення. Аня була одягнена в тонкі білі джинси і білу майку, на якій чорними літерами було написано Rock-n-roll forever!

— Прикольна маєчка. — Алекс посміхнувся, і, відсунувши стілець, допоміг Ані сісти.

— А ти не пам'ятаєш, якою фразою ти мене зустрів там, в Малазі? — запитала Аня, взявши в руки горнятко з кавою.

— Ні, нагадай.

— Ти тоді, дуже схоже сказав, навіть з тією ж інтонацією. «Прикольний кулончик». Не пам'ятаєш?

— Про кулон пам'ятаю, а самої фрази ні. — Алекс посміхнувся і знизав плечима. Вони їли і пили каву, згадуючи їх знайомство. Здавалося, що це було так давно, а не три дні тому. Ще три дні тому Алекс навіть не підозрював про існування Ані, так само як і вона не знала про те, що буде їхати на батьківщину в машині з чоловіком, який, можливо, разом з нею в дитинстві засмагав на одному пляжі і стрибав у море з однієї і тієї ж скелі. Алекс був трохи старший за неї, швидше за все, тому вони і не зустрічалися в дитинстві. Аня весь свій час проводила за мольбертом, друзів було не багато, тому і не дивно, що, проживши разом в одному місті багато років, вони з Алексом так і не перетнулися жодного разу. І ось тепер, в активі їх «спільного життя» були три дні в замкнутому просторі і три разом проведені ночі, була вже не одна разом випита чашка кави, еклери, вино з горла і потаємні розмови. Про це думав він, коли дивився на зголоднілу Аню і згадував їх першу спільну паелью. Про це ж думала вона, коли вони, від'їхавши від готелю, мчали по вузькій дорозі до Словенського кордону.

— Знаєш, про що я думаю? — запитала Аня.

— Ну? — кивнув головою Алекс.

— Що дивно, все ж таки, що ми з тобою зустрілися, ні, правда. За ці дні я багато чого переосмислила і на більшість речей подивилась зовсім по іншому, ніби подивилася на картину під іншим кутом. Ось ти, начебто, нічого такого не казав, просто слухав і все. Я ніколи не любила психотерапевтів, тому що їм потрібно було розповідати про себе, душу вивертати, а я цього не вмію робити, а ось тобі мені просто так хотілося розповідати, було легко і приємно. І не просто для того, щоб тобі розповісти, це було потрібно більше мені самій, бо в процесі розмови я перенеслася в ті часи, знову пережила те, що переживала двадцять і десять років тому. Я казала тобі про все, але ти хоч помітив, що скрізь мене переслідувала одна річ?

— Одержимість?

— Саме вона… — якось дуже сумно відповіла Аня. — Може бути, саме через цю хворобу у мене все не зовсім так, як хотілося б?

— Чому, хворобу? — запитав Алекс.

— Та, тому що одержимість — це хвороба, це доведено, і в багатьох книгах описано. Правда, майже всі релігії вважають, що одержимість — це взагалі пов’язано з містикою про чортів, тобто вселення якогось духу або, як вони кажуть, біса. Але це не про мене. Я дійсно одержима, це правда. І в мені, дійсно, живе якась невідома сила, яка не відпускає від мене ні живопис, ні Вадима, але це точно не біс. Он, Макс твій, теж, схоже, з головою не дружить. Поинути все, заради того, щоб копатися цілими днями в землі, і все заради чого?

— Ну, заради чого?

— А, хрін його знає, я і сама не зрозуміла. Він просто живе в своєму світі і все. Живе і не думає про те, що буде завтра і що буде з тими, хто його завтра перестане цікавити. Ти — цинік, але в порівнянні з ним, ти просто пацан. Його цинізму взагалі немає меж, я навіть не розумію, як такі люди взагалі можуть спати спокійно. Хоча вино його, скажу тобі чесно, не дивлячись на смак і запах, дуже навіть нічого. — вони засміялися разом, згадавши вчорашнє розпивання вина на березі Адріатичного моря.

– І, все же. — сказав Алекс. — Дивись, ми зараз Любляну проїхали, скоро Угорщина, а там і Будапешт. Потім довго цивілізації не буде.

— Ти це до чого? — Аня, піднявши брови від здивування, подивилася на Алекса. — Сплавити мене хочеш?

