Робърт Харис

Сянката

На Джил

Аз не съм аз; ти не си той или тя; те не са те.

Ивлин Уо, „Завръщане в Брайдсхед“

1

От всички предимства на писането в сянка най-голямото вероятно е възможността да се срещаш с интересни хора.

Андрю Крофтс, „Писане в сянка“

Трябваше да си тръгна още в мига, когато чух как е умрял Макейра. Сега го разбирам. Трябваше да кажа: „Рик, съжалявам, това не е за мен, не ми звучи добре“, да си довърша питието и да изляза. Но Рик беше толкова добър разказвач. Често си мислех, че той би трябвало да е писателят, а аз литературният агент, че щом веднъж заговори, и дума не можеше да става да спра да слушам, а когато приключи, вече се бях хванал на въдицата.

Историята, както ми я разказа Рик онзи ден на обяд, изглеждаше горе-долу така:

В един неделен ден преди две седмици Макейра хванал последния ферибот от Удс Хоул, Масачусетс, за Мартас Винярд. По-късно пресметнах, че трябва да е било на дванайсети януари. До последния момент не се знаело дали фериботът изобщо ще потегли. Още от средата на следобеда бушувала буря и последните няколко курса били отменени. Но към девет вечерта вятърът поотслабнал и в девет и четирийсет и пет началникът на пристанището решил, че плаването ще е безопасно. Фериботът бил претъпкан — Макейра имал късмет, че намерил място за колата си. Паркирал на долната палуба, после се качил горе да подиша чист въздух.

Повече никой не го видял жив.

Обикновено курсът до острова отнема четирийсет и пет минути, но през онази нощ лошото време го удължило значително — както каза Рик, не е много забавно да управляваш шейсетметров плавателен съд при вятър със скорост осемдесет километра в час. Наближавало единайсет, когато фериботът спрял във Винярд Хейвън и колите тръгнали към брега — всички освен една, чисто нов тъмнокафяв джип „Форд Ескейп“. Разпоредителят обявил по радиоуредбата, че собственикът трябва да се върне в автомобила си, тъй като задържа останалите водачи. След като собственикът не се появил, проверили вратите, които се оказали незаключени, и избутали големия форд на кея. После старателно претърсили кораба: стълбищата, бара, тоалетните, дори спасителните лодки — никакъв резултат. Обадили се до терминала в Удс Хоул да проверят дали някой не е слязъл преди потеглянето, или по случайност е изостанал. Отново никакъв резултат. Тогава служителят на масачусетските пристанищни власти най-сетне се свързал със станцията на бреговата охрана във Фолмаут, за да докладва за вероятността човек да е паднал зад борда.

След полицейска проверка на номера на форда се изяснило, че колата е регистрирана на името на някой си Мартин С. Райнхарт от Ню Йорк, макар че в крайна сметка мистър Райнхарт бил о ткрит в калифорнийското си ранчо. На Източното крайбрежие вече било полунощ, а на запад — девет сутринта.

— Онзи Марти Райнхарт ли? — намесих се аз.

— Същият.

По телефона Райнхарт незабавно потвърдил на полицията, че фордът е негов. Държал го в дома си на Мартас Винярд за своя употреба и за удобство на гостите през лятото. Потвърдил също така, че въпреки късния сезон в момента там са отседнали няколко души. Обещал да нареди на асистентката си да се свърже с къщата и да разбере дали някой е вземал колата. Половин час по-късно тя потвърдила по телефона, че наистина липсва човек на име Макейра.

Вече нямало какво да се направи преди разсъмване. Не че имало значение. Всички знаели, че ако пътник е паднал зад борда, предстои издирване на труп. Рик е един от ония досадно атлетични американци над четирийсетте, които изглеждат на деветнайсет и безмилостно инквизират телата си с канута и велосипеди. Той познава морето — веднъж направил за два дни пълна обиколка на острова с каяк, цели сто километра. Фериботът от Удс Хоул пресича мястото, където се срещат Нантъкетският и Винярдският пролив, а това са опасни води. При прилив виждаш как мощните течения засмукват грамадните шамандури на фарватера. Рик поклати глава. През януари, при буря и снеговалеж? Никой не би оцелял повече от пет минути.

Рано на другата сутрин местна жена открила тялото, изхвърлено на пясъка в заливчето Ламбъртс Коув, на около шест километра от пристанището. Шофьорската книжка в портфейла потвърждавала, че става дума за Майкъл Джеймс Макейра, петдесетгодишен, от Балам в Южен Лондон. Спомням си как изведнъж изпитах прилив на съчувствие при споменаването на това скучно, невзрачно предградие; горкият човечец се беше споминал наистина много далеч от родния дом. В паспорта като най-близък роднина се посочвала майка му. Полицаите откарали трупа в малката морга на Винярд Хейвън, после потеглили към резиденцията на Райнхарт да съобщят новината и да доведат някого от другите гости за разпознаване на тялото.

Сигурно е било страхотна сцена, рече Рик, когато гостът най-сетне се появил да огледа трупа. „Бас държа, че завеждащият моргата още разправя за станалото.“ Най-напред се задала една полицейска кола от Едгартаун с мигащи сини лампи, след нея втора с четирима въоръжени пазачи за отцепване на сградата и накрая трета, бронирана кола возела известния на цял свят мъж, който допреди осемнайсет месеца беше министър-председател на Великобритания и Северна Ирландия.

* * *

Обядът беше идея на Рик. Аз дори не знаех, че е в града, докато не ми позвъни предишната вечер. Той настоя да се срещнем в неговия клуб. В интерес на истината неговият не е съвсем точно казано — той всъщност бе член на подобен мавзолей в Манхатън, чиито членове имаха правото да обядват в Лондон на реципрочни начала, но все пак си го харесваше. На обяд се приемаха само мъже. Всички носеха тъмносини костюми и бяха над шейсетте; никога не съм се чувствал толкова млад, откакто завърших университета. Навън зимното небе прихлупваше Лондон като грамаден сив надгробен камък. Вътре жълтата електрическа светлина на три огромни полилея искреше по тъмните полирани маси, сребърните прибори и рубиновите гарафи с. кларет. Малка картичка, сложена между нас, обявяваше, че ежегодният клубен турнир по табла ще се проведе тази вечер. Всичко бе досущ като смяната на караула или сградата на парламента — така един чужденец си представя Англия.

— Изумен съм, че не е излязло във вестниците — казах аз.

— О, напротив, излезе. Никой не го е държал в тайна. Имаше некролози.

И като се замислих, наистина си припомних смътно, че съм видял нещо. Но тогава вече от цял месец работех по петнайсет часа на ден, за да довърша новата си книга — автобиография на един футболист, — и светът извън кабинета ми беше пълна мъгла.

— И откъде-накъде един бивш премиер ще идентифицира трупа на някакъв си англичанин от Балам, паднал от ферибота за Мартас Винярд?

— Майкъл Макейра — заяви Рик с подчертания патос на човек, който е прелетял пет хиляди километра, за да изрече тази коронна реплика — му помагаше да си напише мемоарите.

И точно тук в онзи паралелен живот аз изразявам любезно съчувствие към престарялата мисис Макейра („какъв ужас да загуби дете на тази възраст“), сгъвам колосаната ленена салфетка, довършвам питието си, сбогувам се и излизам на мразовитата лондонска улица, а пред мен се разстила спокойно цялата ми скромна писателска кариера. Вместо това се извиних, отскочих до клубната тоалетна и огледах някаква скучна карикатура от „Пънч“, докато уринирах замислено.

— Осъзнаваш ли, че не разбирам нищо от политика? — попитах аз, когато се върнах.

— Гласувал си за него, нали?

— За Адам Ланг ли? Естествено. Всички гласуваха за него. Той не беше политик, а масова лудост.

— Е, там е цялата работа. Кой се интересува от политика? Така или иначе, на него му трябва автор в сянка, приятелю, а не поредният тъп политик. — Той се озърна. Железните правила в клуба забраняваха да се говори за бизнес — сериозен проблем за Рик, тъй като той никога не обсъждаше нещо друго. — Марти Райнхарт плати за тези мемоари десет милиона долара при две условия. Първо, до две години книгата да е на пазара. Второ, Ланг да избягва изцепките относно войната срещу тероризма. Доколкото съм чул, няма изгледи да изпълни и двете условия. Около Коледа работата закъса дотолкова, че Райнхарт му преотстъпи лятната си къща на острова, за да работи там на спокойствие заедно с Макейра. Сигурно Макейра не е издържал на натиска. Щатският съдебен лекар откри в кръвта му алкохол, който надхвърляше четири пъти допустимото за шофьори съдържание.

— Значи е било нещастен случай?

— Нещастен случай? Самоубийство? — Рик небрежно размаха ръка. — Знае ли някой? И какво значение има? Книгата го уби.

— Много обнадеждаващо — казах аз.

Докато Рик продължаваше в същия дух, аз зяпах чинията и си представях как бившият министър-председател свежда очи в моргата към студеното бяло лице на своя асистент — свежда очи към своята сянка, би могло да се каже. Какво е почувствал? Винаги задавам този въпрос на клиентите си. Във фазата на предварителните разговори ми се налага да го повтарям по сто пъти на ден. Какво почувствахте? Какво почувствахте? И най-често те не могат да отговорят, нали точно затова са принудени да ме наемат, за да напишат мемоарите си — към края на успешното ни сътрудничество аз знам за тях повече, отколкото те самите. Откровено казано, този процес ми допада — мимолетната свобода да се превърнеш в друг човек. Зловещо ли ви звучи? Ако да, нека добавя, че се изисква истинско майсторство. Аз не само извличам от хората житейските им истории, но и придавам на тези истории форма, често невидима дотогава; понякога им давам живот, какъвто не са подозирали, че притежават. И това ако не е изкуство!

— Трябва ли да съм чувал за Макейра? ~ попитах аз.

— Да, затова недей да казваш обратното. Беше някакъв асистент на Ланг през премиерския му период. Пишеше речи, проучваше управленски решения, разработваше политически стратегии. Когато Ланг подаде оставка, Макейра остана при него като завеждащ кабинета му.

Направих гримаса и казах:

— Не знам, Рик.

През целия обяд бях наблюдавал един престарял телевизионен актьор на съседната маса. Когато бях малък, той се прочу с ролята на самотен баща на тийнейджърки в някакъв комедиен сериал. Сега, докато ставаше и се отправяше с неуверена стъпка към изхода, изглеждаше създаден с една-единствена цел — да изиграе ролята на собствения си труп. Именно с мемоарите на подобни личности се занимавах: хора, паднали няколко стъпала надолу по социалната стълба или чакащи да изкачат тия няколко стъпала, или пък вкопчени с нокти и зъби във върха и бързащи отчаяно да натрупат пари, докато още е време. Изведнъж осъзнах с потресаваща сила цялата нелепост на мисълта, че мога да помагам на един премиер да си напише мемоарите.

— Не знам… — започнах отново аз, но Рик ме прекъсна.

— От Райнхарт Корпорейшън са изпаднали в отчаяние. Утре сутрин ще проведат в лондонския си офис оглед на кандидатите. Мадокс лично пристига от Ню Йорк като представител на компанията. Ланг праща адвоката, който му уреди първоначалния договор — най-печения юрист във Вашингтон, голям хитрец на име Сидни Крол. Мога да предложа и други мои клиенти, тъй че ако не си навит, кажи ми веднага. Но като ги чух какво приказват, мисля, че ти си най-подходящият кандидат.

— Аз? Шегуваш се.

— Не. Уверявам те. Трябва да предприемат нещо радикално, да поемат риск. Това е страхотна възможност за теб. А и ще паднат добри пари. Да не умрат от глад дечурлигата.

— Нямам дечурлига.

Рик ми намигна.

— Ти не, но аз имам.

* * *

Разделихме се на стъпалата пред клуба. Отвън чакаше кола с включен двигател. Рик не предложи да ме откара донякъде, което ме наведе на подозрението, че отива на среща с друг клиент, пред когото ще разиграе съвършено същата комедия, която бе изиграл пред мен. Какво ли е обобщаващото съществително за група сенки? Банда? Глутница? Свърталище? Както и да го наречете, Рик използваше доста такива за книгите си. Погледнете списъка на бестселърите. Ще се изумите, ако узнаете колко от тях са дело на автори в сянка, както художествените, така и документалните. Ние сме призрачните работници, които поддържат успешния ход на книгоиздаването, също както светът на „Уолт Дисни“ се крепи върху безброй невидими аниматори. Ние се лутаме из подземните тунели на славата, изникваме тук и там, преоблечени като един или друг герой, за да запазим безупречната илюзия на Вълшебното царство.

— До утре — каза той и изчезна като по магия сред синкав облак автомобилни газове, същински Мефистофел с петнайсет на сто комисиона.

Постоях неуверен и ако се намирах в друга част на Лондон, все още имаше шансове нещата да се развият другояче. Но бях в онази тясна зона, където Сохо се сблъсква с „Ковънт Гардън“: осеяна с боклуци ивица с пусти театри, мрачни улички, червени фенери, снекбарове и книжарници — толкова много книжарници, че да ти прилошее само като ги погледнеш, от мъничките специализирани дюкянчета с безумни цени на Сесил Корт до книжарските грамади на Чаринг Крос Роуд, където редовно правят отстъпки. Често отскачам до вторите да видя как вървят моите заглавия и точно това направих през онзи следобед. Щом влязох, само една малка крачка по протрития червен килим ме делеше от отдела „Биографии и мемоари“, а там изведнъж преминах от „Знаменитости“ към „Политика“.

Изненадах се колко много книги има за бившия премиер — цял рафт с всичко, от ранния животопис „Адам Ланг — държавник на нашето време“ до неотдавнашната убийствена критика „От Адам и Ева ли да почнем? Събрани лъжи на Адам Ланг“, и двете от един и същ автор. Взех най-дебелата биография и разгърнах на снимките: невръстният Ланг поднася на агне шише мляко край стара каменна стена; Ланг като Лейди Макбет в училищна пиеса; Ланг в костюм на пиле в кеймбриджката самодейна трупа „Футлайтс“; Ланг през седемдесетте като банкер с изцъклен поглед; Ланг с жена си и малките си деца пред прага на нова къща; Ланг с розетка на ревера размахва ръце от покрива на автобус в деня, когато е избран за депутат; Ланг с колеги; Ланг със световни лидери, с поп звезди, с войници в Близкия изток. Един плешив клиент с протрито кожено яке, който ровеше по съседния рафт, погледна заглавието. Запуши си носа с едната ръка, а с другата направи движение, като че пуска вода в тоалетната.

Минах зад рафта, разгърнах книгата най-отзад на индекса и потърсих Майкъл Макейра. Имаше само пет-шест незначителни споменавания — с други думи, не виждах причина някой извън партията или правителството изобщо да е чувал за него, тъй че върви по дяволите, Рик, казах си аз. Върнах се към фотографията на премиера, седнал усмихнат на правителствената маса, а зад него подреден целият екип на Даунинг Стрийт 10. Според бележката под нея Макейра беше едрият мъж на втората редица. Изображението му беше леко размазано — бледо, навъсено, тъмнокосо петно. Присвих очи и се вгледах по-внимателно. Изглеждаше точно като един от ония противни некадърници, които изпитват фатално влечение към политиката и карат хората като мен да предпочитат спортните страници. Можете да ги откриете във всяка страна, при всяка система, изправени зад всеки лидер, разполагащ с политически механизъм за управление — изпоцапани със смазка механици в котелното отделение на властта. И на тоя тип бяха поверили да пише мемоари за десет милиона долара? Почувствах се професионално засегнат. Купих си една камара книги по темата и напуснах книжарницата с растящото убеждение, че може би Рик има право, може би наистина съм най-подходящ за тази работа.

Още щом излязох, стана ясно, че е гръмнала поредната бомба. На Тотнъм Корт Роуд хората изскачаха и от четирите изхода на метрото като струи вода от запушен канал след порой. От високоговорителя дрънкаха нещо за „инцидент на Оксфорд Съркъс“. Всичко приличаше на изнервена романтична комедия — „Кратки срещи“ се сблъсква с войната срещу тероризма. Продължих напред и се зачудих как да се прибера: досущ като фалшивите приятели, такситата изчезват при първите признаци на неприятности. Пред витрината на един от големите магазини за електроуреди тълпата гледаше новинарския бюлетин, показван едновременно по десетина телевизора: въздушни снимки на Оксфорд Съркъс, облаци черен пушек от метростанцията, оранжеви огнени езици. По лентата в долния край на екрана течеше съобщението за предполагаем атентатор самоубиец, много убити и ранени; накрая добавяха телефонен номер за спешни обаждания. Над покривите кръжеше хеликоптер. Усещах миризмата на пушек — лютива, дразнеща смес от дизелово гориво и горяща пластмаса.

Трябваха ми цели два часа, за да се прибера пеш у дома с тежката торба книги — първо до Мерилебън Роуд, после на запад до Падингтън. Както обикновено, бяха затворили цялото метро, за да търсят още бомби; затворени бяха и главните железопътни гари. Движението по широката улица беше блокирано и в двете посоки и знаех от опит, че ще остане така до вечерта. (Само ако Хитлер се бе досетил, че не му трябва въздушна сила, за да парализира Лондон, помислих си аз. Стига и един превъртял хлапак с бутилка белина и чувал хербицид.) От време на време някоя полицейска кола или линейка се качваше на тротоара, даваше газ и се отправяше по страничните улички.

Аз упорито се тътрех към залязващото слънце.

Трябва да е било около шест, когато се добрах до апартамента си. Заемах горните два етажа на една висока белосана къща в квартала, наричан от местните жители Нотинг Хил, а от упоритата пощенска служба — Северен Кенсингтън. В канавката лъщяха използвани спринцовки; в мюсюлманската касапница отсреща колеха добитък на място. Беше зловещо. Но от таванското помещение, което използвах за кабинет, имах гледка към Западен Лондон, достойна за небостъргач: покриви, железопътни депа, магистрала и небе — необятното небе над предградията, осеяно със светлинките на самолетите, слизащи към „Хийтроу“. Купих апартамента именно заради тази гледка, а не заради приказките на брокера в колко аристократичен район се заселвам, и излязох напълно прав; богатата буржоазия се завърна в квартала точно толкова, колкото и в центъра на Багдад.

Кейт вече беше дошла и гледаше новините. Кейт — бях забравил, че ще идва на вечеря. Тя ми беше… всъщност така и не знаех как да я нарека. Да кажа, че ми е приятелка, звучеше абсурдно: никой над трийсетте няма приятелка. Партньорка също не пасваше, тъй като не живеехме под един покрив. Любима? Всеки би се изсмял. Любовница? Я стига. Годеница? Категорично не. Навярно би трябвало да осъзная зловещия факт, че за четирийсет хилядолетия съществуване човешкият език не е успял да създаде подходяща дума за нашата връзка. (Между другото, Кейт не е истинското й име, но не виждам защо трябва да я замесвам. Във всеки случай, подхожда й много повече от онова, което носи в действителност: тя прилича на Кейт, ако разбирате какво имам предвид — благоразумна, но дръзка, типично момиче, което винаги е готово да играе с момчетата. Работи в телевизията, но да не я обвиняваме за това.)

— Благодаря за тревогата и обаждането — казах аз. — Всъщност съм мъртъв, но не се безпокой. — Целунах я по челото, хвърлих книгите на дивана и отидох в кухнята да си сипя уиски. — Цялото метро е блокирано. Наложи се да вървя пеш чак от „Ковънт Гардън“.

— Горкичкият — долетя гласът й до мен. — И си пазарувал.

Напълних чашата с вода от крана, изпих половината и долях с уиски догоре. Спомних си, че трябваше да запазя маса в ресторант. Когато се върнах в хола, Кейт вадеше от торбата книга след книга.

— Какво е това? — попита тя, вдигайки поглед към мен. — Ти не се интересуваш от политика. — После осъзна какво става, защото бе умна, по-умна от мен. Знаеше с какво си изкарвам хляба, знаеше, че имам среща с агента си и знаеше всичко за Макейра. — Само не казвай, че искат ти да му пишеш книгата. — Тя се разсмя. — Не говориш сериозно.

Опита се да го обърне на шега — изрече „Не говориш сериозно“ с американски акцент като онзи тенисист отпреди няколко години, — но усещах колко неприятно е изненадана. Тя мразеше Ланг; чувстваше се предадена лично от него. Някога членуваше в партията. И това бях забравил.

Тя продължи да гледа новините, но вече със скръстени ръце, което винаги е лош знак. Според информацията, течаща в долната част на екрана, излизаше, че жертвите са седем и бройката може да нарасне.

— Сигурно нищо няма да стане — казах аз и отпих още малко уиски.

— Но ако ти предложат, ще го направиш, така ли? — попита Кейт, без да обръща поглед към мен.

От отговор ме спаси съобщението на говорителя, че включват Ню Йорк на живо, за да чуем реакцията на бившия министър-председател, и на екрана изведнъж цъфна Адам Ланг, изправен зад катедра с надпис „Уолдорф-Астория“. Изглеждаше тъй, сякаш се готвеше да приветства гостите на благотворителен прием.

„Навярно вече всички сте чули трагичната новина от Лондон — започна той, — където силите на фанатизма и нетърпимостта отново…“

Нищо от приказките му през онази вечер не заслужава да бъде повторено. Беше почти пародия на онова, което може да каже един политик след терористична атака. И все пак човек би си помислил, че експлозията е изкормила собствените му жена и деца. Това бе дарбата му — да освежава и възвисява политическите клишета чрез силата на самото им изпълнение. Дори и Кейт млъкна за малко. Едва когато Ланг приключи и публиката, застаряваща и предимно женска, се изправи с ръкопляскане на крака, тя промърмори:

— За какво изобщо се е замъкнал в Ню Йорк?

— Може би да чете лекции?

— Защо не ги чете тук?

— Предполагам, защото тук никой не би му ги платил по сто хиляди долара едната.

Тя изключи звука на телевизора.

— Имало е времена — бавно изрече Кейт, — когато от кралете, водещи народа си на война, се е очаквало да рискуват живота си в битка. Нали знаеш, да ръководят чрез личен пример. Сега пътуват в бронирани коли с въоръжена охрана и трупат богатства на пет хиляди километра от нас, докато ние им сърбаме попарата. Просто не те разбирам — продължи тя, като за пръв път се обърна да ме погледне. — Толкова неща съм казвала за него през последните години — „военнопрестъпник“ и тъй нататък, — а ти седеше, кимаше и се съгласяваше. А сега ще му пишеш историята и ще му помагаш да забогатее още повече. Тия неща изобщо ли нямаха смисъл за теб?

— Чакай малко — казах аз. — Точно ти ли ще ме критикуваш? Нали от месеци се мъчиш да направиш интервю с него. Каква е разликата?

— Каква е разликата? Господи! — Тя възмутено вдигна изящните си бели ръце, които познавах тъй добре, с полусвити пръсти, сякаш не знаеше дали да удря с юмруци, или да драска. Сухожилията изпъкнаха под кожата. — Каква е разликата? Желаем да му поискаме отговорност, това е разликата! Да му зададем неудобните въпроси! За мъченията, бомбите и лъжите. Не да повтаряме: „Какво изпитахте?“ Господи! Защо ли изобщо си губя времето с теб, по дяволите?

Тя стана и отиде в спалнята да си вземе чантата, която винаги носеше, когато възнамеряваше да пренощува при мен. Чух я как шумно хвърля вътре червило, четка за зъби, дезодорант. Знаех, че ако вляза, мога да спася положението. Тя навярно очакваше нещо подобно, бяхме имали и по-лоши караници. Би се наложило да призная, че е права и че не ставам за тази работа, да потвърдя нейното морално и интелектуално превъзходство в сегашния и всички останали случаи. Дори не бях длъжен да го признавам устно. Една прегръдка би стигнала за отлагане на присъдата. Но истината бе, че в момента, изправен пред избора между една вечер с нейното самодоволно левичарско морализаторство и перспективата да работя с тъй наречения военнопрестъпник, предпочитах военнопрестьпника. Затова просто продължих да се взирам в телевизора.

Понякога ме мъчи кошмарната фантазия как всички жени, с които съм спал, се събират на едно място. Бройката им не е голяма, бих казал дори доста скромна. Ако си уредят купон, моят хол ще ги поеме без затруднения. И ако, не дай си боже, тази сбирка някога се осъществи, Кейт ще е безспорната почетна гостенка. На нея ще предложат най-удобния стол, приятелски ръце ще й доливат чашата, ще седи сред кръга от смаяни слушателки, докато правят дисекция на моите морални и физически недостатъци.

На излизане тя не затръшна вратата, а я затвори много внимателно. Това се казва стил, помислих си аз. На телевизионния екран броят на жертвите току-що бе нараснал на осем.

2

Автор в сянка, който има само най-общи познания по темата, ще е способен да задава същите въпроси, каквито би задал и неосведоменият читател, и по този начин значително да разшири потенциалния читателски кръг на книгата.

„Писане в сянка“

Британският филиал на Райнхарт Корпорейшън, „Райнхарт Пъблишинг“, се състоеше от пет стари фирми, закупени при един енергичен пристъп на корпоративна клептомания през деветдесетте години. Изтръгнати от дикенсовите си мансарди в Блумсбъри, уедрени, съкратени, пренасочени, преименувани, реорганизирани, модернизирани и обединени, накрая те бяха запокитени в Хаунслоу, където ги подслони една административна сграда от стомана и опушено стъкло с водопровод и канализация откъм външната страна. Тя се издигаше сред околните къщички с фасади от пръскана мозайка като изоставен космически кораб след неуспешен опит за откриване на разумен живот.

Пристигнах с професионална точност в дванайсет без пет само за да открия, че главният вход е заключен. Наложи се да позвъня. Таблото за обяви във фоайето известяваше, че степента на терористична заплаха е ОРАНЖЕВА/ВИСОКА. През тъмните стъкла виждах как пазачите в мътния си аквариум ме проверяват на монитора. Когато най-сетне влязох, трябваше да извадя всичко от джобовете си и да мина през металодетектор.

Куигли стоеше до асансьорите.

— Кой очаквате да ви вдигне във въздуха? — попитах аз. — „Рандъм Хаус“?

— Каним се да публикуваме мемоарите на Ланг — сухо отвърна Куигли. — Явно това е достатъчно, за да ни вдигнат мерника. Рик вече е горе.

— Колко души видя?

— Петима. Ти си последният.

Познавах Рой Куигли доста добре — във всеки случай достатъчно, за да знам, че не ме одобрява. Беше около петдесетгодишен, висок и облечен в туид. В добрите стари времена щеше да пуши лула и да флиртува невинно с млади интелектуалки на дълги вечери в Сохо. Сега на обяд дъвчеше зад бюрото си салата от пластмасова чинийка и получаваше заповеди директно от шефката на отдел „Продажби и маркетинг“ — шестнайсетгодишна хлапачка. Имаше три деца в частни училища, които не му бяха по джоба. За да оцелее, беше принуден да прояви интерес към масовата култура, тоест към живота на разни футболисти, супермодели и долнопробни комици, чиито имена произнасяше предпазливо и чиито нрави изучаваше чрез жълтата преса с академично усърдие, сякаш ставаше дума за някакво първобитно племе от Микронезия. Миналата година му бях подхвърлил идеята да издаде спомените на един телевизионен илюзионист, който — има си хас! — бил насилван в детството си, но използвал уменията си на фокусник, за да открие пътя към нов живот, и т. н., и т. н. Той отказа категорично. Книгата се изкачи на първо място в класациите под заглавието „Дойдох, срязах, победих“. Още не ми беше простил.

— Трябва да ти кажа — рече той, докато се изкачвахме към горния етаж, — че според мен не си подходящ за тази задача.

— Тогава добре, че не решаваш ти, Рой.

О, да, бях съвсем наясно какво представлява Куигли. Официално се водеше главен редактор на английския клон на фирмата, тоест разполагаше с точно толкова власт, колкото и някоя мъртва котка. Човекът, който командваше глобалното шоу, ни чакаше в заседателната зала — Джон Мадокс, изпълнителен директор на Райнхарт Коргюрейшън, широкоплещест нюйоркчанин със склонност към косопад. Голата му глава лъщеше под луминесцентното осветление като грамадно лакирано яйце. На младини се постарал да придобие телосложение на борец (според „Пъблишърс Уикли“), за да изхвърли през прозореца всеки, който се загледа за по-дълго в черепа му. Постарах се да не вдигам очи по-високо от героичния му гръден кош. До него стоеше вашингтонският адвокат на Ланг, Сидни Крол — очилат тип на четирийсет и няколко години с деликатно бледо лице, провиснала гарвановочерна коса и най-немощното и влажно ръкуване. което съм имал, откакто на дванайсет години пипнах в делфинариума Дипи делфина.

— А с Ник Рикардели мисля, че се познаваш — каза Куигли, привършвайки представянето с едва доловима тръпка на погнуса.

Моят агент ми намигна. Беше се пременил с лъскава сива риза и тънка вратовръзка от червена кожа.

— Здрасти, Рик — казах аз.

Докато сядах до него, усетих как нервите ми се обтягат. Също като във „Великият Гетсби“, покрай стените на залата се ширеха полици с чисто нови, нечетени книги в кожена подвързия. Мадокс седна с гръб към прозореца. Отпусна масивните си ръце без нито един косъм върху стъкления плот на масата, сякаш за да докаже, че засега няма да вади оръжие, и заяви:

— Доколкото чух от Ник, разбираш положението и знаеш какво ни трябва. В такъв случай може би ще ни обясниш с какво смяташ да допринесеш за проекта.

— С невежество — категорично отвърнах аз. Ако не друго, това поне ги изненада и преди някой да ме прекъсне, побързах да продължа с малката реч, която си бях подготвил в таксито на идване: — Знаете какво съм писал. Излишно е да се правя на такъв, какъвто не съм. Ще бъда пределно откровен. Не чета политически мемоари. И какво? — Свих рамене. — Никой не ги чете. Но това не е мой проблем. — Посочих Мадокс. — Проблемът е ваш.

— Я стига — тихо подметна Куигли.

— И нека да бъда още по-безразсъдно откровен — продължих аз. — Носят се слухове, че сте платили десет милиона долара за тази книга. Как мислите, колко от тях ще си върнете при сегашното положение? Два милиона? Три? Неприятно за вас и особено неприятно — завъртях се към Крол — за клиента ви. Защото за него нещата не опират до пари. Става дума за репутация. Това е възможността на Адам Ланг да говори директно с историята, да изкаже своето мнение. Най-малко му трябва да издаде книга, която никой няма да прочете. Как ще изглежда, ако историята на неговия живот попадне на сергиите за преоценени книги? Но не е задължително да стане така.

Поглеждайки днес назад, разбирам, че съм приказвал като амбулантен търговец. Но не забравяйте, че беше самореклама, а тя, също като обещанията за вечна любов посред нощ в чужда спалня, не бива непременно да се използва за обвинение на другата сутрин.

Крол се усмихваше на себе си и драскаше нещо в бележника си. Мадокс ме гледаше втренчено. Поех си дъх.

— Факт е — продължих аз, — че само по себе си голямото име не продава книгата. Книгата — или филмът, или песента — се продава със сърце. — Мисля, че в онзи момент дори се потупах по гърдите. — И затова политическите мемоари са най-слабото място на книгоиздаването. Името пред шатрата може да е голямо, но всички знаят, че влязат ли вътре, ще им предложат все същото старо представление, а кой би платил двайсет и пет долара за него? Трябва да се вложи сърце, а аз точно с това си изкарвам хляба. Чий разказ е от сърце, ако не на човека, който започва от нулата и стига до държавното кормило? — Приведох се напред. — Виждате ли, точно тук е смешното: автобиографията на един лидер би трябвало да е по-интересна от другите мемоари, а не по-скучна. Ето защо приемете моето невежество в политиката като предимство. Между нас казано, аз високо ценя невежеството си. Адам Ланг не се нуждае да му помагам за политическата част на книгата — той е политически гений. Нуждае се според моето скромно мнение от същото, което трябва на кинозвездата, бейзболния играч или рок певеца: опитен сътрудник, умеещ да задава въпроси, които ще разтворят сърцето му.

Настана мълчание. Усетих, че треперя. Рик се пресегна под масата и успокояващо ме потупа по коляното.

— Добре се справи.

— Ама че върховна глупост — подхвърли Куигли.

— Така ли смяташ? — попита Мадокс, без да откъсва поглед от мен. Изрече го безразлично, но ако бях на мястото на Куигли, щях да усетя заплахата.

— О, Джон, разбира се — отвърна Куигли с цялото пламенно пренебрежение на четири поколения оксфордски ерудити. — Адам Ланг е световна историческа фигура и неговата автобиография ще бъде световно издателско събитие. Нещо повече, част от историята. Не бива да подхождаме към нея като към — той потърси в мисловната си съкровищница подходящо сравнение, но довърши твърде мизерно… — като към статия в списание за знаменитости.

Ново мълчание. Отвъд оцветените стъкла движението по магистралата беше спряло. Блясъкът на неподвижните фарове трептеше през дъждовните струи. Лондон все още не се бе завърнал към нормалното състояние след бомбата.

— Струва ми се — заяви Мадокс със същия бавен, спокоен глас, без да повдига от масата розовите си манекенски ръце, — че имам цели складове със „световни издателски събития“ и редовно се чудя как да се отърва от тях. А адски много хора четат списания за знаменитости. Ти какво мислиш, Сид?

Няколко секунди Крол продължи да се усмихва загадъчно и да драска в бележника. Питах се кое му е толкова смешно.

— Позицията на Адам по този въпрос е недвусмислена — каза най-сетне той. Адам. Подхвърли името в разговора тъй небрежно, както би пуснал монета в шапката на просяк. — Той се отнася към книгата много сериозно. Тя е неговото завещание, ако щете. Иска да изпълни задълженията по договора. И иска книгата да бъде финансов успех. Затова охотно приема да бъде насочван от теб, Джон, и от Марти в рамките на разумното. Очевидно все още е силно разстроен от станалото с Майк, който беше незаменим.

— Очевидно.

Всички ние издадохме съответните звуци.

— Незаменим — повтори Крол. — И все пак… трябва да бъде заменен. — Доволен от остроумието си, той вдигна очи и в този момент аз разбрах, че на света няма ужас — война, геноцид, гладна смърт, детски болести, — в който Сидни Крол да не види забавната страна. — Адам несъмнено ще оцени плюсовете на опита да работи със съвсем различен човек. В крайна сметка всичко опира до личната връзка. — Очилата му проблеснаха под луминесцентните лампи, докато се взираше в мен. — Тренирате ли активно? — Аз поклатих глава. — Жалко. Адам обича тренировките.

Все още замаян от безцеремонната реплика на Мадокс, Куигли опита да си възвърне позициите.

— Всъщност познавам един много добър автор от „Гардиън“, който редовно посещава фитнес залата.

— Може би — предложи след неловка пауза Рик — ще е най-добре да си поговорим как виждате нещата на практика.

— Първо, трябва да приключим до един месец — каза Мадокс. — И двамата с Марти сме на това мнение.

— Месец? — повторих аз. — Искате книга за един месец?

— Има завършен ръкопис — намеси се Крол. — Просто трябва малко да се обработи.

— Много да се обработи — уточни мрачно Мадокс. — Добре. Да тръгнем отзад напред. Публикуваме през юни, което означава, че зареждаме книжарниците през май, редактираме и печатаме през март и април, следователно трябва да разполагаме с готовия ръкопис до края на февруари. Германците, французите, италианците и испанците трябва незабавно да пристъпят към превод. Вестниците трябва да се запознаят с възможностите за отпечатване на откъси. Имаме договори за телевизионните права. Рекламната кампания трябва да се планира предварително. Трябва да ангажираме свободна площ в книжарниците. Значи краят на февруари, и точка. В справката за вас — той сведе поглед към листа пред себе си, върху който видях изписани всичките ми заглавия — ми харесва, че явно сте опитен и най-вече че работите бързо. Спазвате сроковете.

— Не е пропуснал нито веднъж — потвърди Рик и ме прегърна през рамото. — Такива са моите хора.

— И сте англичанин. Според мен авторът в сянка определено трябва да е англичанин. За да спази верния тон.

— Съгласни сме — каза Крол. — Но всичко ще трябва да се направи в Щатите. Адам не може да мръдне оттам, напълно е ангажиран с цикъл лекции и програма за събиране на средства за неговата фондация. Не го виждам да се завърне в Обединеното кралство преди март, и то в най-добрия случай.

— Един месец в Америка, това е чудесно… нали? — Рик тревожно се озърна към мен. Усещах, че иска да потвърдя, но можех да си мисля само едно: Месец, те искат да напиша книга за месец.

Бавно кимнах.

— Предполагам, че при всяко положение мога да донеса ръкописа и да работя тук.

— Ръкописът остава в Америка — отсече Крол. — Това е една от причините Марти да предложи своята къща на Винярд. Мястото е безопасно. Само няколко души имат разрешение да боравят с текста.

— Не книга, а истинска бомба! — пошегува се Куигли. Никой не се разсмя. Той нервно потри ръце. — Знаете ли, по някое време и аз ще трябва да видя текста. Нали се водя редактор.

— На теория — уточни Мадокс. — Всъщност после ще си поговорим за това. — Той се обърна към Крол. — В графика няма време за поправки. Ще коригираме в движение.

Докато те продължаваха да обсъждат графика, аз се вгледах в Куигли. Той седеше изпънат и неподвижен като в някой от онези филмови епизоди, в който човек е намушкан с нож сред тълпата и умира, без някой да забележи. Устата му се отваряше и затваряше едва забележимо, като че искаше да каже нещо за сбогом. Но дори и в онзи момент осъзнавах, че е задал напълно логичен въпрос. Щом той е редакторът, защо да не види ръкописа? И защо трябва да държат текста на „безопасно място“ — малко островче до Източното крайбрежие на Съединените щати? Усетих как Рик ме смушка в ребрата и осъзнах, че Мадокс говори на мен.

— Кога можете да пристигнете там? Ако предположим, че изберем вас, а не някой от другите, в какъв срок можете да потеглите?

— Днес е петък — казах аз. — Дайте ми ден за подготовка. Мога да излетя в неделя.

— И да започнете от понеделник? Чудесно.

Рик каза:

— Няма да намерите по-бърз от него.

Мадокс и Крол се спогледаха и тогава разбрах, че съм ги спечелил. Както каза по-късно Рик, номерът винаги е да се поставиш на тяхно място. „Все едно че си търсиш нов чистач. Кого ще предпочетеш? Някой, дето може да ти говори с часове за историята и теорията на чистенето, или просто човек, дето ще си запретне ръкавите да ти почисти шибаната къща? Избраха те, защото смятат, че ще им почистиш шибаната къща.“

— Спираме се на вас — каза Мадокс. Стана и ми подаде ръка през масата. — Разбира се, ако постигнем приемливо споразумение с Рик.

Крол добави:

— Ще трябва да подпишете споразумение за поверителност.

— Няма проблеми — казах аз и се изправих. Това изобщо не ме смущаваше. Уговорките за секретност са обичайна процедура в света на сенките. — С най-голямо удоволствие.

И наистина бях доволен. Всички освен Куигли взеха да се усмихват и изведнъж в залата се възцари хлапашка атмосфера като в спортна съблекалня след успешен мач. Побъбрихме минута-две, после Крол ме привика настрани и подхвърли с подчертана небрежност:

— Тук имам нещо, което бих желал да погледнете.

Той бръкна под масата и извади яркожълта найлонова торбичка с името на някакъв скъп вашингтонски магазин за облекло, отпечатано с къдрав калиграфски шрифт. Първата ми мисъл бе, че това трябва да е ръкописът на мемоарите и че всички приказки за „безопасно място“ са били само шега. Но когато видя изражението ми, Крол се разсмя и добави:

— Не, не, не е това. Просто книга на друг мой клиент. Наистина бих бил благодарен, ако намерите време да хвърлите едно око. Ето телефона ми.

Взех визитната картичка и я прибрах в джоба си. Куигли все още не бе обелил и дума.

— Ще ти позвъня, когато се споразумеем — каза Рик.

— Разкатай им фамилията — отвърнах аз и стиснах рамото му.

Мадокс се разсмя.

— Хей, не забравяйте — подвикна той, докато Куигли ме водеше към вратата. Вдигна едрия си юмрук и се потупа по гърдите. — Сърце!

Докато слизахме с асансьора, Куигли зяпаше в тавана.

— Въобразявам ли си, или току-що ме уволниха?

— Не биха се лишили от теб, Рой — казах аз с цялата искреност, на която бях способен, а тя не бе много. — Ти си единственият оцелял, който помни какво означаваше да се издават книги.

— Не биха се лишили от мен — повтори горчиво той. — Да, такъв е модерният евфемизъм, нали? Като че правят голяма жертва. Вкопчваш се с нокти и зъби в клона над пропастта, а някой ти казва: „О, страшно съжалявам, но ще трябва да се лишим от теб.“

На четвъртия етаж при нас се качиха двама души в обедна почивка и Куигли млъкна, докато не слязоха в ресторанта на втория. Когато вратата се затвори, той продължи:

— Нещо не е наред в този проект.

— Мен ли имаш предвид?

— Не. Преди теб. — Той се навъси. — Сам не зная какво точно. Първо, че на никого не дават нищо да види. А от онзи Крол ме побиват тръпки. И, разбира се, горкият стар Майк Макейра. Срещнах го преди две години, когато подписахме договора. Не ми приличаше на самоубиец. По-скоро обратното. Беше от онези, чиято специалност е да докарват другите до самоубийство, ако ме разбираш.

— Значи костелив орех?

— Да, костелив. Гледаш как Ланг се усмихва, а до него стои онзи тип с очи като на змия. Е, сигурно в позицията на Ланг се налага да ползваш такива хора.

Стигнахме до партера и аз прекрачих във фоайето.

— Можеш да си хванеш такси зад ъгъла — каза Куигли и заради този дребнав, злобен жест — да ме пусне навън под дъжда, вместо да ми поръча такси за сметка на компанията — от сърце му пожелах да се продъни в ада. — Кажи ми — попита внезапно той — откога стана модерно да бъдеш глупав? Ето, това не разбирам. Култът към Идиота. Възвисяването на Тъпака. Знаеш ли, че двамата ни най-продавани романисти — онази актриса с циците и смахнатият бивш военен — не са написали нито ред?

— Говориш като старец, Рой — отвърнах аз. — Хората се оплакват от упадъка на културата още откакто Шекспир е почнал да пише комедии.

— Да, но сега най-сетне се случва в действителност, нали? Никога не е било така.

Знаех, че се опитва да ме уязви — жалкият автор в сянка отива да пише мемоарите на един бивш премиер, — но бях прекалено доволен, за да се хвана на тия приказки. Пожелах му приятна пенсия и тръгнах през фоайето, подмятайки жълтата найлонова торбичка.

* * *

Навярно изгубих около половин час, докато хвана такси за връщане в града. Имах съвсем мъглява представа къде се намирам. Пътищата бяха широки, къщите малки. Сипеше се неспирен, леден дъждец. Ръката ме болеше от мъкненето на ръкописа. Ако се съди по тежестта, трябваше да има поне хиляда страници. Кой ли беше клиентът? Толстой? Накрая спрях под навеса на някаква автобусна спирка пред магазин за зеленчуци и погребално бюро. В металната рамка беше затъкната рекламна картичка на таксиметрова фирма.

Пътуването към къщи ми отне почти час и имах предостатъчно време да извадя ръкописа и да го прегледам. Беше озаглавен „Един от многото“ — мемоари на някакъв бивш американски сенатор, забележителен единствено с факта, че не е спрял да диша някъде около сто и петдесет години. Излизаше далеч извън нормалните рамки за отегчителност — нагоре и все нагоре, чак до разредената стратосфера на тоталната скука. В колата беше горещо и миришеше на застояла храна за вкъщи. Започна да ми призлява. Върнах ръкописа в торбичката и отворих прозореца. Пътуването ми струваше четирийсет лири.

Тъкмо бях платил на шофьора и пресичах уличното платно с приведена глава под дъжда, ровейки в джоба си за ключовете, когато усетих как някой леко ме потупа по рамото. Обърнах се и налетях на стена или ме блъсна камион. Точно това усетих, някаква мощна, желязна сила ме връхлетя и аз отхвръкнах назад, право в ръцете на друг човек. (По-късно ми казаха, че били двама, на възраст малко над двайсетте. Единият се мотаел около входа на сутерена, другият изскочил изневиделица и ме сграбчил изотзад.) Свлякох се и усетих до бузата си мокрия грапав камък на канавката. Задъхвах се, гълтах въздух и плачех като дете. Навярно неволно съм вкопчил пръсти в найлоновата торбичка, защото през далеч по-силната болка усетих друга, малко по-слаба и остра — като флейта в симфония. Някой стовари крак върху китката ми и грубо изтръгна нещо от нея.

Навярно една от най-неточните думи в английския е „зашеметен“. Тя навява мисълта за нещо леко и мимолетно, да речем, слабо замайване или кратко спиране на дъха. Но аз не бях зашеметен. Бях цапардосан, пребит, полузадушен, повален на земята и унизен. Имах чувството, че са забили нож в слънчевия ми възел. Хълцайки от недостиг на въздух, бях убеден, че е станало точно така. Смътно усещах как някакви хора ме хващат за ръцете и ме надигат да седна. Подпряха ме на едно дърво, чиято твърда кора се вряза в гръбнака ми, и когато най-сетне успях да си поема глътка въздух, незабавно опипах корема си, търсейки зеещата рана, която трябваше да е там. Представях си как вътрешностите ми се изсипват навън. Но когато огледах влажните си пръсти за кръв, не видях нищо освен мръсна дъждовна вода. Вероятно ми трябваше цяла минута, за да осъзная, че няма да умра — че съм в общи линии жив и здрав, — а после исках само да се отърва от тия добронамерени хора, които се бяха струпали около мен, вадеха мобилни телефони и ме питаха дали да викат полиция и линейка.

Перспективата да чакам десет часа за преглед в травматологията и още половин ден да вися за показания в местния полицейски участък бе напълно достатъчна, за да изпълзя от канавката и да се завлека нагоре по стълбището към апартамента си. Заключих вратата, смъкнах горните си дрехи и се проснах разтреперан на дивана. Може би цял час не помръднах, докато из стаята постепенно се сгъстяваха студените сенки на онзи януарски следобед. После отидох до кухнята и повърнах в мивката, след което си налях щедра доза уиски.

Усещах как се изтръгвам от шока и ме обзема еуфория. Да, няколко глътки алкохол определено ме развеселиха. Проверих вътрешния джоб на сакото, после китката си — портфейлът и ръчният ми часовник си бяха на място. Липсваше само жълтата найлонова торбичка с мемоарите на сенатор Алцхаймер. Избухнах в смях, като си представих как двамата крадци бягат по Ладбрук Гроув и накрая спират в някоя пресечка да проверят плячката: Моят съвет към всеки младеж, възнамеряващ днес да навлезе в обществения живот… Едва след второто питие осъзнах, че положението не е от най-приятните. Старият Алцхаймер можеше и да не значи нищо за мен, но Сидни Крол едва ли щеше да погледне на станалото по същия начин.

Извадих визитната му картичка. Сидни Л. Крол от адвокатска кантора „Бринкърхоф, Ломбарди, Крол“, Ем Стрийт, Вашингтон. След като поразсъждавах десетина минути, отново седнах на дивана и набрах номера на мобилния му телефон. Той отговори след втория сигнал.

— Сид Крол слуша.

По интонацията му усещах, че се усмихва.

— Сидни — казах аз, опитвайки да прикрия смущението си, че му говоря на „ти“, — няма да познаеш какво стана преди малко.

— Задигнали са ръкописа?

За момент загубих дар-слово.

— Боже мой, ти да не си всезнаещ?

— Какво? — Тонът му рязко се промени. — Господи. Шегувах се. Наистина ли са го откраднали? Ти добре ли си? Къде си сега?

Обясних му какво се случи. Той рече да не се тревожа. Ръкописът нямал никакво значение. Дал ми го само защото смятал, че може да представлява някакъв интерес за мен в професионално отношение. Щял да ми прати нов. А какво ще правя аз? Ще се обадя ли на полицията? Казах, че ако иска, ще се обадя, но според мен с полицаите човек само си докарва неприятности. Предпочитам да приема неприятния епизод като пореден кръг от веселата въртележка на градския живот.

— Нали знаеш, que sera sera. Каквото има да става, ще стане. Днес те взривяват, утре те грабят.

Той се съгласи.

— Беше ми много приятно да се запознаем днес. Страхотно е, че влизаш в екипа. Всичко най-хубаво — добави той миг преди да затвори и отново усетих в гласа му онази тънка усмивка. Всичко най-хубаво.

Минах в банята и разкопчах ризата си. Върху плътта ми, точно над стомаха и под гръдния кош, се бе отпечатала тъмночервена хоризонтална ивица. Застанах пред огледалото, за да я огледам по-добре. Беше дълга около осем сантиметра, широка един и учудващо ясно очертана. Не е причинена от плът и кости, помислих си аз. По-скоро от бокс. Приличаше на професионална работа. Отново ми се зави свят и се върнах на дивана.

По някое време телефонът иззвъня. Обаждаше се Рик да ми каже, че сделката е уговорена.

— Какво става? — сепна се ненадейно той. — Не ми изглеждаш добре.

— Преди малко ме ограбиха.

— Не може да бъде!

Отново описах какво ме е сполетяло. Рик издаваше подходящите съчувствени възклицания, но щом узна, че съм добре и мога да работя, тревогата се изпари от гласа му. При първа възможност върна разговора към темата, която наистина го интересуваше.

— Значи все още можеш да излетиш в неделя за Щатите?

— Разбира се. Само малко съм стреснат, това е.

— Добре, чудесно, дай сега и аз да те стресна. За един месец работа върху ръкопис, който би трябвало вече на практика да е написан, Райнхарт Корпорейшън е съгласна да ти плати двеста и петдесет хиляди долара плюс разноските.

— Какво?

Ако вече не седях на дивана, сигурно щях да се строполя върху него. Казват, че всеки човек си има цена. Четвърт милион долара за четири седмици работа надхвърляха моята около десет пъти.

— Това прави по петдесет хиляди долара за всяка от идните четири седмици — обясни Рик — плюс още петдесет бонус, ако приключиш навреме. Те поемат грижата за самолетните билети и настаняването. И освен това ще бъдеш посочен като сътрудник.

— На титулната страница ли?

— Не ставай смешен. В благодарностите. Но все пак в професионалния печат ще го забележат. Ще имам грижата. Засега обаче участието ти е строго поверително. Бяха категорични по въпроса. — Чух го как се изсмя и си го представих удобно отпуснат в креслото. — О, да, пред теб се разтваря един цял нов свят, момчето ми!

Беше напълно прав.

3

Ако сте болезнено срамежлив или ви е трудно да вдъхнете на околните спокойствие и самоувереност, писането в сянка едва ли е занимание за вас.

„Писане в сянка“

Полет 109 на „Америкън Еърлайнс“ трябваше да излети от „Хийтроу“ за Бостън в 10:30 ч. в събота сутринта. В събота следобед от Райнхарт Корпорейшън ми пратиха по куриер еднопосочен билет за бизнес класа заедно с договора и споразумението за поверителност. Куриерът изчака да ги подпиша. Вярвах, че Рик се е погрижил договорът да бъде наред, и дори не си направих труда да го прочета; колкото до споразумението, прегледах го набързо в коридора. Като си го припомням сега, изглежда едва ли не смешно: Ще приемам всяка поверителна информация като строго секретна и поверителна и ще вземам всички необходими мерки, за да не допускам нейното разгласяване или разкриване пред трета страна или външни лица… Няма да използвам, разгласявам или допускам разгласяване от когото и да било на поверителната информация в полза на трета страна… Нито аз, нито упълномощени от мен лица няма по какъвто и да било начин да копират или да предават другиму цялата или част от поверителната информация без предварителното съгласие на Собственика… Подписах, без да ми мигне окото.

Винаги съм мечтал да мога да изчезна за нула време. Трябваха ми около пет минути, за да замразя лондонския си живот. Плащах всички сметки по банков път. Нямах доставки за отменяне — нито мляко, нито вестници. Чистачката, която и бездруго почти не виждах, щеше да идва два пъти седмично да прибира пощата. Бях разчистил бюрото си. Нямах срещи. Със съседите изобщо не се познавах. Повечето ми приятели отдавна бяха навлезли в царството на семейния живот, от чиито далечни брегове, доколкото знам, никой не се е завърнал. Родителите ми бяха мъртви. Нямах братя или сестри. Можех да умра, без светът да усети. Натъпках в куфара дрехи за една седмица, пуловер и чифт резервни обувки. В пътната чанта прибрах лаптопа и диктофона. Щях да използвам хотелски кърпи. Всичко останало можех да си купя след пристигането.

През остатъка от деня и цялата вечер седях в кабинета, преглеждах книгите за Адам Ланг и съставях списък от въпроси. Не искам да прозвучи като викторианска мистика, но докато денят гаснеше — докато припламваха светлините във високите жилищни кули отвъд железопътното депо, а в небето червени, бели и зелени звезди примигваха и се спускаха към летището, — усетих как постепенно влизам в кожата на Ланг. Той беше с няколко години по-възрастен, но иначе имахме почти еднакво минало. Досега не бях забелязвал приликите: единствен син, роден в Мидландс, учил в местно средно училище, завършил Кеймбридж, увлечение по самодейното театрално изкуство, пълна липса на интерес към политиката през студентските години.

Отново погледнах снимките. През 1972 г. Ланг печели бурни аплодисменти в постановка на студентската трупа „Футлайтс „с истеричното си изпълнение в ролята на пиле, ръководещо ферма за хора. Можех да си представя как заедно сваляме едни и същи момичета, как пътуваме с очукан фолксваген да изнасяме представления в Единбург, споделяме една и съща квартира, прехвърляме фас марихуана от ръка на ръка. И все пак, образно казано, аз бях останал в костюма на пилето, а той нжак се бе издигнал до премиерския пост. Тук вече напълно губех всичките си способности да вниквам в чуждия образ, защото в първите му двайсет и пет години просто не виждах нищо, което да обясни следващите двайсет и пет. Но ще имам предостатъчно време и за това, реших аз.

Тази вечер превъртях два пъти ключа, преди да си легна, и сънувах, че вървя след Адам Ланг по лабиринт от дъждовни улички сред червени тухлени фасади. Когато хванах такси и шофьорът се обърна да ме попита накъде да кара, видях срещу себе си скръбното лице на Макейра.

* * *

На другата сутрин „Хийтроу“ напомняше сцена от скапан научнофантастичен филм, показващ как в близкото бъдеще силите за сигурност са превзели държавата. Пред терминала бяха паркирани два бронетранспортьора. Вътре патрулираха десетина рамбовци с леки картечници и грозни прически. Огромни опатттки пътници чакаха да минат на претърсване и рентген, носейки в едната ръка обувки, в другата найлонови торбички с жалките си тоалетни принадлежности. Представят пътуването като свобода, но тук имахме свобода точно колкото имат лабораторните мишки. Така подготвят следващия Холокост, помислих си аз, докато се тътрех напред по чорапи: просто ще ни дадат по един самолетен билет и ще вършим всичко, което ни кажат.

След като минах проверките, тръгнах през благоуханните зали на безмитната търговия към чакалнята на „Америкън Еърлайнс“, насочвайки цялото си внимание само върху перспективата да получа безплатна чаша кафе и да прегледам спортните страници на неделния сутрешен вестник. На телевизора в ъгъла дуднеха нещо по сателитния новинарски канал. Никой не гледаше. Поръчах си двойно еспресо и тъкмо разгръщах на футболните коментари, когато чух името Адам Ланг. Преди три дни не бих му обърнал внимание както всички останали, но сега сякаш чух собственото си име. Отидох пред екрана и се помъчих да разбера за какво става дума.

Отначало не ми се стори особено важно. Звучеше като нещо старо и познато. Преди няколко години четирима английски граждани били заловени в Пакистан — „отвлечени от ЦРУ“ според техния адвокат, — прехвърлени в секретна военна база в Източна Европа и подложени на изтезания. Единият умрял по време на разпита, другите трима били затворени в Гуантанамо. Доколкото разбрах, новото в случая беше, че един неделен вестник се добрал до документ на Министерството на отбраната, според който излизало, че Ланг е заповядал екип на САС да залови четиримата и да ги предаде на ЦРУ. Следваха няколко възмутени изявления, включително от някакъв юрист правозащитник и от говорителя на пакистанското правителство. Архивни кадри показваха Ланг, окичен с гирлянди от цветя, на държавно посещение в Пакистан. Цитираха говорителя на Ланг: бившият премиер не знаел нищо за въпросните документи и отказвал всякакви коментари. Британското правителство упорито отхвърляло всякакви искания за разследване. После започна прогнозата за времето и всичко свърши.

Озърнах се из чакалнята. Хората изглеждаха невъзмутими. И все пак по някаква странна причина имах чувството, че току-що някой е напълнил гръбнака ми с лед. Извадих мобилния си телефон и позвъних на Рик. Не си спомнях дали вече се е върнал в Америка, или не. Оказа се, че седи на малко повече от километър — в чакалнята на „Бритиш Еъруейс“ — и чака полет за Ню Йорк.

— Видя ли новините? — попитах го аз.

За разлика от мен Рик страшно си падаше по новините.

— За Ланг ли? Естествено.

— Мислиш ли, че има нещо вярно?

— Откъде да знам, по дяволите? На кого му пука? Поне няма да слезе от първите страници.

— Мислиш ли, че трябва да го попитам?

— На кого му дреме? — Покрай гласа му чух приглушена обява по високоговорителите. — Викат пътниците за моя полет. Трябва да приключвам.

— Преди да приключиш — бързо вметнах аз, — би ли чул още нещо? Когато ме ограбиха в петък… изглеждаше напълно безсмислено, защото ми оставиха портфейла и избягаха само с ръкописа. Но след тази новина… ами, просто се чудя, според теб дали не са си помислили, че нося мемоарите на Ланг?

— Но откъде ще го знаят? — попита озадачено Рик. — Ти току-що се беше срещнал с Мадокс и Крол. Аз все още преговарях по споразумението.

— Е, може би са наблюдавали издателството, а после са ме проследили. Найлоновата торбичка беше яркожълта, Рик. Все едно носех сигнално флагче. — После ми хрумна нова мисъл, тъй тревожна, че не знаех откъде да започна. — И като стана дума… какво знаеш за Сидни Крол?

— Младият Сид? — В смеха на Рик прозвучаха нотки на възхищение. — Голяма работа е, нали? Ще изхвърли от бизнеса честните мошеници като мен. Договаря се не на процент, а на твърда сума, и няма бивш президент или член на правителство, дето да не го иска в екипа си. Защо?

— Не е ли възможно — колебливо започнах аз, изричайки мисълта си още недооформена — да ми е дал онзи ръкопис, защото е смятал — ако наистина са го следили, — смятал е, че ще изглежда тъй, сякаш изнасям от сградата книгата на Адам Ланг?

— За какъв дявол му е да го прави?

— Не знам. За майтап? За да види какво ще се случи?

— Да види дали ще те пребият?

— Добре де, добре, звучи налудничаво, но я се замисли. Защо е цялата тази параноя на издателите около ръкописа? Дори на Куигли не разрешават да го чете. Защо не позволяват да се изнесе от Америка? Може би защото смятат, че някой тук отчаяно желае да го докопа.

— Е, и?

— И може би Крол ме е използвал като примамка — като вързана патица — за да провери кой иска ръкописа и докъде е готов да стигне.

Още докато думите излитаха от устата ми, осъзнах, че звучат нелепо.

— Но книгата на Ланг е просто досаден боклук! — възкликна Рик. — Единствените хора, от които я крият в момента, са техните акционери. Затова е цялата димна завеса.

Започвах да се чувствам като глупак. Бих зарязал темата, но Рик тъкмо почваше да се забавлява.

— Вързана патица! — Дори без телефона бих чул смеха му от другия край на аерогарата. — Дай да видим дали съм те разбрал. Според твоята теория някой знае, че Крол е в града, знае къде се намира в петък сутринта, знае, че е дошъл да обсъжда…

— Добре — казах аз. — Да не говорим повече.

— …знае, че може току-що да е предал мемоарите на нов автор в сянка, знае кой точно си ти и къде живееш. Защото сам казваш, че са те причакали, нали така? Ехааа! Страхотна операция. Твърде мащабна за някакъв си вестник. Трябва да е било работа на държавните…

— Зарежи — казах аз, когато най-сетне успях да го прекъсна. — По-добре побързай за самолета.

— Да, прав си. Е, приятен полет. Гледай да поспиш в самолета. Говориш абсолютни глупости. Дай да си поприказваме следващата седмица. И недей да се тревожиш.

Той затвори.

Постоях, стиснал в ръка безмълвния телефон. Имаше право. Говорех абсолютни глупости. Отидох в мъжката тоалетна. На удареното в петък място синината бе станала черноморава с жълто по краищата, като снимка на избухваща свръхнова звезда в учебник по астрономия.

Малко по-късно обявиха качване на самолета за Бостън, а щом излетяхме, нервите ми се поотпуснаха. Обичам онзи момент, когато унилият сив пейзаж чезне отдолу, самолетът пробива облаците и изплува сред слънчевото сияние. Кой може да бъде потиснат на хиляди метри височина, когато слънцето грее, а другите клетници все още са приковани към земната твърд? Изпих едно питие. Погледах филм. Дремнах. Но трябва да призная, че издирих в салона всички налични неделни вестници, по изключение пренебрегнах спортните страници и изчетох всичко, написано за Адам Ланг и четиримата предполагаеми терористи.

* * *

Насочихме се за финален заход към летище „Логан“ в един часа следобед местно време.

Докато слизахме над Бостънския залив, слънцето, което бяхме преследвали цял ден, сякаш се носеше над водата успоредно с нас, удряйки небостъргачите в центъра един след друг — избухващи колони в бяло, синьо, сребристо и златно, истински фойерверки от стъкло и стомана. О, моя Америка, помислих си аз, моя новооткрита земя — моя земя, където книжният пазар е пет пъти по-голям от онзи в Обединеното кралство, — пролей над мен светлината си! На опашката пред пункта за граничен контрол едва се удържах да не затананикам „Звездното знаме“. Дори и чиновникът от Министерството на вътрешната сигурност — живо въплъщение на правилото, че колкото по-простонародно е името на една институция, толкова по-сталинистки функции изпълнява — не успя да накърни оптимизма ми. Той седеше зад стъклената преграда и се мръщеше на самата идея, че някой е прелетял пет хиляди километра, за да прекара посред зима един месец на Мартас Винярд. Когато разбра, че съм писател, стана по-подозрителен, отколкото ако бях цъфнал насреща му с оранжев затворнически гащеризон.

— Какви книги пишете?

— Автобиографии.

Това очевидно го озадачи. Подозираше, че го вземам на подбив, но не беше съвсем сигурен.

— Автобиографии, а? Не трябва ли да сте знаменит за това?

— Вече не.

Човекът ме изгледа втренчено, после бавно поклати глава като уморен свети Петър пред Райските порти при идването на поредния грешник, опитващ да се промъкне в Рая.

— Вече не — повтори той и по лицето му се изписа безкрайна погнуса.

Вдигна металния си печат и с два удара ми разреши трийсет дни престой.

След като минах контрола, включих мобилния си телефон. На екрана се появи приветствено послание от личната сътрудничка на Ланг, някоя си Амелия Блай, с извинение, че не е осигурила шофьор да ме вземе от аерогарата. Препоръчваше ми да хвана автобус до фериботния терминал в Удс Хоул и обещаваше, че когато сляза на Мартас Винярд, там ще ме чака кола. Купих си „Ню Йорк Таймс“ и „Бостън Глоуб“ и докато чаках автобуса да тръгне, проверих дали са отпечатали нещо за историята около Ланг, но или новината бе дошла твърде късно, или не представляваше интерес за тях.

В автобуса почти нямаше пътници и аз седях отпред, близо до шофьора. Пътувахме на юг през плетеница от магистрали, напуснахме града и излязохме сред открито поле. Температурата беше няколко градуса под нулата, небето бе ясно, но личеше, че наскоро е валяло. Снегът се трупаше на купчини покрай пътя и покриваше горните клони на дърветата, които се простираха от двете страни като огромни бяло-зелени вълни. Всъщност Нова Англия е нещо като Стара Англия на стероиди — по-широки пътища, по-големи гори, по-обширни пространства; дори небето изглеждаше необятно и лъскаво. Изпълваше ме приятното чувство, че съм спечелил време, представях си мрачната влажна лондонска нощ в контраст с този искрящ зимен следобед. Но постепенно и тук започна да се смрачава. Трябва да наближаваше шест, когато стигнахме в Удс Хоул и спряхме пред фериботния терминал. После вече имаше луна и звезди.

Колкото и да е странно, едва когато видях табелата на ферибота, отново си спомних за Макейра. Нищо чудно, не беше много приятно да си мисля, че заемам мястото на покойник, особено след ограбването. Докато влачех куфара към касата, за да си купя билет, и после стоях отново навън под мразовития вятър, бе твърде лесно да си представя как моят предшественик е вършил същото тук само преди три седмици. Е, вярно, той е бил пиян, а аз не. Огледах се. Съвсем наблизо, от другата страна на паркинга, имаше няколко бара. Дали не бе влязъл в някой от тях? Аз самият не бих отказал едно питие. Но тогава можех случайно да седна точно на същото столче, а това, помислих си аз, вече би било извращение, съвсем като екскурзиите по местата на знаменити убийства в Холивуд. Ето защо застанах на опашка заедно с другите пътници и се помъчих да чета неделното приложение на „Таймс“, обърнат с лице към стената, за да се предпазя от вятъра. На една дъсчена табела беше изписано: ТЕКУЩОТО НИВО НА НАЦИОНАЛНА ЗАПЛАХА Е ПОВИШЕНО. Усещах мириса на океана, но бе твърде тъмно, за да го видя.

Лошото е, че почнеш ли да мислиш за нещо, невинаги можеш да спреш. Повечето коли чакаха ферибота с включени двигатели, за да поддържат отоплението в купето, и аз открих, че неволно се оглеждам за тъмнокафяв джип. После, когато най-сетне стъпих на кораба и се изкачих по дрънчащата метална стълбичка до пасажерската палуба, се запитах дали и Макейра е минал по същия път. Казах си да престана; тровех нервите си заради глупости. Но навярно сенките от отвъдното си падат по писатели в сянка. Седнах в задушния пътнически салон и огледах откритите честни лица на своите спътници, а после, когато корабът потръпна и се отдели от терминала, сгънах вестника и излязох на горната палуба.

Удивително е до каква степен студът и мракът променят всичко. Предполагам, че в лятна вечер фериботът за Мартас Винярд представлява великолепна гледка. Големият раиран комин сякаш е излязъл от приключенска книга, а по цялата дължина на палубата има сини пластмасови седалки, обърнати към морето; представях си как на тях сядат семейства по шорти и тениски — тийнейджърите се преструват на отегчени, татковците подскачат от вълнение. Но в тази януарска вечер палубата пустееше, а северният вятър откъм Кейп Код пронизваше якето и ризата чак до настръхналата ми кожа. Светлините на Удс Хоул плавно се отдалечиха. На влизане в пролива минахме покрай сигнална шамандура, която трескаво подскачаше насам-натам, сякаш се опитваше да се освободи от някакво подводно чудовище. Камбаната й дрънчеше погребална мелодия в такт с вълните, а пяната се разпръскваше злобно наоколо като храчка на вещица.

Пъхнах ръце в джобовете, сгуших глава между раменете си и с несигурна крачка тръгнах към десния борд. На височина перилата стигаха само до кръста ми и за пръв път разбрах колко лесно може да се е прекатурил Макейра. Аз самият полагах усилия, за да не се подхлъзна. Рик имаше право. Границата между нещастен случай и самоубийство невинаги е ясно очертана. Можеш да се самоубиеш още преди да си го решил. Стига и едно рисковано надвесване през перилата, докато си представяш как би станало всичко. Стоварваш се в ледените черни вълни със сила, която те забива на три метра надолу, а когато изплуваш, корабът вече е на сто метра от теб. Надявах се Макейра да е изпил достатъчно алкохол, за да притъпи ужаса, но едва ли имаше на света пияница, който да не изтрезнее от внезапното падане във вода с температура едва половин градус над нулата.

И никой не би го чул да пада! Там беше другата беда.

Времето не беше и наполовина толкова лошо, както преди три седмици, но като се огледах, не видях на палубата жива душа. Тогава наистина се разтреперих; зъбите ми тракаха като на някоя панаирджийска играчка.

Слязох в бара за едно питие.

* * *

Заобиколихме фара на Уест Чоп, навлязохме във фериботния терминал на Винярд Хейвън малко преди седем и спряхме на кея с дрънчене на вериги и разтърсване, от което едва не се търкулнах по стъпалата. Не очаквах посрещачи и се оказах прав. Само един престарял местен таксиметров шофьор размахваше откъснат лист от бележник с погрешно изписаното ми име. Докато той наместваше куфара ми в багажника, вятърът дръпна голям лист прозрачен найлон и го запремята с плющене по заледения паркинг. В небето грееха звезда до звезда.

Бях си купил пътеводител за острова, тъй че имах смътна представа какво ме чака. През лятото населението е сто хиляди, но когато отпускарите заключат вилите и потеглят на запад, остават само около петнайсет хиляди. Това са суровите островитяни — хора, наричащи сушата отсреща „Америка“. Има две шосета, един светофар и десетки дълги песъчливи пътища, водещи към места с имена като Скуибнокет Понд и Джобс Нек Коув. През целия път шофьорът не отрони и дума, само ме зяпаше в огледалото. Когато за двайсети път срещнах замъгления му поглед, неволно се зачудих дали няма причина да се сърди, че е трябвало да ме вземе. Може би имаше по-важна работа. Трудно можех да си представя каква. Улиците около терминала бяха предимно пусти, а щом напуснахме Винярд Хейвън и излязохме на шосето, нямаше нищо за гледане освен тъмнина.

Пътувах вече от седемнайсет часа. Не знаех нито къде съм, нито през какви места минавам, нито дори накъде отивам. Всички опити за разговор се проваляха. Не виждах нищо освен отражението си в студения мрак зад стъклото. Имах чувството, че съм стигнал до края на земята като някой английски изследовател, очакващ първата си среща с местните обитатели от племето уампаноги. Шумно се прозях и побързах да закрия устата си с длан.

— Извинявайте — обясних на безплътните очи в огледалото. — Там, откъдето идвам, вече е полунощ.

Той поклати глава. Отначало не разбрах дали ми съчувства, или ме осъжда; после осъзнах какво се опитва да ми каже — няма смисъл да му приказвам, глух е. Отново се загледах навън през стъклото.

След известно време стигнахме до кръстопът и завихме наляво, навярно към Едгартаун, малко селище с бели дъсчени къщи с бели огради, градинки и веранди, осветено от изящни улични фенери във викториански стил. Девет десети от къщите бяха тъмни, но през стъклата на няколкото осветени прозореца зърнах маслени изображения на ветроходни кораби и мустакати прадеди. В подножието на хълма, отвъд викторианската църква на китоловците, мъгливата едра луна хвърляше сребърни лъчи по керемидените покриви и очертаваше силуетите на мачти в пристанището. Струваше ми се, че наближавам към филмови декори за снимки на „Моби Дик“. Във фаровете се мярна табела на Чапакуидикския ферибот и не след дълго спряхме пред хотел „Лайтхаус Вю“.

И тук можех да си представя сцената през лятото: кофички, лопатки и рибарски мрежи, струпани по верандата, въжени сандали край вратата, ивици белезникав пясък по пътеката откъм плажа — такива неща. Но извън сезона големият дървен хотел пукаше и пращеше под напора на вятъра като платноход, заседнал на риф. Вероятно управата изчакваше пролетта, за да смъкне олющената боя и да измие коричката сол от стъклата. Някъде наблизо океанът блъскаше в мрака. Аз стоях с куфара си на дървената веранда и почти с носталгия гледах как светлинките на таксито изчезват зад ъгъла.

Във фоайето едно момиче, облечено като викторианска камериерка с бяла дантелена шапчица, ми връчи съобщение от кабинета на Ланг. Щели да дойдат да ме вземат утре в десет сутринта; трябвало да си нося паспорта, за да го покажа на охраната. Почвах да се чувствам като участник в някаква детективска игра — щом стигнех до едно място, получавах нови инструкции как да се добера до следващото. Хотелът бе празен, ресторантът тъмен. Казаха ми, че мога да взема която си искам стая, и аз избрах една на втория етаж с бюро, на което да работя, и снимки от стария Едгартаун по стените: домът на Джон Кофин, 1890 г.; китоловният кораб „Сплендид“ в пристанище „Осбърн“, 1870 г. След като камериерката си тръгна, сложих върху бюрото лаптопа, списъка с въпроси и откъснатите от неделния вестник статии, после се проснах на леглото.

Спах непробудно чак до два сутринта, когато биологичният ми часовник, все още настроен на лондонско време, избухна в главата ми с мощта на „Биг Бен“. Десет минути търсих минибара, докато най-сетне осъзнах, че няма. Импулсивно набрах домашния номер на Кейт. Нямах представа какво точно ще й кажа. Така или иначе, не получих отговор. Мислех да затворя, но вместо това се записах на гласовата й поща. Трябва да бе тръгнала на работа съвсем рано. Или пък снощи изобщо не се беше прибирала. Вече имах над какво да размисля и усърдно се впуснах в разсъждения. Не ми стана по-добре от факта, че сам съм си виновен. Изкъпах се, после отново си легнах, изгасих лампата и придърпах влажните завивки до брадата си. На всеки няколко секунди бавният пулс на фара изпълваше стаята с мътно червеникаво сияние. Навярно съм лежал часове наред с отворени очи, съвсем буден и в същото време безплътен. Така мина първата ми нощ на Мартас Винярд.

* * *

Пейзажът, който изплува от сумрака на другата сутрин, беше плосък и подгизнал. От другата страна на пътя под моя прозорец имаше поток, после тръстики, а отвъд тях плаж и море. Красивият викториански фар с камбановиден покрив и балкон от ковано желязо гледаше през проливите към дълга ниска ивица суша на около километър и половина. Разбрах, че това трябва да е Чапакуидик. Ято от стотици дребни бели морски птици в плътна формация като рибен пасаж кръжеше, издигаше се и пак слизаше над спокойните вълни.

Слязох долу и си поръчах изобилна закуска. От магазинчето до рецепцията купих новия брой на „Ню Йорк Таймс“. Материалът, който търсех, беше погребан дълбоко в раздела за световни новини и за максимална невзрачност избутан към дъното на страницата:

ЛОНДОН (АП): Според съобщения в тукашните неделни вестници бившият британски премиер Адам Ланг е разрешил незаконно използване на британски специални части за залавянето на четирима заподозрени терористи от Ал Кайда в Пакистан и предаването им за разпити в ЦРУ.

Заподозрените — Насър Ашраф, Шакил Кази, Салим Хан и Фарук Ахмед, — и четиримата с британско гражданство, са пленени в пакистанския град Пешавар преди пет години. Твърди се, че били изведени от страната и изтезавани в тайна база. Според тези твърдения мистър Ашраф е умрял по време на разпит. По-късно мистър Кази, мистър Хан и мистър Ахмед са задържани в Гуантанамо в продължение на три години. В момента само мистър Ахмед остава под надзора на американските власти.

Според документи, открити от лондонския „Сънди Таймс“, мистър Ланг лично е одобрил операция „Буря“ — секретна мисия на британските елитни десантни части (САС) за отвличането на четиримата. Подобна операция би била незаконна както според британското, така и според международното право.

Снощи британското Министерство на отбраната отказа да коментира автентичността на документите и съществуването на операция „Буря“. Говорителката на мистър Ланг съобщи, че той не възнамерява да прави изявление.

Изчетох текста три пъти. Не изглеждаше нищо особено. Или грешах? Вече и сам не знаех. Днес моралните принципи далеч не бяха тъй непоклатими както някога. Методи, които бащиното ми поколение би сметнало за недопустими дори във войната срещу нацизма — например мъченията, — днес явно бяха приемливи и цивилизовани. Реших, че онези десет процента от населението, които се вълнуват от такива неща, ще бъдат потресени от новината, стига да успеят да я намерят; останалите деветдесет на сто най-вероятно просто щяха да свият рамене. Нали ни казаха, че свободният свят тръгва на поход през страната на мрака. Какво да очакваме?

Имах да убия около два часа, докато пратят кола да ме вземе, и излязох да се разходя. Минах по дървения мост към фара, после навлязох в Едгартаун. На дневна светлина градчето изглеждаше още по-запустяло, отколкото снощи. Катерици невъзмутимо притичваха по тротоарите и се катереха по дърветата. Отминах над двайсетина живописни къщи на капитани китобойци от XIX век и нито една не изглеждаше обитавана. Високите тераси пустееха. Не виждах жени с черни шалове да отправят скръбен взор към морето, очаквайки мъжете им да се приберат у дома — може би защото извън сезона мъжете бяха на Уолстрийт. Ресторантите бяха затворени, малките магазинчета и галерии — изпразнени от стока. Исках да си купя импрегнирано яке, но всичко се оказа затворено. Зад витрините имаше само прах и изсъхнали насекоми. „Благодарим за чудесния сезон“, обявяваха табелите. „До нови срещи напролет“.

Същото бе и в пристанището. Основните цветове бяха сиво и бяло — сиво море, бяло небе, сиви керемидени покриви, бели дъсчени стени, бели пилони без знамена, стари дървени пристани, осеяни със сивосини и сивозелени петна, по които кацаха съвсем еднакви сивобели чайки. Сякаш Марта Стюарт бе въвела тук строга цветова координация за човека и природата. Дори и слънцето, увиснало ненатрапчиво над Чапакуидик, проявяваше добрия вкус да сияе в белезникави тонове.

Засенчих очите си с длан, примижах и се вгледах в далечната плажна ивица с отделни летни къщички. Там кариерата на сенатор Едуард Кенеди бе направила катастрофален завой. Според пътеводителя някога целият остров бил лятно игрище за младежите от клана Кенеди, които обичали да излизат на еднодневни плавания с платноходки от Хаяниспорт. Разказваше се как Джак като президент поискал да спре с яхтата си на частния кей на ветроходния клуб в Едгартаун, но се разколебал, когато видял как всички клубни членове — републиканци до един — стоят там със скръстени ръце и само го чакат да слезе. Било лятото, преди да го застрелят.

Сега няколкото закотвени яхти бяха закрити с платнища и зазимени. Всичко бе неподвижно, само една рибарска лодка с извънбордов мотор отиваше към капаните за омари. Поседях на една пейка, изчаквайки да видя дали ще се случи нещо. Чайките кръжаха в небето и кряскаха. На една близка яхта въжетата трополяха от вятъра по металната мачта. Отдалеч долитаха ударите на чук — някой обновяваше имота си за следващото лято. Старец разхождаше куче. С изключение на това, почти цял час не се случи нищо, което би разсеяло вниманието на пишещия автор. Така си представят писателския рай онези, които никога не са писали. Не се учудвах, че Макейра се е побъркал.

4

Освен това издателят ще притиска автора в сянка да изрови нещо сензационно, което би помогнало за публикуването на откъси в пресата и за рекламен шум в момента на излизането на книгата.

„Писане в сянка“

По-късно тази сутрин старият ми приятел, глухият таксиметров шофьор, дойде да ме вземе от хотела. Тъй като ме бяха настанили в Едгартаун, логично предполагах, че имението на Райнхарт трябва да е някъде до самото пристанище. Над залива имаше няколко големи къщи с градини, слизащи към частни кейове, които ми се струваха идеални имоти за един милиардер, и това доказва пълното ми невежество по въпроса какво могат да купят големите пари. Вместо към тях потеглихме извън градчето и десетина минути следвахме указателите за Уест Тисбъри през равна гориста местност, а после, преди още да забележа пролука между дърветата, свърнахме наляво по тесен песъчлив път.

До този момент не бях виждал виргилиев дъб. Разлистен може и да изглежда добре. Но зиме природата едва ли може да предложи по-унила растителна гледка от тази — километър след километър, обрасли с ниски, криви, пепеляви шубраци. Само няколко сгърчени кафяви листа подсказваха, че някога в тия стъбла е имало живот. Почти пет километра подскачахме и се друсахме по тесния горски път и единственото същество, което видяхме, беше прегазен скункс; най-сетне стигнахме до затворена порта и там от вкаменения пущинак изникна човек със списък в ръка, облечен в типичната униформа на британско цивилно ченге — тъмен шлифер и лъснати до блясък черни обувки с връзки.

Свалих стъклото и му подадох паспорта си. Широкото му навъсено лице бе придобило тухлен цвят от студа, ушите клоняха към керемиден оттенък; не изглеждаше твърде щастлив от полицейската си съдба. Изглеждаше тъй, сякаш е бил разпределен да пази две седмици внучките на кралицата някъде по Карибите и в последния момент са го прехвърлили тук. Той мрачно присви очи, потърси в списъка името ми, избърса от крайчето на носа си едра прозрачна капка и обиколи да огледа таксито. Чувах как някъде наблизо прибоят напява безкрайната си приспивна песен. Агентът се върна, подаде ми паспорта и каза (поне така предполагам, защото го промърмори под носа си):

— Добре дошъл в лудницата.

Налегна ме внезапен пристъп на нерви и се надявам, че го прикрих, защото първата поява на автора в сянка има голямо значение. Старая се никога да не проявявам тревога. Винаги полагам усилия да изглеждам професионално. Стил на обличане — хамелеон. Нося това, което очаквам да носи клиентът. Пред футболист мога да се явя по анцуг, пред естраден певец — с кожено яке. За първата в живота си среща с бивш министър-председател бях отхвърлил идеята за костюм — твърде е официално, бих приличал на негов адвокат или счетоводител — и вместо това избрах бледосиня риза, консервативна раирана вратовръзка, спортно сако и сиви панталони. Косата ми беше грижливо сресана, зъбите изчистени най-старателно с четка и конец, тялото дезодорирано на всички стратегически места. Бях готов в рамките на възможното. В лудницата? Наистина ли го беше казал? Хвърлих поглед назад, но агентът не се виждаше.

Портата се разтвори, отвъд нея пътят зави и след малко зърнах за пръв път имението на Райнхарт: четири кубични дървени сгради — гараж, склад, две къщички за персонала — и малко по-нататък самата къща. Беше само на два етажа, но широка като резиденция с дълъг, нисък покрив и два масивни тухлени комина като на крематориум. В останалата си част сградата беше изцяло от дърво, но макар и нова, вече изглеждаше остаряла. Бе придобила сребристосивкав цвят като градински стол, забравен навън през зимата. Откъм нас прозорците бяха високи и тесни като бойници, а като се прибавеха сивотата, другите безлични постройки, околната гора и пазачът до портата, целият комплекс придобиваше вид на курортен дом, проектиран от Алберт Шпеер; неволно се сетих за „Вълчата бърлога“ на Хитлер.