— Ні, не хочу. Ти доросла дівчинка, і сама знаєш, що і як треба робити, як правильно чинити. Я до того, що, якщо хочеш знати мою думку, то я не думаю, що тікати від свого чоловіка було хорошою ідеєю.

— А ти так нічого і не зрозумів… А шкода… — Аня відвернулася до вікна і замовкла.

— Так все я зрозумів, це ти не хочеш зрозуміти, що життя — це не просто мрії і бажання. Якби все було так просто: захотів — отримав, побажав — збулося, намріяла — здійснилося, то було б, звичайно, непогано. Але так не було ніколи і ні у кого, принаймні, я не знаю таких ні зі свого оточення, ні з історії. Так просто не може бути за визначенням.

— Чому не може бути? — здивовано запитала Аня, знову по-дитячому піднявши свої тоненькі брови.

— Та тому, що, Аню, є речі, які від нас не залежать, але від яких сильно залежимо ми. Ми не можемо вплинути на саму суть життя, де все має початок і, як не прикро, має кінець. Ми можемо злегка підкоригувати, підлаштуватися під якусь більш зручну ситуацію, або уникнути чогось неприємного для нас, але суть завжди залишається суттю. Ми не можемо бути щасливі вічно, тому що немає нічого вічного, а це вже сумно. Ми не можемо бути одночасно з двома або трьома улюбленими людьми, ми не можемо перебувати одночасно на Майорці і на Островах Зеленого мису, хоча і там, і там можуть бути улюблені місця. У тебе є те, що вже дуже немало, є людина, яка для тебе робить дуже багато, нехай він в цьому теж шукає свою вигоду, але він не використовує тебе для досягнення своїх цілей. Ань, хочеш, їдемо далі, не хочеш — не їдемо. Я не буду порпатися в твоїй душі, це не мій формат. Я не психолог, який вдає, що хоче розібратися в твоїй проблемі і лізе до тебе в душу, хоча насправді він лізе в твій гаманець. Я, на відміну від психологів, просто слухач, можу порадити, розповісти про свої погляди, але я ніколи не скажу тобі, що ти повинна робити. Навіть, якщо ти будеш колоти собі героїн — це теж буде твій вибір, ось чому я проти того, щоб лікували наркоманів. Я не знаю, що у тебе насправді з Борисом. Ти ж розповіла лише свою сторону історії, а я впевнений, що у нього була б своя сторона.

— А тебе не дивує, що за три дні моєї відсутності, він жодного разу мені не зателефонував, навіть не привітав з днем народження. Знаєш, чому я тоді в Валенсії не повернулася назад, до нього, хоча і думала про це? Я сказала собі, якщо він привітає мене з днем народження, то я повернуся до нього, а якщо ні, то поїду далі. Поки я не вирішила, повернуся до Іспанії чи ні, швидше за все, що повернуся, бо прекрасно розумію, що я тікаю зараз сама від себе, а не від нього і від проблем, і розумію, що мене і тут ніхто особливо не чекає. Батьків ми забрали давно в Іспанію, вони живуть в Барселоні, а тут залишилися лише мої друзі. Тому я при всьому цьому не готова починати спочатку і не хочу знову малювати картинки на набережній.

— Ну, зрозуміло. — простягнув Алекс.

Вони проїхали вже більшу частину Угорщини та невпино наближалися до Будапешту. Зліва від них відкрилося величезне озеро, в якому замість протилежного берега на горизонті вода зливалася з небом. Не дивлячись на майже повний штиль, на водній рівнині було видно вітрила спортивних і прогулянкових яхт. Вони повільно ковзали, ніби зависли в якомусь іншому вимірі між небом і водою. Алекс з Анею їхали уздовж Балатону майже годину, їхали не поспішаючи, і без зайвих балачок. У якийсь момент Аня заснула, і він не став її будити до самого Будапешта. У центрі Будапешта вони потрапили у величезний затор, на них йшов натовп футбольних фанатів, одягнених в червоно-біло-зелені кольори. Вони барабанили в барабани і дуділи в труби. Алекс протиснувся між автомобілями, що стояли на узбіччі і проїхав в невеликий дворик, де і вирішив припаркувати машину.