Още преди да се приближим, предната врата се отвори и нов пазач — бяла риза, черна вратовръзка, закопчано догоре сиво яке — ме въведе навъсено във вестибюла. Набързо претърси чантата ми, докато аз се озъртах. В хода на работата си бях срещал немалко богати хора, но не помнех досега да съм стъпвал в къщата на милиардер. По гладките бели стени висяха редици африкански маски, в осветени витрини се мъдреха дърворезби и примитивни керамични фигурки с огромни фалоси и гърди като бомби — такива би измайсторил от пластилин някой невръстен пакостник, докато учителят не го гледа. Липсваха каквито и да било признаци на красота или естетически достойнства. Както научих по-късно, първата мисис Райнхарт участвала в управителния съвет на Музея на модерното изкуство в Ню Йорк; втората бе индийска киноартистка, с петдесет години по-млада от нея, за която Райнхарт се оженил по съвета на своите банкери, за да пробие на азиатския пазар.

От вътрешността на къщата долетя женски крясък с британски акцент:

— Тая шибана работа е абсолютно нелепа!

Затръшна се врата и по коридора към мен затрака с токчета елегантна блондинка в тъмносин костюм, стиснала в ръка голям бележник с черно-червени твърди корици.

— Амелия Блай — представи се тя със застинала усмивка. Имаше красиви, големи ясносини очи, но наплескани с твърде много грим, като че работеше на козметичния щанд в някой универсален магазин и се чувстваше задължена да демонстрира всички продукти наведнъж. Излъчваше сладък и пищен дъх на парфюм. Предположих, че е говорителката, спомената в сутрешния „Таймс“. — За жалост Адам е в Ню Йорк и ще се върне едва късно следобед.

— Всъщност поправям се: тая нелепа работа е абсолютно шибана! — провикна се невидимата жена.

Амелия разшири усмивката с още няколко милиметра и по гладките й розови бузи се очертаха едва забележими бръчици.

— Ох, много съжалявам. Боя се, че клетата Рут пак има лош ден.

Рут. Името прокънтя като предупреждаващ удар на барабан или изтракването на хвърлено копие сред африканското първобитно изкуство. Изобщо не ми бе хрумвало, че жената на Ланг може да е тук. Очаквах да си е у дома в Лондон. Покрай другото тя се славеше и със своята независимост.

— Ако моментът не е подходящ… — казах аз.

— Не, не. Тя категорично иска да се видите. Елате да пийнете чаша кафе. Аз ще я доведа. Как ви се стори хотелът? — добави през рамо Амелия. — Тих ли е?

— Като гроб.

Взех чантата си от агента на специалните служби и я последвах към вътрешността на къщата, обгърнат от нейния ароматен облак. Забелязах, че има много хубави крака; откъм бедрата й на всяка крачка долиташе свистенето на найлон. Въведе ме в стая, пълна с кремави мебели, наля ми кафе от каната в ъгъла, после изчезна. Постоях с чаша в ръка край широките остъклени врати към градината зад къщата. Нямаше цветни лехи — вероятно нито едно деликатно растение не би оцеляло в тая пустош, — само широка морава, която след стотина метра се превръщаше в кафеникав болнав буренак. По-нататък имаше езеро, гладко като лист стоманена ламарина под необятното алуминиево небе. Наляво теренът плавно се издигаше към дюните по края на плажа. Не чувах океана: стъклените врати бяха прекалено дебели — бронирани, както разбрах по-късно.

Откъм коридора долетя напрегнато морзово тракане на токчета. Амелия Блай се завръщаше.

— Много съжалявам. Боя се, че Рут е малко заета в момента. Праща ви извинения. Ще се видите по-късно. — Усмивката на Амелия бе станала някак твърда. Изглеждаше точно толкова естествена, колкото и лакът по ноктите й. — Е, ако сте си изпили кафето, ще ви покажа къде работим.

Тя настоя да се изкача пръв по стълбището.

Къщата, обясни Амелия, е тъй устроена, че всички спални са на партера, холът е отгоре. Разбрах причината още щом се изкачихме в огромната открита всекидневна. Стената откъм крайбрежието беше изцяло от стъкло. Никъде не се виждаше творение на човешка ръка, само океан, езеро и небе. Първична гледка, останала непроменена от десет хиляди години насам. Звуконепроницаемите стъкла и подовото отопление създаваха усещането за луксозна машина на времето, прехвърлена в каменната епоха.

— Страхотно място — казах аз. — Не се ли чувствате малко самотни нощем?

— Тук влизаме — каза Амелия, отваряйки една врата.

Последвах я в просторния кабинет до всекидневната, където навярно Марти Райнхарт работеше през летните си почивки. Оттук имаше същата гледка, само че от този ъгъл океанът вземаше превес над езерото. По библиотечните рафтове бяха натрупани книги за германската военна история със свастики по кориците, избелели от слънцето и соления въздух. Имаше две бюра — малко в ъгъла, зад което някаква секретарка тракаше на компютър, и по-голямо, съвършено празно, с изключение на една снимка на катер и макет на яхта. На снимката вкиснатият стар скелет, наречен Марти Райнхарт, се привеждаше над кормилото на яхтата си — живо опровержение на поговорката, че не можеш да бъдеш прекалено слаб или прекалено богат.

— Малък екип сме — каза Амелия. — Аз, Алис — момичето в ъгъла надигна глава — и Люси, която е с Адам в Ню Йорк. Шофьорът Джеф също е в Ню Йорк. Той ще върне колата днес следобед. Шестима служители по охраната от Великобритания — трима тук и трима с Адам в момента. Много ни трябват още двама души, поне за контакти с медиите, но Адам все не събира кураж да замени Майк. Бяха заедно тъй отдавна.

— А вие откога сте с него?

— Осем години. Работех на Даунинг Стрийт. Тук съм командирована от правителството.

— Горкото правителство.

Тя ме стрелна с лакираната си усмивка.

— Най-много ми липсва съпругът ми.

— Омъжена ли сте? Забелязах, че не носите халка.

— За жалост не мога. Твърде голяма е. Задейства металодетекторите по летищата.

— А!

Разбирах я напълно.

— Освен това има и едно виетнамско семейство, работят за Райнхарт, но те са тъй дискретни, че почти не ги забелязваме. Тя наглежда къщата, а той се занимава с градината. Казват се Деп и Дък.

— Кой кой е?

— Дък е мъжът. Очевидно.

Амелия извади ключ от джоба на елегантното си сако и отключи голям стоманен шкаф, откъдето извади кутия за документи.

— Това не бива да излиза оттук — каза тя, докато я слагаше върху бюрото. — Да не се копира. Можете да си водите записки, но ви напомням, че сте подписали споразумение за поверителност. Разполагате с шест часа за четене, преди Адам да се върне от Ню Йорк. Ще уредя да ви донесат сандвич за обяд. Алис… хайде. Не искаме да го разсейваме, нали?

След като двете излязоха, аз седнах на кожения стол, извадих лаптопа, включих го и създадох документ, озаглавен „Lang MS“. После разхлабих вратовръзката, разкопчах часовника си и го оставих до кутията. Позволих си за малко да се полюшкам напред-назад в стола на Райнхарт, като се наслаждавах на гледката към океана и усещането за власт над целия свят. После отворих капака, извадих ръкописа и се заех да чета.

* * *

Всички хубави книги са различни, но лошите си приличат като две капки вода. Знам го със сигурност, защото ми се налага да чета купища калпави книги — толкова калпави, че дори не ги издават, което е голямо постижение, като се има предвид какви неща излизат от печат.

А общото между всички тези калпави книги, били те романи или мемоари, е едно: не звучат истински. Не казвам, че добрата книга непременно е вярна, но поне изглежда вярна, докато я четеш. Един мой познат издател го нарича „Тестът на хидроплана“ по името на някакъв филм за лондончани, в който първите кадри показват как героят идва да търси работа с хидроплан и каца в Темза. Оттам нататък, казва приятелят ми, няма смисъл да гледаш.

Мемоарите на Ланг не издържаха „теста на хидроплана“.

Не че фактите бяха грешни — в момента не можех да преценя това, — по-скоро цялата книга звучеше някак фалшиво, като че имаше невидима кухина по средата. Състоеше се от шестнайсет глави, подредени хронологично: „Ранни години“, „Влизане в политиката“, „Борба за лидерство“, „Промяна на партията“, „Изборна победа“, „Реформиране на правителството“, „Северна Ирландия“, „Европа“, „Особената връзка“, „Вторият мандат“, „Предизвикателството на терора“, „Война с терора“, „Неотстъпно по пътя“, „Никога не се предавай“, „Време за сбогом“ и „Бъдеще на надеждата“. Всяка глава съдържаше от десет до двайсет хиляди думи и беше не толкова написана, колкото скьрпена от речи, официални протоколи, комюникета, паметни записки, интервюта, служебни дневници, партийни манифести и вестникарски статии. Тук-там Ланг си позволяваше да изрази лично чувство („Изпитах огромна радост, когато се роди третото ни дете“), лично наблюдение („Американският президент се оказа далеч по-висок, отколкото предполагах“) или хаплива забележка („Като външен министър Ричард Райкарт сякаш често предпочиташе да защитава чужди каузи пред тези на Великобритания, а не обратното“), но всичко това се срещаше рядко и без особен ефект. А къде беше жена му? Тя почти не се споменаваше.

Пълен боклук, бе казал Рик. Но всъщност бе много по-зле. Както твърди Гор Видал, боклукът си има цялостност. Това тук беше просто едно нищо. Точно и вярно до педантичност и все пак пълна лъжа — нямаше начин да не е според мен. Нито едно човешко същество не може да прекоси живота, изпитвайки тъй малко чувства. Особено Адам Ланг, чиято политическа запазена марка беше емоционалната близост. Прескочих напред към главата „Война с терора“. Ако имаше нещо интересно за американския читател, трябваше да е там. Прелистих набързо, търсейки думи като „екстрадиране, „изтезания“, „ЦРУ“. Не открих нищо — и, разбира се, нито дума за операция „Буря“. А войната в Близкия изток? Нямаше ли поне някои умерени критики срещу американския президент, министъра на отбраната и държавния секретар; някакви намеци за измяна и изоставяне; някакъв общ обзор на вече засекретени документи? Не. Никъде. Нищо. Хлъцнах буквално и преносно, после пак почнах да чета отначало.

По някое време секретарката Алис трябва да ми беше донесла сандвич с риба тон и бутилка минерална вода, защото в късния следобед ги забелязах на края на бюрото. Но бях твърде зает, за да спирам, а и не чувствах глад. Дори започваше да ми призлява, докато прелиствах тия шестнайсет глави, търсейки по тая безкрайна бяла канара от безформена проза поне най-дребен признак на интерес, в който да се вкопча. Нищо чудно, че Макейра бе скочил от ферибота. Нищо чудно, че Мадокс и Крол бяха отлетели до Лондон в отчаян опит да спасят начинанието. Нищо чудно, че ми плащаха петдесет хиляди долара седмично. Всички тия привидно странни събития ставаха напълно логични, като се видеше безнадеждното състояние на ръкописа. А сега и моята репутация щеше да се сгромоляса в шеметен свредел, вързана като камикадзе за втората седалка в хидроплана на Адам Ланг. Мен щяха да сочат с пръст по издателските сбирки — ако изобщо се случеше да ме поканят — като автора в сянка, допринесъл за най-грандиозния провал в литературната история. Във внезапен пристъп на параноично прозрение зърнах истинската си роля в цялата операция — ролята на изкупителна жертва.

Някъде към средата на следобеда прелистих последната, шестстотин двайсет и първа страница („Ние с Рут гледаме в бъдещето, каквото и да ни носи то“) и когато оставих ръкописа, се хванах за главата с широко разтворени очи и уста, съвсем като в картината „Вик“ на Едвард Мунк.

Точно тогава чух тихо покашляне откъм вратата. Вдигнах очи и срещнах погледа на Рут Ланг. И до днес нямам представа откога е стояла там. Тя вдигна тънките си черни вежди.

— Толкова ли е зле?

* * *

Беше облечена в дебел и раздърпан бял мъжки пуловер с толкова дълги ръкави, че се виждаха само изгризаните й нокти, а след като слязохме долу, навлече върху него бледосин анорак, изчезвайки за момент, докато го нахлузваше през главата си. След малко през отвора изникна бледото й навъсено лице с къса черна коса, щръкнала на всички страни като прическата на Медуза.

Идеята да се разходим дойде от нея. Каза, че май ми трябва чист въздух, което беше самата истина. Донесе импрегнираното яке на съпруга си, което ми се оказа по мярка, и чифт гумени ботуши, после излязохме на мразовития атлантически вятър. Тръгнахме по пътеката покрай моравата и се изкачихме по дюните. Отдясно се виждаше езерото с малък кей, а до него гребна лодка, изтеглена на сухо и преобърната върху ивицата тръстики. Отляво бе сивият океан. Пред нас се разстилаха три-четири километра пусти бели пясъци, а когато се озърнах назад, гледката беше същата, само един агент с палто ни следваше на петдесетина метра дистанция.

— Сигурно ви идват до гуша — кимнах към него аз.

— Вече е тъй отдавна, че престанах да им обръщам внимание.

Продължихме напред, приведени срещу вятъра. Отблизо плажът не изглеждаше толкова идиличен. Странни парчета натрошена пластмаса, бучки катран, вдървена от сол тъмносиня платнена обувка, дървена макара от кабел, мъртви птици, скелети и отделни кости, сякаш вървяхме по банкета на магистрала с шест платна. Високите вълни прииждаха с грохот и отстъпваха като отминаващи камиони.

— Е — каза Рут, — много ли е зле?

— Не сте ли го чели?

— Не изцяло.

— Ами — отвърнах учтиво аз… — трябва да се пообработи.

— Колко?

За момент в ума ми се мярна думата „Хирошима“.

— Може да се изглади — казах аз и всъщност не лъжех: дори и в Хирошима всичко се е изгладило с времето. — Бедата е в сроковете. Непременно трябва да свършим след четири седмици, а това прави по по-малко от два дни за всяка глава.

— Четири седмици! — Тя се разсмя гърлено и малко злорадо. — В никакъв случай няма да го задържите на едно място толкова дълго.

— От него не се иска да пише. Затова ми плащат. Просто трябва да разговаря с мен.

Тя бе вдигнала качулката. Вече не виждах лицето й. Показваше се само острото бяло връхче на носа. Всички казваха, че е по-умна от мъжа си и че обича живота на върха дори повече от него. Ако имаше официално посещение в някоя чужда страна, тя обикновено пътуваше с него; отказваше да си стои у дома. Стигаше само човек да ги види по телевизията, за да разбере как се грее в лъчите на неговия успех. Адам и Рут Ланг. Силата и Славата.

Тя спря, пъхна ръце дълбоко в джобовете и извърна лице към океана. Охранителят на плажа зад нас също спря като в някаква детска игра.

— Идеята за вас беше моя — каза тя.

Люшнах се от вятъра и едва не паднах.

— Ваша ли?

— Да. Вие написахте книгата на Кристи.

Трябваха ми няколко секунди, за да се сетя кого има предвид. Кристи Костело. Отдавна не се бях сещал за него. Той беше първият ми бестселър. Интимни спомени на рок звезда от седемдесетте. Пиене, наркотици, момичета, почти смъртоносна катастрофа с автомобил, операции, накрая рехабилитация и намиране на правия път в прегръдките на една добра жена. В книгата имаше всичко. Човек можеше да я подари както на разпасан тийнейджър, така и на набожната си баба и всички да останат еднакво доволни. Само в Обединеното кралство се продадоха триста хиляди екземпляра с твърди корици.

— Познавате Кристи? — възкликнах аз. Изглеждаше ми невероятно.

— Миналата зима му гостувахме в Мустак. Прочетох мемоарите. Бяха оставени на нощното шкафче.

— Почвам да се притеснявам.

— Не! Защо? Бяха великолепни по свой, ужасен начин. Като слушах разпокъсаните му приказки на вечеря, а после виждах как сте ги превърнали в някакво подобие на истински живот… Тогава казах на Адам: „Този човек ти трябва за книгата.“

Разсмях се. Просто нямаше как да се удържа.

— Е, дано спомените на съпруга ви да не са толкова мъгляви.

— Не разчитайте. — Тя свали качулката и дълбоко си пое въздух. На живо изглеждаше по-добре, отколкото по телевизията. Обективите я мразеха почти толкова, колкото харесваха мъжа й. Не хващаха нейната весела съсредоточеност, богатата й мимика. — Господи, колко ми е мъчно за вкъщи. Макар че децата са в университета. Все му повтарям — сякаш съм омъжена за Наполеон на остров Света Елена.

— Тогава защо не се върнете в Лондон?

Тя дълго мълча, само гледаше океана и хапеше устни. После се завъртя и ме измери с поглед от глава до пети.

— Подписахте ли споразумението за поверителност?

— Разбира се.

— Сигурен ли сте?

— Питайте в агенцията на Сид Крол.

— Защото не искам да прочета думите си в някоя клюкарска рубрика идната седмица или пък след година в някое ваше евтино предателско книжле.

— Ехей! — възкликнах аз, стъписан от нейната жлъч. — Нали казахте току-що, че идеята е била ваша. И досега не съм предавал никого.

Тя кимна.

— Добре. Тогава ще ви кажа защо не мога да се прибера у дома, но между нас да си остане. Защото в момента той не е на себе си и малко се боя да го оставя сам.

Ама че работа, помислих си аз. Все по-хубаво и по-хубаво. Но на глас отговорих дипломатично:

— Да. Амелия ми каза, че е много разстроен от смъртта на Майк.

— О, тъй ли казала? Нямам представа откога мисис Блай е станала такъв експерт по емоционалното състояние на мъжа ми. — Дори да се беше озъбила с разперени нокти, едва ли щеше да изрази по-ясно чувствата си. — Загубата на Майк несъмнено влоши нещата, но не е само това. Загубата на власт, там е истинската беда. А сега трябва да седи и отново да преживява всичко, година след година. И през цялото време пресата неуморно разчепква какво бил направил и какво не. Той не може да се отърве от миналото, разбирате ли? Не може да продължи напред. — Тя безпомощно махна с ръка към морето, пясъка, дюните. — Затънал е. И двамата сме затънали.

Докато се връщахме към къщата, тя ме хвана под ръка и каза:

— Добре ви подредих. Сигурно вече се чудите в какво се забъркахте.

* * *

Когато се върнахме, пред къщата цареше оживление. До входа бе спрял тъмнозелен „Ягуар“ с вашингтонски номер, а зад него черен микробус със затъмнени стъкла. Когато входната врата се отвори, чух няколко телефона да звънят едновременно. Седнал отвътре до самия вход, добродушен на вид мъж с прошарена коса и евтин кафяв костюм пиеше чай и разговаряше с един от агентите. Като видя Рут Ланг, незабавно скочи. Забелязах, че всички се плашат от нея.

— Добър ден, госпожо.

— Здравей, Джеф. Как беше в Ню Йорк?

— Все същият гаден хаос. Като Пикадили Съркъс в час пик. — Човекът говореше със силен лондонски акцент. — Бях се уплашил, че няма да си дойда навреме.

Рут се обърна към мен.

— Обичат да са готови с колата, когато Адам кацне.

Докато тя се захващаше със сложната операция по свалянето на анорака, иззад един ъгъл изникна Амелия Блай, притиснала мобилен телефон между изящното си рамо и фино изваяната брадичка, като в същото време сръчните й пръсти закопчаваха дипломатическото куфарче, което носеше.

— Добре, добре. Ще му предам. — Амелия кимна на Рут и продължи да говори: — В четвъртък той е в Чикаго.

Тя погледна Джеф и почука с пръст по часовника си.

— Всъщност мисля все пак да отида на летището — каза внезапно Рут и отново навлече анорака. — Амелия нека остане тук да си лакира ноктите или каквото там има да върши. Защо не дойдете и вие? — подхвърли към мен тя. — Той с нетърпение чака да се запознаете.

Едно на нула за съпругата, помислих си аз. Но бърках. Спазвайки най-добрите традиции на британското чиновничество, Амелия незабавно премина в контраатака.

— Тогава ще пътувам с втората кола — заяви тя, после затвори телефона и се усмихна лъчезарно. — Мога да си лакирам ноктите и по пътя.

Джеф отвори пред Рут задната врата на ягуара, а аз заобиколих и едва не си строших китката от дърпане на дръжката. Настаних се на кожената седалка, а вратата плавно се затвори зад мен с глухо съскане.

— Бронирана е, сър — каза Джеф и ме погледна през огледалото, докато потегляхме. — Тежи два тона и половина. И все пак може да вдигне сто и шейсет километра в час дори с четири простреляни гуми.

— О, я млъквай, Джеф — подметна добродушно Рут. — Не му трябва да слуша такива истории.

— Стъклата са дебели почти три сантиметра и не се отварят, тъй че недейте да пробвате. Купето е херметично защитено от химически и биологични оръжия, разполагаме с кислород за един час. Да се чуди човек, нали? В момента, сър, вероятно сте в безопасност както никога досега или в бъдеще.

Рут пак се разсмя и направи гримаса.

— На мъжете само играчки им дай!

Външният свят изглеждаше приглушен и далечен. Горският път сякаш бе гладък и мек като гума. Може би такова е и усещането в утробата, помислих си аз — това вълшебно чувство за пълна безопасност. Прегазихме умрелия скункс без големият автомобил да трепне дори съвсем леко.

— Нервен ли сте? — попита Рут.

— Не. Защо? Трябва ли да бъда?

— Ни най-малко. По-чаровен човек не сте срещали. Моят личен красив принц. — И тя отново избухна в типичния си гърлен, почти мъжки смях. После пак се загледа през стъклото. — Господи, колко ще се радвам да отминем тия дървета. Имам чувството, че сме в омагьосана гора.

Озърнах се през рамо към анонимния микробус, който ни следваше плътно. Усещах как човек може да се пристрасти към подобно пътуване. Да го зарежеш, след като ти е станало навик, би било като да напуснеш майчината утроба. Но благодарение на тероризма Ланг никога нямаше да го зареже. Никога нямаше да чака на опашка за обществен транспорт или да кара собствен автомобил. Беше увит в мек пашкул като династията Романови преди революцията.

Излязохме от гората, завихме наляво по главния път, после почти веднага надясно и се озовахме на летището. С изненада се вгледах през стъклото към дългата писта.

— Пристигнахме ли вече?

— През лятото Марти обича да напуска манхатънската си кантора в четири, а в шест вече да е на плажа — обясни Рут.

— Сигурно има частен самолет — казах аз, опитвайки се да вляза в тон.

— Естествено, че има частен самолет.

От погледа й се почувствах като селяндур, който току-що си е намазал масло с ножа за риба. Естествено, че има частен самолет. Притежаваш ли къща за трийсет милиона долара, не пътуваш до нея с автобус. Тоя човек газеше през живота като булдозер. После осъзнах, че днес почти всички познати на семейство Ланг имат частни самолети. Сякаш в отговор на мислите ми самият Ланг се зададе със служебен Гълфстрийм, който се спусна от притъмняващото небе към мрачните борове. Джеф натисна педала и след минута спряхме пред малкия терминал. Раздаде се самодоволна канонада от затръшнати врати и един по един влязохме вътре — аз, Рут, Амелия, Джеф и един от охранителите. Там вече чакаше униформен полицай от Едгартаун. На стената зад него зърнах избеляла снимка на Бил и Хилари Клинтън, тържествено посрещнати на пистата в началото на една президентска ваканция, обгърната от скандали.

Реактивният самолет бавно рулираше към терминала. Беше тъмносин, а до вратата имаше надпис ХАЛИНГТЪН със златни букви. Изглеждаше по-голям от обичайния фалически символ на големите началства, с висока опашка и по шест прозорчета от всяка страна, а когато спря и пилотът изключи двигателите, над пустото летище настана неочаквано плътна тишина.

Вратата се отвори, спуснаха стълбичката и по нея слязоха двама агенти от специалните служби. Единият тръгна право към терминала. Другият остана на място и усърдно започна да оглежда пустата писта напред и назад. Самият Ланг не бързаше да слезе. Смътно го различавах в сянката вътре как се ръкува с пилота и стюарда, после най-сетне — едва ли не неохотно, стори ми се — излезе навън и спря на най-горното стъпало. За разлика от премиерските времена сега сам си носеше куфарчето. Вятърът подръпваше сакото и вратовръзката му. Той приглади косата си. Озърна се, сякаш се опитваше да си припомни какво трябва да направи. Ситуацията вече започваше да става неудобна, когато Ланг изведнъж забеляза, че го наблюдаваме иззад стъклената стена. Посочи ни с пръст, размаха ръка, усмихна се точно както някога на върха на славата си и моментът — какъвто и да бе той — отмина. Прехвърляйки куфарчето в другата ръка, Ланг се зададе с широка крачка към нас, следван от трети специален агент и млада жена, влачеща куфар на колелца.

Откъснахме се от стъклото тъкмо навреме, за да го посрещнем, докато влизаше през входа за пристигащи пътници.

— Здравей, скъпа — каза той и се приведе да целуне жена си.

Кожата му имаше леко оранжев оттенък. Осъзнах, че е с грим.

Тя го погали по ръката.

— Как беше в Ню Йорк?

— Страхотно. Дадоха ми „Гълфстрийм четири“. Нали знаеш, онзи, трансатлантическият, с леглата и банята. Здрасти, Амелия. Здрасти, Джеф. — После забеляза и мен. — Здравейте. Кой сте вие?

— Вашата сянка — казах аз.

Съжалих още преди да го изрека докрай. Бях замислил отговора като остроумна реплика с малко самоирония, предназначена да разчупи леда. Дори я бях тренирал пред огледалото, преди да напусна Лондон. Но тук, сред безмълвната сивота на тази пуста аерогара, думите прозвучаха удивително неуместно. Ланг болезнено примижа.

— Ясно — каза неуверено той и макар че ми стисна ръката, в същото време леко отметна глава назад, сякаш искаше да ме огледа от безопасно разстояние.

Господи, помислих си аз, сигурно ме смята за луд.

— Не се тревожи — каза му Рут. — Невинаги е толкова шантав.

5

За автора в сянка е изключително важно събеседникът да се чувства напълно спокоен в неговата компания.

„Писане в сянка“

— Гениално встъпление — каза Амелия, докато пътувахме към къщата. — На това ли ви учат в училището за сенки?

Седяхме един до друг отзад в микробуса. Секретарката, която току-що бе долетяла от Ню Йорк — казваше се Люси — и тримата служители от охраната заемаха местата пред нас. През предното стъкло виждах ягуара на семейство Ланг. Започваше да притъмнява. Под лъчите на два чифта фарове ниските дъбове подскачаха и се гърчеха.

— Особено тактично — продължи Амелия, — като се има предвид, че замествате покойник.

— Добре де! — изстенах аз. — Стига толкова.

— Но поне едно е във ваша полза — добави тя, като обърна към мен големите си сини очи и понижи глас, за да не я чуят. — За разлика от почти всички други човешки същества на този свят вие като че спечелихте доверието на Рут Ланг. Защо ли, как мислите?

— За вкусовете не се спори.

— Вярно. Може би тя смята, че ще вършите каквото ви нареди.

— Може би. Не питайте мен. — Точно сега никак не исках да се замесвам във вътрешните им сблъсъци. — Слушай, Амелия… нали може да си говорим на „ти“? Що се отнася до мен, аз помагам в писането на книга. Не искам да си пъхам носа в дворцовите интриги.

— Естествено. Искаш само да си свършиш работата и да духнеш оттук.

— Ето че пак ми се подиграваш.

— Защото сам си го просиш.

Млъкнах за известно време. Виждах защо Рут не я харесва. Беше с една идейка по-умна и с няколко идейки по-руса, отколкото й се полагаше, особено от гледна точка на една съпруга. Всъщност докато седях и пасивно вдъхвах аромата на нейния „Шанел“, внезапно ми хрумна, че тя може да има връзка с Ланг. Това би обяснило много неща. На летището той се държа подчертано хладно с нея, а нима това не е винаги най-сигурната улика? В такъв случай нищо чудно, че ги гонеше параноята за секретност. Тук можеше да има предостатъчно материал за седмичните тиражи на жълтата преса.

Бяхме на половината път, когато Амелия подхвърли:

— Не си ми казал какво мислиш за ръкописа.

— Честно? Не съм се забавлявал толкова, откакто четох мемоарите на Леонид Брежнев. — Тя не се усмихна. — Не знам как е станало — продължих аз. — До неотдавна вашата компания управляваше страната. Английският все трябва да е майчин език на някого.

— Майк… — започна тя, после млъкна. — Но не ми се говори лошо за мъртвите.

— Защо пък да ги щадим?

— Добре тогава. Майк. Проблемът беше, че Адам от самото начало прехвърли всичко на Майк и той горкият просто затъна в блатото. Изчезна в Кеймбридж да събира материали и цяла година почти не му видяхме очите.

— Кеймбридж?

— Да, Кеймбридж. Там се събира документацията за Ланг. Не си дошъл неподготвен, нали? Две хиляди кутии с документи. Двеста и петдесет метра рафтове. Един милион библиотечни единици или някъде там. Никой не си е правил труда да ги брои.

— И Макейра е преровил всичко?

Бях поразен. За мен едно енергично проучване се свеждаше до седмица седене срещу клиента с диктофон в ръката плюс ровене из съмнителните сведения на „Гугъл“.

— Не — отвърна раздразнено тя. — Естествено, че не е прегледал всяка кутия, но се постара здравата и когато най-сетне пак цъфна на бял свят, беше смазан от изтощение. Изглежда, това даде тласък на дълбока депресия, макар че по онова време никой от нас не забеляза. Той дори не седна да обсъди нещата с Адам, преди да наближи Коледа. А, разбира се, тогава вече бе твърде късно.

— Извинявай — казах аз и се извъртях на седалката, за да я виждам по-добре. — Значи казваш, че човек, комуто плащат десет милиона долара, за да напише мемоарите си за две години, прехвърля цялата работа на друг, който си няма представа от писане на книги, а после го пуска на самотек за цели дванайсет месеца?

Амелия вдигна пръст пред устните си и врътна очи към предните седалки.

— Твърде си гръмогласен за сянка.

— Но един бивш министър-председател би трябвало да разбира колко важни са мемоарите, поне за самия него — прошепнах аз.

— Ако държиш на истината, не вярвам Адам някога да е имал и най-малкото намерение да напише онази книга за две години. Вярваше, че всичко ще се размине. Затова прехвърли работата на Майк — като награда за вярната служба. Но после, когато Марти Райнхарт недвусмислено подчерта, че ще го притисне с договора, а издателите прочетоха какво е написал Майк…

Тя не довърши.

— Не може ли просто да върне парите и да започне отначало?

— Мисля, че знаеш отговора не по-зле от мен.

— Вече няма да получи толкова щедър аванс?

— Две години след оставката? И половината няма да му дадат.

— И никой не е усетил какво се задава?

— Редовно напомнях на Адам. Но историята никога не го е вълнувала, дори ако става дума за собственото му минало. Много повече се интересуваше от създаването на своята фондация.

Облегнах се назад. Представях си колко лесно е станало. Партийният труженик Макейра се превръща в стахановец на архивите, слепешком скърпва и заварява огромна конструкция от безполезни факти; Ланг, който открай време си пада по мащабното — нали един от лозунгите му беше „Бъдещето, а не миналото“? — обикаля на триумфално лекционно турне из Америка, защото предпочита да живее, а не да анализира живота си; после идва ужасното осъзнаване, че грандиозният проект за мемоари се проваля, последвано навярно от взаимни обвинения, скъсване на стари приятелства и самоубийствен стрес.

— Сигурно е било тежък удар за всички вас.

— Да. Особено след като откриха трупа на Майк. Предложих да ида за разпознаването, но Адам смяташе, че е негова отговорност. Наистина беше ужасен момент. След самоубийство всички се чувстват виновни. Затова, моля те, ако обичаш, край на шегите за сенки и призраци.

Канех се да я попитам за шума около отвличанията в неделните вестници, когато стоповете на ягуара припламнаха и спряхме.

— Ето ни пак у дома — каза тя и за пръв път долових в гласа й следи от умора.

Вече притъмняваше — беше някъде около пет и половина — ис изчезването на слънцето температурата рязко спадна. Стоях до микробуса и гледах как Ланг напуска колата и е повлечен към входа от обичайната тълпа охранители и сътрудници. Вкараха го тъй бързо, сякаш бяха засекли в гората убиец с оптически мерник. Веднага след това прозорците по цялата фасада светнаха един след друг и за момент можех да си представя, че виждам център на истинска власт, а не някаква остатъчна пародия. Чувствах се безкрайно чужд, нямах представа какво точно очакват от мен и още се гърчех от притеснение заради гафа на летището. Дълго стоях отвън на студа. За моя изненада човекът, който забеляза отсъствието ми и дойде да ме потърси, бе Ланг.

— Хей, приятел! — подвикна той от вратата. — Какво се размотаваш навън? Още ли не са те потърсили? Влизай да пийнеш нещо.

Докато влизах, той леко докосна рамото ми и ме поведе към стаята, където бях пил кафе тази сутрин. Вече беше заменил сакото и вратовръзката с дебел сив пуловер.

— Извинявай, че на летището не успях да те поздравя както трябва. Какво ще пиеш?

— А вие? — отвърнах аз и мислено се помолих: Господи, дано да е нещо алкохолно.

— Студен чай.

— Чудесно, за мен също.

— Сигурен ли си? Бих предпочел нещо по-силно, но Рут ще ме убие. — Ланг подвикна на една от секретарките: — Люси, душичке, ако обичаш, помоли Деп да ни донесе чай. — Той се тръшна на дивана и разпери ръце върху облегалката. — Значи ще трябва за месец да влезеш в моята кожа? Господ да ти е на помощ.

Той бързо кръстоса крака, опирайки десния глезен върху лявото коляно. Потропа с пръсти, размърда крак, огледа го и пак насочи към мен безметежен поглед.

— Надявам се да мине съвсем безболезнено и за двама ни — казах аз и замълчах, неуверен как да се обръщам към него.

— Адам — каза той. — Наричай ме Адам.

Установил съм от опит, че при общуването със знаменитост лице в лице винаги идва момент, когато се чувстваш като насън. Точно това изпитвах сега — като в онези мистични истории с излизане от собственото тяло. Сякаш се виждах някъде отвън как разговарям привидно небрежно с един световен лидер в дома на медиен милиардер. Той наистина полагаше изключителни усилия да бъде любезен. Нуждаеше се от мен. Ама че смехория, мина ми през ума.

— Благодаря — казах аз. — Трябва да си призная, че никога не бях срещал бивш премиер.

Той се усмихна.

— Е, и аз не бях срещал писател в сянка, тъй че сме квит. Сид Крол казва, че си най-подходящ за работата. Рут е съгласна. Добре, как точно ще действаме?

— Аз ще те интервюирам. Ще превръщам твоите отговори в литература. При необходимост може би ще се наложи да добавям свързващи текстове, опитвайки се да имитирам гласа ти. Между другото подчертавам, че каквото и да напиша, ще имаш възможност да го коригираш. Не искам да си мислиш, че вмъквам в устата ти думи, които не би желал да използваш.

— И колко време ще отнеме?

— За голяма книга обикновено ми трябват от петдесет до шейсет часа разговори. Това ми дава около четиристотин хиляди думи, които впоследствие свеждам до сто хиляди.

— Но нали вече имаме ръкопис.

— Да — потвърдих аз, — но, честно казано, той не става за печат. Това са само работни записки, а не книга. Нямат собствен глас.

Ланг направи гримаса. Явно не виждаше какъв е проблемът.

— След като изяснихме това — бързо добавих аз, — ръкописът все пак може да свърши някаква работа. Можем да измъкнем от него цитати и факти, а всъщност не възразявам и срещу самата структура — шестнайсетте глави, — макар че бих искал да започва по друг начин, да издирим нещо по-интимно.

Прислужницата виетнамка ни донесе чая. Беше облечена изцяло в черно — черни копринени панталони и черна блуза без яка. Исках да се представя, но тя изобщо не ме погледна, докато ми подаваше чашата.

— Чу ли за Майк? — попита Ланг.

— Да — казах аз. — Съжалявам.

Ланг се озърна към притъмнелия прозорец.

— Трябва да вмъкнем в книгата нещо хубаво за него. Майка му ще се радва.

— Лесна работа.

— Той беше с мен отдавна. Още преди да стана министър-председател. Издигна се по партийна линия. Наследих го от моя предшественик. Мислиш си, че познаваш някого много добре, а после…

Той сви рамене и се загледа в нощта.

Не знаех какво да кажа, затова си мълчах. Самата същност на занаята ми налага понякога да бъда нещо като проповедник и с годините се научих да постъпвам като психоаналитик — да седя мълчаливо, без да пришпорвам клиента. Питах се какво ли вижда навън. След около половин минута той сякаш си припомни, че още съм в стаята.

— Разбрано. Колко време ще искаш от мен?

— Общо? — Отпих глътка чай и положих усилие да не се намръщя на сладкия вкус. — Ако здравата се напънем, би трябвало да отметнем основната работа за около седмица.

Ланг се навъси тревожно.

— Седмица?

Устоях на изкушението да изтъкна, че десет милиона за една седмица труд определено не е като да получаваш минимална работна заплата.

— Може би ще се наложи пак да идвам при теб за попълване на пропуските, но ако ми отпуснеш време до петък, ще разполагам с достатъчно материал, за да пренапиша почти цялата чернова. Важното е да почнем утре и да отхвърлим набързо ранните години.

Чудесно. Колкото по-бързо приключим, толкова по-добре. — Изведнъж Ланг се приведе напред с чаша в ръка и лакти върху коленете в типична демонстрация на дружеско откровение. — Рут направо се побърква тук. Все й казвам да се прибере в Лондон, докато довърша книгата, да се види с децата, но тя не иска да ме остави. Знаеш ли, харесва ми как пишеш.

Едва не се задавих с чая.

— Чел ли си нещо мое?

— Естествено — отсече той без колебание. — Бяхме на почивка при един познат…

— Кристи Костело?

— Кристи Костело! Блестящо! Щом можеш да превърнеш живота му в нещо смислено, може би ще успееш дори и с моя. — Ланг скочи и стисна ръката ми. — Радвам се, че се запознахме, приятел. Започваме утре от сутринта. Ще кажа на Амелия да ти уреди кола за връщане до хотела.

После той изведнъж запя:

Веднъж в живота

само ще имаш всичко ти,

но няма да усетиш,

преди да отлети.

Ланг ме посочи с пръст.

— Кристи Костело, „Веднъж в живота“, хиляда деветстотин седемдесет и… — Той неуверено поклати ръка, приведе глава настрани и присви очи. — …и седма?

— Седемдесет и осма.

— Хиляда деветстотин седемдесет и осма! Какви времена бяха. Усещам ги как оживяват.

— Изчакай до утре — посъветвах го аз.

* * *

— Как мина? — попита Амелия, докато ме изпращаше до вратата.

— Доста добре, струва ми се. Беше много дружелюбен. Непрекъснато ме наричаше „приятел“.

— Да — каза тя, — винаги го прави, когато не си спомня нечие име.

— Утре — казах аз — ще ми трябва отделна стая, където да водя интервютата. Ще ми трябва и секретарка за сваляне на текста в хода на разговора. При всяко прекъсване ще й нося нови записи. Ще ми трябва диск с отделно копие на ръкописа. — Вдигнах ръка, за да прекъсна нейните възражения. — Да, знам. Няма да го изнасям от сградата. Но ще трябва да вмъквам откъси от него в новия материал и да го обработвам, та поне донякъде да звучи като съчинен от човешко същество.

Тя усърдно записваше всичко в черно-червения си бележник.

— Нещо друго?

— Какво ще кажеш да вечеряме заедно?

— Лека нощ — отсече Амелия и затвори вратата.

Един от агентите ме откара до Едгартаун. Беше също тъй мрачен, както колегата му до портата.

— Дано по-скоро да приключите с книгата — рече той. — На мен и момчетата ни е дошло до гуша от тоя пущинак.

Свали ме при хотела и каза, че утре сутрин ще дойде да ме вземе.

Едва бях отворил вратата на стаята, когато мобилният ми телефон иззвъня. Беше Кейт.

— Добре ли си? — попита тя. — Получих съобщението ти. Звучеше малко… странно.

— Тъй ли? Извинявай. Вече съм добре.

Потиснах желанието да я попитам къде е била, когато се обадих.

— Е? Видя ли го?

— Да. Преди малко бях с него.

— И как беше? — Преди да отговоря, тя бързо добави: — Само не ми казвай очарована съм.

За момент отдръпнах телефона от ухото си и му показах среден пръст.

— Определено умееш да избираш момента — продължи тя. — Видя ли вчерашните вестници? Сигурно си първият документиран случай на плъх, който се качва на потъващ кораб.

— Видях ги, разбира се — гузно отвърнах аз, — и ще го попитам.

— Кога?

— Когато му дойде времето.

Тя издаде експлозивен звук, който някак успя да обедини насмешка, ярост, презрение и смайване.

— Ами да, непременно го питай. Питай го защо незаконно отвлича британски граждани в чужда държава и ги предава на инквизитори. Питай го дали знае за уменията на ЦРУ да имитират удавяне. Питай го какво смята да каже на вдовицата и децата на човека, умрял от сърдечен удар…

— Чакай малко — прекъснах я аз. — С това удавяне съвсем ме обърка.

— Срещам се с друг — каза тя.

— Добре — отвърнах аз и затворих.

Не ми оставаше нищо друго, освен да сляза в бара и да се напия.

Барът беше оформен като кръчма, където капитан Ахав не би имал нищо против да се отбие след тежък ден с харпун в ръката. Столовете и масите бяха направени от стари бъчви. По грубите дъсчени стени висяха старинни рибарски мрежи, капани за омари, шхуни в бутилки и избледнели фотографии на въдичари, застанали гордо до провесените тела на грамадни риби. Навярно сега и рибарите са отишли в отвъдното при своята плячка, помислих си аз, и настроението ми бе такова, че идеята ми допадна. Големият телевизионен екран над бара показваше хокеен мач. Поръчах си бира и порция задушени миди, после седнах така, че да виждам екрана. Не разбирам нищо от хокей, но спортът е чудесен начин да забравиш света за малко и когато изпадна в такива настроения, гледам каквото ми падне.