— Підемо, пройдемося, все одно в найближчу годину ми звідси не виберемося. — сказав він, заглушивши мотор. Аня спросоння не зразу зрозуміла, де вони знаходяться, все крутила головою з боку в бік, намагаючись розібратися в незнайомій географіі.

— Що? Незнайоме місце? Я тебе вітаю, ми в столиці Угорщини, тут сьогодні якийсь матч футбольний, вулиці все перекриті, а об'їзної в Будапешті немає, тож, йдемо гуляти і дивитися на архітектуру, ти ж, як художник, повинна любити цю справу.

Вони вийшли з машини і повільно, минаючи натовп уболівальників, пішлии по місту. Навколо них, дотикаючись між собою, стояли високі будинки, без дворів і паркінгів. Їх під'їзди виходили прямо на тротуари, а чотириметрові вікна мальовничо розповідали про високі післявоєнні стелі.

— Хотів би тут жити? — раптом запитала Аня.

— Та, я ніколи не думав про це, якщо чесно. Гарно тут, всі ці будинки, мости, Дунай, не такий як Сена, чи, як Темза. Ті вузькі і брудні, а цей — величний, тихий і спокійний. Я багато мостів через Дунай переїжджав в своєму житті, і не тільки в Угорщині, але й в Румунії, і на кордоні з Болгарією, так всі мости просто нереально величезні і величні. Знаєш, як тут прикольно ввечері, коли все підсвічується! Вулиці тут широкі, пам'ятників багато, люди досить милі і добрі. Але, напевно, ні, не хотів би тут жити. Для мене є кілька факторів, які важливі при виборі місця проживання.

– І які ж, поділися? — Аня схопила його за руки і застрибала, як маленька дитина, а Алекс лише посміхнувся, дивлячись на неї. Вона, не дивлячись на свій дуже непростий характер, викликала у нього посмішку. — Ні, дай, я сама спробую вгадати. Ну, по-перше, там має бути море! Вгадала?

— Звичайно. — погодився Алекс. Він дивився, як Аня, немов у дитячому садку, загинала пальці на своїй мініатюрній долоньці.

— По-друге, там повинно бути завжди тепло, це могли б бути тропіки, якісь острови або, наприклад, як Макс твій живе, в будинку, де з одного боку гори, з іншого — дуже багато води.

— А ось тут ти не вгадала. Ні, мені дуже подобаються теплі краї, і південь Франції подобається, і Кіпр, і Пальма де Майорка, але я дуже люблю північ Європи.

— Північ?… — Аня зморщила свій маленький носик і насупила брови Ні, я не люблю холод.

— Та, там не холодно, там — Гольфстрім, і взимку там, між іншим, дуже навіть м'яко, але я не про клімат, просто там така атмосфера розміреності, немає цих італійських експресивних «джовані» або французьких холеричних «франсуа».

— Ще ти забув про гарячих іспанських «педро». — Аня захихотіла і встала в позу торреодора.

— Та й взагалі, не так місце важливо для вибору, скільки те, де тобі комфортно. Я колись хотів біля Макса будиночок собі підшукати, та я об'їздив все узбережжя, і нічого не знайшов. Начебто і прикольно там було, але не моє це.

— А в Іспанії не хотів би якір кинути? — запитала Аня, моментально ставши серйозною, і Алекс зрозумів, що вона мала на увазі.

— З тобою, чи що? — запитав він.

— Даремно ти так, — відповіла вона, — А, хоча б і зі мною? А чим я тобі не підходжу? А? Ну скажи. Ось чого у мене такого немає, що б тебе в мені зацікавило?

— Ань, ну на фіга ти починаєш ці розмови? Ми зараз знову зіпсуємо один одному настрій, і на тому все закінчиться.

— Ну, чисто гіпотетично! Просто уяви собі це, ти і я, а навколо нікого. — Аня намагалася представити це, як жарт, але Алекс бачив, що жарт цей вийшов аж надто натягнутим.

— Гіпотетично, кажеш? Знаєш, Ань, я ж по суті своїй консерватор, ти сама бачиш, їжджу по автобанах на сучасній машині повільно, не використовуючи і половини її потужності, люблю класичну музику і джаз, люблю старі дерев'яні яхти. Хоча, з іншого боку, я легко позбавляються від непотрібних речей, можу просто на смітник викинути машину, якщо вона того буде заслуговувати, але ось так от просто поміняти те, що вже вляглося, напевно, я вже переріс такий період. Занадто багато на мені зав'язано, занадто багато дорогих і близьких мені людей зчеплені в один ланцюжок, і я теж, ланка цього ланцюжка. І тобі не важко буде уявити, що буває, коли з ланцюга випадає хоча б одна ланка. Я не можу під себе підлаштувати те, що може вплинути на долі цих людей, тому, ні практично, ні, навіть, гіпотетично, це не можливо. І, до речі, проблема не в тобі, розумієш?

— Не зовсім. — відповіла Аня і взяла Алекса під руку. Вони повільно ходили вулицями старого міста, поки не вийшли на набережну Дунаю. День котився до заходу, і Алекс подумав про те, що у нього реально залишилося дуже небагато часу. Завтра до вечора він повинен бути вдома, при будь яких розкладах і, якщо не буде ніяких ексцесів на кордоні, то за добу він подолає цю відстань. Він подивився на годинник, до встановленого ним дедлайну залишалося трохи більше доби.

— Анюто, послухай, ми розслабилися, але мені, правда, треба поспішати, щось я загубився в часі, підемо, в машині поговоримо.

Футбольні фанати схлинули з вулиць, і потік машин, який вже неабияк зменшився до вечора, повільно рухався в усіх напрямках. Вони без проблем проїхали центр Будапешта і попрямували на схід. І, хоча угорські дороги сильно відрізняються від німецьких і італійських магістралей, Алекс їхав досить швидко.

— То ти не договорив. — промовила Аня, клацаючи кнопкою приймача в пошуках пристойної радіостанції.

— Та, начебто все тобі сказав, що хотів. Просто, розумієш, я з віком більш тверезо дивлюся на речі. Пам'ятаєш, я тобі про мрії розповідав? Так само і з реальністю. Я вже чітко вмію розмежовувати реальність і те, що тільки здається нам справжнім. Я не оперую багатьма традиційними поняттями і не живу за принципами, які придумав хтось. Та я тобі вже говорив про це.

— А як же твоя Лес? Вона вписується в твої принципи і поняття?

— Про людей можна розповідати дуже багато, але іноді це багато виявляється звичайною мильною бульбашкою. Начебто і є людина, і всю роботу робить добре, і намагається вона бути правильною і порядною, а потім раз — і ніхто не пам'ятає про неї нічого. А можна, як ти, наприклад, написати картину, від якої в усіх буде екстаз, а потім її продаватимуть з аукціону за мільйони. Музикантів же тисячі різних, мільйони, а МакКартні і Леннона пам'ятають і знають всі, навіть сучасні неначитані діти. І, хоча вони не були великими, в плані техніки виконання, музикантами, вони все одно стали кращими. І тепер їх потерті джинси, через півстоліття, коштують на аукціонах мільйони. Ось так то. — Алекс подивився на Аню і підморгнув їй. Вона сиділа сумна і думала про щось своє.

— Так я, начебто про Лес запитала, а не про «бітлів». Я про них і так багато чого знаю.

— Тож я тобі про неї і кажу. Можна говорити багато різних слів, але я скажу лише, що вона — особистість, індивідуальність. Вона зуміла, живучи у натовпі, не стати частиною цього натовпу. Вона вміє розуміти навіть те, що їй не підходить і, до речі, дуже гармонійно вміє жити в своєму світі, а світ цей так само гармонійно вписується в навколишній її простір, адже, погодься, все якісне і хороше не потребує реклами, тому, якщо я говорю, що вона розумна, добра, чуйна і терпляча, значить, так воно і є. Ось, якби я почав тобі описувати її вії, які вони незрівнянні, довгі і закручені догори, ну, і таке подібне, то одразу стало би зрозуміло, що вії ці, навіть, якщо і вони дійсно такі карколомні — це єдина її гідність…

— Знову ти мудриш. Не хочеш про неї розповідати — не треба, справа ж, дійсно може бути суто індивідуальною. Хоча я все зрозуміла, — перебила його Аня і полізла в свій дитячий рюкзачок. Попорпавшись там, вона дістала звідти книгу. — Ти краще скажи, чому ти мені ось про це нічого не розповів?