— Англичанин ли сте? — попита мъжът на масата в ъгъла.

Сигурно ме беше чул, като поръчвах. Освен нас двамата нямаше други клиенти.

— Вие също — казах аз.

— Така си е. На почивка ли сте тук?

Имаше резкия глас на човек, от когото очакваш да чуеш нещо от типа на: „Здрасти, старче, хайде да поиграем малко голф.“ Този глас, раираната риза с оръфана яка, двуредното спортно сако с потъмнели месингови копчета и синя копринена кърпичка в джобчето — всичко подаваше недвусмислен сигнал като фар в ясна нощ: скука, скука, скука.

— Не. По работа — отвърнах аз и пак се загледах в хокея.

— И по коя част сте?

Пиеше нещо бистро с лед и резенче лимон. Водка с тоник? Джин с тоник? Отчаяно не желаех да завързвам разговор с него.

— Това-онова… Извинете.

Станах и отскочих до тоалетната да си измия ръцете. В огледалото зърнах лице на човек, който през последните четирийсет часа е спал само шест. Когато се върнах на масата, вече ми бяха донесли мидите. Поръчах още едно питие, но подчертано не предложих да почерпя сънародника си. Усещах го как ме гледа.

— Чух, че Адам Ланг бил на острова — рече той.

Този път го огледах внимателно. Беше на около петдесет и пет, строен, но широкоплещест. Силен. Стоманеносивата му коса беше сресана право назад. В него имаше нещо военно, но занемарено и избледняло, сякаш разчиташе на подаяния от благотворителност за ветерани. Отвърнах му с безразличен тон:

— Тъй ли?

— Така чух. Случайно да знаете къде е отседнал?

— За жалост не знам. Извинете още веднъж.

Захванах се с мидите. Чух го как шумно въздъхна, после остави чашата и ледът издрънча.

— Гадина — подметна той, докато минаваше покрай моята маса.

6

След процеса на проучване хората често ми казват, че се чувстват като след психотерапевтичен сеанс.

„Писане в сянка“

Когато на другата сутрин слязох за закуска, от него нямаше и следа. Младата жена от рецепцията ми каза, че освен мен няма друг гост. Също тъй категорично твърдеше, че не е виждала англичанин със спортно сако. Бях буден още от четири сутринта — подобрение с два часа в сравнение с предишната нощ, но все още далеч от идеалното — и се чувствах тъй смазан от умора и махмурлук, че се чудех дали срещата не е само плод на въображението ми. След кафето малко ми поолекна. Прекосих пътя и направих две обиколки около фара, за да си избистря главата, а когато се върнах към хотела, микробусът бе пристигнал да ме откара на работа.

Бях очаквал най-сериозният ми проблем през първия ден да е чисто практически — как да примамя Адам Ланг някъде насаме и да го задържа, за да започнем разговорите. Но странното се оказа, че когато пристигнах в къщата, той вече ме чакаше. Амелия бе решила да използваме кабинета на Райнхарт и заварихме бившия министър-председател, облечен в тъмнозелен анцуг, да се протяга на креслото срещу бюрото, преметнал крак върху подлакътника. Прелистваше някаква книга за историята на Втората световна война, която очевидно току-що бе свалил от библиотеката. На пода до него имаше чаша чай. По подметките на маратонките му забелязах пясък — сигурно бе излизал да тича по плажа.

— Здрасти, приятел — рече той и вдигна очи към мен. — Готов ли си да започваме?

— Добро утро — казах аз. — Само да подготвя две-три неща.

— Разбира се. Действай. Не ми обръщай внимание.

Той пак се зачете, а аз отворих чантата си и внимателно измъкнах отвътре инструментите на професионалния автор в сянка: диктофон „Сони“ и захранващо устройство (от горчив опит бях свикнал да не разчитам единствено на батериите); сребристосив лаптоп „Панасоник“, не по-голям от обикновена книга и значително по-лек; два малки черни бележника с кожена подвързия и три чисто нови химикалки, производство на „Мицубиши Пенсъл“; и накрая два бели пластмасови адаптора — единият за британски, другият за американски контакти. Малко съм суеверен, затова винаги се старая да използвам едни и същи пособия и да ги подреждам в еднаква последователност. Имах и списък с въпроси, съставени по книгите, които бях купил в Лондон, и след вчерашния прочит на черновата на Макейра.

— Знаеш ли — обади се ненадейно Ланг, — че през 1944 година германците са имали реактивни изтребители? — Той вдигна книгата, за да ми покаже снимката. — Истинско чудо е, че сме победили.

— Нямаме флопи дискове — каза Амелия, — само флаш памет. Заредих ти ръкописа на тази тук. — Тя ми подаде предмет с размерите на малка пластмасова запалка. — Можеш да го прехвърлиш на твоя компютър, но се боя, че в такъв случай ще трябва да заключваш лаптопа тук за през нощта.

— И излиза, че Германия е обявила война на Америка, а не обратното.

— Не ви ли избива малко на параноя?

— Книгата може да съдържа секретна информация, която тепърва трябва да бъде преценена от правителството. И по-важното, съществува много сериозен риск някоя новинарска група да се добере до текста с безскрупулни методи. Всяко изтичане на сведения би застрашило преговорите ни за публикации в печата.

Ланг се обади:

— И си записала на това нещо цялата книга?

— Можем да запишем на него още стотина книги, Адам — обясни търпеливо Амелия.

— Изумително. — Ланг поклати глава. — Знаеш ли кое е най-неприятното в моя живот? — Той шумно затвори книгата и я върна на полицата. — Губиш връзка. Никога не ходиш по магазините. Други вършат всичко вместо теб. Изобщо не нося пари. Ако например сега ми потрябват, налага се да помоля някоя секретарка или някого от охраната. Така или иначе, сам не бих се справил, не си знам… как му викаха? Ето, дори и това не знам.

— ПИН код ли?

— Виждащ ли? Станал съм абсолютен невежа. Да ти дам друг пример. Миналата седмица отидохме с Рут на вечеря с познати от Ню Йорк. Те винаги са били много — щедри към нас, затова рекох: „Добре, тази вечер аз черпя.“ Давам си кредитната карта на управителя, а той след две-три минути идва изчервен от притеснение и ми показва проблема. Там, където трябва да бъде подписът, все още има лепенка. — Той разпери ръце и се усмихна широко. — Картата не била активирана.

— Това — казах развълнувано аз — е тъкмо от онези подробности, които трябва да включим в книгата. Никой не знае тия неща.

Ланг се стъписа.

— Не мога да го включа. Хората ще решат, че съм пълен идиот.

— Но това е човешката нотка. Показва какво си изпитвал на този пост.

Знаех, че е дошъл моят момент. Трябваше от самото начало да го накарам да се съсредоточи върху онова, което ни трябваше. Излязох иззад бюрото и застанах срещу него.

— Защо не се опитаме да направим тази книга различна от всички политически мемоари, писани досега? Защо не се опитаме да кажем истината?

Ланг се разсмя.

— Вярно, че ще е нещо нечувано.

— Сериозно говоря. Нека кажем на хората какво е наистина да бъдеш министър-председател. Не само политиката — всеки сухар може да пише за нея. — Едва не споменах името на Макейра, но в последния момент се удържах. — Дай да се придържаме към онова, което не знае никой друг освен теб — всекидневието да ръководиш една държава. Как се чувстваше рано сутрин? Как издържаше на напрежението? Какво е да те откъснат от нормалния живот? Какво е да те ненавиждат.

— Много ти благодаря.

— Хората не се интересуват от политиката. Кой дава пет пари за нея? Винаги ги вълнуват другите хора — подробностите от чуждия живот. Но тъй като за теб тези подробности са познати до болка, ти, естествено, не можеш да прецениш какво иска да знае читателят. Ето защо се нуждаеш от мен. Това не трябва да бъде книга за политически маниаци. Трябва да е книга за всекиго.

— Народни мемоари — подметна сухо Амелия, но аз не й обърнах внимание и което бе по-важно, не я забеляза и Ланг, който вече ме гледаше по съвсем друг начин: зад очите му сякаш бе пламнала електрическа крушка с надпис „собствен интерес“.

— Повечето бивши лидери не могат да си го позволят — продължих аз. — Прекалено са дървени. Прекалено закостенели. Прекалено стари. Ако свалят костюма и облекат, да речем — посочих към него, — спортен екип, ще станат за смях. Но ти си друг. И затова трябва да напишеш други мемоари, за друга епоха.

Ланг ме гледаше втренчено.

— Ти как мислиш, Амелия?

— Мисля, че двамата сте създадени един за друг. Почвам да се чувствам излишна.

— Имаш ли нещо против да почна записа? — попитах аз. — Може да изскочи нещо полезно. Недей да се тревожиш. Всички записи ще бъдат твоя собственост.

Ланг сви рамене и кимна към диктофона. Когато натиснах бутона за запис, Амелия се измъкна и тихо затвори вратата зад себе си.

— Първото, което ми прави впечатление — казах аз, докато придърпвах стола иззад бюрото, за да се настаня срещу него, — е, че макар да постигна изумителен успех, ти всъщност изобщо не си политик в общоприетия смисъл на думата. — Пристъпвах към своя специалитет, безмилостния разпит. — Искам да кажа, в ранните ти години едва ли някой е очаквал да станеш политик, нали?

— Господи, не — потвърди Ланг. — В никакъв случай. И като дете, и като юноша изобщо не се интересувах от политиката. Смятах, че по нея се увличат само чудаци. Между нас казано, и досега мисля така. Обичах да играя футбол. Обичах киното и театъра. Малко по-късно обичах да излизам с момичета. Не съм и сънувал, че мога да стана политик. Студентите, които залитаха по политиката, ми се струваха пълни сухари.

Бинго, помислих си аз. Работехме само от две минути, а вече имах евентуално начало за книгата:

Докато растях, не се интересувах от политиката. Смятах, че по нея се увличат само чудаци.

И досега мисля така…

— А какво се промени? Кое те пренасочи към политиката?

— Пренасочи… добре казано. — Ланг се разсмя. — Бях напуснал Кеймбридж и около година карах по течението, надявах се един лондонски театър да представи пиесата, в която участвах. Но не излезе нищо, тъй че накрая се хванах на работа в една банка, живеех под наем в един сутерен и ужасно се самосъжалявах, защото всичките ми приятели от Кеймбридж вече работеха в Би Би Си или печелеха цели състояния от текстове за реклами и какво ли не още. Спомням си много добре, беше неделя следобед, валеше, аз още се излежавах и изведнъж някой почука на вратата…

Навярно бе разказвал тази история хиляди пъти, но изобщо не му личеше, докато го гледах онази сутрин. Седеше облегнат назад, усмихваше се на спомена, повтаряше все същите стари думи, използваше все същите отработени жестове — почукваше на невидима врата — и неволно си помислих какво нещо е школовката; професионалист като него винаги ще се старае да изнесе добро представление, независимо дали пред един човек или пред милионна публика.

— …и този някой просто не искаше да си отиде. „Чук-чук-чук.“ А знаеш ли, бях си пийнал предната вечер, тъй че можеш да си представиш — лежа и пъшкам. Пъхам глава под възглавницата. Но онзи отвън пак почва: „Чук-чук-чук.“ Най-накрая — вече с доста нецензурни приказки, между нас казано — ставам, навличам халата и отварям вратата. На прага стои момиче, разкошно момиче. Подгизнала от дъжда до кости, но изобщо не обръща внимание на това, а се впуска в реч за местните избори. Щура работа. Да ти призная, аз дори нямах представа, че предстоят местни избори, но поне проявих здрав разум да се престоря на заинтригуван. Каня я да пийне чаша чай и да се поизсуши. И край, вече съм влюбен. Скоро става ясно, че най-добрият начин да я видя отново е да взема една от листовките и следващия вторник вечерта да се запиша в местната партия. Речено — сторено.

— И това беше Рут?

— Това беше Рут.

— А ако тя членуваше в друга партия?

— Пак щях да се запиша. Нямаше да остана — бързо добави той. — Нали разбираш, за мен беше началото на едно дълго политическо събуждане, обръщане към вече съществуващи идеи и ценности, които притежавах, без сам да подозирам. Не, не бих останал в коя да е партия. Но всичко щеше да е различно, ако Рут не беше чукала тъй упорито на вратата през онзи следобед.

— Ами ако не валеше?

— Ако не валеше, щях да намеря друг повод да я поканя. — Ланг се ухили. — Така де, приятел… не бях чак дотам безнадежден.

Аз също се усмихнах, тръснах глава и записах в бележника: „встъпление??“.

* * *

Цяла сутрин работихме без почивка, прекъсвахме само за смяна на касетите. Тогава набързо изтичвах надолу до стаята, която Амелия и секретарките използваха за офис, и им връчвах новия текст. На връщане всеки път заварвах Ланг да седи точно там, където съм го оставил. Отначало си мислех, че това доказва неговата способност за съсредоточаване. Едва по-късно осъзнах, че причината е съвсем различна. Просто нямаше какво друго да прави.

Внимателно го преведох през детските му години, като наблягах не толкова на фактите и датите (Макейра се бе постарал в това отношение), колкото на впечатленията и материалните предмети от детството: кьщата-близнак в Лестър; характерите на бащата (строител) и майката (учителка); спокойните, аполитични ценности на английската провинция през шейсетте години, където в неделя се чували само църковните камбани и звънчетата на колички за сладолед; футболните мачове в събота сутрин на калното игрище в местния парк и дългите неделни следобедни игри на крикет край реката; колата на баща му, „Остин Атлантик“, и собствения му първи велосипед; комиксите „Орелът“ и „Победителят“ и комедиите по радиото „Извинявай, пак ще го прочета“ и „Флотски майтапи“; световното първенство по футбол през 1966 г.; телевизионния сериал „Колите Z“ и концертите на „Реди, Стеди, Гоу!“; „Оръдията на Наварон“ и „Давай, докторе“ в местния киносалон; хита на Мили „Захарно момче“ и първите малки плочи на „Бийтълс“, пускани на стария майчин грамофон.

Погледнати от кабинета на Райнхарт, дреболиите на английския живот отпреди половин век изглеждаха безкрайно далечни като детайли от сложен викториански стенопис и на пръв поглед също тъй незначителни. Но в моя метод имаше скрито лукавство и Ланг с гениалната си дарба за вникване го усети веднага, защото се ровехме не само в неговото детство, но и в моето, и в детството на всеки роден в Англия през петдесетте години и достигнал своята зрелост през седемдесетте.

— Целта ни е да накараме читателя да се отъждестви емоционално с Адам Ланг — обясних аз. — Да прозре отвъд мъглявия силует в бронираната кола. Да разкрие в него същото, което вижда у себе си. Защото поне едно съм разбрал в занаята: спечелиш ли симпатията на читателя, той ще те последва навсякъде.

— Разбирам — каза той с енергично кимване. — Мисля, че е гениално.

И тъй, продължихме да обменяме спомени час след час. Не бих казал, че съчинихме детството на Ланг — винаги много внимавам да не се отклоня от известните исторически факти, — но определено обединихме преживелиците си до такава степен, че част от моите се преляха в неговите. Това може да ви се стори шокиращо. Аз самият бях потресен, когато за пръв път чух един свой клиент да описва сълзливо по телевизията трагичен момент от миналото си, който всъщност беше от моето минало. Но това е положението. Преуспяващите в живота рядко са склонни към размисли. Взорът им е насочен към бъдещето, именно затова успяват. Не им е в характера да си спомнят какво са изпитали, как са се обличали или с кого са били, как е ухаела прясно окосената трева край църквата в деня на тяхната сватба или как ръчичката на първата рожба е стиснала пръста им. Затова се нуждаят от нас, сенките, за да им придадем плът и кръв.

В крайна сметка сътрудничеството ми с Ланг не трая дълго, но откровено мога да кажа, че никога не съм имал по-отзивчив клиент. Решихме първият му спомен да е от времето, когато на тригодишна възраст се опитал да избяга от къщи, после чул как го догонват стъпките на баща му и две корави, мускулести ръце го понесли обратно. Спомнихме си как майка му гладела и от сушилника пред камината долитал мирис на влажни дрехи; как обичал да си представя, че дъската за гладене е къщичка. Баща му сядал на масата със сако и обичал да яде свински пръжки и херинга; майка му понякога си наливала чаша сладко шери и имала книга с червено-златиста корица, наречена „Прекрасното“. Малкият Адам разглеждал картинките в нея часове наред; тази книга събудила за пръв път у него интерес към театъра. Спомнихме си коледните пантомими, в които е вземал участие (отбелязах си да проверя точно кои пиеси са били поставяни в Лестър през детските му години) и първата му роля в училищното коледно представление.

— Влъхва ли съм бил?

— Звучи твърде самоуверено.

— Агне?

— Не достатъчно самоуверено.

— Пътеводна звезда?

— Идеално!

До обедната почивка вече бяхме навлезли в седемнайсетата му година, когато изпълнението на главната роля в „Доктор Фауст“ от Кристофър Марлоу окончателно го убедило, че желае да стане артист. С типичното си усърдие Макейра бе изровил рецензията на „Лестър Мърюори“ от декември 1971 г., описваща как Ланг „омагьоса цялата публика“ с финалния си монолог, когато героят вече предчувства вечното проклятие.

Ланг отиде да играе тенис с един от охранителите, а аз слязох долу да проверя как върви свалянето на текста. Обикновено един час разговор дава между седем и осем хиляди думи, а нашата беседа беше продължила от девет почти до един. Амелия бе впрегнала в работа и двете секретарки. Те седяха със слушалки на ушите и пръстите им танцуваха по клавиатурата, изпълвайки стаята с успокояващо тихо потропване. С малко късмет щях да изкарам само от тази сутрин около стотина страници материал. За пръв път, откакто пристигнах на острова, усетих топлия полъх на оптимизма.

— Всичко това е ново за мен — каза Амелия, която се беше привела над рамото на Люси и четеше пълзящите по екрана думи на Ланг. — Не съм го чувала да споменава тия неща досега.

— Човешката памет е като съкровищница, Амелия — казах аз. — Трябва само да намериш подходящия ключ.

Оставих я да се взира в екрана и отскочих до кухнята. Тя се оказа по-голяма от лондонския ми апартамент, а полираният гранит по стените би стигнал за малък семеен мавзолей. На масата имаше поднос със сандвичи. Сложих един в чинийка и тръгнах да обикалям из задната част на къщата, докато се озовах в солариум — предполагам, че така трябваше да се нарича — с голяма стъклена плъзгаща се врата, водеща към басейна отвън. Басейнът беше покрит със сиво платнище, провиснало надолу от локви дъждовна вода, по които плаваха кафеникави прогнили листа. От другата страна имаше две потъмнели дървени постройки с кубична форма, а зад тях ниски дъбови храсти и бяло небе. Дребна тъмна фигурка — почти топчеста от навлечените дрехи — събираше есенните листа с гребло и ги трупаше в ръчна количка. Предположих, че е виетнамецът градинар Дък. Непременно трябва да видя това място през лятото, помислих си аз.

Седнах на един шезлонг, излъчващ едва доловим мирис на хлор и плажно масло, и се обадих на Рик в Ню Йорк. Както винаги той бързаше занякьде.

— Как върви?

— Утрото мина успешно. Човекът е професионалист.

— Страхотно. Ще позвъня на Мадокс. Много ще се зарадва на новината. Между другото, първите петдесет хиляди пристигнаха преди малко. Ще ти ги преведа в сметката. Дочуване засега.

Връзката прекъсна.

Доядох сандвича и се върнах горе, продължавайки да държа безмълвния телефон. Беше ми хрумнала една идея и новородената самоувереност ми даде куража да я осъществя. Включих в лаптопа флаш паметта на Амелия, после свързах компютъра с мобилния телефон и влязох в интернет. Колко по-лек би бил животът ми, помислих си аз — колко по-бързо бих приключил задачата, — ако можех всяка вечер да работя в хотела над книгата. Казах си, че не върша нищо лошо. Рискът бе минимален. Рядко се отделях от машината. Беше достатъчно малка, за да мога при необходимост да я пъхам под възглавницата, докато спя. Щом установих връзка, набрах собствения си електронен адрес, приложих файла с ръкописа и натиснах бутона за изпращане.

Качването на файла сякаш отне цяла вечност. Чух Амелия да ме вика от долния етаж. Озърнах се към вратата и изведнъж пръстите ми станаха вдървени и тромави от тревога.

— Файлът ви е прехвърлен — изрече женският глас, използван незнайно защо от моя интернет провайдър. След секунда добави: — Имате поща.

Тутакси дръпнах кабела от лаптопа и тъкмо бях махнал флаш паметта, когато някъде в голямата къща запищя аларма. Същевременно над големия прозорец зад мен се раздадоха тракане и бучене, а когато се завъртях, видях от тавана да пада тежък метален капак. Той слизаше много бързо, закривайки първо небето, после морето и дюните, превърна зимния следобед в сумрак, смаза последния светъл лъч и в стаята се възцари тъмнина. Пипнешком намерих вратата и когато я отворих, мощният вой на сирената завибрира в стомаха ми.

Същото ставаше в хола — един, два, три капака падаха като стоманени завеси. Пристъпвайки в полумрака, налетях с коляно на остър ръб. Изтървах телефона.

Докато се навеждах да го потърся, сирената задържа на най-високата нота и заглъхна със стон. Чух тежки стъпки да се задават по стълбището, после лъч светлина проряза голямото помещение и ме хвана приклекнал, с вдигнати пред очите длани. Същински злодей, хванат на местопрестъплението.

— Извинявайте, сър — долетя от мрака озадаченият глас на агента. — Не очаквахме да намерим тук някого.

* * *

Оказа се учебна тревога. Провеждали я веднъж седмично. Мисля, че наричаха упражнението „заключване“. Охранителите на Райнхарт бяха инсталирали системата, за да го пазят от терористични атаки, отвличания, урагани, профсъюзни активисти, Комисията по ценни книжа и всякакви други кошмари, прогонващи блажения сън на свръхбогатите. Когато капаците се вдигнаха и бледата атлантическа светлина отново проникна в къщата, Амелия дойде да се извини, че не ме е предупредила.

— Сигурно здравата си се стреснал.

— Би могло да се каже.

— Но пък и ти се беше покрил някъде.

В школувания й глас звучеше едва доловима подозрителност.

— Къщата е голяма. А и аз съм голямо момче. Не можеш вечно да ме държиш под око.

Опитвах се да говоря безгрижно, но знаех, че излъчвам боязън.

— Един съвет. — Лъскавите й розови устни се разтеглиха в усмивка, но големите бледосини очи бяха студени като кристал. — Недей много да обикаляш сам. Момчетата от охраната се дразнят.

Аз също се усмихнах.

— Разбрано.

Чух скърцане на гумени подметки върху полирано дърво и Ланг се зададе нагоре по стълбището с потресаваща бързина, прескачайки по две-три стъпала наведнъж. На врата му висеше хавлиена кърпа. Лицето му беше зачервено, гъстата вълниста коса — влажна и потъмняла от пот. Изглеждаше ядосан от нещо.

— Спечели ли? — попита Амелия.

— Всъщност не играх тенис. — Той шумно издиша, просна се на близкия диван и се захвана енергично да бърше косата си с кърпата. — Бях във фитнес залата.

Във фитнес залата? Изгледах го смаяно. Не беше ли излязъл да тича преди моето идване? За какво толкова тренираше? За Олимпийските игри ли?

За да покажа на Амелия колко съм безгрижен, аз подхвърлих фамилиарно:

— Е, готов ли си да продължаваме работата?

Той ме изгледа яростно от долу на горе и отсече:

— На онова сутрешното работа ли му викаш?

За пръв път виждах у него проблясък на гняв и изведнъж с изумление осъзнах, че всичкото това тичане, натоварване и вдигане на тежести няма нищо общо с поддържането на форма; не го правеше дори за собствено удоволствие. Вършеше го просто за да изразходва енергия. Беше като някаква рядка твар, извлечена от океанските дълбини, която може да съществува само при невъобразимо налягане. Изхвърлен на брега, обгърнат в разредения въздух на всекидневието, Ланг живееше под непрестанна заплаха да издъхне от скука.

— За мен определено е работа — хладно отвърнах аз. — И за теб също. Но ако смяташ, че не натоварва достатъчно интелекта ти, можем да спрем още сега.

Боях се да не съм прекалил, но с голямо усилие да се овладее — тъй голямо, че се виждаше как заработи цялата сложна система на лицевата мускулатура, как се включиха едновременно всички лостчета, предавки и колелца — Ланг успя отново да изобрази отегчена усмивка.

— Добре, приятел — изрече безизразно той. — Печелиш. — Замери ме с кърпата. — Само се шегувах. Дай да почваме.

7

Твърде често се случва, особено ако пишете мемоари или автобиография, авторът да избухне в плач, докато разказва историята си… При тези обстоятелства вашата работа е да подавате книжни кърпички, да си мълчите и да продължавате да питате.

„Писане в сянка“

— Увличаха ли се родителите ти от политика? Отново седяхме на предишните си места в кабинета. Все още по анцуг и с кърпа на врата, Ланг се беше изпънал в креслото. Откъм него лъхаше леко на пот. Аз седях отсреща с бележника и списъка с въпроси. Диктофонът лежеше на бюрото до мен.

— Не, ни най-малко. Не знам дали баща ми изобщо гласуваше. Казваше, че всички политици са една стока.

— Разкажи ми за него.

— Беше строител. На свободна практика. Когато срещнал майка ми, вече бил надхвърлил петдесетте. Имал двама синове от първата си жена. Известно време преди това тя избягала и го изоставила с тях. Мама беше учителка, с двайсет години по-млада. Много красива и много плаха. Разказваха, че веднъж дошъл да поправи училищния покрив, заговорили се и от дума на дума стигнали до олтара. Той построил къща и четиримата се нанесли в нея. Аз съм се появил на следващата година и мисля, че това силно го е изненадало.

— Защо?

— Сигурно се е надявал да си няма повече работа с бебета.

— От вече написаното оставам с впечатление, че не сте били много близки.

Ланг се позабави с отговора.

— Той умря, когато бях на шестнайсет. Вече се беше пенсионирал заради здравословни проблеми, а доведените ми братя бяха пораснали, ожениха се и не живееха с нас. Това е единственият период, когато го помня да се задържа у дома. Тъкмо започвах истински да го опознавам, когато го повали сърдечен удар. Разбираш ли, с него се погаждахме. Но ако имаш предвид, че съм бил по-близък с майка си — да, несъмнено.

— А доведените ти братя? Беше ли близък с тях?

— Божичко, не! — За пръв пъг през този следобед Ланг се разсмя неудържимо. — Всъщност задраскай това. Нали можем да не ги споменаваме?

— Книгата си е твоя.

— Тогава не ги споменавай изобщо. Двамата се заеха със строителен бизнес и нито веднъж не пропуснаха да споменат пред пресата, че няма да гласуват за мен. Не съм ги виждал от години. Трябва да наближават седемдесетте.

— Как точно умря той?

— Моля?

— Извинявай… баща ти. Питах се как точно е умрял. И къде.

— О, в градината. Мъчеше се да вдигне от пътеката една плоча, която излезе твърде тежка за него. Като свикне човек с нещо…

Ланг погледна часовника си.

— Кой го намери?

— Аз.

— Можеш ли да опишеш как стана?

Работата вървеше трудно — много по-трудно, отколкото сутринта.

— Тъкмо се бях прибрал от училище. Помня, че беше чудесен пролетен ден. Мама бе излязла да се занимава с благотворителност. Минах през кухнята за чаша вода и излязох отзад в градината както си бях с униформата. Мислех да поритам топка или нещо такова. А той лежеше насред моравата. Имаше само една драскотина на лицето от падането. Лекарите ни казаха, че навярно е бил мъртъв още преди да докосне земята. Но подозирам, че винаги казват това за утеха на близките. Кой знае? Едва ли е толкова лесно… да умреш, искам да кажа.

— А майка ти?

— Кой син не смята майка си за светица? — Той се озърна към мен за потвърждение. — Е, моята наистина беше. След раждането ми престана да преподава и никому не отказваше помощ. Произхождаше от семейство на квакери. Безкористна и всеотдайна. Толкова се гордееше, когато постъпих в Кеймбридж, макар това да означаваше, че остава сама. Нито веднъж не показа колко е болна. Не искаше да проваля студентските ми години, особено след като се заех с театър и бях непрестанно зает. Типично за нея. До края на втората си година нямах представа колко е зле.

— Разкажи ми за нея.

— Добре. — Ланг се изкашля. — Господи. Знаех, че не е добре, но… нали знаеш, на деветнайсет рядко обръщаш внимание на друго освен на себе си. Бях в студентската трупа „Футлайтс“. Имах две приятелки. Кеймбридж бе рай за мен. Обаждах й се всяка неделна вечер и винаги оставах с усещането, че е добре, макар да живееше сама. После се прибрах у дома и тя… бях потресен… беше се превърнала… в скелет. Имаше тумор в черния дроб. Нали разбираш, днес може би щяха някак да й помогнат, но тогава… — Той безпомощно размаха ръка. — След един месец почина.

— А ти какво направи?

— Върнах се в Кеймбридж за началото на последната година и… сигурно може да се каже, че просто потънах в живота.

Той замълча.

— Преживял съм нещо подобно — казах аз.

— Тъй ли?

Гласът му прозвуча безжизнено. Гледаше към океана отвън, към безкрайния прибой на Атлантика, а мислите му навярно се рееха далеч отвъд хоризонта.

— Да. — Обикновено не говоря за себе си по работа, а и в каквато и да било ситуация. Но понякога едно дребно признание помага да подмамиш клиента на светло. — Приблизително на същата възраст загубих родителите си. И не откри ли по някакъв странен начин, че въпреки цялата печал това те направи по-силен?

Той загърби прозореца и се навъси към мен.

— По-силен?

— В смисъл, че си станал независим. Че най-лошото на света е отминало и си го надживял. Че можеш да съществуваш и сам.

— Може би имаш право. Не се бях замислял. Поне до скоро. Странно. Да ти кажа ли нещо? — Той се приведе напред. — Като юноша видях двама мъртъвци, а после — макар че бях министър-председател с всичко произтичащо от това: да пращам хора на война, да посещавам местата на бомбени взривове и тъй нататък — видях третия едва след трийсет и пет години.

— И кой беше той? — попитах наивно аз.

— Майк Макейра.

— Не можеше ли да пратиш за разпознаването някого от охраната?

— Не. — Той поклати глава. — Не, не можех. Дължах му поне това.

Ланг пак замълча, после изведнъж сграбчи кърпата и разтърка лицето си.

— Разговорът взе да става мрачен — заяви той. — Дай да сменим темата.

Сведох очи към списъка с въпроси. Исках да узная много неща за Макейра. Не че възнамерявах непременно да ги използвам в книгата, дори и аз осъзнавах, че едно пътуване до моргата за разпознаване на мъртъв сътрудник едва ли ще стои добре в главата с название „Бъдеще на надеждата“. По-скоро се стремях да задоволя собственото си любопитство. Но знаех, че нямам време за лични капризи, трябваше да гоня всяка секунда. Ето защо послушно смених темата.

— Кеймбридж — казах аз. — Да поговорим за Кеймбридж.

Бях очаквал от моя гледна точка кеймбриджките години да са най-лесната част от книгата. Аз самият съм учил там малко след Ланг, а с годините университетът почти не се променя. Тъкмо в това му е чарът. С клишетата можех и сам да се справя: велосипеди, шалове, тоги, плоскодьнни лодки, кейкове, газови камини, църковни хорове, кръчми край реката, портиери със старомодни бомбета, ветрове откъм Фенланд, тесни улички, тръпката да крачиш по камъни, докосвани някога от нозете на Нютон и Дарвин, и тъй нататък, и тъй нататък. И по-добре, помислих си аз, гледайки ръкописа, защото отново трябваше да подменя със собствените си спомени тези на Ланг. Той бе учил икономика, бе играл за кратко като резерва във футболния отбор на колежа и си бе спечелил репутация на добър актьор в студентската театрална трупа. Но макар че Макейра бе събрал най-усърдно всички постановки с участието на бившия премиер и дори цитираше някои отзиви за неговите изпълнения във „Футлайтс“, отново долавях в текста нещо постно и претупано. Липсваше страст. Естествено, хвърлях вината върху Макейра. Представях си цялата неприязън на строгия партиен функционер към всички онези дилетанти и тяхното хлапашко перчене в слаби постановки на Брехт и Йонеско. Но самият Ланг говореше учудващо неохотно за онова време.

— Отдавна беше — каза той. — Не си спомням почти нищо. Откровено казано, не ме биваше. Всъщност за мен театърът беше просто възможност да се срещам с момичета, впрочем недей да го споменаваш.

— Но ти наистина си бил добър — възразих аз. — В Лондон четох интервюта с хора, които твърдяха, че си можел да станеш професионалист.

— По някое време може и да ме е вълнувало — призна Ланг. — Но с театър животът не се променя. Само политиците могат да го постигнат.

Той отново погледна часовника си.

— Но Кеймбридж… — настоях аз. — Трябва да е бил извънредно важен за човек с твоя скромен произход.

— Да, там ми хареса. Срещнах разкошни хора. Не беше реалният свят обаче, а страна на фантазиите.

— Знам. Точно това ми допадаше.

— И на мен. Между нас казано, обожавах го. — Очите на Ланг заблестяха от спомена. — Да излезеш на сцената и да се превъплътиш в някой друг! А хората да ти ръкопляскат! Какво по-хубаво?

— Страхотно — казах аз, озадачен от смяната на настроението му. — Ето че налучкахме нещо. Дай да го включим в книгата.

— Не.

— Защо не?

— Защо не ли? — Ланг въздъхна. — Защото това са мемоари на министър-председател. — Внезапно той стовари юмрук върху подлакътника на креслото. — А през целия ми политически живот, когато противниците нямаха с какво да ме замерят, винаги казваха, че съм скапан актьор. — Той скочи и закрачи напред-назад. — „О, Адам Ланг! — Гласът му изведнъж се превърна в съвършена карикатура на провлаченото аристократично произношение. — Забелязвали ли сте как си променя говора в зависимост от събеседника?“ „Тъй си е то — той светкавично се преобрази в недодялан шотландец, — да му нямаш вяра на ситното копеле. Какво да го правиш, артистче. Въздух под налягане в скъп костюм!“ — След още миг той стана високомерен, разсъдлив и притворно загрижен. — „Трагедията на мистър Ланг е, че дори и най-добрият актьор не може да надскочи възложената му роля. В крайна сметка нашият премиер остана без реплики.“ Е, приятел, сигурно си се подготвил добре и ще познаеш чии бяха последните думи.

Поклатих глава. Бях прекалено смаян от ненадейното му избухване, за да говоря.

— От уводната статия на „Таймс“ в деня, когато обявих оставката си. Заглавието беше „Бъдете така любезен да напуснете сцената“. — Той внимателно се настани отново в креслото и приглади назад косата си. — Затова не, ако не възразяваш, няма да се спираме на студентските ми театрални прояви. Остави всичко точно както го е написал Майк.

Известно време мълчахме. Аз се преструвах, че привеждам в ред записките. Навън един агент крачеше по дюните, привел глава срещу вятъра, но звукоизолацията на къщата бе тъй ефикасна, че гледката напомняше кадри от ням филм. Припомних си думите на Рут Ланг за съпруга й: В момента той не е на себе си и малко се боя да го оставя сам. Сега разбирах какво е имала предвид. Чух щракване и се приведох да проверя диктофона.

— Трябва да сменя касетата — казах аз, доволен от възможността да се измъкна за малко. — Само ще занеса тази на Амелия и след минутка се връщам.

Ланг отново се беше загледал мрачно през прозореца. Направи ми леко пренебрежителен жест да вървя. Слязох при секретарките. Амелия стоеше до канцеларския шкаф. Когато влязох, тя се обърна. Навярно физиономията ми говореше красноречиво.

— Какво е станало? — попита Амелия.

— Нищо. — Но после не устоях на желанието да споделя тревогата си. — Всъщност струва ми се малко напрегнат.

— Наистина ли? Не е типично за него. В какъв смисъл напрегнат?

— Току-що ми се развика за дреболия. — Опитах се да го обърна на шега. — Сигурно е от многото упражнения по обедно време. Не вярвам да са полезни.

Дадох касетата на една от секретарките — мисля, че се казваше Люси — и взех последните готови страници. Амелия продължаваше да ме гледа с леко наведена настрани глава.

— Какво? — попитах аз.

— Прав си. Нещо го измъчва, нали? Малко след като приключихте сутрешния сеанс, някой му се обади.

— Кой?

— Беше по мобилния. Не ми каза. Питам се… Алис, скъпа, дръпни се, ако обичаш.

Алис стана и Амелия бързо се настани на нейното място пред компютъра. Никога не бях виждал нечии пръсти да играят тъй бързо по клавиатурата. Тракането сякаш се сля в едно непрестанно пластмасово бръмчене като от падане на милиони плочки за домино. Образите на екрана се сменяха почти също тъй бързо. После тракането спадна до няколко отривисти удара — Амелия бе открила каквото търсеше.

— По дяволите!

Тя извъртя екрана към мен, после смаяно се облегна назад. Приведох се да прочета текста.

Уебстраницата беше озаглавена „Водещи новини“.

27 януари, 14:57 ч. (европейско време)

НЮ ЙОРК (АП): Бившият британски външен министър Ричард Райкарт помоли Международния наказателен съд в Хага да разследва твърденията, че бившият британски премиер Адам Ланг е заповядал незаконно екстрадиране на заподозрени, за да бъдат измъчвани от ЦРУ.

Мистър Райкарт, който преди четири години бе отстранен от правителството на мистър Ланг, в момента е специален пратеник на ООН по хуманитарните въпроси и отявлен критик на външната политика на САЩ. По времето, когато напусна правителството на Ланг, той твърдеше, че е изгонен заради недостатъчно проамерикански позиции.

В изявление, излъчено от кабинета му в Ню Йорк, мистър Райкарт съобщи, че преди няколко седмици е предал на Международния наказателен съд значителен брой документи. Твърди се, че документите, подробности от които през уикенда стигнаха до британската преса, разкривали как преди пет години мистър Ланг като премиер лично е разпоредил залавянето на четирима британски граждани в Пакистан.

Мистър Райкарт добави: „Неведнъж в лични разговори настоявах британското правителство да разследва юва противозаконно деяние. Предложих да дам показания пред всяка анкетна комисия. Но правителството упорито отказва дори да признае съществуването на операция „Буря“. Затова смятам, че не ми остава нищо друго, освен да предоставя на Международния наказателен съд доказателствата, с които разполагам.“

— Ах, този дребен мръсник — прошепна Амелия. Телефонът на бюрото иззвъня. После почна да му приглася и другият, на малката масичка до вратата. Никой не помръдна. Както винаги Люси и Алис гледаха Амелия в очакване на инструкции. Мобилният телефон на Амелия също надигна писклив електронен гласец от изящното кожено калъфче на колана й. За част от секундата я видях да изпада паника — навярно бе един от редките моменти в живота й, когато не знаеше как да постъпи — и останала без ръководство, Люси посегна към телефона върху бюрото.

— Недей! — изкрещя Амелия, после добави малко по-меко: — Трябва да си определим линия на поведение.

От дълбините на къщата вече дрънчаха още два-три телефона. Беше като в часовникарски завод по обяд. Амелия извади мобилния си телефон и погледна изписалия се номер.

— Глутницата е надушила кръв — каза тя и го изключи. Няколко секунди мълча, потропвайки с пръсти по бюрото. — Добре. Изключи всички телефони — нареди тя на Алис и в гласа й се върна част от предишната самоувереност, — после прегледай основните новинарски сайтове в мрежата да видиш дали Райкарт не е казал още нещо. Люси… намери телевизор и следи новините по всички канали. — Тя погледна часовника си. — Рут още ли се разхожда? По дяволите. Разхожда се, нали?

Амелия грабна черно-червения си бележник и затрака с токчета по коридора. Нямах представа нито какво се очаква от мен, нито дори какво точно става, затова реших да тръгна след нея. Тя викаше един от агентите на специалните служби:

— Бари! Бари! — Човекът подаде глава от кухнята. — Бари, моля те, намери мисис Ланг и я доведи тук час по-скоро.

И тя тръгна по стълбището към хола.

Ланг пак седеше неподвижно там, където го бях оставил. Единствената разлика бе, че сега държеше в ръка малкия си мобилен телефон. Затвори го веднага щом влязохме.

— От всичкия този телефонен звън съдя, че Райкарт е направил изявлението — каза той.

Амелия отчаяно разпери ръце.

— Защо не ми каза?

— Преди да съм казал на Рут? Не би било много разумно, нали? Исках поне за малко да запазя новината за себе си. — Той се обърна към мен. — Извинявай, задето избухнах.

Извинението ме трогна. Любезен дори и в беда, помислих си аз и отвърнах:

— Няма нищо.

— А ти каза ли й? — попита Амелия.

— Исках да й го кажа очи в очи. Очевидно този вариант вече отпада, затова преди малко й позвъних.

— И как го прие?

— А ти как мислиш?

— Този дребен мръсник — повтори Амелия.

— Тя ще се прибере всеки момент.

Ланг стана и се загледа през прозореца с ръце на кръста. Отново долових острия мирис на потта му. Неволно си представих звяр, настръхнал за отбрана.

— Той много държеше да ми каже, че няма нищо лично — изрече Ланг, без да се обръща към нас. — Много държеше да обясни, че нямал повече правото да мълчи само заради добре известната си позиция относно човешките права. — Той изпръхтя презрително. — Добре известната му позиция относно човешките права… Мили боже.

— Мислиш ли, че е записвал разговора? — попита Амелия.

— Кой знае? Вероятно. Сигурно се кани да го излъчи по медиите. С него всичко е възможно. Аз само казах „Ричард, много благодаря, че ме уведоми“, после затворих. — Ланг се завъртя и свъси вежди. — Тук стана потискащо тихо.

— Наредих да изключат телефоните. Трябва да обмислим какво ще кажем.

— А какво казахме през уикенда?

— Че не сме чели „Сънди Таймс“ и не възнамеряваме да коментираме.

— Е, сега поне знаем откъде са получили сведенията. — Ланг поклати глава. Изражението му беше почти възхитено. — Той наистина се е захванал с мен, нали? Изтичане на информация до пресата в неделя, подготвящо почвата за изявление във вторник. Три дни шумотевица вместо един, завършващи със сензация. Като извадено от учебник.

— От твоя учебник.

Ланг отбеляза комплимента с леко кимване и пак се загледа през прозореца.

— А! — възкликна той. — Задават се неприятностите.

Една дребна и решителна фигурка със син анорак крачеше по пътеката откъм дюните с тъй бърза стъпка, че от време на време охранителят зад нея трябваше да подтичва, за да не изостане. Островърхата качулка беше придърпана ниско пред лицето й, а брадичката притисната към гърдите и Рут Ланг приличаше на средновековен рицар с шлем от полиестер, потеглящ на бой.

— Адам, наистина трябва да направим изявление — каза Амелия. — Ако не кажеш нищо или протакаш твърде дълго, ще изглежда… — Тя се поколеба. — Е, сами ще си направят изводите.

— Добре — каза Ланг. — Как ти се струва това? — Амелия извади малка сребърна писалка и разгърна бележника. — „В отговор на изявлението на Ричард Райкарт Адам Ланг направи следния коментар: „Когато политиката да окажем безрезервна подкрепа на Съединените щати в глобалната война срещу тероризма бе популярна в Обединеното кралство, мистър Райкарт я одобряваше. Когато загуби популярност, той престана да я одобрява. А когато заради собствената си административна некомпетентност бе помолен да напусне Външно министерство, той изведнъж прояви горещ интерес към защитата на така наречените човешки права на заподозрените в тероризъм. Дори тригодишно дете би проумяло неговата инфантилна тактика, целяща да очерни бившите му колеги.“ Точка. Край.

Амелия бе спряла да пише още в средата на изречението. Гледаше бившия министър-председател и ако не знаех, че е невъзможно, бих се заклел, че в едното око на Снежната кралица проблясва издайническа сълза. Той също я гледаше. На вратата тихичко се почука. Алис влезе с лист хартия в ръката.

— Извинявай, Адам — каза тя. — Асошиейтед Прес току-що излъчи това.

Ланг сякаш се колебаеше да откъсне очи от Амелия и в този момент разбрах — с непоколебима увереност, — че връзката им не е само професионална. След тягостна пауза той пое листа от Алис и започна да чете. Точно тогава Рут влезе в кабинета. Вече започвах да се чувствам като зрител, който по средата на представлението е отскочил до тоалетната и някак се е оказал на сцената — главните изпълнители не ми обръщаха внимание и знаех, че трябва да си вървя, но не можех да измисля подходяща прощална реплика.

Ланг дочете листа и го подаде на Рут.

— Според Асошиейтед Прес — обяви той — източници от Хага, които и да са те, твърдят, че утре сутрин прокуратурата на Международния наказателен съд ще излезе със становище.

— О, Адам! — възкликна Амелия и вдигна длан пред устата си.

— Защо не бяхме предупредени? — властно попита Рут. — Къде гледа правителството? Защо не ни се обадиха от посолството?

— Телефоните са изключени — обясни Ланг. — Сигурно в момента опитват да се свържат.

— Не ти говоря за момента! — кресна пискливо Рут. — За чий ни е скапаният момент? Трябваше да знаем това преди седмица! — Тя насочи гнева си към Амелия. — Ами вие какво правите? Мислех, че затова сте тук, да поддържате връзка с правителството. Само не ми казвай, че и там не са знаели какво предстои!

— Прокуратурата на Международния наказателен съд полага изключителни усилия да запази в тайна от заподозрените, че срещу тях се води разследване — каза Амелия. — Както и от техните правителства. За да не пристъпят към унищожаване на доказателства.

Тия думи като че зашеметиха Рут. Трябваха й една-две секунди, за да се опомни.

— Така ли? Значи Адам вече е заподозрян? — Тя се завъртя към съпруга си. — Трябва да поговориш със Сид Крол.

— Всъщност още не знаем какво ще кажат от Международния наказателен съд — изтъкна Ланг. — Първо трябва да поговоря с Лондон.

— Адам — изрече Рут съвсем бавно, сякаш разговаряше със замаяна жертва на катастрофа, — ако им е изгодно, те ще те закачат на въжето без колебание. Трябва ти адвокат. Обади се на Сид.

След кратко колебание Ланг се завъртя към Амелия.

— Свържи ме със Сид.

— А медиите?

— Кажете им да изчакат — отсече Рут. — Съвсем кратко изявление, само едно-две изречения.

Амелия извади мобилния си телефон и почна да търси в списъка на контактите.

— Да напиша ли чернова?

— Защо не го направи той? — Рут посочи към мен. — Нали уж е писател?

— Много добре — съгласи се Амелия, без да прикрива докрай раздразнението си. — Но трябва да го изпратим веднага.

— Чакайте малко — намесих се аз.

— Трябва да звучи уверено — каза Ланг — и в никакъв случай да не се оправдавам, това би било пагубно. Но и да не бъде самонадеяно. Никакво огорчение. Никакъв гняв. Да не изтърсиш, че се радвам на тази възможност да изчистя доброто си име или някоя друга подобна глупост.

— И тъй — казах аз, — значи не се оправдаваш, но не си самонадеян, не си гневен, но не си и доволен?

— Точно така.

— Е, тогава какъв си?

За моя изненада въпреки мрачните обстоятелства всички се разсмяха.

— Казах ти, че е забавен — рече Рут.

Амелия рязко вдигна ръка и ни направи знак да млъкнем.

— Адам Ланг иска да разговаря със Сидни Крол — каза тя. — Не, не може да изчака.

* * *

Слязох долу с Алис и застанах зад рамото й, докато тя седеше пред клавиатурата и търпеливо чакаше от устата ми да се поръсят думите на бившия премиер. Едва когато се замислих какво точно би трябвало да каже Ланг, изведнъж осъзнах, че не съм задал най-съществения въпрос: наистина ли е разпоредил да бъдат заловени онези хора. В този момент разбрах, че трябва да го е направил, иначе просто щеше да отрече още през почивните дни, когато новината се появи в печата. Не за пръв път се почувствах в чужди води.

— Винаги съм бил страстен… — започнах аз. — Не, изтрий това. Винаги съм бил категоричен… не, убеден… поддръжник на дейността на Международния наказателен съд. — Дали наистина беше така? Нямах представа. Предполагах, че е бил. Или по-скоро предполагах, че винаги се е преструвал на убеден поддръжник. — Не се съмнявам, че Международният наказателен съд бързо ще прозре истинските цели на тази злонамерена политическа инсинуация. — Замълчах. Чувствах, че ми трябва още един ред, нещо дълбокомислено и държавническо. Какво бих казал на негово място? — Международната борба срещу терора — изрекох аз във внезапен изблик на вдъхновение — е твърде важна, за да бъде използвана за лично отмъщение.

Люси разпечата текста и когато го отнесох горе в кабинета, аз усетих странна свенлива гордост като ученик, представящ домашното си на учителя. Престорих се, че не забелязвам протегнатата ръка на Амелия, и показах листа първо на Рут (вече бях усвоил правилата на етикета в изгнаническата свита). Тя кимна одобрително и го побутна през бюрото към Ланг, който притискаше слушалката към ухото си. Той хвърли един поглед, кимна да му подам писалка и вмъкна една-единствена дума. После ми върна изявлението и вдигна палец.

— Чудесно, Сид — изрече той по телефона. — А какво знаем за тези трима съдии?

— Разрешено ли ми е да го видя? — попита Амелия, докато слизахме по стълбището.

Докато й подавах листа, забелязах, че Ланг е добавил в последното изречение думата „дребнаво“: „Международната борба срещу терора е твърде важна, за да бъде използвана за дребнаво лично отмъщение.“ Жестоката антитеза на „международен“ и „дребнаво“ правеше Райкарт още по-жалък.

— Много добре — каза Амелия. — Може да станеш новият Майк Макейра.

Погледнах я. Мисля, че искаше да ми направи комплимент. Трудно бе да я разбере човек. А и не ме интересуваше. За пръв път в живота си изпитвах опиянението на политиката. Сега разбирах защо Ланг е тъй неспокоен в уединението. Навярно същото изпитват спортистите, когато играят с максимална скорост и напрежение. Играта напомняше партия тенис на Централния корт в Уимбълдън. Райкарт бе изстрелял сервиса ниско над мрежата, а ние се хвърляхме напред, прехващахме удара и му връщахме топката с допълнително ускорение.

Включиха телефоните един по един. Те тутакси зазвъняха настойчиво и чух как секретарките предават моите думи на зажаднелите репортери: Винаги съм бил убеден поддръжник на дейността на Международния наказателен съд. Видях как изпращат по електронната поща моите изречения до новинарските агенции. А само след две-три минути почнах да ги виждам и чувам отново от монитора и телевизионния екран. („В изявление, направено преди броени минути, бившият министър-председател каза…“) Светът се бе превърнал в кънтяща зала.

Насред всичко това собственият ми телефон иззвъня. Притиснах го към ухото си и трябваше да запуша другото с пръст, за да чуя кой се обажда. Едва доловим глас изрече:

— Чуваш ли ме?

— Кой е?

— Джон Мадокс от Райнхарт Корпорейшън. По дяволите, какво става там? Да не си в някоя лудница?

— И други са на това мнение. Задръж така, Джон. Ще потърся по-тихо място. — Излязох в коридора и тръгнах към дъното на къщата. — Сега по-добре ли е?

— Току-що чух новината — каза Мадокс. — За нас е идеално. Точно с това трябва да започнем.

— С кое? — попитах аз, продължавайки да вървя.

— С тая история за военните престъпления. Успя ли вече да го разпиташ?

— Честно казано, Джон, нямах тази възможност. — Постарах се да не прозвучи твърде иронично. — В момента е малко зает.

— Добре, какво отметнахте досега?

— Ранните години — детство, университет…

— Не, не — прекъсна ме нетърпеливо Мадокс. — Зарежи тия боклуци. Днешното е наистина интересно. Насочи го натам. И гледай да не говори с никого за това. Трябва да запазим темата изключително за нас.

Бях се озовал в солариума, където на обяд разговарях с Рик. Дори през затворената врата чувах глухия звън на телефоните откъм другия край на къщата. Идеята, че до излизането на книгата Адам Ланг ще намери начин да не обели и дума за незаконни отвличания и изтезания, бе просто смехотворна. Естествено, не можех да кажа това на изпълнителния директор на третата по големина издателска къща в света.

— Ще му предам, Джон — обещах аз. — Не е зле да поговориш със Сидни Крол. Може би си струва Адам да заяви, че адвокатите му са го посъветвали да мълчи.

— Добра идея. Веднага ще се свържа със Сид. Междувременно искам да ускориш графика.

— Да ускоря?

В празната стая гласът ми прозвуча пискливо и кухо.

— Точно така. Да ускориш. Да настъпиш педала. В момента Ланг е горещата новина. Хората започват отново да се интересуват от него. Не бива да изпускаме тази възможност.

— Да не би да казваш, че сега искаш книгата за по-малко от месец?

— Знам, трудно е. И вероятно ще означава вместо пълна преработка само да поизлъскаш по-голямата част от ръкописа. Но какво толкова? Така или иначе, никой няма да чете книгата дума по дума. Колкото по-рано тръгнем, толкова повече ще продадем. Мислиш ли, че ще се справиш?

Разумният отговор беше „не“. Не, плешиво копеле. Не, въздухар скапан, ти изобщо чел ли си онзи боклук? Май си се побъркал, дяволите да те вземат.

— Е, Джон — отвърнах сдържано аз, — мога да опитам.

— Браво. И не се тревожи за договора. За две седмици работа ще ти платим колкото за четири. Знаеш ли, ако тая история с военните престъпления се разсмърди, за нас ще е истински дар божи.

Докато приключим разговора, двете седмици вече бяха престанали да бъдат нечия болна фантазия и се превръщаха в железен срок. Вече не се очертаваше да проведа с Ланг четирийсет часа разговори за целия му живот. Щях да го насоча конкретно към войната срещу терора и да започна мемоарите точно оттам. За останалото щях да направя каквото ми е по силите и да преработя тук-там по някой абзац.

— Ами ако на Адам идеята не му допадне? — попитах аз към края на разговора.

— Ще му допадне — заяви Мадокс. — Ако ли не, просто напомни на Адам — тонът му явно намекваше, че ние сме двойка английски педали, опитващи се да измамят един почтен американец — за договорното му задължение да напише книга, даваща пълен и откровен разказ за войната срещу терора. Разчитам на теб. Разбрахме ли се?

Няма по-тъжна гледка от солариум без слънце. Виждах градинаря точно на същото място, където работеше вчера. Тромав и непохватен в дебелите си дрехи, той продължаваше да трупа листа в количката. Щом разчистеше някоя купчинка боклуци, вятърът веднага навяваше нови. Позволих си кратък миг на отчаяние, подпрях се на стената с отметната към тавана глава и се замислих над мимолетната същност на летните дни и човешкото щастие. Опитах да се свържа с Рик, но асистентът му каза, че е излязъл и няма да се връща, затова му оставих съобщение да ми позвъни. После тръгнах да търся Амелия.

Не я открих нито в кабинета, където секретарките все още приемаха обаждания, нито в коридора или кухнята. За моя изненада един от охранителите ми каза, че била навън. Вече трябва да минаваше четири и ставаше студено. Тя беше на двора отпред. В януарския здрач огънчето на цигарата й просветна ярко, после отново помръкна.

— Не бих предположил, че си пушачка — казах аз.

— Не си позволявам повече от една. И то само в моменти на тежко натоварване или голяма радост.

— Какъв момент е сега?

— Ха-ха, много смешно.

Заради мразовитата привечер бе закопчала сакото си и пушеше в онзи странен женски стил „не ме закачай“ — едната ръка на кръста, другата вдигната с цигарата пред гърдите. Ароматът на горящ тютюн в чистия въздух разбуди и у мен копнеж да запаля. Щеше да ми е първата цигара от десетина години насам и със сигурност щях отново да стигна до два пакета на ден. И все пак, ако в онзи момент ми беше предложила, щях да приема.

Не ми предложи.

— Преди малко се чух с Джон Мадокс — казах аз. — Сега иска книгата само за две седмици.

— Божичко. Дано да успееш.

— Не вярвам да има и найтмалък шанс днес отново да си говоря с Адам, нали?

— Ти как мислиш?

— В такъв случай може ли някой да ме откара до хотела? Ще поработя там.

Тя пусна дим през носа и ме огледа внимателно.

— Нали не възнамеряваш да изнесеш ръкописа?

— Не, разбира се. — Когато лъжа, гласът ми винаги изтънява с една октава. Не ме бива за политик: бих звучал през цялото време като Доналд Дък. — Просто искам да запиша днешните теми, това е.

— Защото осъзнаваш колко напечено става, нали?

— Естествено. Ако искаш, ще ти дам да прегледаш лаптопа.

Амелия помълча още малко, колкото да подчертае подозрението си.

— Добре — каза тя и смукна за последен път. — Ще ти се доверя. — Пусна угарката на алеята и деликатно я изгаси с острото връхче на обувката си, после се наведе и я взе. Представих си как в училище е премахвала уликите по същия начин: примерната ученичка, за която никой не подозира, че пуши. — Събери си багажа. Ще кажа на някое от момчетата да те откара до Едгартаун.

Пак влязохме в къщата и се разделихме в коридора. Тя пое обратно към звънящите телефони. Аз се изкачих по стълбището и когато наближих кабинета, чух Рут и Адам Ланг да си крещят. Гласовете бяха приглушени и различих ясно само думите в края на финалното й избухване: „Да остана тук до края на скапания си живот!“ Вратата зееше широко разтворена. Поколебах се. Не исках да ги прекъсвам, но и не исках да вися пред вратата. Ако ме видеше някой, би си помислил, че подслушвам. Накрая почуках леко и след кратка пауза отвътре долетя умореният глас на Ланг:

— Влез.

Той седеше зад бюрото. Съпругата му беше в другия край на стаята. Дишаха тежко и аз усетих, че току-що се е случило нещо съдбовно — някакъв отдавна натрупван взрив. Сега разбирах защо Амелия бе избягала да пуши навън.

— Извинявайте, че ви прекъсвам — казах аз и посочих вещите си. — Исках само…

— Добре — кимна Ланг.

— Ще се обадя на децата — каза мрачно Рут. — Ако вече не си го направил, разбира се.

Ланг не я погледна; гледаше мен. И какви дълбини се криеха в мътните му очи! В този безкраен миг той ме призоваваше да видя докъде е изпаднал: лишен от власт, охулен от враговете, преследван, бездомен, разкъсван между съпругата и любовницата си. Само за този кратък поглед можех да напиша сто страници и пак да не стигна до края.

— Извинявай — каза Рут и доста грубо мина край мен, като ме блъсна с дребното си стегнато тяло.

В същия миг на прага изникна Амелия с телефон в ръката.

— Адам, обаждат се от Белия дом. Президентът на Съединените щати чака на телефона. — Тя се усмихна и ме избута към вратата. — Ако обичаш. Кабинетът ни трябва.

* * *

Когато се добрах до хотела, вече бе почти съвсем тъмно. Последните бледи отблясъци в небето очертаваха тежките черни облаци, които прииждаха откъм Атлантика и се трупаха над Чапакуидик. Младата жена с дантеленото боне на рецепцията каза, че се задава лошо време.

Качих се в стаята и дълго стоях в мрака, слушайки скърцането на старата тенекиена табела над входа и неуморното тътнещо съскане на прибоя отвъд пустия път. Фарът се включи точно в момента, когато лъчът сочеше към странноприемницата, и внезапният взрив на червена светлина в стаята ме изтръгна от унеса. Щракнах настолната лампа и извадих лаптопа от чантата. С този лаптоп бяхме минали какви ли не изпитания. Бяхме разговаряли с естрадни звезди, убедени, че са пратени от всевишния да спасят планетата. Бяхме слушали футболисти, пред чиито едносрични реплики ръмженето на горила напомня Шекспирова поезия. Бяхме търпели артисти, обречени на забрава, които спокойно можеха да се мерят с римските императори по самочувствие и популярност сред тълпите плебеи. Дружески потупах машината. Лъскавият й корпус беше нащърбен и изподраскан — доблестни рани от десетина бойни кампании. Бяхме оцелели във всяка една от тях. И сега щяхме да се преборим.

Включих лаптопа към хотелския телефон, набрах номера на моя интернет доставчик и докато се осъществяваше връзката, отскочих, до банята за чаша вода. Лицето, което зърнах в огледалото, изглеждаше по-зле дори от снощния призрак. Дръпнах долните си клепачи и огледах мътното бяло на очите, преди да продължа с посивелите зъби, прошарената коса и червените жилки по бузите и носа. Зимата в Мартас Винярд явно ме състаряваше. Като Шангри-Ла, само че наопаки.

Откъм стаята долетя познатото съобщение: „Имате поща“.

Веднага видях, че нещо не е наред. Обичайната серия от десетина паразитни послания ми предлагаше какво ли не — от увеличаване на пениса до абонамент за „Уолстрийт Джърнъл“. Имаше и вест от кантората на Рик с потвърждение за преведената първа част от аванса. Липсваше само едно: информацията, която си бях пратил днес следобед.

Няколко секунди гледах тъпо екрана, после отворих отделната секция от паметта на лаптопа, която автоматично съхранява всяко изпратено и получено съобщение. И за мое огромно облекчение най-отгоре в графата „Изпратени“ наистина зърнах безименния имейл, към който бях приложил ръкописа на мемоарите. Но когато отворих приложението и щракнах командата за даун лоуд, получих единствено съобщението: „Файлът не е на разположеше“.

Извадих мобилния телефон и се свързах с интернет доставчика.

Няма да ви досаждам с подробен разказ за мъките си през следващия половин час — подбирането на опции от безконечни списъци, дългото чакане, досадната електронна музика, все по-тревожните разговори с представителя на компанията в Утар Прадеш или където там им беше седалището.

В крайна сметка излезе, че ръкописът се е изпарил и компанията не разполага с данни някога да е съществувал.

Проснах се на леглото.

Не съм техничар, но дори и за мен почваше да става ясно какво се е случило. По някакъв начин ръкописът на Ланг беше изтрит от компютрите на моя интернет доставчик. За което имаше две възможни обяснения. Първо, че текстът не е бил зареден както трябва, което обаче не можеше да е вярно, защото още в кабинета бях получил онези две съобщения: „Файлът ви е прехвърлен“ и „Имате поща“. Второ, че след това файлът е бил изтрит. Но как би могло да стане? Изтриването щеше да означава, че някой има пряк достъп до компютрите на една от най-големите групировки в световния интернет и може да прикрива следите си. Би означавало също — би трябвало да означава, че цялата ми електронна кореспонденция е под наблюдение.

В главата ми изплува гласът на Рик: Ехааа! Страхотна операция. Твърде мащабна за някакъв си вестник. Трябва да е било работа на държавните… После чух и гласа на Амелия: Осъзнаваш колко напечено става, нали?

— Но книгата е пълен боклук! — провикнах се отчаяно аз към портрета на някакъв викториански китоловец, закачен срещу леглото. — Няма смисъл да си дават толкова зор заради нея!

Суровият морски вълк ме гледаше все тъй строго. Изражението му сякаш говореше, че съм нарушил обещанието си и някаква безименна сила във външния свят го знае.

8

Авторите често са твърде заети и труднодостъпни; понякога притежават буен темперамент. Поради това издателят се надява писателят в сянка да направи максималното за спазване на всички срокове.

„Писане в сянка“

Тази вечер не можеше и дума да става за работа. Дори не пуснах телевизора. Жадувах единствено за забрава. Изключих мобилния телефон, слязох в бара, а когато затвориха заведението, се качих в стаята и до късно след полунощ си правих компания с бутилка уиски, което може би обяснява защо поне веднъж спах непробудно до сутринта.

Събуди ме телефонът на нощното шкафче. Грубият метален звън сякаш разтърси очите ми в прашните им кухини и когато се превъртях да вдигна слушалката, имах чувството, че стомахът ми продължава да се търкаля по матрака и тупва на пода като балон, изпълнен до пръсване с някаква зловонна лепкава течност. Стаята се въртеше около мен, задушна и непоносимо гореща — отоплението бе включено на максимум. Открих, че съм заспал облечен, без да изгася лампите.

— Трябва незабавно да напуснеш хотела — каза Амелия. — Положението се промени. — Гласът й пронизваше черепа ми като игла за плетене. — Колата идва.

Каза само това. Аз не възразих; просто нямаше как. Беше затворила.

Някъде бях чел, че древните египтяни подготвяли фараоните за мумифициране, като вадели мозъка с кука през носа. Изглежда, по някое време през нощта бях претърпял подобна операция. Затьтрих крака по килима, дръпнах завесите и видях небе и море, сиви като смъргга. Нищо не помръдваше. Тишината бе абсолютна, не я нарушаваше дори крясък на чайка. Наистина се задаваше буря, дори и аз го усещах.

Но тъкмо когато се канех да обърна гръб на прозореца, чух далечно бучене на двигател. Вгледах се с присвити очи към улицата. Две коли спряха пред хотела. Вратите на първата се отвориха и отвътре излязоха двама мъже — млади, атлетични, облечени в скиорски якета, джинси и ботуши. Шофьорът вдигна очи към моя прозорец и аз инстинктивно отстъпих назад. Докато се осмеля да погледна пак, той вече беше отворил багажника и стоеше приведен над него. Когато се изправи, държеше нещо, което в сегашния пристъп на параноя отначало ми заприлича на автомат. Всъщност беше телевизионна камера.

Тогава се разбързах, поне доколкото позволяваше окаяното ми състояние. Разтворих широко прозореца, за да нахлуе вълна мразовит въздух. Изкъпах се с хладка вода и се избръснах. Облякох чисти дрехи и си събрах багажа. Слязох на рецепцията в девет без петнайсет — само час след пристигането на първия ферибот от континента, — а в хотела сякаш се провеждаше международна журналистическа конференция. Каквито и трески за дялане да имаше Адам Ланг, не можеше да му се отрече, че върши истински чудеса за местната икономика. Поне трийсетина души се мотаеха наоколо, пиеха кафе, беседваха на пет-шест различни езика, разговаряха по мобилни телефони, проверяваха апаратура. Бях общувал с достатъчно журналисти, за да мога да разпозная отделните категории. Телевизионните кореспонденти бяха облечени като за погребение; онези от новинарските агенции пък направо приличаха на гробари.

Купих си „Ню Йорк Таймс“ и отидох в ресторанта, където изпих три чаши портокалов сок една след друга, преди да насоча вниманието си към вестника. Вече не криеха Ланг в международната секция. Името му се мъдреше на първа страница:

СЪДЪТ ЗА ВОЕННИ ПРЕСТЪПЛЕНИЯ ЩЕ ВЗЕМЕ РЕШЕНИЕ ЗА БИВШИЯ БРИТАНСКИ ПРЕМИЕР

ИЗЯВЛЕНИЕТО СЕ ЧАКА ДНЕС

Бивш министър на външните работи твърди, че Ланг е одобрил използването на мъчения от ЦРУ

Пишеха, че Ланг е направил „силно“ изявление (усетих тръпка на гордост). Бил „притиснат“ и поемал „удар след удар“, започвайки от „случайното удавяне на близък сътрудник в началото на годината“. Случаят представлявал „сериозно притеснение“ за британското и американското правителство. „Висш служител от администрацията обаче заяви категорично, че Белият дом остава верен на човека, който е бил негов най-лоялен съюзник.“ „Той застана до нас и ние ще застанем до него“, добави служителят, който се съгласи да говори само след като му бе гарантирана анонимност.“

Но на последния абзац едва не се задавих с кафето.

Планираното за юни издаване на мемоарите на мистър Ланг бе изтеглено за края на април. Джон Мадокс, изпълнителен директор на Райнхарт Корпорейпгьн, която според слуховете е платила за книгата десет милиона долара, каза, че в момента ръкописът минава последна редакция. „Това ще бъде световно издателско събитие — съобщи мистър Мадокс на „Ню Йорк Таймс“ в телефонен разговор вчера. — Адам Ланг за пръв път ще ни даде цялостен поглед на един западен лидер към войната срещу терора.“

Сгънах вестника, станах и с достойнство пресякох фоайето, като заобикалях кутии за камери, грамадни телеобективи и ръчни микрофони в сиви предпазни калъфи. Сред представителите на Четвъртата власт преобладаваше весело, почти празнично настроение, съвсем като в група благородници от XVIII век, излезли да се позабавляват с поредното обесване на площада.

— От пресцентъра съобщиха, че пресконференцията в Хага е насрочена за десет часа източно време — провикна се някой.

Минах незабелязан и излязох на верандата, откъдето позвъних на агента си. Отговори неговият асистент Брад, Брет или Брат, все му забравям името; Рик сменяше персонала почти толкова често, колкото и съпругите си.

Поисках да разговарям с мистър Рикардели.

— В момента е извън офиса.

— Къде е?

— На риболов.

— Риболов?

— Редовно се обажда да провери съобщенията.

— Много мило. Къде е по-точно?

— Национален тропически резерват „Бума“.

— Господи. И къде е това?

— Беше внезапно хрумване…

— Къде?

Брад, Брет или Брат се поколеба.

— Фиджи.

* * *

Микробусът ме носеше към покрайнините на Едгартаун, покрай книжарницата, малкото кино и викторианската църква на китоловците. Когато напуснахме града, вместо надясно към Винярд Хейвън завихме наляво към Уест Тисбъри, което означаваше най-малкото, че ме връщат в къщата и засега няма да бъда прогонен за злоупотреба с дьржавната тайна. Седях зад шофьора, а куфарът лежеше на седалката до мен. Агентът беше от по-младите, облечен в стандартната им цивилна униформа — сиво яке с цип и черна вратовръзка. Потърси ме с поглед през огледалото и подхвърли, че работите вървят на зле. Отвърнах лаконично, че наистина вървят на зле, после подчертано се загледах навън през стъклото, за да избегна разговора.

Скоро се озовахме сред равното поле. Край пътя имаше пуста пътека за велосипедисти. Отвъд нея се простираше унилата гора. Тленното ми тяло може и да беше на Мартас Винярд, но духът ми се рееше към Южния Пасифик. Мислех си за Рик на остров Фиджи и всички сложни и унизителни начини да го уволня, когато се върне. Разумната част от съзнанието ми знаеше много добре, че никога няма да го направя — защо пък да не иде на риболов? — но тази сутрин неразумната надделяваше. Вероятно се страхувах, а страхът изкривява преценката дори по-зле от алкохола и преумората. Чувствах се измамен, изоставен и оскърбен.

— След като ви оставя, сър — каза шофьорът, без изобщо да се смущава от моето мълчание, — трябва да взема мистър Крол от летището. Почнат ли да пристигат адвокати, значи със сигурност нещата вървят на зле. — Той млъкна и се приведе към предното стъкло. — Ах, мамка му, пак се започва.

На пръв поглед изглеждаше, че пред нас е станала злополука. Яркосините лампи на две полицейски коли мигаха драматично сред навъсеното утро, осветявайки близките дървета като отблясъци на мълнии в опера на Вагнер. Докато наближавахме, различих още десетина коли и микробуси, изтеглени от двете страни на пътя. Хората стояха безцелно наоколо и онзи ленив подсъзнателен механизъм, чрез който понякога обработваме информацията, отначало ме тласна към извода, че наистина е имало верижна катастрофа. Но когато нашият микробус намали скорост и даде ляв мигач, чакащите грабнаха някакви предмети от земята и се втурнаха към нас.

— Ланг! Ланг! Ланг! — закрещя някаква жена с мегафон. — Лъжец! Лъжец! Лъжец!

Пред нас заподскачаха изображения на Ланг в оранжев затворнически гащеризон, стиснал решетките с окървавени ръце: ИЗДИРВА СЕ! ВОЕННОПРЕСТЪПНИК! АДАМ ЛАНГ!

Местните полицаи бяха преградили пътя към имението на Райнхарт с пластмасови конуси и бързо ги издърпаха, за да ни направят път, но не преди да се наложи да спрем. Демонстрантите ни обкръжиха и по каросерията се посипа канонада от ритници и удари. Зърнах как дъга от ослепителна бяла светлина озари нечия фигура с качулка като на монах. Човекът извърна глава от микрофона на журналиста пред себе си, за да ни погледне, и ми се стори смътно познат. Но после го закри смесица от изкривени лица, размахани юмруци и летящи храчки.

— Тия винаги са от най-буйните копелета — каза шофьорът, — борците за мир.

Той натисна педала, задните колела забуксуваха, после зацепиха и колата се стрелна към безмълвната гора.

* * *

Амелия ме посрещна в коридора. Погледна оскъдния ми багаж с презрение, на каквото е способна само жена.

— Наистина ли нямаш друго?

— Предпочитам да пътувам с малко багаж.

— Малко ли? По-добре кажи с празни ръце. — Тя въздъхна. — Както и да е. Последвай ме.

Куфарът ми беше един от онези банални модели с колелца и сгъваема дръжка. Докато го мъкнех по коридора към дъното на къщата, той издаваше усърдно бръмчене.

— Снощи на няколко пъти опитах да ти се обадя — каза Амелия, без да се обръща, — но телефонът не отговаряше.

Започва се, помислих си аз.

— Забравих да си заредя мобилния.

— О? Ами телефонът в стаята ти? Опитах и него.

— Бях излязъл.

— До полунощ?

Направих болезнена гримаса зад гърба й.

— Какво искаше да ми кажеш?

— Ето това.

Тя спря пред една врата, отвори я и ми направи път да вляза. В стаята беше мрачно, но тежките завеси не се събираха докрай по средата и имаше достатъчно светлина, за да различа очертанията на двойно легло. Миришеше на залежали дрехи и бабешки сапун. Амелия прекоси стаята и рязко дръпна завесите.

— Отсега нататък ще спиш тук.

Стаята беше съвсем обикновена, със стъклена плъзгаща се врата, която излизаше направо към моравата зад къщата. Освен леглото имаше бюро с шарнирна лампа, кресло с плътна бежова тапицерия и вграден гардероб с огледални врати, заемащ една цяла стена. През отворената врата отстрани зърнах баня с бели плочки. Изглеждаше спретната, функционална и страшно унила.

Опитах да се пошегувам:

— Значи тук бяхте настанили покойната баба, нали?

— Не, тук бяхме настанили Майк Макейра.

Тя плъзна настрани една от вратите на гардероба, разкривайки няколко закачалки със сака и ризи.

— За жалост нямахме време да разчистим, а майка му е в старчески дом, тъй че не разполага с място за тия неща, но както сам казваш, ти предпочиташ да пътуваш с малко багаж. Освен това ще е само за няколко дни, след като вече изтеглиха датата на излизането напред.

Никога не съм бил особено суеверен, но вярвам, че някои места имат свое излъчване, а стаята не ми допадна още щом стъпих в нея. Мисълта да докосна дрехите на Макейра ме изпълни с чувство, близко до паниката.

— Имам твърдо правило да не спя в дома на клиента — казах аз, полагайки усилия гласът ми да звучи весело и небрежно. — В края на работния ден често нямам търпение да се измъкна навън.

— Но сега ще имаш денонощен достъп до ръкописа. Нали това искаше? — Тя се усмихна и за пръв път долових в усмивката й истинско веселие. Беше ме сложила на място както в преносен, така и в буквален смисъл. — А и няма начин вечно да минаваш между капките. Рано или късно журналистите ще открият кой си и ще те обсипят с въпроси. Би било ужасно за теб. Така ще можеш да работиш на спокойствие.

— Няма ли друга стая, която да ползвам?

— В централната сграда има само шест спални. По една за Адам и Рут. Една за мен. Момичетата спят заедно. Една е за дежурните охранители от нощната смяна. А крилото за гости е заето изцяло от Специалния отдел. Не ставай капризен, чаршафите са сменени. — Тя погледна елегантния си златен часовник. — Виж какво. Сидни Крол ще пристигне всеки момент. Очакваме изявлението на Международния наказателен съд след по-малко от трийсет минути. Настани се, а после ела горе. Каквото и да решат, ще те засяга. На практика вече си един от нас.

— Тъй ли?

— Естествено. Ти състави вчерашното изявление. Това те прави съучастник.

След като тя излезе, аз не отворих куфара. Нямах сили да се заема с настаняването. Седнах плахо на ръба на леглото и се загледах през прозореца към ветровитата морава, ниските дъбове и необятното небе. Ослепителна бяла искрица бързо се носеше през сивата шир и постепенно растеше. Хеликоптер. Машината мина ниско над къщата, разтърсвайки тежката стъклена врата, но след минута-две отново се появи на около километър и половина и увисна точно над хоризонта като злокобна и страховита комета. Явно нещата са станали много сериозни, помислих си аз, щом някой закъсал новинарски шеф с орязан бюджет е готов да наеме хеликоптер с надеждата да хване случайно в кадър бившия британски премиер. Представих си как в лондонския си кабинет Кейт гледа самодоволно предаването на живо и изведнъж ме обзе фантастичното желание да изтичам навън и да зачуруликам като Джули Андрюс в началото на филма „Звукът на музиката“: „Да, скъпа, аз съм! Тук съм, с военнопрестъпника! Вече съм съучастник!“

Седях така, докато чух как микробусът спира пред къщата, после из коридора се разнесе глъчка и по дървеното стълбище затропаха краката на цял куп народ. Вероятно така звучат стъпките на адвокатска армия, препуснала да спечели хонорара си от хиляда долара на час. Дадох на Крол и неговия клиент две минути за ръкуване, съболезнования и декларации на самоувереност, после уморено напуснах стаята на мъртвеца и се качих при тях.

* * *

Крол бе долетял от Вашингтон с частен самолет заедно с двама млади сътрудници, извънредно красива мексиканка, която представи като Енкарнасион, и негър от Ню Йорк на име Джош. Те бяха насядали с отворени лаптопи от двете му страни на дивана, с гръб към океана. Адам и Рут Ланг седяха на отсрещния диван. Огромен плосък телевизор до камината показваше въздушни кадри на къщата, излъчвани на живо от хеликоптера, който чувахме да бучи глухо навън. От време на време даваха и журналистите, чакащи под разкошните полилеи на просторната зала в Хага, където трябваше да се проведе пресконференцията. Всеки път, щом виждах празната катедра с емблемата на Международния наказателен съд в изискания бледосин цвят на ООН — лаврови клонки и везни, — ми призляваше още по-силно от нерви. Но самият Ланг изглеждаше съвършено спокоен. Беше без сако, с бяла риза и тъмносиня вратовръзка. Организмът му бе създаден именно за такива свръхнатоварени мигове.

— Ето какво е положението — каза Крол, когато всички заехме местата си. — Не си обвинен. Не си арестуван. Нищо няма да излезе от цялата работа, уверявам те. В момента прокурорът иска само едно: разрешение да пристъпи към официално разследване. Разбираш ли? Тъй че когато излезем оттук, трябва да крачиш гордо, уверено и с леко сърце, защото всичко ще свърши добре.

— Президентът ми каза, че според него може дори да не й разрешат да разследва — каза Ланг.

— Не бих желал да споря с лидера на свободния свят — възрази Крол, — но тази сутрин общото мнение във Вашингтон беше, че ще им се наложи. Доколкото разбрах, мадам прокурорката е твърде умела. Британското правителство упорито отказва да проведе собствено разследване на операция „Буря“. Това й дава правно основание да се разрови сама в тази история. А като уреди изтичане на информация точно преди началото на предварителното производство, тя оказа върху онези трима съдии сериозен натиск поне да й разрешат да започне разследване. Те знаят адски добре — ако й наредят да зареже обвиненията, всичко живо ще каже, че не смеят да се захванат с една велика сила.

— Елементарна тактика на очерняне — подхвърли Рут.

Беше облечена с черен клин и поредното раздьрпано горнище от анцуг. Седеше на дивана с подвити крака, обърнала гръб на съпруга си.

Ланг сви рамене.

— Така е в политиката.

— Точно това имах предвид — каза Крол. — Разглеждай го като политически проблем, а не като правен.

Рут пак се намеси.

— Ще трябва да разработим наш вариант за станалото. Вече няма да се разминем само с отказ от коментари.

Усетих, че сега е моят момент.

— Джон Мадокс… — започнах аз.

— Да — прекъсна ме Крол. — Разговарях с Джон и той е прав. Вече наистина трябва да включим цялата тази история в мемоарите. Това е идеалната база за отговор, Адам. Много са развълнувани.

— Чудесно — каза Ланг.

— При първа възможност трябва да седнеш с нашия приятел — осъзнах, че Крол ми е забравил името — и да обсъдите случая най-подробно. Но имай грижата всичко написано да мине през мен. Критерият за проверка е прост: да си представим как би звучала всяка дума, ако я четат, докато седиш на подсъдимата скамейка.

— Защо? — попита Рут. — Нали каза, че нищо няма да излезе от цялата работа?

— Няма — отвърна спокойно Крол, — особено ако внимаваме да не наливаме вода в тяхната мелница.

— Така ще представим случая в желаната светлина — каза Ланг. — И когато ме питат, мога да отпращам хората към описанието в мемоарите ми. Кой знае? Току-виж, дори помогнало да продадем някоя бройка в повече.

Той хвърли поглед наоколо. Всички се усмихнахме.

— Добре — продължи Ланг. — Да се върнем към днешния ден. За какво всъщност има вероятност да ме разследват?

Крол кимна на Енкарнасион.

— Или престъпления срещу човечеството — обясни предпазливо тя, — или военни престъпления.

Настана тишина. Странно колко силен ефект имат подобни думи. Може би се дължеше на факта, че ги чувахме точно от нея, защото изглеждаше тъй невинна. Спряхме да се усмихваме.

— Невероятно — проговори най-сетне Рут. — Да сравняват направеното от Адам с нацистките злодеяния.

— Точно затова Съединените щати не признават този съд — каза Крол. Размаха пръст. — Предупредихме ви какво ще стане. По принцип „Международен трибунал за военни престъпления“ звучи благородно. Но подгониш ли онези смахнати масови убийци от Третия свят, рано или късно и Третият свят се захваща с теб, иначе ще прилича на дискриминация. Те убиват три хиляди наши, ние убиваме един техен и изведнъж всички се оказваме военнопрестъпници. Това е морално равенство от най-лошия тип. Е, понеже не могат да замъкнат Америка пред измисления си съд, кого ще подгонят? Очевидно най-близкия ни съюзник — теб. Както казах, проблемът не е правен, а политически.

— Трябва да изтъкнеш точно това, Адам — каза Амелия и си записа нещо в черно-червения бележник.

— Не се тревожи — мрачно отвърна той. — Ще го направя.

— Продължавай, Кони — каза Крол. — Да чуем останалото.

— Причината да не сме сигурни каква тактика ще изберат на този етап е там, че изтезанията се третират както в Член седми на Римския статут от 1998 година като престъпления срещу човечеството, така и в Член осми като военни престъпления. Освен това Член осми обявява за военно престъпление — тя погледна лаптопа — „умишленото лишаване на военнопленник или друго защитено лице от правото на справедлив и редовен съдебен процес“ и „незаконното депортиране или преместване или незаконното задържане в затвор“. На пръв поглед бих казала, сър, че могат да ви обвинят по Член седми или осми.