— Ти про що? — Алекс відволікся від дороги, подивився на книгу, яку вона тримала в руках і посміхнувся. А, ти про це. Макс дав?

— Ні, на відміну від вина, яке він мені дав, цю я, як ти кажеш, поцупила у нього зі стола. — збрехала Аня. — Ти ж теж особистість, чому приховуєш? І хотіла запитати тебе, а що значить «8:14»? Це що, час, коли у тебе дзвонить будильник? — вона засміялася, але якось сумно. Коли Алекс зустрів її кілька днів тому, очі Ані світилися оптимізмом і життєствердною радістю, але, у міру їх віддалення від іспанського узбережжя, вона ставала все більш сумною і дратівливою.

— Це звичайний збірник віршів, я зібрав їх до купи і просто подарував Максу на його ювілей, бо він постійно мене просив про це. Він завжди мене просив, а я не вважав цю свою творчість гідним чиєїсь уваги. А він, негідник, взяв і видав цей збірник великим тиражем. У мене, між іншим, немає жодного примірника.

— А у мене є. — Аня показала Алексу язика, і він знову подумав про те, як же швидко може змінюватися в людині настрій.

— Знаєш, я це навіть віршами не вважаю, це ж звичайні думки, римовані і криві, там немає ані розміру, не дотримано жодного правила віршоскладання, тому що мені було плювати на ці правила. Я не знаю, що таке ямби і хореї, я просто викладав думки і намагався їх взагалі нікому не показувати. А Макс вирішив, що він на правах друга має повне право на видання. Він знайшов якусь дико дорогу контору, замовив комусь верстку, все сам проплатив, навіть презентацію влаштував, а сам виступав в ролі мого агента. Добре, хоч мізків вистачило не видати цю маячню під моїм ім'ям.

— Чому маячня? — обурено сказала Аня, гортаючи сторінки. — Мені особисто дуже подобається, є, звісно, взагалі не зрозуміло що, таке враження, що ти, коли писав, був під кайфом, а є і дуже пристойні речі. Ал, а, хочеш, прикол розкажу? — Алекс помітив у неї хитрий вираз обличчя і був сильно заінтригований. — Так ось, цю книгу я вже бачила раніше, у Бориса в машині весь багажник був забитий цими збірками. Але я тоді навіть в руки її не взяла, не поцікавилась, що ж це за книга. У нього ж видавництво своє, ось він і видає книги тоннами, тому я і не звернула особливої уваги. Але прикол не в цьому, а в тому, що цю обкладинку малювала я…

Алекс так різко загальмував, що Аня ледве втримала в руках свій рюкзак і книгу. Він звернув на узбіччя, але, зупинившись, продовжував сидіти якийсь час і дивитися на Аню, намагаючись зпівставити все, що вона йому розповіла. Він не вірив в долю, не вірив в збіги, не вірив в знаки, але в цей раз все складалося зовсім не так, як бувало раніше. Він знову почав проводити паралелі, намагаючись зв'язати всі події останніх днів в одне ціле. Постоявши кілька хвилин, він мовчки, не промовляючи ні слова, знову виїхав на дорогу.