— Но аз не съм нареждал да измъчват когото и да било! — възкликна Ланг с изтънял от смайване и възмущение глас. — И не съм лишавал никого от правото на справедлив и редовен съдебен процес, нито пък съм задържал незаконно някого. Може би — може би — имат някакви основания за подобно обвинение срещу Съединените щати, но не и срещу Великобритания.

— Вярно, сър — съгласи се Енкарнасион. — Но Член двайсет и пети, който разглежда наказателната отговорност на физически лица, заявява, че — спокойните й черни очи пак се стрелнаха към компютърния екран — „едно лице носи наказателна отговорност и подлежи на наказание за престъпление от компетентността на съда, ако с цел улесняване извършването на такова престъпление помага или по друг начин съдейства при извършването или при опита за извършването му, включително чрез предоставяне на средства за извършването“.

Отново настана тишина, нарушавана само от далечното бръмчене на хеликоптера.

— Доста пресилено — тихо изрече Ланг.

— Пълен абсурд — намеси се Крол. — Това означава, че ако ЦРУ транспортира някой заподозрян с частен самолет, за да го разпита, собственикът на самолета формално носи вина за улесняване извършването на престъпление срещу човечеството.

— Но от правна гледна точка… — започна Ланг.

— Не става дума за право, Адам — прекъсна го Крол с едва доловима нотка на раздразнение, — а за политика.

— Не, Сид — намеси се Рут. Без да откъсва напрегнатия си поглед от килима, тя категорично поклати глава. — Става дума и за право. Двата аспекта са неразделни. Онзи пасаж, който току-що ни прочете младата дама, недвусмислено обяснява защо съдиите ще бъдат принудени да разрешат разследването, понеже Ричард Райкарт е представил документални данни, подсказващи, че Адам наистина има пръст в тия неща: помощ, съдействие и предоставяне на средства. — Тя вдигна глава. — Това е юридически риск… нали така го наричате? И неминуемо води до политически риск. Защото в крайна сметка всичко опира до общественото мнение, а ние и бездруго напоследък сме доста непопулярни у дома.

— Е, ако това ще те утеши, Адам определено не е застрашен от никакъв риск, докато остава тук, сред приятели.

Бронираното стъкло се разтресе леко. Хеликоптерът пак идваше за поглед отблизо. Светлината на прожектора му изпълни стаята. Но на телевизионния екран се виждаше само големият панорамен прозорец, отразяващ океана.

— Чакай малко. — Ланг вдигна ръце и впи пръсти в косата си, сякаш едва сега осъзнаваше какво става. — Да не би да твърдиш, че не мога да напусна Съединените щати?

Крол кимна на другия асистент.

— Джош?

— Сър — изрече угрижено Джош, — ако ми разрешите, бих желал просто да ви прочета встъпителната част на Член петдесет и осми, където се разглежда постановлението за арест. — Той прикова сериозен поглед върху Адам Ланг. — „Във всеки момент след възбуждането на разследването съставът за предварително производство издава по искане на прокурора постановление за арестуването на лице, ако след разглеждане на искането, доказателствата и другата информация, предоставена от прокурора, съставът се увери, че съществуват достатъчно основания да се смята, че лицето е извършило престъпление, което попада под юрисдикцията на съда, и арестуването на лицето е необходимо, за да се гарантира явяването на лицето в съдебното производство.“

— Господи — възкликна Ланг. — Какво означава „достатъчно основания“?

— Няма да стане — каза Крол.

— Все това разправяш — вметна раздразнено Рут, — но може и да стане.

— Няма, но може и да стане. — Крол разпери ръце. — Тия две твърдения са несъвместими. — Той си позволи поредната хитра усмивчица и се обърна към Адам. — Все пак като твой адвокат настоятелно те съветвам, докато въпросът не бъде решен, да не пътуваш в която и да било страна, признаваща юрисдикцията на Международния наказателен съд. Ако само двама от тези трима съдии решат да се изперчат пред любителите на човешките права и издадат постановление за арест, можеш да бъдеш задържан.

— Но почти всички държави в света признават Международния наказателен съд — каза Ланг.

— Америка не го признава.

— И кой още?

— Ирак — каза Джош. — Китай, Северна Корея, Индонезия.

Чакахме го да продължи; той мълчеше.

— И това ли са всички? — попита Ланг. — Останалите го признават?

— Не, сър. Израел не го признава. И някои от най-гадните режими в Африка.

— Мисля, че нещо става — каза Амелия и насочи дистанционното към телевизора.

* * *

И тъй, след миг гледахме как главният прокурор — испанка с буйна черна коса и ярко червило, същинска кинозвезда в примигващия сребрист блясък на фотосветкавиците — обяви, че тази сутрин е била упълномощена да разследва бившия британски министър-председател Адам Питър Бенет Ланг по член Седми и осми от Римския статут на Международния наказателен съд.

По-точно другите я гледаха, а аз наблюдавах Ланг. А.Л. — напрегнат и съсредоточен, надрасках в бележника, като се преструвах, че записвам думите на обвинителката, но всъщност дебнех своя клиент за всяка интимна подробност, която да използвам по-късно. Протяга ръка към P.; тя не реагира. Поглежда я. Самотен, озадачен. Отдръпва ръка. Пак гледа екрана. Клати глава. Гл. прок. казва: „Дали е било отделен инцидент или част от систематично престъпно поведение? „A.Л. трепва. Гневен. Гл. прок.: „Правосъдието трябва да бъде еднакво за всички, богати и бедни, силни и слаби. „А.Л. крещи срещу екрана: „Ами терористите? „

Никога досега не бях виждал свой автор в реална житейска криза и като наблюдавах Ланг, постепенно започнах да осъзнавам, че любимият ми универсален въпрос Какво изпитахте? всъщност е груб инструмент, мъгляв и едва ли не безполезен. През тези няколко минути, докато се обясняваха правните процедури, по грубо изсеченото лице на Ланг бързо прелитаха чувства, мимолетни като сенки на облаци през пролетта — шок, ярост, болка, предизвикателност, отчаяние, срам… Как можеха да бъдат разгадани? И щом сам той не знаеше точно какво изпитва сега, в момента, как бих могъл да очаквам, че ще го знае след десет години? Дори и сегашната си реакция нямаше да обясни, ако не му помогнех. Би се наложило да я опростя, за да стане правдоподобна. Би се наложило да използвам собственото си въображение. С други думи, да излъжа.

Прокурорката довърши изявлението си, отговори лаконично на няколко подвикнати въпроса и напусна катедрата. На половината път към изхода спря, за да позира отново пред обективите, и наоколо пак избухна сияние от фотосветкавици, докато тя се извръщаше да предложи на света великолепния си орлов профил. После изчезна. На екрана се появи къщата на Райнхарт, обкръжена от гора, езеро и океан. Светът чакаше Ланг да се появи.

Амелия изключи звука. Долу зазвъняха телефоните.

Крол пръв наруши тишината.

— Е, това с нищо не ни изненада.

— Да — каза Рут. — Браво на вас.

Крол се направи на разсеян.

— Би трябвало да те прехвърлим във Вашингтон, Адам. Незабавно. Самолетът ни чака на летището.

Ланг все още се взираше в екрана.

— Когато Марти каза, че мога да използвам лятната му резиденция, изобщо не подозирах колко е откъсната от света. Не биваше да идваме тук. Сега ще изглежда, че се укриваме.

— Точно така смятам и аз. Не може просто да се затвориш тук, във всеки случай не и днес. Завъртях няколко телефона. За обяд мога да ти уредя среща с лидера на мнозинството в Сената, а следобед ще поканим журналисти да те снимат заедно с държавния секретар.

Ланг най-сетне откъсна очи от телевизора.

— Не знам дали си струва. Ще изглежда, че съм изпаднал в паника.

— Не, няма. Вече разговарях с тях. Изпращат ти най-добри пожелания; готови са да помогнат по всякакъв начин. И двамата ще кажат, че срещите са били уговорени още преди седмици, за да обсъдите дейността на фондация „Адам Ланг“.

— Но това звучи фалшиво, не смяташ ли? — Ланг се навъси. — Какво толкова имаме за обсъждане?

— На кого му пука? СПИН. Бедността. Климатичните промени. Африка. Каквото ти хрумне. Важното е да кажеш: върша си работата както обикновено, имам график, занимавам се с големи дела и няма да отстъпя от тях заради някакви смешници, дето се правят на съдии в Хага.

— А мерките за безопасност? — намеси се Амелия.

— Тайните служби ще се погрижат. Ще попълваме дневния ред в движение. Цялата столица ще те приветства. Чакам новини от вицепрезидента, но срещата с него ще е на четири очи.

— А медиите? — попита Ланг. — Скоро ще трябва да реагираме.

— По пътя за летището ще спрем да кажем няколко думи. Ако желаеш, мога да направя изявление. От теб се иска само да стоиш до мен.

— Не — твърдо каза Ланг. — Не. В никакъв случай. Така вече наистина ще изглеждам виновен. Трябва лично да разговарям с тях. Рут, какво мислиш за отиването във Вашингтон?

— Мисля, че е ужасна идея. Извинявай, Сид, знам, че здравата работиш за нас, но трябва да имаме предвид и как ще се възприеме това в Англия. Ако Адам отиде във Вашингтон, ще заприлича на подлизурко, който тича да се оплаче на американския господар.

— В такъв случай какво искаш да направите?

— Да отлетим за Лондон. — Крол понечи да възрази, но Рут не му даде думата. — Англичаните може и да не го обичат много в момента, но едно нещо мразят още повече — нахални чужденци да им казват какво да вършат. Правителството ще трябва да го подкрепи.

— Британското правителство ще окаже пълно съдействие на разследването — намеси се Амелия.

— О, така ли? — попита Рут с отровно сладък глас. — И какво те кара да мислиш така?

— Не мисля, Рут. Чета. Пише го на екрана. Виж.

Погледнахме. В долната част на телевизионния екран вървеше текст: ПОСЛЕДНИ НОВИНИ: БРИТАНСКОТО ПРАВИТЕЛСТВО „ЩЕ ОКАЖЕ ПЪЛНО СЪДЕЙСТВИЕ“ НА РАЗСЛЕДВАНЕТО ЗА ВОЕННИ ПРЕСТЪПЛЕНИЯ.

— Как смеят? — възкликна Рут. — След всичко, което направихме за тях!

Джош каза:

— При цялото ми уважение, госпожо, като страна, подписала договора за Международния наказателен съд, британското правителство няма избор. Според международните закони е длъжно „да окаже пълно съдействие“. Такива са изискванията на Член четирийсет и шести.

— Ами ако в крайна сметка Международният наказателен съд реши да ме арестува? — тихо попита Ланг. — И тогава ли британското правителство ще е длъжно „да окаже пълно съдействие“?

Джош вече бе открил в лаптопа си нужния текст.

— Това се разглежда в Член петдесет и девети, сър. „Държава — страна по статута, която е получила искане за предварително арестуване или за арестуване и предаване, незабавно предприема действия за арестуването на съответното лице.“

— Е, мисля, че чутото решава въпроса — отсече Ланг. — Заминаваме за Вашингтон.

Рут скръсти ръце. Жестът ми напомни за Кейт предвещаваше бури.

— Все пак смятам, че ще изглежда зле — каза тя.

— Не толкова зле, колкото да ме свалят с белезници на летище „Хийтроу“.

— Поне ще личи, че имаш кураж.

— Тогава защо, по дяволите, не отлетиш и ти заедно с мен? — свирепо възрази Ланг. Също като в избухването от предишния ден, изненадваща бе не толкова проявата на раздразнителност, колкото неочакваният й изблик. — Ако британското правителство иска да ме предаде на този измислен съд, майната му! Ще отида там, където хората ме желаят. Амелия, кажи на момчетата, че след пет минути потегляме. Помоли момичетата да ми приготвят багаж за кратко пътуване. Приготви се и ти.

— О, защо не ползвате общ куфар? — рече Рут. — Ще е далеч по-удобно.

При тези думи сякаш замръзна самият въздух. Дори и тънката усмивка на Крол застина по краищата. Амелия се поколеба, после нервно приглади полата си, взе бележника и се изправи сред тихо копринено шумолене. Докато вървеше към стълбището, гледаше право напред. Стискаше устни, а шията й се бе обагрила в изящно розово. Рут я изчака да изчезне от поглед, после бавно изпъна подвитите си крака и внимателно обу ниските си обувки с дървени подметки. Трийсет секунди по-късно долу се затръшна врата.

Ланг болезнено примижа и въздъхна. Стана, взе си сакото от облегалката на стола и го облече. Това бе сигнал за всички ни да се раздвижим. Сътрудниците затвориха лаптопите. Крол стана, разкърши се и разпери пръсти. Заприлича ми на котка, която извива гръб и за миг показва нокти. Аз прибрах бележника.

— Ще се видим утре — каза Ланг и ми протегна ръка. — Настани се удобно. Извинявай, че те зарязвам. Цялата тази шумотевица поне ще се отрази добре на продажбите.

— Вярно — казах аз. Потърсих някаква реплика, с която да разведря атмосферата. — Може би всичко е уредено от рекламния отдел на Райнхарт.

— Тогава им кажи да престанат, ако обичаш.

Той се усмихна, но очите му изглеждаха подпухнали и наранени.

— Какво ще кажеш на медиите? — попита Крол, като го прегърна през раменете.

— Не знам. Дай да го обсъдим в колата.

Докато Ланг се обръщаше към вратата, Крол ми намигна.

— Приятно писане в сянка.

9

Ами ако ви лъжат? „Лъжат“ навярно е твърде силно казано. Почти всички ние разкрасяваме спомените си според картината, която бихме желали да види светът.

„Писане в сянка“

Можех да сляза да ги изпратя. Аз обаче останах да гледам по телевизията как излизат. Винаги съм казвал, че ако търсиш автентичното, непосредствено преживяване, няма нищо по-хубаво от седенето пред екрана. Странно е например как новинарските кадри от хеликоптер придават и на най-невинното действие опасния привкус на престъпление. Когато шофьорът Джеф докара бронирания ягуар пред къщата и спря, без да изключва двигателя, за целия свят изглеждаше, че организираме мафиотско измъкване точно преди да пристигнат ченгетата. Сред студения въздух на Нова Англия големият автомобил сякаш се рееше върху море от изгорели газове.

Отново ме обзе същото объркващо чувство, което бях изпитал предишния ден, когато от ефира прозвуча изявлението на Ланг. На екрана виждах как един агент от специалните служби отваря дясната задна врата и остава да я държи, докато откъм коридора чувах как Ланг и останалите се готвят за тръгване.

— Добре, приятели! — долетя отдолу гласът на Крол. — Готови ли сте? Чудесно. Не забравяйте: щастливи, щастливи лица. Тръгваме.

Вратата се отвори и след секунди зърнах на екрана темето на бившия министър-председател, докато той правеше няколко забързани крачки към колата. Хлътна в нея и изчезна от поглед точно когато адвокатът изтича след него и мина от другата страна на ягуара. В долната част на картината се появи надпис: АДАМ ЛАНГ НАПУСКА КЪЩАТА НА МАРТАС ВИНЯРД. Всичко знаят тия момчета със сателитите, помислих си аз, но не са чували за тавтология.

Зад тях антуражът бързо се изниза в колона и тръгна към микробуса. Амелия вървеше начело, притискайки с длан безупречната си руса коса, за да я предпази от вятъра на витлата; след нея идваха секретарките, следвани от сътрудниците на Крол, и накрая двама охранители.

Дългите тъмни очертания на колите със запалени фарове се отделиха от резиденцията и поеха през пепелявата сивота на дъбовите дървета към шосето заУест Тисбъри. Хеликоптерът ги следеше, а вихърът под него разхвърляше сухи листа и привеждаше рядката трева. Когато шу мът на витлата заглъхна, за пръв път през тази сутрин в къщата постепенно се възцари някакво подобие на покой. Сякаш най-сетне бяхме стигнали в окото на някаква мощна гръмотевична буря. Питах се къде ли е Рут и дали също гледа предаването. Станах, отидох до стълбището и се ослушах, но не чух нищо, а когато се върнах пред телевизора, въздушните снимки бяха отстъпили място на земни и лимузината на Ланг излизаше от гората.

В края на отклонението се бяха събрали още много служители на реда на щата Масачусетс и една част от тях държаха демонстрантите на безопасно разстояние отвъд шосето. За момент изглеждаше, че ягуарът ще ускори към летището, но после стоповете светнаха. Микробусът свърна и закова зад него. И изведнъж Ланг се появи по сако; сякаш без да обръща внимание на студа и скандиращата тълпа, той тръгна с широка крачка право към камерите, следван от тримата агенти. Изрових дистанционното от креслото, където бе седяла Амелия — от кожената тапицерия все още лъхаше нейният аромат, — насочих го към екрана и засилих звука.

— Извинявам се, че ви накарах да чакате на студа — започна Ланг. — Просто исках да кажа няколко думи в отговор на новината от Хага.

Той помълча и наведе очи. Често го правеше. Дали беше естествена реакция, или нарочно създаваше впечатление за спонтанност? При него никога не се знаеше. В далечината ясно се чуваше как тълпата скандира: „Ланг! Ланг! Ланг! Лъжец! Лъжец! Лъжец!“

— Странни времена са настанали — каза той и пак се поколеба, — странни времена. — Този път най-после вдигна глава. — Когато онези, които винаги са се борили за свобода, мир и справедливост, биват обявявани за престъпници, а онези, които открито насаждат омраза, възхваляват убийствата и искат да унищожат демокрацията, биват закриляни от закона, като че те са жертвите.

— Лъжец! Лъжец! Лъжец!

— Както казах във вчерашното си изявление, винаги съм бил убеден поддръжник на Международния наказателен съд. Вярвам в неговата дейност. Вярвам в здравия разум на неговите съдии. И затова не се боя от разследването. Защото в сърцето си знам, че не съм извършил нищо нередно.

Той се обърна към демонстрантите. За пръв път пролича, че е забелязал размаханите плакати: неговото лице, решетките, оранжевият гащеризон, окървавените ръце. Стисна зъби.

— Не ще позволя да ме сплашат. — Той леко вирна глава. — Не ще позволя да ме превърнат в изкупителна жертва. Не ще позволя да ме откъснат от борбата срещу СПИН, бедността и глобалното затопляне. Точно с тази цел сега заминавам за Вашингтон, за да продължа според предварителния си график. Позволете да кажа пределно ясно на всички зрители в Обединеното кралство и по целия свят: докато дишам, ще се боря срещу тероризма, където това се наложи, независимо дали на бойното поле или — при необходимост — в съдебната зала. Благодаря.

Без да обръща внимание на градушката от въпроси — „Кога ще се върнете във Великобритания, мистър Ланг?“, „Одобрявате ли мъченията, мистър Ланг?“, — той се обърна и закрачи обратно. Мускулите на широките му плещи играеха под изискания костюм, а тримата охранители се разпръснаха във верига зад него. Само преди седмица подобно изявление би ме впечатлило както речта му в Ню Йорк след лондонския самоубийствен атентат, но сега с изненада открих колко малко чувства изпитвам. Сякаш гледах някой велик актьор в залеза на кариерата си — емоционално изчерпан и без други резерви освен превъзходното майсторство.

Изчаках го да се върне в бронирания пашкул, после изключих телевизора.

* * *

След като Ланг и останалите си тръгнаха, къщата изглеждаше не просто празна, а опустяла, лишена от смисъл. Слязох по стълбището и минах покрай осветените витрини с племенна еротика. Столът до вратата, където вечно седеше някой от охранителите, сега пустееше. Завъртях се и тръгнах по коридора към помещението за секретарките. Малката стая, обикновено безупречно чиста, изглеждаше изоставена след паническо бягство като шифровъчна зала на чуждо посолство в току-що превзет град. По бюрото се валяха хартии, компютърни дискове и стари броеве на „Хансард“ и „Конгрешънъл Рекорд“. Чак сега ми хрумна, че нямам работно копие от ръкописа на Ланг, но когато се опитах да отворя канцеларския шкаф, той се оказа заключен. Кошчето до него бе претъпкано с хартиени ивици от резачката за документи.

Надникнах в кухнята. На масата бе подреден комплект ножове; по някои от тях имаше свежа кръв. Колебливо подвикнах „Ехо“ и погледнах зад вратата на килера, но икономката не беше там.

Нямах представа коя е моята стая, затова не ми оставаше друг избор, освен да продължа по коридора, изпробвайки вратите една по една. Първата беше заключена. Втората се отвори и от стаята зад нея лъхна плътен, сладникав мирис на тежък афтършейв; върху леглото бе метнат анцуг. Личеше, че е спалнята, която използват агентите от нощната смяна. Третата врата пак бе заключена и тъкмо се канех да пробвам четвъртата, когато чух женски плач. Познах, че е Рут, дори и риданията й звучаха войнствено. В централната сграда има само шест спални — бе казала Амелия. — По една за Адам и Рут. Ама че положение, помислих си аз, докато се отдалечавах на пръсти, бившият премиер и жена му спят в отделни стаи, а любовницата е в края на коридора. Едва ли не френско семейство.

Плахо изпробвах дръжката на следващата стая. Беше отключена и веднага разпознах бившето убежище на Макейра — не толкова по вида на куфара си, колкото по мириса на носени дрехи и лавандулов сапун. Влязох и съвсем тихо затворих вратата. Големият огледален гардероб заемаше цялата стена откъм стаята на Рут и когато плъзнах стъклената врата няколко сантиметра встрани, чух нейното приглушено хлипане. Вратата заскърца върху релсите и тя навярно чу, защото плачът изведнъж стихна. Представих си я как трепва, надига глава от мократа възглавница и се вглежда в стената. Отстъпих назад. Забелязах, че някой е оставил на леглото кутия за документи, натъпкана тъй шгьтно, че капакът не се затваряше добре. Отгоре бе залепено жълто листче с надпис: „Успех! Амелия“. Седнах на ръба и вдигнах капака. МЕМОАРИ на Адам Ланг, обявяваше гордо титулната страница. Значи все пак не ме беше забравила въпреки крайно притеснителните обстоятелства около нейното заминаване. Кой каквото ще да казва за мисис Блай, но беше истинска професионалистка.

Усетих, че съм достигнал повратната точка. Можех да продължавам да се мотая около рухващия проект с жалката надежда по някое време някой да ми помогне. Или — при тази алтернатива усетих как гръбнакът ми се изправя, — или да взема нещата в ръцете си, да се опитам да преработя тези шестстотин двайсет и една скучни страници в нещо годно за печат, да си прибера двеста и петдесетте бона и да хукна към някой плаж, където да се излежавам цял месец, додето напълно забравя семейство Ланг.

Погледнато под такъв ъгъл, просто нямах друг избор. Наложих си да забравя безплътните следи от Макейра в стаята и далеч по-реалното присъствие на Рут зад стената. Извадих ръкописа от кутията и го сложих на масата до прозореца, отворих чантата и взех лаптопа и разпечатките на вчерашните разговори. Нямаше много място за работа, но това не ме притесняваше. От всички човешки дейности за писането най-лесно се намират основания да не започнеш — бюрото е прекалено голямо или прекалено малко, твърде е шумно или твърде тихо, твърде топло или твърде студено, твърде рано или твърде късно. С годините бях свикнал да ги пренебрегвам и просто да се хващам на работа. Включих лаптопа, щракнах ключа на лампата и се вгледах в пулсиращия курсор върху празния екран.

Ненаписаната книга е прекрасна вселена, пълна с безброй възможности. Напишеш ли една дума обаче, незабавно я сваляш от облаците. Напишеш ли изречение, вече е на половината път да стане като всяка друга скапана книга. Но както се знае, по-доброто е враг на доброто. При липса на гений и обикновеното занаятчийство върши работа. Ако не друго, винаги можеш да се опиташ да напишеш нещо, което ще привлече читателя, което ще го насърчи, след като е прочел първия абзац, да погледне и втория, после третия. Разгърнах ръкописа на Макейра, за да си припомня как не бива да се започва автобиография за десет милиона долара:

Първа глава

Ранни години

Ланговата фамилия има шотландски произход и се гордее с това. Името ни идва от староанглийската дума „long“, тоест „висок“, а прадедите ми са дошли откъм северната граница. През XVI век първите Ланг…

Господ да ни е на помощ! Задрасках пасажа и после плъзнах на зигзаг дебела синя линия през всички следващи абзаци за фамилната история на Ланг. Ако искаш родословно дърво, върви да го търсиш в някой разсадник — така съветвам клиентите. Никой не дава пет пари за тия неща. Инструкцията на Мадокс беше да започна книгата с обвиненията във военни престъпления и аз нямах нищо против, макар че темата би послужила само като своеобразен удължен пролог. По някое време трябваше да започнат същинските мемоари и затова исках да открия свежа и оригинална нота — нещо, показващо Ланг като нормално човешко същество. Фактът, че всъщност не беше нормално човешко същество, изобщо не ме засягаше.

Откъм стаята на Рут долетя звукът на стъпки, после вратата й се отвори и затвори. Отначало си помислих, че идва да провери кой шуми в съседната стая, но после я чух да се отдалечава. Оставих ръкописа на Макейра и насочих вниманието си към разпечатките от разговора. Знаех какво търся. То беше там, почти в самото начало:

Спомням си много добре, беше неделя следобед. Валеше, аз още се излежавах. И изведнъж някой почука на вратата…

Ако оправех граматиката, разказът как Рут е привлякла Ланг към местните избори, а оттам и към политиката, щеше да стане идеално встъпление. Но Макейра с типичната си безчувственост към всичко човешко дори бе забравил да го спомене. Отпуснах пръсти върху клавиатурата на лаптопа, после започнах да пиша:

Първа глава

Ранни години

Аз станах политик от обич. Не обич към някаква конкретна идеология, а към жената, която почука на вратата ми в един влажен неделен следобед.

Може да възразите, че е сантиментално, но не забравяйте: а) сантиментите се продават на тон; б) имах само две седмици за преработка на целия ръкопис и в) това сто на сто беше по-добре, отколкото да започвам с произхода на името Ланг. Скоро траках с цялата бързина, която можеше да се постигне по моята двупръстна система.

Беше подгизнала от дъжда до кости, но сякаш изобщо не обръщаше внимание на това, а се впусна в страстна реч за местните избори. Срамувам се да призная, до този момент аз дори нямах представа, че предстоят местни избори, но поне проявих здрав разум да…

Вдигнах глава. През стъклото видях как Рут решително крачи през дюните срещу вятъра, поела на поредната си мрачна, самотна разходка без друг спътник освен охранителя, който я следваше отдалеч. Гледах я, докато изчезна от поглед, после пак се хванах на работа.

* * *

Работих така около два часа, някъде докъм един следобед, после чух съвсем леко почукване по дърво. Стреснах се.

— Мистър? — долетя иззад вратата плах женски глас. — Сър? Иска обяд?

Отворих и видях на прага икономката Деп, облечена в черната си копринена униформа. Беше на около петдесет години, крехка като птичка. Имах чувството, че ако кихна, ще отхвръкне до другия край на къщата.

— Би било чудесно. Благодаря.

— Тук или в кухня?

— В кухнята ще е по-добре.

След като тя се отдалечи безшумно с меките си чехли, аз се заех със стаята. Знаех, че повече не мога да отлагам. Действай както с писането, казах си, започвай. Отворих моя куфар и го сложих на леглото. После си поех дълбоко дъх, плъзнах настрани вратите на гардероба и почнах да свалям от закачалките дрехите на Макейра, като ги премятах през лакът — евтини ризи, сака и панталони от магазините за конфекция, вратовръзки, каквито купуваш от аерогарите; нищо по поръчка в твоя гардероб, нали, Майк? Осъзнах, че е бил едър, докато докосвах всички тия твърде широки яки и прекалено дълги колани, далеч по-едър от мен. И, разбира се, стана точно онова, от което се боях: допирът до непознатите тъкани и дори само дрънченето на металните закачалки по хромираната тръба бе достатъчно, за да събори стената, градена грижливо цели двайсет и пет години, и да ме върне право в спалнята на родителите ми, която бях събрал кураж да разчистя три месеца след погребението на майка ми.

Вещите на покойниците винаги ме потискат. Има ли нещо по-печално от вехториите, останали след тях? Кой казва, че от нас остава само любовта? От Макейра бяха останали само вещи. Натрупах ги върху креслото, после посегнах да сваля неговия куфар от гората полица. Очаквах да бъде празен, но когато хванах дръжката, вътре нещо се размърда. А, помислих си аз. Най-сетне. Тайният документ.

Куфарът беше огромен и грозен, от пресована червена пластмаса; оказа се твърде голям, за да го сваля с лекота, и той тежко тупна на пода. Тътенът сякаш отекна из стихналата къща. Изчаках малко, после внимателно го сложих да легне, коленичих отпред и натиснах закопчалките. Те отлетяха нагоре с едновременно и внезапно щракване.

Такива куфари не се правеха вече от десетина години освен може би в най-затънтените кътчета на Албания. Вътре имаше лъскава синтетична тапицерия с грозен десен, от която висяха раздърпани ластични ремъци. На дъното лежеше голям плик, изпратен до М. Макейра от пощенска кутия във Винярд Хейвън. Етикетът отзад сочеше, че пратката идва от архивния център „Адам Ланг“ в Кеймбридж, Англия. Отворих го и извадих шепа снимки и фотокопия заедно с любезна бележка от д-р Джулия Кроуфорд-Джоунс, директор.

Едната снимка разпознах веднага — Ланг с пилешкия костюм от представлението на „Футлайтс“ в началото на седемдесетте години. Имаше още десетина сценични снимки, показващи целия театрален състав; комплект фотографии на Ланг в лодка, с плоска сламена шапка и раирано сако; още три или четири на пикник край реката, явно направени през същия ден. Фотокопията бяха от разни програми на „Футлайтс“ и кеймбриджки театрални рецензии плюс доста вестникарски изрезки за общинските избори в Голям Лондон през май 1977 г., както и оригиналната партийна членска карта на Ланг. Неволно залитнах, когато видях датата на картата. Беше от 1975 г.

След това се заех да разглеждам материалите по-подробно, като започнах с изрезките за изборите. На пръв поглед бях решил, че са от лондонския „Ивнинг Стандард“, но сега видях, че са от информационния бюлетин на политическа партия — партията на Ланг — и дори има негова снимка сред група доброволци за изборите. Трудно бе да го различа на некачественото фотокопие. Косата му беше дълга. Дрехите раздърпани. Но нямаше съмнение, че е той — един от хората, обикалящи от врата на врата за общинските избори. „Агитатор А. Ланг“.

Бях само леко раздразнен. Откритието определено не ми се стори зловещо. Всеки е склонен да разкрасява личната си реалност. Започваш с тайна фантазия за миналото и някой ден може за развлечение да я разкажеш като истински случай. Защо не? С годините разказът се повтаря тъй редовно, че бива приет като факт. Скоро става неудобно да го опровергаеш. След време почваш и сам да си вярваш. И чрез тия бавни натрупвания израства историята, досущ като коралов риф. Сега виждах колко приятно би било за Ланг да си представя, че е влязъл в политиката само заради една красива жена. Това го ласкаеше, правеше го не тъй амбициозен, а ласкаеше и нея, показваше я по-влиятелна, отколкото е била в действителност. Широката публика харесва подобни истории. Всички остават доволни. Но сега се надигаше един въпрос: как да постъпя.

Дилемата не е рядко явление при писането в сянка и има просто решение: привличаш вниманието на автора към несъответствието и го оставяш сам да реши. Дългът на сътрудника не е да настоява за абсолютната истина; ако беше така, нашият сектор от издателската индустрия отдавна би рухнал под убийствената тежест на реалността. Също както козметичката не казва на клиентката, че лицето й напомня торба с жаби, така и писателят в сянка не изправя автора на мемоарите пред факта, че половината му безценни спомени са фалшиви. Не бъди диктатор, а посредник — това е нашият девиз. Очевидно Макейра не бе спазил това златно правило. Навярно тласкан от подозрения относно чутото, беше поръчал архивно проучване и после бе махнал от мемоарите най-светлия спомен на премиера. Какъв аматьор! Представих си как е бил посрещнат подобен ход. Нищо чудно, че отношенията им са се обтегнали.

Отново насочих вниманието си към материалите от Кеймбридж. Имаше някаква странна невинност в тия избелели снимки на jeunesse doree, златната младеж, закътани в оная изгубена, ала щастлива долина между двата културни върха на хипитата и пънка. Духовно изглеждаха по-близо до шейсетте, отколкото до седемдесетте. Момичетата носеха дълги, дълбоко деколтирани дантелени рокли с цветни мотиви и големи сламени шапки, за да ги пазят от слънцето. Косите на мъжете бяха не по-къси от техните. На единствената цветна снимка Ланг държеше в едната ръка бутилка шампанско, в другата нещо, силно напомнящо саморъчно навита цигара с марихуана; едно от момичетата като че поднасяше към устата му ягода, а отзад гол до кръста мъж одобрително показваше вирнат палец.

На най-голямата от сценичните фотографии осем младежи стояха събрани под прожектора с високо вдигнати ръце, сякаш току-що бяха приключили някакво танцово изпълнение в кабаре. Ланг беше най-отдясно, с раирано сако, сламена шапка и папийонка. Имаше две момичета по трико, мрежести чорапи и обувки с висок ток — едната с къса руса коса, другата с тъмни къдрици, може би червенокоса (нямаше как да разбера от черно-бялата снимка); и двете изглеждаха хубавички. Освен Ланг разпознах още двама мъже: единият днес беше известен комедиант, другият киноартист. Трети изглеждаше малко по-възрастен от останалите, може би вече завършил студент. Всички носеха ръкавици.

Върху залепено отзад листче бяха изписани на машина имената на изпълнителите и техните колежи: Дж. У. Сайм („Кейъс“), У. К. Инис („Пемброук“), А. Парк („Нюнхам“), П. Емет („Сейнт Джонс“), А. Д. Мартин („Кингс“), Е. Д. Во („Крайст“), X. С. Мартино („Гъртън“), А. П.Ланг („Джизъс“).

В долния ляв ъгъл на снимката имаше печатче за авторско право — „Кеймбридж Ивнинг Нюз“, — а диагонално през него беше надраскан със син флумастер телефонен номер, в чието начало разпознах международния код за Великобритания. Без съмнение като неуморен ловец на факти Макейра бе открил някого от трупата и аз се зачудих кой ли е този човек и дали си спомня събитията от снимките. Без сам да зная защо, извадих мобилния телефон и набрах номера.

Вместо познатите две ноти на британския сигнал чух постоянния тон на американската телефонна мрежа. Изчаках. Тъкмо се канех да затворя, когато мъжки глас изрече предпазливо:

— Ричард Райкарт.

Гласът с лек колониален акцент — Ричард Райкарт — несъмнено принадлежеше на бившия външен министър. Усещах, че го мъчи подозрение.

— Кой е? — попита той.

Затворих веднага. Всъщност така се стреснах, че захвърлих телефона на леглото. Той остана да лежи там около трийсет секунди, после почна да звъни. Хвърлих се да го грабна — вместо входящ номер на екранчето пишеше „частен абонат“ — и бързо го изключих. Бях тъй потресен, че половин минута не можах да помръдна.

Казах си да не прибързвам с изводите. Не знаех дали точно Макейра е записал номера, нито пък дали изобщо го е набирал. Проверих кога е изпратен пликът. Беше напуснал Обединеното кралство на трети януари — девет дни преди смъртта на Макейра.

Изведнъж за мен стана жизненоважно да премахна всяка оцеляла следа от престоя на моя предшественик в тази стая. Набързо измъкнах последните дрехи от гардероба, преобърнах в куфара чекмеджетата с бельо и чорапи (спомням си, че бяха дебели чорапи до коляното и торбести бели слипове — личеше, че човекът си е бил старомоден до мозъка на костите). Не намерих никакви лични документи — дневник, бележник с адреси, писма или дори книги — и предположих, че трябва да са взети от полицаите непосредствено след смъртта. Изнесох от банята синя пластмасова самобръсначка еднодневка, четка за зъби, гребен и други дреболии и с това работата приключи. Всички материални следи от присъствието на Майкъл Макейра, бивш помощник на бившия премиер Адам Ланг, бяха натъпкани в куфар и готови за изхвърляне. Издърпах куфара в коридора и го отмъкнах в солариума. Не ме интересуваше дали ще остане там до лятото; важното беше да не го видя повече. Бях се задъхал и постоях малко да си почина.

И все пак, още докато се връщах към неговата — моята — нашата — стая, усетих присъствието му — той тромаво се тътреше след мен.

— Майната ти, Макейра — промърморих тихичко аз. — Просто върви по дяволите, остави ме да довърша тази книга и да изчезвам оттук.

Натъпках снимките и фотокопията обратно в плика и се озърнах къде да го скрия, после спрях и се запитах защо. Не беше строго секретен. Нямаше нищо общо с военните престъпления. Просто един млад студент и актьор отпреди повече от трийсет години, седнал да пие шампанско с приятели на слънце край реката. Можеше да има какви ли не обяснения за номера на Райкарт върху снимката. И все пак тя някак настояваше да бъде скрита. Срамувам се да призная, но по липсата на други умни идеи прибягнах към най-изтъркания похват — вдигнах дюшека и пъхнах плика отдолу.

— Обяд, сър — тихо подвикна Деп от коридора.

Завъртях се. Не бях сигурен, че ме е видяла, но пък и не бях сигурен дали има значение; през последните седмици сигурно бе виждала в тази къща какви ли не странности, в сравнение с които моето необичайно държание би изглеждало истинска дреболия.

Последвах я към кухнята и попитах:

— Мисис Ланг някъде наоколо ли е?

— Не, сър. Тя отишла Винярд Хейвън. Пазарува.

Беше ми направила сандвич със салата и пилешко.

Настаних се на едно високо столче и се насилих да го изям, докато Деп опаковаше продуктите с фолио и ги връщаше в един от шестте хладилника. Замислих се какво да правя. При други обстоятелства бих си наложил да се върна на бюрото и да работя до вечерта. Но за пръв път в цялата си сенчеста кариера бях блокирал. Бях прахосал половината сутрин за съчиняване на чаровни интимни спомени от едно събитие, което не се беше случило — не можеше да се е случило, защото Рут Ланг бе дошла да започне лондонската си кариера едва през 1976 г., тоест цяла година, след като нейният бъдещ съпруг бе станал партиен член.

Дори самата мисъл да се захвана с главата за Кеймбридж, която доскоро смятах за едва ли не напълно готова, сега ме изправяше пред бетонна стена. Кой беше той, този млад, весел начинаещ актьор с вкус към момичетата и алергия към политиката? Ако не срещата с Рут, то какво тогава го беше превърнало в партиен активист и борец за победа на общинските избори? Струваше ми се нелогично. И в този момент осъзнах, че си имам сериозен проблем с нашия бивш министър-председател. От психологическа гледна точка той не беше правдоподобен образ. Когато наяве или на екрана играеше ролята на държавник, изглеждаше силна личност. Но щом човек се замислеше за него, той просто изчезваше като по магия. Това правеше работата ми почти невъзможна: за разлика от многобройните естрадни и спортни чудаци, с които бях работил в миналото, когато нещата опираха до Ланг, просто не можех да си го представя.

Извадих мобилния телефон и се замислих дали да не позвъня на Райкарт. Но колкото повече размишлявах над евентуалния развой на един бъдещ разговор, толкова по-силно се колебаех да го започна. Какво точно можех да кажа? „О, здравейте, вие не ме познавате, но аз замествам Майк Макейра като автор в сянка на Адам Ланг. Мисля, че той може да е разговарял с вас ден-два, преди вълните да изхвърлят трупа му на плажа.“ Върнах телефона в джоба си и изведнъж в главата ми с неудържима сила изплува картината как тежкото тяло на Макейра се люшка напред-назад в прибоя. Дали се бе блъскал в скали, или направо бе стигнал до мекия пясък? Как се казваше мястото, където го бяха открили? Рик го спомена, когато обядвахме в лондонския му клуб. Ламбърт… и още нещо.

— Извинявай, Деп — обърнах се аз към икономката.

Тя извърна глава откъм хладилника. Имаше тъй мило, отзивчиво лице.

— Сър?

— Случайно да знаеш къде мога да намеря карта на острова?

10

Напълно е възможно да напишете книга за някого, без да правите друго, освен да слушате думите му; но допълнителното проучване често помага да си осигурите нов източник за идеи и описания.

„Писане в сянка“

Струваше ми се, че дотам са около петнайсет километра по северозападния бряг. Заливът се наричаше Ламбъртс Коув.

Имаше нещо магическо в имената на местата около него: Блекуотър Брук, Ънкъл Сетс Понд, Индиан Хил, Олд Херинг Крийк Роуд. Приличаше на карта от детска приключенска история и по някакъв странен начин точно така виждах плана си — като някаква забавна екскурзия. Деп предложи да си взема велосипед — о, да, мистър Райнхарт, той държи тук много, много велосипед за свои гости — и нещо в тази идея също ми се стори привлекателно, макар да не бях карал колело от години и някъде дълбоко в душата си да усещах, че от това няма да излезе нищо добро. От намирането на трупа бяха минали три седмици. Какво би могло да има за гледане? Но любопитството е могъщ човешки импулс — вярно, не чак колкото секса или алчността, но много над алтруизма, — а аз просто бях любопитен.

Най-много се колебаех заради времето. Жената от рецепцията на хотела в Едгартаун ме беше предупредила, че се очаква буря, и макар тя още да не се бе разразила, небето започваше да провисва от тежестта й като огромен сив чувал, готов да се разцепи всеки момент. Но изкушението да напусна за малко къщата беше неудържимо и просто нямах сили да се върна в бившата стая на Макейра и да седна пред компютъра. Взех от закачалката в гардеробната непромокаемото яке на Ланг и последвах градинаря Дък покрай предната фасада на къщата към потъмнелите от времето дървени кубове, които служеха за жилища на персонала и складове.

— Сигурно ви се налага да работите много — казах аз, — за да изглежда всичко така добре.

Дък не откъсна очи от земята.

— Почва лоша. Вятър лош. Дъжд лош. Сол лоша. Гадост.

Нямаше какво повече да си кажем по линия на градинарството и аз замълчах. Минахме първите два куба. Пред третия той спря и отключи голямата двойна врата. Дръпна едното крило и влязохме вътре. На две стойки бяха подредени поне дузина велосипеди, но погледът ми веднага бе прикован от кафявия джип „Форд Ескейп“, който заемаше другата половина от бараката. Толкова много бях слушал за него и тъй често си го бях представял, докато пътувах с ферибота, че бе истински шок ненадейно да се натъкна на него.

Дък забеляза, че го гледам.

— Иска вземе? — попита той.

— Не, не — бързо възразих аз. Първо работата на мъртвеца, после леглото му, а сега и пътуване с неговата кола. Кой знае докъде можех да стигна. — Предпочитам колело. Ще ми се отрази добре.

Лицето на градинаря изразяваше дълбок скептицизъм, докато ме гледаше как потеглям, залитайки неуверено с един от скъпите велосипеди на Райкарт за планинско колоездене. Явно си мислеше, че съм луд, и може би наистина бях луд. Нали казват, че имало островна лудост? Махнах на пазача от тайните служби в дървената кабинка под дърветата и това се оказа едва ли не пагубна грешка, защото полетях към храстите. Но после криво-ляво върнах возилото в средата на пътя и след като овладях скоростите (последният ми велосипед имаше само три и две от тях не работеха), открих, че мога да карам доста бързо по твърдия, отъпкан пясък.

В гората цареше призрачна тишина, сякаш някакво страховито изригване бе изтровило всичко живо, оставяйки след себе си само бяла и крехка растителност. От време на време в далечината отекваше глухият крясък на див гълъб, но това сякаш не нарушаваше, а по-скоро подчертаваше тишината. Продължих да въртя педалите нагоре по лекия наклон, докато стигнах разклонението, където черният път излизаше на шосето.

От демонстрантите отвъд пътя бе останал само един човек. Личеше си, че през последните няколко часа се е потрудил здравата, за да изгради някакво съоръжение, ниско дъсчено табло, по което бяха закрепени стотици ужасни изображения, откъснати от вестници и списания — изгорени деца, обезобразени трупове, обезглавени заложници и сринати от бомби квартали. Сред този колаж на смъртта се мяркаха дълги списъци с имена, написани на ръка стихотворения и писма. Широки найлонови листове го защитаваха от стихиите. Отгоре бе разпънат транспарант, съвсем като над сергия от църковна благотворителна разпродажба: ЗАЩОТО КАКТО В АДАМА ВСИЧКИ УМИРАТ, ТЪЙ И В ХРИСТА ВСИЧКИ ЩЕ ОЖИВЕЯТ. Отдолу примитивен заслон от колове и още найлон прикриваше малка масичка и сгъваем стол. Зад масата търпеливо седеше човекът, който тази сутрин ми се стои смътно познат. Сега обаче го разпознах веднага. Беше онзи, с военната стойка от бара, който ме нарече „гадина“.

Неуверено спрях и се озърнах за коли, усещайки през цялото време как мъжът ме наблюдава втренчено само от пет метра разстояние. Сигурно също ме бе разпознал, защото с ужас видях, че се изправя на крака.

— Един момент! — извика той с онзи странен, отсечен глас, но аз тъй отчаяно не желаех да се забърквам в неговото безумие, че макар да идваше кола, изскочих на пътя и се изправих върху педалите, за да набера по-бързо скорост.

Избуча клаксон. Край мен се мярна тъмно петно, облъхна ме вятър от минаващия автомобил, но когато се озърнах назад, човекът се бе отказал да ме преследва. Стоеше насред пътя с ръце на кръста и гледаше след мен.

Натиснах здраво педалите, защото знаех, че скоро ще започне да притъмнява. В лицето ми вееше влажен, студен въздух, но енергичната работа с краката ме сгряваше. Отминах разклонението за летището и продължих покрай гората, където широките противопожарни просеки се простираха между дърветата като сенчести пътеки в катедрали. Не можех да си представя Макейра на мое място — не приличаше на човек, който си пада по велосипедите — и отново се зачудих какво си въобразявам, че ще постигна, освен да се измокря до кости. Минавах покрай белите дъсчени къщи и спретнатите ниви на Нова Англия и без усилие можех да си представя, че там все още живеят жени със строги черни бонета и мъже, за които неделята е повод да облекат най-новия си костюм, а не да се отърват от него.

Малко след Уест Тисбъри спрях близо до Скочманс Лейн да проверя посоките. Небето вече изглеждаше наистина заплашително. Вятърът се засилваше и едва не изтръгна картата от ръцете ми. Всъщност почти бях готов да се върна. Но ми се струваше глупаво да се откажа, след като съм изминал толкова път, затова отново се настаних на тясното кораво седло и потеглих напред. Около три километра по-нататък пътят се разклони и аз отбих от шосето наляво, към океана. Пейзажът надолу към залива напомняше този преди резиденцията на Райнхарт — дъбови шубраци, езерца, дюни — с единствената разлика, че тук имаше повече къщи. Всъщност бяха вили, заключени за през зимата, но над два-три комина се виеха тънки ивици кафеникав дим, а от един прозорец дочух звуците на класическа музика. По радиото предаваха концерт за виолончело. Точно тогава най-сетне заваля — тежките корави топчета влага се сипеха почти като градушка и избухваха по ръцете и лицето ми, разпръсквайки мирис на море. Отначало само плющяха нарядко в езерото и барабаняха из околните дървета, но след броени секунди сякаш някъде в небето се отприщи огромен бент и дъждът заваля като из ведро. Сега си спомних защо не обичах велосипедите — нямат покрив, предно стъкло и парно.

Голите костеливи дървета не предлагаха надежда за укритие, но и не можех да продължа да карам — вече не виждах нищо, — затова слязох и тръгнах пеш, като бутах велосипеда, докато зърнах ниска ограда от летви. Опитах се да подпра велосипеда на нея, но той с трясък се сгромоляса. Задното колело все още се въртеше. Не си направих труда да го вдигна, а изтичах по покритата със сгурия алея покрай пилона със знаме към верандата на къщата. Щом прекрачих на сухо, наведох глава и енергично изтръсках водата от косата си; в същия миг някакво куче се разлая и задраска по вратата зад мен. Бях предположил, че къщата е необитаема — определено изглеждаше запустяла, — но иззад мрежата против комари на прашния прозорец надникна нечие бледо лице. След малко вратата се отвори и кучето изхвръкна насреща ми.

Мразя кучетата почти колкото те мразят мен, но положих усилие да се престоря на очарован от топката грозна, джавкаща бяла козина, та макар и само за да успокоя собственика, местен старец, наближаващ деветдесетте, ако се съдеше по кафявите старчески петна, прегърбената стойка и все още изящния череп, обвит с пергаментова кожа. Върху закопчаната догоре жилетка беше облякъл добре скроено спортно сако, а на врата му висеше кариран шал. Измънках някакво извинение за безпокойството, но старецът ме прекъсна.

— Англичанин ли си? — попита той, като ме оглеждаше с присвити очи.

— Да.

— Добре, стой си на сухо. Безплатно е.

Не познавах достатъчно добре Америка, за да преценя по акцента му откъде е родом и какво е работил. Но се досещах, че е пенсионер, и то доста заможен. Нямаше как да не е заможен на този остров, където барака с външна тоалетна струваше половин милион долара.

— Англичанин, а? — повтори той. Огледа ме през очилата без рамки. — Да не би да имаш нещо общо с онзи Ланг?

— Донякъде — казах аз.

— Умен човек ми се видя. Защо му е трябвало да се хваща с онзи проклет глупак в Белия дом?

— Точно това питат всички.

— Военни престъпления! — Старецът поклати глава и аз зърнах на всяко ухо по един слухов апарат с телесен цвят. — Всички ни можеха да обвинят в тях. И може би трябваше. Не знам. Май просто ще трябва да разчитам на Божия съд. — Той се изкиска печално. — Скоро ще разбера.

Не знаех за какво говори, но се радвах, че съм на сухо. Подпирахме се на полуизгнилия дървен парапет и гледахме дъжда, а кучето препускаше стремглаво насам-натам по верандата. През една пролука между дърветата смътно различавах океана — необятен и сив, белите ивици на прииждащите вълни безметежно пълзяха по него като смущения по екрана на стар черно-бял телевизор.

— Е, какво те води към нашия край на Винярд? — попита старецът.

Не виждах смисъл да лъжа.

— Тялото на един мой познат е било изхвърлено на брега там долу — казах аз. — Мислех си да погледна мястото. Да му отдам почит — добавих, за да не ме сметне за смахнат.

— Виж, това вече наистина е забавно — каза той. — Имаш предвид онзи англичанин отпреди няколко седмици? Няма начин течението да го е отнесло толкова далеч на запад. Не и по това време на годината.

— Какво?

Завъртях се да го погледна. Въпреки дълбоката старост все още имаше нещо младежко в острите му черти и запазената енергия. Тънката му бяла коса беше сресана право назад. Приличаше на престарял бойскаут.

— Познавам това море откакто се помня. Дявол да го вземе, един тип се опита да ме хвърли от онзи проклет ферибот, докато още работех в Световната банка, и едно ще ти кажа: ако беше успял, тялото ми нямаше да изплува в Ламбъртс Коув!

Нещо барабанеше в ушите ми, но не знаех дали е от кръвното или от пороя по керемидения покрив.

— Споменахте ли този факт на полицията?

— Полицията! Младежо, на моята възраст си имам по-важни работи, отколкото да прахосвам с полицията малкото време, което ми е останало! Както и да е, казах на Анабет. Тя се разправяше с полицаите. — Той забеляза недоумението ми и добави: — Анабет Уърмбранд. Всички познават Анабет, вдовицата на Марс Уърмбранд. Нейната къща е най-близо до океана. — Липсата на реакция от моя стана леко го раздразни. — Тя каза на полицията за светлините.

— Светлини ли?

— Светлините на плажа през нощта, когато водата изхвърли трупа. Нищо не убягва от погледа й по тия места. Кей казваше, че наесен спокойно напуска Моху, защото знае, че Анабет ще държи всичко под око през цялата зима.

— Какви светлини бяха?

— От фенерчета, предполагам.

— Защо не го съобщиха в медиите?

— В медиите? — Той пак се изкиска дрезгаво. — Анабет през целия си живот не е разменила и дума с журналист! Освен може би с редактора на списание „Вътрешно обзавеждане“. Трябваха й цели десет години, за да се довери на Кей. Заради „Поуст“.

Тук той се впусна в разказ за голямата стара къща на Кей горе на Ламбъртс Коув Роуд, която Бил и Хилари харесвали толкова много и където била отсядала лейди Даяна, но сега там стърчали само комините. Аз обаче бях престанал да слушам. Струваше ми се, че дъждът е поотслабнал и нямах търпение да си тръгна. Прекъснах го:

— Мислите ли, че можете да ме упътите към къщата на мисис Уърмбранд?

— Естествено — рече той. — Но няма смисъл да ходиш там.

— Защо?

— Преди две седмици тя падна по стълбите. От тогава е в кома. Горката Анабет. Тед казва, че вече няма да дойде в съзнание. Останахме с още един по-малко. Хей! — възкликна той, но аз вече слизах по стъпалата на верандата.

— Благодаря за гостоприемството и разговора — подвикнах през рамо. — Трябва да тръгвам.

Изглеждаше тъй самотен и изоставен под мокрия покрив сред калния двор, където американското знаме висеше като парцал на пилона, че едва не се върнах.

— Е, предай на твоя мистър Ланг да не губи кураж! — Той козирува с трепереща длан и размаха ръка. — И да се пазиш.

Вдигнах велосипеда и поех надолу по пътеката. Вече почти не забелязвах дъжда. Около четиристотин метра по-нататък, на една поляна близо до дюните и езерото, имаше голяма ниска къща, обкръжена с телена мрежа и дискретни табели, обявяващи, че мястото е частна собственост. Въпреки полумрака не светеше нито един прозорец. Предположих, че това трябва да е домът на вдовицата в кома. Нима беше вярно? Наистина ли бе видяла светлини! Е, от горния етаж определено би трябвало да има добър изглед към плажа. Подпрях велосипеда на един храст, изкатерих се по тясната пътечка през болнавата жълта растителност и зелените дантели на папратите и когато излязох на билото на дюната, вятърът ме блъсна в гърдите, сякаш тук също бе частно владение, в което нямах право да влизам.

От къщата на стареца вече бях зърнал какво има зад дюните, а докато слизах надолу, чувах все по-силно тътена на прибоя. И все пак бе истинска изненада да се изкатеря дотук и внезапно да застана пред тази гледка — тази необятна сива полусфера от прелитащи облаци и бурно море, тези вълни, прииждащи да се разбият на плажа с непрестанен яростен грохот. Надясно ниският пясъчен бряг описваше дълга дъга и след около километър и половина завършваше с издадените скали на нос Маконики Хед, обгърнати в мъгла от морска пяна. Избърсах дъждовната вода от очите си и си помислих за Макейра, сам на този огромен бряг, проснат по очи, издут от солена вода, с вкоравени от солта и студа евтини зимни дрехи. Представих си го как изплува в мрачното утро, понесен от вълните на прилива, как едрите му ходила стържат по пясъка, водата пак го отдръпва, после тялото се завръща, бавно пълзи все по-нагоре по плажа, докато накрая остава неподвижно. А после си представих същото тяло изхвърлено през борда на гумена лодка и измъкнато на брега от мъже с фенерчета, които ще се завърнат след няколко дни, за да бутнат една свадлива стара свидетелка надолу по стълбището на нейната скъпа къща.

На неколкостотин метра от мен два силуета слязоха от дюните и започнаха да се приближават по плажа — дребни, черни и крехки сред бушуващата природа. Озърнах се в другата посока. Вятърът късаше грамадни пръски от гребените на вълните и ги изхвърляше на брега като някаква армия от земноводни нашественици; те достигаха до средата на плажната ивица и изчезваха.

Сега, помислих си аз, залитайки леко от ударите на вятъра, трябва да споделя всичко с някой журналист — с упорит репортер от „Уошингтън Поуст“, наследил благородните традиции на Удуърд и Бърнстийн. Представих си заглавието. Можех да напиша наум целия репортаж.

ВАШИНГТОН (АП): Според източници в разузнавателните среди смъртта на Майкъл Макейра, сътрудник на бившия британски премиер Адам Ланг, е била трагична грешка при провеждане на тайна операция.

Нима беше толкова неправдоподобно? Пак погледнах фигурките на плажа. Стори ми се, че са ускорили крачка и идват право кьм мен. Вятърът плисна дъждовни струи в лицето ми и трябваше да ги избърша. Да се махам, помислих си аз. Когато погледнах отново, двамата бяха още по-близо и газеха решително през пясъчната пустош. Единият беше висок, другият нисък. Мъж и жена.

Жената бе Рут Ланг.

* * *

Бях смаян от нейната поява. Изчаках да се уверя, че е тя, после слязох към плажа да я пресрещна. Ревът на вятъра и океана заглуши първите думи, които си разменихме. Наложи се Рут да ме дръпне за ръката надолу, за да вика в ухото ми.

— Казвам — повтори тя и дъхът й бе едва ли не потресаващо горещ върху замръзналата ми кожа, — от Деп разбрах, че си тук!

Вятърът отметна синята найлонова качулка от лицето й и тя неловко се опита да я издърпа иззад врата си, после се отказа. Извика още нещо, но точно в този момент на брега зад нея избухна вълна. Тя се усмихна безпомощно, изчака шумът да поотслабне, после събра длани около устата си и извика:

— Какво правиш?

— О, просто излязох да подишам чист въздух.

— Не, наистина.

— Исках да видя къде са намерили Макейра.

— Защо?

Свих рамене.

— Любопитство.

— Но ти дори не го познаваше.

— Почва да ми се струва, че съм го познавал.

— Къде ти е велосипедът?

— Зад дюните.

— Дойдохме да те приберем, преди да е връхлетяла бурята.

Рут махна на агента. Той стоеше на пет метра от нас и ни гледаше — мокър, отегчен и нещастен.

— Бари — извика тя, — ако обичаш, докарай колата и ни чакай на пътя. Ние ще приберем велосипеда.

Говореше му като на слуга.

— За съжаление не мога, мисис Ланг — отвърна той. — По правилник трябва непрекъснато да съм с вас.

— О, за бога! — сопна се тя. — Сериозно ли си мислиш, че в Ънкъл Сетс Понд има терористична организация? Бягай да докараш колата, преди да си пипнал пневмония.

Гледах по широкото му унило лице как чувството за дълг се бори с желанието да се прибере на сухо.

— Добре — каза накрая той. — Ще ви чакам след десет минути. Но, моля ви, не напускайте пътеката и не разговаряйте с никого.

— Няма, господин полицай — отговори тя с подигравателно смирение. — Обещавам.

Той се поколеба, после изтича назад по плажа.

— Държат се с нас като с деца — оплака се Рут, докато вървяхме нагоре. — Понякога си мисля, че имат заповед не толкова да ни пазят, колкото да ни шпионират.

Стигнахме до върха на дюната и като по команда се завъртяхме да погледнем океана. След една-две секунди се озърнах скришом към нея. Бледата й кожа лъщеше от дъжда, късата черна коса беше прилепнала и блестяща като плувна шапка. От студа плътта й изглеждаше твърда като алабастър. Хората често казваха, че не разбират какво толкова е открил в нея мъжът й, но в онзи момент аз го видях — в тази жена имаше жилава мощ, мълниеносна нервна енергия; тя беше като природна сила.

— Да си призная, и аз идвах тук два-три пъти — каза тя. — Обикновено нося цветя и ги затискам с камък. Горкият Майк. Мразеше да напуска града. Мразеше разходките из природата. Дори не умееше да плува.

Тя бързо избърса с длан бузите си. Лицето й бе твърде мокро, за да разбера дали плаче.

— Ужасно място за края на нечий живот — казах аз.

— О, не. Ни най-малко. Когато грее слънце, тук е чудесно. Напомня ми за Корнуол.

Рут се спусна по пътечката към велосипеда и аз я последвах. За моя изненада тя изведнъж се метна на седлото, завъртя педалите и спря стотина метра по-нагоре, в покрайнините на гората. Когато я догоних, тя ме изгледа втренчено. Тъмнокафявите й очи бяха почти черни в гаснещия ден.

— Мислиш ли, че смъртта му е подозрителна?

Прямотата на въпроса ме завари, неподготвен.

— Не съм сигурен — отвърнах аз.

Едва се удържах да не й кажа веднага какво съм чул от стареца. Но усещах, че не му е нито времето, нито мястото. Не бях уверен във фактите, а ми се виждаше някак просташко да говоря непроверени слухове пред скърбяща приятелка. А и мъничко се боях от нея — не исках да ме подложи на безмилостен разпит. Затова добавих сдържано:

— Честно казано, знам много малко за станалото. Вероятно полицията е разследвала най-старателно.

— Да. Разбира се.

Тя слезе от велосипеда, подаде ми го и започнахме да се изкачваме към пътя през дъбовите шубраци. С отдалечаването от крайбрежието стана много по-тихо. Дъждът почти бе спрял и над влажната земя се надигаше тежък хладен аромат на пръст, дървета и треви. Докато вървяхме, чувах как задното колело тихичко цъка.

— Отначало полицаите бяха много активни — каза тя, — но напоследък всичко утихна. Мисля, че са приключили следствието. При всяко положение едва ли са много загрижени. Миналата седмица освободиха тялото на Майк и посолството го върна със самолет в Англия.

— О? — Помъчих се да прикрия изненадата си. — Бързичко ми се вижда.

— Не чак толкова. Минаха три седмици. Направиха аутопсия. Бил е пиян и се е удавил. Точка.

— Но какво е търсил изобщо на ферибота?

Тя ме стрелна с поглед.

— Не знам. Той беше голям човек. Не му държахме сметка къде ходи.

Продължихме мълчаливо и в този момент ми хрумна, че Макейра е могъл с лекота да напусне острова през почивните дни, за да се срещне с Ричард Райкарт в Ню Йорк. Това би обяснило защо си е записал неговия номер и защо не е казал на семейство Ланг къде отива. Какво да им каже? Довиждане, приятели, отскачам за малко до ООН да се срещна с най-злия ви политически враг…

Минахме покрай къщата, където бях потърсил убежище от пороя. Огледах се за стареца. Но бялата дъсчена постройка изглеждаше също тъй пуста, както когато я видях за пръв път, всъщност толкова студена, залостена и изоставена, че неволно се запитах дали не съм си въобразил цялата среща.

Рут каза:

— В понеделник ще го погребат в Лондон. По-точно в Стретъм. Майка му е твърде болна, за да присъства. Чудя се дали да не отида. Един от нас трябва да бъде там и не ми се вярва да е съпругът ми.

— Нали каза, че не искаш да го напускаш?

— По-скоро излиза, че той ме напусна, не смяташ ли?

Тя не каза нищо повече и пак се зае да оправя качулката, макар че вече нямаше смисъл. Помогнах й със свободната си ръка и тя грубо я нахлупи, без да ми благодари, после закрачи пред мен, като се взираше в земята.

Микробусът ни чакаше до края на пътеката, вътре Бари четеше „Хари Потър“. Двигателят работеше и фаровете бяха включени. От време на време голямата чистачка шумно застъргваше по предното стъкло. Бари с видима неохота остави книгата, слезе, отвори задната врата и избута седалките напред. С общи усилия наместихме велосипеда, после той се върна зад волана, а аз седнах до Рут.

Вместо пътя, по който бях пристигнал с велосипеда, Бари избра друг, лъкатушещ нагоре по склона. Наоколо цареше влажен, унил сумрак, сякаш някой от огромните буреносни облаци, вместо да се разкъса, бе слязъл постепенно като повреден дирижабъл, за да обгърне острова. Разбирах защо Рут каза, че пейзажът й напомня за Корнуол. Фаровете на микробуса осветяваха дива, почти планинска местност, а в страничното огледало смътно различавах фосфоресциращите бели гребени на вълните из пролива. Парното беше включено на пълна мощност и трябваше непрестанно да бърша запотеното стъкло, за да виждам къде отиваме. Усещах как съхнещите дрехи лепнат по кожата ми, излъчвайки леко неприятния мирис на пот и препарат за химическо чистене, който бях доловил в стаята на Макейра.

Рут мълча през целия път. Седеше леко извърната с гръб към мен и се взираше навън през стъклото. Но точно когато отминахме светлините на летището, нейната студена, твърда ръка плъзна по седалката и стисна моята. Не знаех какво си мисли, но се досещах и също стиснах пръстите й. Дори и един автор в сянка може понякога да прояви човешко съчувствие. В огледалото над шофьора срещнах очите на Бари. Когато завихме надясно през гората, в мрака за миг се мярнаха изображенията на смърт и мъчения и думите ЗАЩОТО КАКТО В АДАМА ВСИЧКИ УМИРАТ, но доколкото успях да различа, малкият найлонов заслон беше празен. Продължихме надолу по черния път към къщата.

11

Възможно е събеседникът да каже на автора в сянка нещо, което противоречи на казаното преди или на предварителните сведения. В такъв случай е много важно да се изтъкне незабавно несъответствието.

„Писане в сянка“

Когато се прибрах, първата ми работа беше да си приготвя гореща вана, като сипах половин шишенце ароматизиран шампоан (бор, кардамон и джинджифил), което намерих в шкафчето. Докато ваната се пълнеше, дръпнах завесите и съблякох мокрите дрехи. Разбира се, в модерната къща на Райнхарт липсваха примитивните радиатори, затова оставих дрехите да лежат на пода, влязох в банята и прекрачих в голямата вана.

Също както си струва понякога да прегладнееш истински, за да се насладиш на храната, така и удоволствието от горещата вана може да се оцени напълно само ако си бил дълго под леден дъжд. Изстенах от облекчение, отпуснах се надолу, докато ноздрите ми докоснаха ароматната пяна, и няколко минути лежах като алигатор на припек в задушна лагуна. Навярно затова не чух почукването на вратата и разбрах, че в стаята има някой едва когато се понадигнах и чух нечии стъпки.

— Ехо? — подвикнах аз.

— Извинявай — отвърна Рут. — Почуках. Аз съм. Дойдох да ти донеса сухи дрехи.

— Нямаше нужда — казах аз. — Ще се справя.

— Трябва ти нещо сухо и проветрено, инак ще се разболееш. Ще кажа на Деп да почисти другите.

— Наистина нямаше нужда.

— Вечерята е след час.

— Чудесно — предадох се аз. — Благодаря ти.

Чух как Рут излезе и вратата щракна зад нея. Веднага изскочих от ваната и грабнах хавлията. Беше ми оставила на леглото изгладена риза на съпруга си (шита по поръчка, с монограм АПБЛ върху джобчето), пуловер и джинси. От захвърлените на пода дрехи бе останало само мокро петно. Вдигнах дюшека — пликът още беше там, после го пуснах с облекчение.

В Рут Ланг имаше нещо смущаващо. Когато бях с нея, никога не знаех какво да очаквам. Понякога ставаше безпричинно агресивна — не бях забравил как при първия ни разговор буквално ме обвини, че се каня да напиша предателска книга за нея и Ланг, — а друг път изпадаше в удивителна фамилиарност, държеше ме за ръка или командваше как да се обличам. Сякаш в мозъка й липсваше някакъв мъничък механизъм, онази част, която подсказва как да се държим естествено с другите хора.

Загърнах се по-плътно с хавлията, стегнах я на кръста и седнах зад бюрото. И преди се бях изненадвал от странното й отсъствие в автобиографията. Това бе една от причините за желанието ми да започна основната част от книгата с разказа за тяхната среща — докато открих, че Ланг го е измислил. Разбира се, тя присъстваше в посвещението:

На Рут, на децата ми и на народа на Великобритания

Но след това до появата й имаше цели петдесет страници. Прелистих ръкописа и открих търсения пасаж.

По време на лондонските избори срещнах за пръв път Рут Ланг, една от най-активните сътруднички на местното дружество. Бих искал да мога да кажа, че ме развълнува нейната политическа страст, но истината е, че я сметнах за изумително привлекателна — дребна, енергична, със съвсем къса черна коса и проницателни тъмни очи. Тя беше родом от Северен Лондон, единствено дете на университетски преподаватели, и проявяваше страстен интерес към политиката едва ли не откакто бе проговорила — за разлика от мен! Както неуморно изтъкваха нашите приятели, беше много по-умна! Беше следвала в Оксфорд политология, философия и икономика, а после бе получила стипендия „Фулбрайт „за едногодишно проучване на държавното управление в бившите колониални страни. И сякаш това не стигаше, за да ме стресне, та отгоре на всичко бе заела първо място в приемните изпити на Форин Офис, макар че по-късно напусна, за да работи в партийната парламентарна комисия по външните работи.

Все пак девизът на рода Ланг винаги е бил „Без риск няма победа „и аз успях да се уредя в един екип с нея. След цяла вечер раздаване на листовки от врата на врата беше сравнително лесно да я поканя на чашка в някое местно заведение. Отначсию с нас идваха и други приятели от кампанията, но постепенно усетиха, че искаме да останем насаме. Една година след изборите заживяхме заедно, а когато Рут забременя с първото ни дете, аз я помолих да се омъжи за мен. През юни 1979 г. сключихме граждански брак в Мерилебън. Кум беше Анди Мартин, мой стар приятел от „Футлайтс За медения месец родителите на Рут ни отстъпиха вилата си близо до Хейон-Уай. След две седмици блаженство се завърнахме в Лондон, готови за твърде различната политическа обстановка след избирането на Маргарет Тачър.

Това бе единственото по-съществено споменаване на Рут.

Бавно прерових следващите глави, подчертавайки местата, където ставаше дума за нея. „Дългогодишният й партиен опит“ бил „безценен“ за Ланг по пътя към мястото в парламента. Трета глава започваше многообещаващо: „Рут съзря далеч преди мен възможността да стана партиен лидер“, но така и не обясняваше как или защо е стигнала до това прозрение. После тя отново се появяваше „с типичните си хитри съвети“, когато му се наложило да уволни свой колега. Споменаваше се как споделяла с него хотелските апартаменти, когато посещавал партийни конференции. Оправила му вратовръзката вечерта, когато станал министър-председател. Извеждала по магазините жените на гостуващи световни лидери. Дори му родила деца („децата винаги са ми помагали да запазя здрава връзка със земята“). Но все пак в мемоарите тя си оставаше безплътен призрак, което ме озадачаваше, защото определено не беше призрак в реалния му живот. Може би затова държеше да ме наемат — досещаше се, че ще искам да напиша повече за нея.

Когато погледнах часовника си, осъзнах, че почти цял час съм се ровил из ръкописа и е станало време за вечеря. Загледах се в дрехите, които Рут бе оставила на леглото. Аз съм от онези, които англичаните наричат „взискателни“, а американците „префърцунени“ — не обичам да ям от чужда чиния, да пия от чужда чаша и да обличам чужди дрехи. Но тези бяха по-чисти и по-топли от всичко, с което разполагах, а и тя си бе направила труда да ги донесе, затова се облякох, като навих ръкавите, защото нямах копчета за тях, и се качих горе.

* * *

В каменното огнище гореше буен огън и някой, навярно Деп, бе запалил свещи из цялата стая. Прожекторите навън бяха включени и лъчите им озаряваха мършавите белезникави очертания на дърветата и жълто-зеленикавата растителност, превита от вятъра. Докато влизах, порив на вятъра плисна дъждовни струи в огромния панорамен прозорец. Почувствах се като през мъртвия сезон във фоайето на някакъв луксозен хотел, останал само с двама гости.

Рут седеше на същия диван и в същата поза както сутринта, с подвити под себе си крака, и четеше „Ню Йорк Ривю ъф Букс“. На ниската масичка пред нея бяха подредени като ветрило други списания, а до тях — надявах се да е добра поличба — имаше висока чаша с бледозлатиста течност, може би бяло вино. Рут вдигна глава и ми хвърли одобрителен поглед.

— Точно по мярка. Сега ще ти трябва и питие.

Тя протегна глава над облегалката на дивана — видях как се изпъват стегнатите мускули по шията й — и подвикна с резкия си глас към стълбището:

— Деп! — После се обърна към мен. — Какво ще пиеш?

— Какво има?

— Биодинамично бяло вино от винарната на Райнхарт в долината Напа.

— Райнхарт няма ли и спиртоварна?

— Виното е великолепно. Трябва да го опиташ. — Тя се обърна към икономката, която се бе появила на най-горното стъпало. — Деп, донеси бутилката и още една чаша, ако обичаш.

Седнах срещу нея. Беше облечена в дълга прилепнала червена рокля и за разлика от друг път по лицето й се забелязваха следи от грим. Имаше нещо трогателно в тази решителност да демонстрира спокойствие, докато, образно казано, бомбите вече се силеха около нея. Трябваше ни само механичен грамофон, за да се превърнем в храбра английска двойка от пиеса на Ноел Кауард, която поддържа крехкото равновесие на повърхността въпреки рухването на околния свят.

— Ще вечеряме след двайсет минути — обясни Рут, — защото първо — тя вдигна дистанционното и със свиреп замах го насочи към телевизора — трябва да гледаме новините. Наздраве.

— Наздраве — отвърнах аз и вдигнахме чаши.

Пресуших моята за трийсет секунди. Бяло вино.

Кому ли е притрябвало? Взех бутилката и погледнах етикета. Пишеше, че почвата на лозята се обработвала в хармония с лунния цикъл с използване на естествен тор, заровен в кравешки рог, и цвят от бял равнец, ферментирал в пикочен мехур от елен. Звучеше ми точно като една от ония съмнителни дейности, за които преди няколко века съвсем основателно са изгаряли някои хора на клада.

— Харесва ли ти? — попита Рут.

— Тънък плодов вкус — казах аз — с лек дъх на мехур.

— Налей тогава по още едно. Ето го и Адам. Господи, това е водещата новина. Май трябва да се напием по този повод.

Зад рамото на говорителя се появи надпис: ЛАНГ — ВОЕННИ ПРЕСТЪПЛЕНИЯ. С лека тревога забелязах, че вече не си правят труда да слагат въпросителна накрая. На екрана се появиха познатите сцени от сутринта: пресконференцията в Хага, излизането на Ланг от къщата, изявлението пред журналистите на шосето за Уест Тисбъри. Следваха кадри от посещението на Ланг във Вашингтон, най-напред с конгресмени сред топлата атмосфера на фотосветкавици и взаимно възхищение, после по-сдържана среща с държавния секретар. На втори план ясно се виждаше Амелия Блай — почти като съпруга. Не смеех да се озърна към Рут.

„Адам Ланг — заяви държавният секретар — бе рамо до рамо с нас във войната срещу терора, затова днес се гордея да застана рамо до рамо с него и да му подам дружеска десница от името на американския народ. Адам, радвам се да те видя.“

— Недей да се хилиш — възкликна Рут.

„Благодаря — каза Адам с широка усмивка и стисна протегнатата ръка. Все тъй усмихнат, извърна лице към камерите. Приличаше на зубрач, бързащ да получи училищната награда. — Много благодаря. Радвам се да ви видя.“

— Майната ти! — изкрещя Рут.

Тя насочи дистанционното и се канеше да натисне бутона, когато на екрана изникна Ричард Райкарт, минаващ с обичайната си бюрократична свита през фоайето на ООН. Сякаш в последния момент му хрумна да свърне настрани, към камерите. Изглеждаше малко по-възрастен от Ланг, вероятно наближаваше шейсет. Беше родом от Австралия, Родезия или някоя друга част на Британската общност и едва в юношеска възраст бе пристигнал в Англия. Имаше буйна стоманеносива коса, която падаше на романтични вълни отзад върху яката му, и когато застана пред журналистите, пролича, че отлично знае от коя страна е по-фотогеничен — от лявата. С мургавия си орлов профил леко напомняше индиански вожд.

„Гледах днешното изявление в Хага — каза той — с потрес и дълбока печал.“

Приведох се напред. Несъмнено това бе гласът, който чух днес по телефона, нямаше как да сбъркам лекия напевен акцент.

„Адам Ланг беше и си остава мой стар приятел…“ — продължаваше Райкарт.

— Двулично копеле — подметна Рут.

,….и съжалявам, че той реши да приеме нещата в личен план. Не става дума за личности. Става дума за правосъдие. Става дума дали ще има един закон за богатите бели западни нации и друг за останалия свят. Става дума дали когато взема решение, всеки политически и военен лидер ще знае, че носи отговорност пред международните закони. Благодаря ви.“

Един журналист извика:

„Сър, ще се явите ли, ако ви поканят, да дадете свидетелски показания?“

„Разбира се.“

— Как ли пък не, боклук такъв — подметна Рут.

Новините продължиха със съобщение за самоубийствен атентат в Близкия изток и тя изключи телевизора. В същия миг иззвъня мобилният й телефон. Рут го погледна.

— Адам се обажда да пита как е минало. — Тя изключи и телефона. — Нека да се поизмъчи.

— Винаги ли се съветва с теб?

— Винаги. И винаги ме слушаше. До неотдавна.

Налях още вино. Усетих как започва да ме хваща съвсем леко.

— Права си — казах аз. — Не биваше да отива във Вашингтон. Наистина изглежда зле.

— Не биваше да идваме тук. — Рут посочи с чашата си към стаята. — Така де, погледни. И всичко това само заради фондацията „Адам Ланг“. А какво всъщност е тя? Изискано забавление за безработни политици. — Тя се приведе напред. — Да ти кажа ли първото правило на политиката?

— Да, моля.

— Не губи връзка с корените си.

— Старая се.

— Млъквай. Говоря сериозно. Можеш да гониш облаците. Нещо повече, длъжен си, ако искаш да успееш. Но никога, никога не се откъсвай от корена. Защото направиш ли го, с теб е свършено. Представи си какво щеше да бъде, ако тази вечер го показваха как се завръща в Лондон. Пристига със самолета, за да се бори срещу онези жалки типове и смехотворните им обвинения. Би изглеждало великолепно! А вместо това… Господи! — Рут поклати глава и отрони тежка въздишка на гняв и безсилие. — Хайде да вечеряме.

Тя стана от дивана, при което разля малко вино. Няколко капки опръскаха червената вълнена рокля. Това сякаш не й направи впечатление и ме обзе ужасяващото предчувствие, че ще се напие. (Споделям разпространеното сред сериозните пиячи убеждение, че няма по-досадно нещо от пияна жена — тя просто държи да натрие носа на всички.) Но когато предложих да й долея, тя закри чашата с длан.

— Стига ми толкова.

Дългата маса до прозореца беше подредена за двама и безмълвната гледка на бушуващата буря зад дебелото стъкло засилваше чувството за интимност — свещите, цветята, буйният огън. Струваше ми се малко пресилено. Деп донесе две купички бульон и за известно време настана неловко мълчание, нарушавано само от дрънченето на лъжици по порцелан.

— Как върви? — попита накрая Рут.

— Книгата ли? Честно казано, не върви.

— Защо… ако не броим очевидните причини?

Поколебах се.

— Да ти кажа ли откровено?

— Разбира се.

— Трудно ми е да го разбера.

— О! — Сега тя пиеше вода с лед. Тъмните й очи ме погледнаха над ръба на чашата като цеви на ловна пушка. — В какъв смисъл?

— Не мога да разбера защо този симпатичен осемнайсетгодишен младеж, който отива в Кеймбридж без капка интерес към политиката и там се посвещава изцяло на театъра, момичетата и пиенето, най-ненадейно…

— … се оженва за мен?

— Не, не, не е това. Изобщо не е това. — А си мислех: да, да, разбира се, точно това е. — Не, не разбирам защо на двайсет и две или двайсет и три години изведнъж влиза в политическа партия. Какво го е прихванало?

— Не го ли попита?

— Той каза, че влязъл заради теб. Че си дошла да го агитираш, увлякъл се и те последвал в политиката от обич. За да се срещате по-често. Разбираш, ли, на това мога да повярвам. Би трябвало да е истина.

— А не е ли?

— Много добре знаеш, че не е. Той е влязъл в партията поне година преди да те срещне.

— Тъй ли? — Тя сбръчка чело и отпи още глътка вода. — Но тази негова история как е влязъл в политиката… наистина си припомням случката, защото агитирах за лондонските избори през седемдесет и седма и определено почуках на неговата врата, а после той почна редовно да се появява на партийните срещи. Значи трябва да има зрънце истина.

— Да, зрънце — съгласих се аз. — Може би е влязъл в партията през седемдесет и пета, две години почти не е проявявал интерес, а после те е срещнал и е станал активен. И все пак няма отговор на главния въпрос — защо изобщо е влязъл в политическа партия.

— Толкова ли е важно?

Деп дойде да прибере приборите от супата и докато мълчахме, аз се замислих над въпроса на Рут.

— Да — казах, когато отново останахме сами, — колкото и да ти е странно, мисля, че има значение.

— Защо?

— Защото, макар и дребна, тази подробност все пак означава, че той не е онова, за което го смятаме. Дори не съм сигурен, че е онова, за което се смята самият той, което вече е много зле, щом трябва да му пиша мемоарите. Просто имам чувството, че изобщо не го познавам. Не мога да чуя гласа му.

Рут се вторачи в масата и намести приборите си, макар че нямаше нужда. Без да вдига глава, попита:

— Откъде знаеш, че е влязъл през седемдесет и пета?

За момент се изплаших, че съм казал твърде много. Но не виждах причини да крия от нея.

— Майк Макейра е открил в кеймбриджките архиви оригиналната членска карта на Адам.

— Господи — възкликна тя, — тия архиви! Пазят всичко, от оценките му в първи клас до сметките ни за пране. Типично за Майк — да съсипе хубавата история от усърдие.

— Изровил е и някакъв невзрачен партиен бюлетин от седемдесет и седма със снимка на Адам като агитатор.

— Трябва да е било, след като се запознахме.

— Може би.

Усещах, че нещо я мъчи. Нов порив плисна дъжд по прозореца и тя опря връхчетата на пръстите си в дебелото стъкло, сякаш искаше да проследи пътя на капките. Под ярките лъчи на прожекторите градината напомняше океанско дъно — разперени клони и тънки дървесни дънери, извисяващи се като мачти на потънали кораби. Деп донесе основното ястие — задушена риба, спагети и някакви тайнствени бледозелени зеленчуци, които приличаха на водорасли; вероятно наистина бяха водорасли. Демонстративно си сипах остатъка от виното и огледах бутилката.

— Иска още, сър? — попита Деп.

— А дали не ви се намира уиски?

Икономката отправи към Рут въпросителен поглед.

— О, донеси му скапаното уиски! — каза Рут.

След малко Деп се върна с бутилка петдесетгодишно „Чивас Ригал Роял Салют“ и гравирана кристална чаша. Рут се зае с рибата. Аз си налях уиски с вода.

— Много е вкусно, Деп! — възкликна Рут. Избърса устни с ъгълчето на салфетката и огледа с изненада петното от червило по бялата ленена тъкан, сякаш се боеше да не е кръв. — Да се върнем на твоя въпрос — обърна се тя към мен. — Едва ли си струва да търсиш загадка там, където я няма. Адам винаги е бил обществено отговорен — наследил го е от майка си — и знам, че след напускането на Кеймбридж и установяването в Лондон е бил много нещастен. Мисля дори, че е изпаднал в клинична депресия.

— Клинична депресия? Сериозно? А дали не се е лекувал?