— Так, — продовжувала Аня, дивлячись йому прямо у вчі, — Я вже кілька разів оформляла обкладинки і малювала ілюстрації до книг. Не скажу, що мені подобалися такі замовлення, але бувало цікаво. Адже, щоб намалювати хочаб одну картинку, треба було прочитати і вникнути в твір. Якось треба було намалювати ілюстрації олівцем або фломастером до коротеньких життєвих розповідей. Всі вони були про любов, в кожному з них був свій сюжет і своя родзинка. Вони не були схожі одина на іншу, тому я малювала для кожного свою картинку. Бувало, що малювала я по три-чотири штуки за день, а були і такі, що доводилося витратити на одну розповідь і кілька днів. Уяви — він, вона, столик на двох десь в парку, вітер приносить до них перше жовте листя і опускає прямо на їх стіл. Вони зустрічаються, розходяться, думають один про одного, мріють, пишуть листи, потім доля знову їх зводить разом, і знову випадково, але вже в іншу пору року і в іншому менш романтичному місці, але все одно вони не можуть забути ті почуття, що спалахнули між ними… Я намалювала штук двадцять варіантів, але всі вони мені не подобалися, в них просто не було душі і тепла, яке було в цьому оповіданні. Автору подобалося, а мені ні, уявляєш. Але потім я намалювала просто фрагмент столу і чашку з кавою, а поруч лежала звичайна чайна ложечка. Розумієш, звичайні і банальні речі, які оточують нас всюди і повсякденно, але вони так оживили сторінку з текстом, що не тільки мені, всім сподобався цей малюнок, а потім його взагалі затвердили на обкладинку. З твоєю книгою було трохи по іншому. Боря просто сказав, що є збірник, у нього вже є назва «8:14», і потрібно щось придумати, обіграти. Але я не хотіла малювати просто так і мені прислали в електронному вигляді кілька твоїх сторінок. У мене були варіанти табло в аеропорту з номерами рейсів літаків, де всі скасовані, лише рейс 0814 готується до польоту. Потім була ідея з дошкою в якомусь математичному вузі, де формули, цифри, інтеграли, дроби, а посередині обведене кілька разів це число. Ще одна думка була, типу в записнику, що потрапила під дощ, змилися всі цифри, і лише ці чотири залишилися і легко читаються. Але я почитала кілька віршів, різних, і сумних і… дуже сумних, і вирішила, що це просто час, коли треба любити, коли потрібно зосередиться на щось важливе, значне, а не на дрібницях, які відволікають нас від цього найважливішого, і не важливо, ніч це чи день, чи, взагалі, ранок. І ось у мене вийшли електронні цифри на небі над дахами старого міста, де живуть ці літературні герої, де вони не сплять, пишуть, шукають правду і істину, знайомляться в інтернеті і розлучаються назавжди, але вже в реалі. Ось я і втілила цю ідею. Борису сподобалося, Максу теж, як він повідомив, але тоді я не знала, хто він. Але найдивовижніше це те, що ми всі перетнулися. І я, і ти, і Макс… І не було тут ніяких приготувань і планів на цю зустріч. Якщо чесно, то, коли я почала зпівставляти всі моменти і події останніх днів, то мені стало моторошно. Я ж не все тобі розповіла, чому я поїхала від Бориса напередодні свого дня народження. Я працювала над однією картиною, у мене давно була ідея намалювати не просто пейзаж чи портрет, а поєднати природу, душу і тіло. Раніше я купу разів починала, але у мене якось виходило все не те, а в цей раз ну просто як поперло, я увійшла в такий раж, що не могла зупинитися, а тут Боря каже, що потрібно терміново придумати і намалювати обкладинку ще для однієї книги. Дав завдання і пішов на своїй яхті в море, а я залишилася сама. Після твоєї збірки, я не малювала більше обкладинок, просто спогади від твоїх віршів, були дуже сумними, не знаю, чому у тебе все так… ну хочеться плакати, якийсь безвихідь просто. І я поїхала, щоб не зіпсувати і не прогнати натхнення, яке жило тоді в мені. І ось, через твою книгу я тікаю від чоловіка і зустрічаю тебе. Тоді я ще не знала, що ти — це ти, а потім… Коротше, ти все і сам знаєш. — Аня замовкла і розвела руками. Книга лежала на її колінах, на обкладинці, дійсно були дахи старовинного казкового міста з каплицями, з флюгерами і черепицею різних кольорів і відтінків.

9

Серпень невблаганно котився до свого логічного завершення, ховаючи в собі всі секрети літа, що минало. Така вже доля у червня — готувати нові зустрічі, у липня — збувати чиїсь мрії, зате, в серпня зовсім інша місія — залишати спогади на моніторах комп'ютерів або на глянці невеликих фотографій, які можна заховати від будь-яких очей або, навіть просто знищити. Але, на відміну від фотографій, неможливо стерти з пам'яті вечори, що зберігають в собі червоне сонце, що невпинно занурюється в море, чи ночі з мерехтливими на чорному південному небі зірками, які, як ніхто інший знають найбільше людських секретів і таємниць. Ці зірки, місяць, а ще світло старого маяка, були і залишаються свідками раптового спалаху між двома абсолютно сторонніми до цієї зустрічі душами. Вони не раз висвітлювали прохолодну поверхню моря, яка, не тільки бачила, але і обіймала вже не просто закохані душі, а їх тремтячі від холоду тіла. Переповнені зали аеропортів і терміналів з позначенням «Виліт», довгі потяги, що забирають на північ чиїсь мрії і думки про нове майбутнє літо, дороги, розігріті шинами коліс автомобілів, які несуться через гори і перевали, зриваючи потоком вітру перше пожовкле листя, короткі СМСки, які повідомляють про те, що хтось вже встиг скучити за іншим, хоча літак з одним з цих двох ще навіть не вирулив на злітну смугу, переповнені фотографіями і текстами соціальні мережі, і пісні, і вірші про літо… Всі, хто старше тридцяти, живуть спогадами, ті, хто ще не досяг такого віку, ще сподіваються на мрії. Дорослі пишуть романи, а діти — звичайні твори на тему «Що таке щастя?», або «Як я провів літо…»

Саме, в цих творах на тему «Як я провів літо» завжди є фрази про море, про пальми, коралі, які можна не просто побачити на картинках, а й помацати, занурившись на дно Червоного або Егейського морів, про село на березі тихої річки, де можна просто лежати і дивитися на хмари, мріяти про далекі краї і країни, засипати під спів птахів і, прокидатися з півнями, про ліс, в якому можна зустріти справжнього зайця або перепілку. У цих творах найчастіше присутня дитяча безтурботність і впевненість в тому, що літо обов'язково повториться, і це свято ще неодноразово до них повернеться. Але в жодному такому творі не буває ані слова про хвилюючі зустрічі і безсонні ночі, про перші поцілунки і перші подаровані букетики з польових квітів, про зорепад, який вони вперше спостерігали разом, коли сиділи на теплих каменях, а його рука лежала на її плечі, а її рука — на його талії. І немає в тих дитячих зошитах ані перших переживань, ані перших поцілунків, немає там перших побачень і прогулянок по набережній, де, тримаючи один одного за руку, просто не вистачає сміливості вимовити лише одну фразу. Про це не пишуть в дитинстві, більшість соромиться своїх почуттів, не знаючи, що саме ці перші почуття є найщирішими, і тому, зберігають їх у вигляді найтепліших і приємних спогадів…

Життя, як і Ермітаж, можна проскочити за одну мить, не помітивши і не зрозумівши суті всього, що відбувається. Для когось ціле життя — це лише виконання обов'язків і чиїхось бажань, в яких відсутня мрія і романтика. За сто років такого життя можна не помітити жодного заходу сонця і не зустріти жодного світанку, не зрозуміти сенсу величезного багатотомного роману і не побачити восени жодного жовтого листка. А можна в маленькому віршику знайти для себе відповіді на всі питання, затриматися біля невиразної, на перший погляд, картини Моне і побачити в ній мільйони фарб і відтінків, очі, посмішку і сльози, дощ і сонце… Іноді чотирьох днів шляху і чотирьох тисяч кілометрів досить для того, щоб зрозуміти багато, знайти нових друзів і прийняти важливі рішення…

…Алекс під'їхав до будинку з невисоким зеленим парканом за яким було видно ідеально підстрижену галявину, серед якої, немов іграшкові, стояли невисокі дерева. Трохи далі виднівся невеликий і на вигляд дуже затишний будинок з червоним черепичним дахом. Від воріт до будинку вела доріжка, вимощена старовинною бруківкою, а з боків від доріжки росли кущі величезних жовтих, червоних і білих троянд. Вся ця картина нагадувала чарівний будинок з казки про Снігову королеву. Алекс припаркував своє Peugeot на узбіччі і вийшов з машини. Машина Лес стояла прямо перед воротами. Підійшовши ближче, через відкриту водійську дверку Алекс побачив, що Лес наполегливо щось шукає в сумці.

— Привіт, руденька. — сказав він і присів біля неї навпочіпки.

— О! Привіт, Як добре, що ти приїхав. — відповіла вона і, вийшовши зі своєї машини, обійняла Алекса. Аня стояла поруч і спостерігала за цією картиною.

— Щось загубила? — посміхаючись, запитав Алекс, явно чекаючи якоїсь реакції від Лес на своє питання.

— Та, блін, вже нічого. Телефон десь забула, ключі від будинку загубила, думала, що вони в машині, але їх і тут немає. А у мене ж через дві години презентація. Всі папери, і весь тираж книг вдома, уявляєш? І ніхто б мене не врятував, і була б у мене тоді повна ж… Ну, ти сам знаєш, що. Але зате, тепер є ти… — вона якось розгублено посміхнулася і знову обійняла Алекса за шию.

— На, тримай, не губи їх більше. Ти їх не втратила, ти їх залишила в своїй каюті на нашій яхті. А де твій телефон, я не знаю. Я до тебе три дні дотелефонуватися не можу. — Алекс дістав ключі, підійшов до воріт будинку і відчинив їх.

Аня, яка спостерігала за цією сценою, повільно підійшла до Алексу і спершу подивилася на нього, а потім перевела погляд на Лес.

— Вибачте, що перебиваю… — в її очах стояло здивування, вона не могла собі уявити, що таке взагалі можливо. — Ал, то ти їхав через всю Європу тільки для того, щоб передати ключі?

— Ну, так, а що тут такого?

— Офігіти… — простягнула Аня. — І ти будеш говорити, що не страждаєш одержимістю. Та ти ще більше одержимий, ніж я, ти просто хворий. — вона посміхнулася, перевела погляд на Лес, і добавила. — Але, це в хорошому сенсі. Я — Аня, Ви мене вже вибачте за нетактовність.

Лес озирнулася назад, собі за спину, потім знизала плечима і сказала:

— Якщо ти до мене звертаєшся, то, давай одразу на «ти», бо я не люблю цього. Я — Лес, дуже приємно. А ти, — вона звернулася до Алекса, — міг би і сам нас представити один одному.

– І мені дуже приємо. — відповіла їй Аня. Алекс спостерігав за дівчатами, і бачив, як вони потисли одна одній руку, і при цьому посміхнулись. І в цій усмішці він не побачив нещирості.

— Ходімо в будинок, а ти по дорозі мені розповісиш, що ти мала на увазі про його одержимість, а то я, може, чогось і не знаю? — Лес відчинила ворота, запрошуючи гостю в будинок, але Аня відмовилася.

— Дякую, можна, я до вас іншим разом зайду, не хочу вам заважати, всі тільки з дороги, а у тебе, я так розумію, сьогодні ще справи, тож бажаю удачі, і, повірте, це щиро. Ал, відкрий багажник, я косметичку свою заберу.

Лес спостерігала, як Алекс насилу дістав з багажника свого автомобіля здоровенну валізу і поставив її на тротуар.

— Як тут таксі викликати, а то я давно не була в рідних краях. — запитала Аня. Лес подивилась на годинник і посміхнулася:

— Та зараз ти не викличеш сюди таксі, ці жлоби не люблять сюди їздити, бо тут односторонній рух, а біля моря ще й дорогу ремонтують. — сказала вона, потім, подумавши трохи, звернулася до Алекса. — Ти ж поїдеш сьогодні зі мною? Допоможеш мені, хоч ти і не любиш всі ці презентації? Я потім відпрацюю. — вона захихотіла і цей сміх нагадав йому щось дуже знайоме і рідне.

— Так, звичайно, поїду з тобою, а чого ти питаєш?

— Тоді візьми мою машину, віддасиш потім, завтра або коли зможеш. — звернулася Лес до Ані, попорпалась в сумочці і простягла їй ключі від машини, чим немало здивувала Аню. — І, взагалі, ти теж приходь сьогодні, ось тобі запрошення.

Аня поїхала дуже здивованою. Вона багато чого не могла зрозуміти. Лес з Алексом проводили її поглядом, і пішли в будинок.

— Ти взагалі як з'їздила? Все в тебе вдалося і вийшло? — вже в будинку запитав Алекс.

— Я не знаю, що вдалося і що вийшло. — сказала Лес, підходячи до нього впритул. — Але я знаю, що дуже скучила…

Про автора

Нижегородов Олексій Юрійович (Алекс Грей).

Народився 29 червня 1970 року в м. Муромі Володимирської області.

Закінчив Тернопільський приладобудівний інститут і Тернопільський національний педагогічний університет за спеціальністю «Фізична культура і спорт».

Проживаю в м. Тернопіль (Україна).

Друкувався в журналі «Шкіпер», з 2008 року веду сторінку на порталі Стихи. ру і Проза. ру. У 2013–2017 роках номінований на премію «Поет року».

Content

Алекс Грей
Одержимість

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Про автора