Опитах се да прикрия вълнението в гласа си. Ако това бе истина, щеше да е най-добрата новина за деня. Нищо не продава мемоарите по-добре от солидна доза страдание. Сексуални посегателства в детството, смазваща мизерия, многодетно семейство. В умели ръце тия неща са истинска златна жила. В книжарниците би трябвало да има отделна секция, наречена от немците Schadenfreude, доброто старо злорадство.

— Постави се на негово място. — Рут продължи да яде, жестикулирайки с вилицата. — Майка му и баща му са мъртви. Той напуска любимия университет. Мнозина от неговите приятели имат агенти и получават ангажименти в театъра. Не и той. Мисля, че е загубил почва под краката си и за компенсация се е обърнал към политиката. Може би не желае да го изрази с тия думи — не си пада по самоанализа, — но аз така тълкувам нещата. Ще се изненадаш, ако ти кажа колко хора влизат в политиката само защото не са успели в желаната професия.

— Значи срещата с теб трябва да е била много важен момент за него.

— Защо смяташ така?

— Защото ти си имала истинска политическа страст. И знания. И връзки в партията. Сигурно си му дала целта и смисъла да върви напред. — Имах чувството, че мъглата около мен се разсейва. — Може ли да си го запиша?

— Давай. Ако смяташ, че ще е полезно.

— И още как.

Оставих в чинията ножа и вилицата — не си падам по риба и водорасли, — извадих бележника и го разгърнах на нова страница. Отново си представих, че съм на мястото на Ланг — малко над двайсетте, сирак, самотен, амбициозен, талантлив, но не чак дотам, и търся път, правя няколко неуверени крачки в политиката, после срещам жена, която внезапно разкрива бъдещето пред мен.

— Бракът с теб е бил наистина повратна точка.

— Несъмнено бях доста различна от кеймбриджките му приятелки, всички онези Йокасти и Пандори. Още като дете повече ме вълнуваше политиката, отколкото понитата.

— Никога ли не си искала да бъдеш истински, самостоятелен политик? — попитах аз.

— Искала съм, разбира се. А ти никога ли не си искал да бъдеш истински писател?

Сякаш ме зашлеви през лицето. Изстенах. Не знам дали не изпуснах бележника.

— Извинявай — рече Рут. — Не исках да бъда груба. Но навярно съзнаваш, че с теб сме в едно положение. Винаги съм разбирала от политика повече, отколкото Адам. А ти разбираш от писане. Но в крайна сметка звездата е той, нали? И ние знаем, че нашата работа е да обслужим звездата. Неговото име ще продаде книгата, не твоето. Същото стана и с мен. Не след дълго осъзнах, че той може да стигне до върха. Имаше външност и чар. Умееше да говори страхотно. Хората го харесваха. Докато аз винаги съм била грозното пате с невероятен талант за гафове. Както доказах току-що. — Тя отново докосна ръката ми. Сега пръстите бяха топли и живи. — Извинявай. Нараних те. Предполагам, че и сенките имат чувства като всички нас.

— Когато ни наранят, кървим — казах аз.

— Приключи ли с вечерята? В такъв случай защо не донесеш онези документи, които е изровил Майк? Може да ми освежат паметта. Стана ми интересно.

* * *

Слязох в стаята и взех плика на Макейра. Докато се върна горе, Рут пак бе седнала на дивана. В камината горяха нови дърва и вятърът с рев засмукваше из комина снопове оранжеви искри. Деп прибираше чиниите. В последния момент успях да спася чашата и шишето уиски.

— Искаш ли десерт? — попита Рут. — Кафе?

— Не, благодаря.

— Свършихме, Деп. Благодаря ти.

Тя помръдна леко, за да ми подскаже да се настаня до нея, но аз се престорих на разсеян и седнах отсреща, на предишното си място. Още ме болеше от намека, че не съм истински писател. Може и да е вярно. Никога не съм съчинявал поезия. Не пиша сантиментални анализи на юношеските си терзания. Нямам мнение за човешката душа, освен че е по-добре човек да не задълбава из нея. Виждам се като литературен еквивалент на умел грънчар или кошничар — произвеждам забавни предмети, които хората охотно купуват.

Отворих плика и извадих фотокопията от членската книжка на Ланг и статиите за лондонските избори. Плъзнах ги по масата към Рут. Тя кръстоса глезени, приведе се напред и аз неволно надникнах в изненадващо дълбоката и сенчеста долина на деколтето й.

— Е, с това не се спори. — Рут бутна настрани членската карта. — Подписът е негов. — Тя почука с пръст по снимката на агитаторите от 1977 г. — Някои лица са ми познати. Сигурно съм почивала през онази вечер или съм обикаляла с друга група. Иначе щях да бъда до него. — Тя вдигна глава. — Какво друго си изровил?

Вече нямаше смисъл да крия, затова подадох целия пакет. Тя огледа името и адреса, после пощенския печат и обърна очи към мен.

— Какви ги е вършил Майк?

Разтвори плика с палец и показалец, после предпазливо надникна в него, сякаш се боеше, че нещо може да я ухапе. След малко го преобърна и изсипа съдържанието на масата. Гледах напрегнато как прелиства копията от фотографии и програми. Взирах се в нейното бледо умно лице, търсейки поне следа от обяснение защо всичко това е било тъй важно за Макейра. Видях как суровите й черти омекнаха, когато взе фотографията на Ланг с раираното сако край огряната от слънце река.

— О, погледни го — възкликна тя. — Не е ли красив? Притисна снимката към бузата си.

— Неустоим — съгласих се аз.

Рут се вгледа по-внимателно в снимката.

— Боже мой, погледни ги. Виж косата му. Това е съвсем друг свят, нали? Помисли само, какво ставаше, докато са се снимали? Виетнам. Студената война. Първите миньорски стачки в Англия от 1926 година насам. Военният преврат в Чили. А те какво правят? Вземат бутилка шампанско и отиват да се повозят на лодка!

— Наздраве за тях.

Рут взе едно от фотокопията.

— Чуй това — каза тя и зачете:

Девойките ще махат след тръгващия влак.

С целувка ще ни кажат:

„Елате в Кеймбридж пак.“

Ще им подхвърлим цвете и ще въздъхнем — знай,

не ще ни видят, друже мой,

отново в този край.

Сбогуваме се с гонките и с майското дране,

със „Тринърс“, „Фенърс“, тениса,

със пиесите на „Футлайтс“ и с какво ли не.

За сетен път минаваме

по Кей Пи и накрая

по тихите води на Кам

отплаваме за Гранчестър да си изпием чая.

Усмихна се и поклати глава.

— Не разбирам и половината. Написано е с кеймбриджки шифър.

— Гонките са гребни състезания между колежите — обясних аз. — Всъщност и в Оксфорд ги има, но ти сигурно си била твърде увлечена в миньорската стачка, за да им обърнеш внимание. Дрането — това са майските балове, нали знаеш колко скъпо струват поканите. А дори не са майски, провеждат ги през юни, разбира се.

— Разбира се.

— „Тринърс“ е колежът „Тринити“. „Фенърс“ е университетското игрище за крикет.

— Ами Кей Пи?

— „Кингс Парейд“, най-известната улица в Кеймбридж.

— Писали са го с насмешка — каза тя. — Но сега звучи носталгично.

— Такива са рисковете на сатирата.

— А чий е този телефонен номер?

Трябваше да си знам, че ншцо няма да й убегне. Тя ми показа снимката с изписания отзад номер. Не отговорих. Усетих как лицето ми пламва. Разбира се, трябваше да й кажа по-рано. Сега сам се бях нагласил да изглеждам виновен.

— Е? — настоя Рут.

— На Ричард Райкарт — тихо казах аз.

Струваше си да се види изражението й. Сякаш бе глътнала стършел. Тя вдигна ръка към гърлото си и тихо ахна.

— Ти си се обаждал на Ричард Райкарт?

— Не аз. Трябва да е бил Макейра.

— Невъзможно.

— Кой друг може да е записал номера? — Подадох й мобилния си телефон. — Опитай.

За няколко секунди Рут се втренчи в мен, като че си играехме на въпроси и отговори, после посегна, взе телефона и набра четиринайсетте цифри. Вдигна го до ухото си и пак ме погледна. Около трийсет секунди по-късно по лицето й плъзна тревожна тръпка. Тя прекъсна връзката с треперещи пръсти и остави телефона на масата.

— Той ли беше? — попитах аз.

Рут кимна.

— Мисля, че беше на ресторант.

Телефонът зазвъня, тръпнейки върху масата като жив.

— Какво да правя? — попитах аз.

— Каквото искаш. Телефонът си е твой.

Изключих го. Настана тишина, нарушавана само от пукота и фученето на огъня в камината.

— Кога разбра? — попита Рут.

— Днес. Когато се настаних в стаята на Макейра.

— И после отиде до Ламбъртс Коув да видиш къде са открили трупа му?

— Точно така.

— И защо го направи? — Гласът й бе съвсем тих. — Кажи ми честно.

— Не съм сигурен. — Помълчах, после не можах да се удържа. — Там имаше един човек. Стар кореняк, който познава теченията в пролива. Каза, че няма начин по това време на годината тяло от ферибота да изплува в Ламбъртс Коув. Каза още, че една жена, която има къща точно зад дюните, видяла фенерчета на плажа през нощта, когато изчезна Макейра. Но после паднала по стълбите и сега е в кома. Така че не може да каже на полицията. — Разперих ръце. — Само това знам.

Рут ме гледаше с леко разтворени устни.

— Значи — бавно изрече тя — само това знаеш. Господи. — Взе да опипва с длани кожената тапицерия на дивана, после насочи вниманието си към масата и зарови под снимките. — Господи. По дяволите. — Тя щракна с пръсти към мен. — Дай ми телефона си.

— Защо? — попитах аз, докато го подавах.

— Не е ли очевидно? Трябва да се обадя на Адам.

Рут пое телефона, огледа го и бързо започна да набира с палец. Но някъде към средата на номера спря.

— Какво? — попитах аз.

— Нищо.

Гледаше през рамото ми някъде зад мен и хапеше устни. Палецът й беше върху клавишите и задълго остана там, докато накрая тя отново сложи телефона на масата.

— Няма ли да му се обадиш?

— Може би. След малко. — Рут се изправи. — Първо отивам да се поразходя.

— Но сега е девет през нощта — възразих аз. — Вали като из ведро.

— Ще ме освежи.

— Идвам с теб.

— Не. Благодаря, но трябва да обмисля нещата на спокойствие. Ти остани тук и си налей още едно питие. Изглежда, че имаш нужда. Не ме чакай.

* * *

Най-много ми беше жал за нещастния охранител. Сигурно седеше долу пред телевизора с крака върху табуретката и очакваше спокойно нощно дежурство. А изведнъж Лейди Макбет решаваше да излезе на поредната си безкрайна разходка, този път насред атлантическа буря. Стоях до прозореца и ги гледах как пресичат моравата към безмълвното буйство на дюните. Както винаги Рут вървеше с приведена глава, сякаш бе изгубила нещо ценно и се връщаше по стъпките си с надеждата да го намери. Прожекторите хвърляха сянката й в четири посоки. Човекът от специалните служби все още закопчаваше палтото си.

Изведнъж почувствах непоносима умора. Краката ми бяха вдървени от въртенето на педалите. Побиваха ме тръпки като от идваща настинка. Дори уискито на Райнхарт вече не ме изкушаваше. Тя бе казала да не чакам и аз реших да я послушам. Прибрах фотокопията и снимките в плика и слязох в стаята си. Когато се съблякох и загасих лампата, сънят ме погълна мигновено — засмука ме през дюшека надолу към тъмните си води, като че бях изтощен плувец в могъщо течение.

По някое време изплувах и се озовах до Макейра, чието едро тромаво тяло се премяташе из водата като играещ делфин. Беше облечен с дебел черен дъждобран и тежки обувки с гумени подметки. Няма да се справя, каза ми той, продължавай без мен.

Стреснато подскочих и седнах. Нямах представа колко време съм спал. Стаята тънеше в мрак, само отляво блестеше вертикална ивица светлина.

— Буден ли си? — тихо попита Рут и почука.

Беше открехнала вратата и стоеше в коридора.

— Вече да.

— Извинявай.

— Няма значение. Чакай малко.

Изтичах до банята, навлякох белия хавлиен халат, който висеше зад вратата, и когато се върнах в спалнята и поканих Рут да влезе, видях, че е облечена със също такъв халат. Беше твърде голям за нея. Изглеждаше изненадващо дребна и уязвима. От косата й капеше вода. Босите й крака бяха оставили влажни дири от нейната стая до моята.

— Кое време е? — попитах аз.

— Не знам. Преди малко говорих с Адам.

Тя изглеждаше замаяна и трепереше. Очите й бяха широко разтворени.

— И какво?

Рут се озърна към коридора.

— Може ли да вляза?

Все още зашеметен от съня, запалих нощната лампа. Направих й път да влезе и затворих вратата.

— В деня, преди Майк да умре, двамата с Адам ужасно се скараха — каза Рут без предисловия. — Досега не съм го споделяла с никого, дори и с полицията.

Разтрих слепоочията си и направих усилие да се съсредоточа.

— За какво?

— Не знам, но беше жестоко… непоправимо… и повече не си проговориха. Когато попитах Адам, той отказа да го обсъжда. Още няколко пъти повдигнах въпроса, но отговорът му бе един и същ. В светлината на днешните ти разкрития сметнах, че трябва да изясним нещата веднъж завинаги.

— Какво каза той?

— Вечеряше с вицепрезидента. Отначало онази проклета жена дори не искаше да му подаде телефона.

Тя седна на ръба на леглото и закри лицето си с длани. Не знаех какво да направя. Стори ми се нелепо да стърча прав над Рут, затова седнах до нея. Тя трепереше от глава до пети — може би от страх, може би от гняв или просто от студ.

— Първо заяви, че не можел да говори — продължи Рут, — но аз му обясних, че трябва да го направи, по дяволите. Тогава отнесе телефона в мъжката тоалетна. Когато му казах, че Майк се е свързал с Райкарт точно преди да умре, дори не се престори на изненадан. — Тя извърна глава към мен. Изглеждаше смазана. — Знаеше.

— Така ли каза?

— Нямаше смисъл да го казва. Разбрах по гласа му. Заяви, че не било разговор за по телефона. Щели сме да си поговорим, като се върне. Господ да ни е на помощ! В какво ли се е забъркал?

Сякаш нещо се скъса в нея и тя залитна към мен с разперени ръце. Отпусна глава на гърдите ми и за момент си помислих, че е припаднала, но после осъзнах, че се е вкопчила в мен с такава сила, че усещах изгризаните й нокти през дебелата хавлия. Ръцете ми висяха на сантиметър-два над нея и неуверено се движеха напред-назад, като че тялото й излъчваше някакво магнитно поле. Най-сетне я погалих по косата и се помъчих да прошепна утешителни думи, в които всъщност не вярвах.

— Страх ме е — глухо изрече тя. — Никога през живота си не съм се бояла от нищо. Но сега ме е страх.

— Косата ти е влажна — нежно казах аз. — Мокра си до кости. Чакай да ти донеса кърпа.

Измъкнах се от прегръдката и отидох до банята. Хвърлих поглед към огледалото. Чувствах се като скиор, застанал над непозната стръмна писта. Когато се върнах в стаята, Рут бе свалила халата и лежеше, завита с чаршафа до шията.

— Нали не възразяваш? — попита тя.

— Не, разбира се — казах аз.

Изгасих лампата, пъхнах се до нея и легнах откъм студената страна на леглото. Тя се превъртя, сложи ръка на гърдите ми и впи устни в моите с такава сила, сякаш ми правеше изкуствено дишане.

12

Книгата не е сцена, на която сянката да изказва възгледите си за каквото и да било.

„Писане в сянка“

Когато се събудих на сутринта, очаквах да е изчезнала. Нали такъв е обичайният протокол при подобни обстоятелства? Щом приключат нощните взаимоотношения, гостуващата страна се оттегля в собствената си централа като вампир, бързащ да изпревари безпощадните лъчи на зората. Но не и Рут Ланг. В сумрака различих смътно голото й рамо и късата черна коса и усетих по неравното, едва доловимо дишане, че е будна като мен и се ослушва.

Лежах по гръб с кръстосани на корема ръце, неподвижен като каменно изображение на рицар върху саркофаг. От време на време затварях очи, когато си спомнях още някой аспект на тоталната бъркотия. Станалото навярно достигаше десета степен по скалата на Рихтер за тъпи идеи. Същински връх на глупостта. По някое време плъзнах ръка към нощното шкафче и пипнешком потърсих часовника си. Поднесох го към лицето си. Беше седем и петнайсет.

Предпазливо, продължавайки да се преструвам, че не забелязвам нейната преструвка, се измъкнах от леглото и тръгнах на пръсти към банята.

— Буден си — изрече тя, без да помръдне.

— Извинявай, ако съм те стреснал — казах аз. — Мисля да си взема един душ.

Заключих вратата зад себе си, пуснах горещата вода и оставих мощните парещи струи да ме блъскат по гърба, корема, краката, главата. Малкото помещение бързо се изпълни с пара. След това, докато се бръснех, трябваше непрестанно да бърша отражението си в огледалото, за да не изчезне в мъглата.

Когато се върнах в стаята, Рут бе облякла халата и стоеше до бюрото, прелиствайки ръкописа. Завесите все още бяха дръпнати.

— Махнал си семейната му история — каза тя. — Няма да е доволен. Много се гордее с рода Ланг. И защо навсякъде си подчертал името ми?

— Исках да проверя на колко места те споменават. Изненадах се, че е толкова рядко.

— Лошо наследство от времето на социологическите проучвания.

— Моля?

— Докато бяхме на Даунинг Стрийт, Майк често казваше, че щом си отворя устата, Адам губи по десет хиляди гласа.

— Сигурен съм, че не е вярно.

— Вярно е, разбира се. Хората винаги искат някой да им е виновен. Често си мисля, че що се отнася до него, най-полезната ми роля беше тази на гръмоотвод. Можеха да си изливат яда върху мен.

— Дори и така да е — казах аз, — не би трябвало да те оставят зад кадър.

— Защо не? Така става с повечето жени. Дори и такива като Амелия Блай рано или кьсно потъват в забрава.

— Много добре. Аз пък ще те върна на сцената. — В бързината плъзнах вратата на гардероба толкова силно, че тя шумно се удари в ръба. Трябваше да се махна от тази къща. Трябваше да се отдалеча на безопасна дистанция от тия тримата с тяхното модерно семейство, преди да съм се побъркал като тях. — Когато имаш време, бих искал да седнем на един дълъг разговор. Да вмъкнем всички важни подробности, които той е пропуснал.

— Колко мило от твоя страна — отвърна горчиво тя. — Например да разкажем как вярната секретарка напомня на шефа си за рождените дни на жена му.

— Да, нещо от сорта. Но както ти сама казваш, би било неуместно да се преструвам на истински писател.

Усещах втренчения й поглед. Обух си боксерки и ги вдигнах нагоре под халата.

— А — сухо подхвърли тя. — Благоприличието на следващото утро.

— Малко е късно за благоприличие — отвърнах аз.

Свалих халата, посегнах за риза и когато закачалката издрънча глухо, неволно си помислих, че дискретното нощно измъкване цели да предотврати точно такива жалки сцени. Колко типично за нея — да не усеща кое би било уместно в момента. Сега отминалата интимност тегнеше между нас. Тишината се разтегляше, превръщаше нейната обида в едва ли не плътна преграда. Да отида да я целуна вече бе тъй немислимо, както и в деня, когато се срещнахме.

— Какво ще правиш? — попита Рут.

— Отивам си.

— Не си длъжен да го правиш заради мен.

— Боя се, че трябва да го направя заради себе си.

Обух си панталона.

— Ще кажеш ли на Адам? — попита тя.

— О, за бога! — възкликнах аз. — Ти как мислиш?

Сложих куфара си на леглото и го отворих.

— Къде ще отидеш?

Рут изглеждаше готова да се разплаче отново. Надявах се да не стигнем дотам; не бих издържал.

— Връщам се в хотела. Там ще работя много по-добре. — Толкова бързах да се измъкна, че започнах да хвърлям дрехи в куфара, без да си правя труда да ги сгъвам. — Извинявай. Не биваше да отсядам в дома на клиента. Тия работи винаги свършват…

— В леглото с жена му?

— Не, разбира се. Просто става трудно да се запази професионалната дистанция. Както и да е, ако си спомняш, не беше чисто моя идея.

— Не е много любезно да го изтъкваш.

Не отговорих. Продължих да си събирам багажа. Рут следеше всеки мой жест.

— А това, което ти казах снощи? — попита тя. — Какво смяташ да правиш?

— Нищо.

— Не може просто да си затвориш очите.

— Рут — казах аз и най-сетне спрях за малко, — аз съм негов автор в сянка, а не разследващ журналист. Ако иска да каже истината, моя работа е да му помогна. Ако ли не — много добре. Заговорим ли за морал, неутрален съм.

— Не е неутрално да криеш факти, когато знаеш, че се е случило нещо незаконно. Дори е направо престъпно.

— Но аз не знам дали се е случило нещо незаконно. Разполагам само с телефонен номер върху обратната страна на една снимка и клюки от някакъв старец, който може да е изкуфял. Ако някой има доказателства, това си ти. И там е истинският въпрос: какво ще направиш ти!

— Не знам — каза тя. — Може да напиша свои собствени мемоари. „Съпругата на бившия премиер разкрива всичко“.

Отново се захванах с багажа.

— Е, ако някога почнеш да пишеш, обади се.

Тя отвърна с типичния си гърлен смях.

— Наистина ли смяташ, че за да напиша книга, ще ми трябва човек като теб?

Рут се изправи, разхлаби колана и за момент си помислих, че ще се съблече, но тя само се загърна по-плътно с халата. Затегна колана със сила, върза го на възел и категоричният жест някак възстанови превъзходството й над мен. Правото ми на достъп се отменяше окончателно. Решителността й бе тъй твърда, че ме обзе неволен копнеж и ако беше протегнала ръце, щях на свой ред да се хвърля в прегръдките й. Но Рут се завъртя и с добре трениран жест на премиерска съпруга дръпна шнура на завесите.

— Обявявам деня за официално открит — заяви тя. — Бог да го благослови заедно с всичко, което ще ти донесе.

— Е — казах аз, гледайки пейзажа навън, — явно наистина е дошло утрото след миналата нощ.

Дъждът бе преминал в суграшица и по моравата се валяха боклуци от бурята — клонки, клечки, преобърнат бял ракитов стол. Тук-там, на завет край вратата, суграшицата се беше слепнала от студа на ивици като парчета стиропор. Единственото светло петно сред дрезгавината бе отражението на лампата в спалнята. Напомняше летяща чиния, увиснала над дюните. В стъклото виждах съвсем ясно лицето на Рут — бдително и навъсено.

— Няма да разговарям с теб — каза тя. — Не искам да пише за мен в скапаната си книга, нито пък с твоя помощ да ми изказва похвали и благодарности. — Завъртя се, тръгна към вратата и на прага спря. — Вече да не разчита на мен. Ще се разведа. А после тя да му ходи на свиждане в затвора.

Чух как вратата на нейната стая се отвори и затвори, малко по-късно долетя едва доловимият шум на вода в тоалетната. Почти приключвах с багажа. Сгънах дрехите, с които ми бе услужила предишната вечер, и ги сложих на стола, прибрах лаптопа в ръчната чанта и остана единствено ръкописът. Дебелата купчина листове лежеше на масата, където я бе оставила Рут: осем сантиметра неприветлива хартия — моят пътеводен знак, моята вярна следа, моят път към богатството. Не можех да работя без ръкописа, а не се полагаше да го изнасям. Хрумна ми спасително оправдание: може би разследването за военни престъпления променяше тъй цялостно обстоятелствата в живота на Ланг, че старите правила не важаха. Поне така можех да кажа. Определено нямаше как да остана тук и час по час да се сблъсквам унизително с Рут. Пъхнах ръкописа в куфара заедно с плика от архива, затворих капака и излязох в коридора.

Бари от специалните служби седеше на стол до вратата с книгата за Хари Потър. Откъсна от страниците широкото си лице и ми хвърли поглед, изпълнен с досада и недоволство. По устните му трепна подигравателна усмивка.

— Добро утро, сър. Приключихме за тази нощ, а?

Той знае, помислих си аз. И веднага дойде другата мисъл: Много ясно, че знае, глупако. Това му е работата. За миг си представих как разговаря насмешливо с колегите, как предава в Лондон официалния отчет за наблюденията си, как в някоя папка влизат дискретни бележки и изведнъж се разтърсих от обида и ярост. Може би трябваше да реагирам с намигане или съзаклятнически майтап: „Е, господине, нали знаете поговорката, стара цигулка най-хубаво свири“ или нещо от сорта, но вместо това отвърнах студено:

— Защо просто не си затваряш устата?

Едва ли можех да се меря по духовитост с Оскар Уайлд, но поне си осигурих безпрепятственото излизане. Прекрачих прага и тръгнах към пътя, осъзнавайки чак сега, че за жалост горещият праведен гняв не осигурява защита срещу суграшицата и ледения вятър. Още няколко метра продължих бавно напред в жалък опит да запазя достойнство, после хукнах на завет зад ъгъла. Струи дъждовна вода се лееха от улука и попиваха в песъчливата почва. Свалих сакото, вдигнах го над главата си и се замислих как ще стигна до Едгартаун. Точно тогава в главата ми услужливо изникна идеята да взема назаем кафявия джип „Форд Ескейп“.

Колко различно — безкрайно различно — би се развил животът ми, ако не бях се втурнал веднага към онзи гараж, прескачайки локвите; с едната ръка държах сакото над главата си, с другата влачех малкия куфар. И днес се виждам като на кино или може би по-точно в някоя от онези телевизионни възстановки на реални престъпления: без да знае, жертвата тича срещу съдбата си, а зловещи акорди подчертават фаталната сцена. Вратата беше отключена от предишния ден, а ключовете висяха на таблото на форда — естествено, кой се бои от кражби, когато живее в края на три километра черен път, охраняван от шестима въоръжени пазачи? Пъхнах куфара на дясната предна седалка, облякох сакото и се настаних зад волана.

Джипът беше студен като морга и прашен като стар таван. Плъзнах ръце по непознатото табло и пръстите ми посивяха. Аз всъщност нямам своя кола — не ми и трябва, защото живея сам в Лондон — и в редките случай, когато вземам под наем, винаги ми се струва, че са добавили нов ред приспособления, така че днес таблото на най-обикновен семеен автомобил ме стъписва като пулта на пътнически самолет. Вдясно от волана имаше тайнствен екран, който оживя, когато включих двигателя. На него пулсиращи зелени вълни пробягваха от земята към орбитална космическа станция. Пред очите ми пулсирането смени насоката и дъгите полетяха от небесата надолу. След миг на екрана изникнаха голяма червена стрелка и жълта линия на широк син фон.

Мек, но повелителен женски глас изрече с американски акцент някъде зад гърба ми:

„Излезте на шосето при първа възможност.“

Бих я изключил, но нямах представа как, а усещах, че шумът на двигателя всеки момент може да привлече вниманието на едрия Бари. Самата мисъл за мазния му поглед ме тласна към незабавни действия. Бързо превключих на задна и изкарах форда от гаража. После нагласих огледалата, включих фаровете и чистачките, смених скоростта и потеглих към портата. Докато минавах покрай кабинката на пазача, сцената на малкия монитор за сателитна навигация се смени изящно, сякаш играех компютърна игра, после червената стрелка се намести в средата на жълтата линия. Потегляхме.

Имаше нещо странно успокояващо в това да пътувам и да виждам как всички пътечки и ручейчета се появяват, спретнато отбелязани в горната част на екрана, после слизат надолу и изчезват. Създаваше чувството, че целият свят е мирно и цивилизовано място, където всичко е премерено, надписано и въведено в някаква небесна контролна зала, а оттам сладкодумни ангели бдят благо над простосмъртните пътници.

„След двеста метра — посъветва ме жената — завийте надясно.“

„След петдесет метра завийте надясно.“

И после:

„Завийте надясно.“

Самотният демонстратор се гушеше в найлоновата колиба и четеше вестник. Като ме видя на разклона, стана и излезе под суграшицата. Забелязах, че наблизо има паркирана кола — голям стар фургон фолксваген, и се зачудих защо човекът не седи вътре. Докато завивах надясно, разгледах добре изпитото му посивяло лице. Беше неподвижно, безизразно и напълно безчувствено към проливния дъжд, сякаш принадлежеше не на човек, а на дървена статуя пред магазин. Натиснах педала и подкарах към Едгартаун, наслаждавайки се на лекото чувство за авантюра, което изпитваш винаги когато пътуваш в чужда страна. През следващите шест-седем километра безплътната ми спътничка мълча и напълно я бях забравил, но когато достигнах покрайнините на града, тя се обади отново:

„След двеста метра завийте наляво.“

Сепнах се.

„След петдесет метра завийте наляво.“

„Завийте наляво“ — повтори тя, когато стигнах до разклонението.

Започваше да ми лази по нервите.

— Съжалявам — промърморих аз и завих надясно към главната улица.

„Завийте обратно при първа възможност.“

— Вече става нелепо — изрекох високо аз и спрях.

Натиснах няколко бутона на навигаторското табло с надеждата да го изключа. Картината ца екрана се смени и ми предложи меню. Не помня всички опции. Едната беше ВЪВЕДЕТЕ НОВО НАПРАВЛЕНИЕ. Мисля, че друга предлагаше ВРЪЩАНЕ НА ДОМАШНИЯ АДРЕС. А третата — онази, която светеше — гласеше: ПОВТОРЕТЕ ПРЕДИШЕН МАРШРУТ.

Дълго се взирах в екрана и постепенно започвах да осъзнавам какво означава това. Предпазливо натиснах бутона ИЗБОР.

Екранът изгасна. Явно системата имаше дефект. Изключих двигателя и се разрових за брошура с инструкции. Дори храбро излязох под суграшицата и отворих задната врата да видя дали не е там. Върнах се с празни ръце и включих двигателя. Навигационната система отново светна. Докато осъществяваше обичайната си връзка с кораба-майка, аз превключих на скорост и подкарах надолу.

„Завийте обратно при първа възможност.“ Потропах с пръсти по волана. За пръв път в живота си се сблъсквах с истинския смисъл на думата „предначертано“. Току-що бях отминал викторианската църква на китоловците. Пред мен склонът слизаше към пристанището. Няколко бели мачти се мержелееха през мръсната дантелена завеса на дъжда. Наближавах стария си хотел — момичето с бялото боне, картините с кораби и стария капитан, отправил към мен суров взор от стената. Още нямаше осем часа. Никакво движение по пътя. Тротоарите бяха пусти. Продължих надолу покрай празните магазини с веселите им надписи: „Затворено за през зимата, заповядайте догодина!“

„Завийте обратно при първа възможност.“

Нямах повече сили да се боря със съдбата. Дадох мигач, завих по една уличка — мисля, че носеше нелепото за момента име Съмър Стрийт — и спрях. Дъждът блъскаше по покрива на джипа; чистачката свистеше напред-назад. Малък черно-бял териер се изхождаше в канавката с изражение на пълна съсредоточеност върху старческата си мъдра муцунка. Притежателят — твърде дебело навлечен срещу влагата и студа, за да мога да определя пол и възраст — тромаво се извърна да ме погледне като астронавт на лунна разходка. В едната си ръка държеше лопатка, в другата бяла найлонова торбичка с кучешки изпражнения. Бързо върнах на задна към главната улица и завъртях волана тъй рязко, че за момент се качих на тротоара. С вледеняващ вой на гуми подкарах обратно нагоре по хълма. Стрелката бясно заподскача и доволно легна върху жълтата линия.

И до днес нямам представа какво точно си мислех, че правя. Не можех дори да съм сигурен, че Макейра последен е въвеждал адрес. Можеше да е някой друг гост на семейство Райнхарт; можеше да е Деп или Дък; можеха дори да са агентите. Каквато и да бе истината, несъмнено си вярвах, че при първите признаци за опасност мога да спра по всяко време, и вероятно това ми даваше измамното чувство за сигурност.

Щом напуснах Едгартаун и излязох на шосето за Винярд Хейвън, небесната ми наставница млъкна за няколко минути. Минавах край тъмни гори и малки бели къщички. Редките насрещни коли бяха с включени фарове и караха бавно по мокрия, хлъзгав път. Седях приведен напред и се взирах сумрачното утро. Отминах гимназия, току-що започнала да се оживява за новия ден, а до нея единствения светофар на острова (на картата бе отбелязан като туристическа забележителност — нещо, което си струва да видиш през зимната скука). Пътят рязко зави, дърветата сякаш дойдоха по-близо; на монитора изникнаха нови екзотични названия: Диър Хънтър Уей, Скиф Авеню.

„След двеста метра завийте надясно.“

„След петдесет метра завийте надясно.“

„Завийте надясно.“

Спуснах се по наклона към Винярд Хейвън и се разминах с училищен автобус, бавно пъплещ нагоре. За момент зърнах отляво пуста търговска улица, после се озовах в равнид занемарен район около пристанището.

Завих зад ъгъла, отминах едно кафе и спрях на големия паркинг. На около двеста метра от мен, отвъд мокрия асфалт, върволица коли се изкачваше по рампата на ферибота. Червената стрелка ме упътваше право натам.

Показан върху навигационния екран в топлата кабина на форда, предложеният маршрут изглеждаше привлекателен като детска рисунка от лятна почивка — жълт кей, навлизащ в ярката синева на залива. Но реалността зад стъклото бе определено недружелюбна — черната зинала паст на ферибота, зацапана по ъглите с ръжда, а отвъд нея бурното сиво море под трептяща завеса от мокър сняг.

Някой почука по прозореца до мен и аз пипнешком потърсих бутона за сваляне на стъклото. Човекът беше облечен с тъмносин дъждобран и здраво притискаше с длан качулката върху главата си, за да не я смъкне вятърът. По очилата му се стичаха струйки вода. Значката на гърдите му обявяваше, че работи за пристанищните власти.

— Трябва да побързате — извика човекът, обръщайки гръб на вятъра. — Потегля в осем и петнайсет. Времето се разваля. Може да няма скоро друг курс. — Той отвори вратата и почти ме изблъска към билетната служба. — Вървете да платите. Ще им кажа, че след малко идвате.

Оставих двигателя да работи и влязох в барачката. Дори пред гишето все още се двоумях. През прозореца видях как последните коли се качват на ферибота, а служителят от паркинга стои до форда, потропвайки, за да прогони студа.

Възрастната жена зад бюрото изглеждаше тъй, сякаш знаеше далеч по-добри места, където си струва да бъде човек в петък сутрин малко след осем.

— Заминавате или не? — попита тя.

Въздъхнах, извадих портфейла си, плеснах върху гишето пет банкноти от един долар и получих в замяна билет плюс няколко монети ресто.

* * *

След като се изкачих по дрънчащата рампа в мрачния мазен търбух на кораба, друг човек с дъждобран ме насочи към мястото за паркиране и аз съвсем бавно подкарах напред, докато онзи вдигна ръка да спра. Наоколо шофьорите излизаха от автомобилите, промъкваха се по тесните пролуки между тях и изчезваха нагоре по стълбата. Аз седях на място и продължавах опитите да проумея как работи навигационната система. Но след около минута човекът от екипажа почука по стъклото и обясни със знаци, че трябва да изключа двигателя. Щом се подчиних, екранът отново изгасна. Зад мен задната врата на ферибота се затвори. Корабните двигатели оживяха, корпусът се разтърси и потеглихме с пронизително скърцане на стомана.

Изведнъж се почувствах като в капан сред ледения сумрак на трюма, изпълнен с вонята на дизел и изгорели газове. Не беше само клаустрофобия от затвореното пространство под палубата. Беше заради Макейра. Усещах до себе си неговото присъствие. Оловната тежест на упоритата му мания сякаш бе станала моя. Той приличаше на някакъв дебел малоумен непознат, с когото правиш грешката да се заприказваш във влака, а после не те оставя на мира. Излязох, заключих колата и тръгнах да търся кафе. В бара на горната палуба се наредих зад един пътник, който четеше „Ю Ес Ей Тудей“, и през рамото му видях снимка на Ланг с държавния секретар. ЛАНГ ЩЕ БЪДЕ ДАДЕН ПОД СЪД ЗА ВОЕННИ ПРЕСТЪПЛЕНИЯ, гласеше заглавието. ВАШИНГТОН ИЗРАЗЯВА ПОДКРЕПА. Обективът го бе хванал широко усмихнат.

С кафето в ръка отидох да седна в ъгъла и се замислих до какво ме доведе любопитството. Най-напред, формално погледнато, бях откраднал кола. Трябваше поне да позвъня в къщата и да кажа, че съм я взел. Но това вероятно щеше да означава разговор с Рут, която би настояла да знае къде се намирам, а не исках да й казвам. После идваше въпросът дали постъпвам разумно, или не. Ако наистина следвах последния маршрут на Макейра, не можех да си затварям очите пред факта, че той не се бе завърнал жив. Откъде можех да зная какво ме чака в края на пътя? Може би трябваше да споделя с някого какво съм замислил или още по-добре — да взема някого за свидетел. Или пък просто да сляза в Удс Хоул, да изчакам в някой бар, да хвана следващия ферибот за острова и да планирам разумно цялата авантюра, вместо да се хвърлям в неизвестното без подготовка.

Колкото и да е странно, не изпитвах особено чувство на страх — вероятно защото всичко изглеждаше тъй обикновено. Огледах лицата на спътниците си — предимно работещи хора, ако се съдеше по джинсите и ботушите, — уморени младежи, току-що докарали ранните доставки на острова, или местни жители, отиващи да напазаруват на континента. Голяма вълна блъсна корпуса и всички се люшнахме едновременно като водорасли по морското дъно. Зад зацапаното със сол стъкло на илюминатора ниската сива брегова линия и развълнуваното студено море изглеждаха съвсем анонимни. Можехме да сме в Балтика, Ламанша или Бяло море, край всеки от ония равни и пусти брегове, където хората търсят начин да преживяват.

Някой излезе на палубата да запали цигара и отвън нахлу студен влажен въздух. Не ми и хрумна да го последвам. Взех си още едно кафе и се отпуснах на спокойствие в топлата, влажна, жълтеникава атмосфера на бара, докато след около половин час отминахме фара на Нобска Пойнт и високоговорителят ни предупреди да се върнем в колите, Разлюляната от вълните палуба се блъсна в кея с дрънчене, което отекна из целия корпус. Аз залитнах към металната рамка на вратата в подножието на стълбите. Тук-там запищяха автомобилни аларми и чувството ми за безопасност изчезна, заменено от паника, че някой може да се е вмъкнал във форда. Но когато се приближих, залитайки, джипът изглеждаше недокоснат; проверих куфара — мемоарите на Ланг все още лежаха вътре.

Включих двигателя и докато се спусках по рампата към дъжда и вятъра в Удс Хоул, сателитният екран пак ми предложи познатата златна пътека. Би било съвсем просто да паркирам и да отида да закуся в някой от близките барове, но оставих автомобилната колона да ме води напред — през мръсната зима на Нова Англия нагоре по Удс Хоул Роуц към Локъст Стрийт, главната улица и по-нататък. Резервоарът беше пълен до половината и разполагах с целия ден.

„След двеста метра отбийте по втория изход от кръговото движение.“

Отбих и през следващите четирийсет и пет минути се движих на север по магистралите, повтаряйки в общи линии маршрута на идването си от Бостън. Това отговаряше поне на един въпрос: където и да бе ходил Макейра преди смъртта си, явно не ставаше дума за среща с Райкарт в Ню Йорк. Запитах се какво ли го е примамило в Бостън. Летището може би? В съзнанието ми изплуваха фантазии как посреща на летището някого, може би долетял от Англия, как сериозното му лице гледа напрегнато към небето, как се здрависват набързо в чакалнята, а после тръгват към някакво тайно място за среща. А дали самият той не бе отлетял за някъде? Но точно когато този сценарий започна да се оформя във въображението ми, бях насочен на запад към магистрала 95, а дори с мизерните си познания за географията на Масачусетс разбирах, че така вероятно обръщам гръб на летище „Логан“ и отивам към центъра на Бостън.

Двайсетина километра карах колкото се може по-бавно по широкия път. Дъждът бе спрял, но не просветляваше. Термометърът сочеше външна температура четири градуса под нулата. Обширни гористи пространства се редуваха с езера, бизнес сгради и високотехнологични фабрики, блестящи гордо като аристократични клубове или изискани гробища насред грижливо планирани и поддържани зелени площи. Тъкмо започвах да си мисля, че Макейра може да е бягал към канадската граница, когато гласът зад мен нареди да отбия по следващия изход от магистралата, и аз слязох на друго шосе с шест платна, което според монитора се наричаше „Конкорд“.

През плътно растящите дървета не различавах почти нищо, макар клоните им да бяха голи. С бавната скорост вбесявах шофьорите зад мен. Няколко тежки камиона тромаво се зададоха в колона, замигаха с фаровете и надуха клаксоните, преди да свърнат и да ме изпреварят сред облак от кални пръски.

Жената от задната седалка проговори отново:

„След двеста метра отбийте по първия изход.“ Минах в дясното платно и слязох по рампата. В края на завоя се озовах в идилично предградие с големи къщи, двойни гаражи, широки алеи и затревени дворове — богат, но дружелюбен квартал, където къщите бяха отделени една от друга с редици дървета и почти на всяка пощенска кутия имаше жълта панделка в чест на военните. Мисля, че улицата се казваше Плезънт Стрийт.

Една табела упътваше към район, наречен Белмонт Сентър, и аз продължих в тази посока по пътища, които постепенно ставаха все по-безлюдни, а цените на сградите около тях растяха. Отминах игрище за голф и завих надясно през малка горичка. Една катерица изтича през платното пред мен и се покатери по табела, забраняваща паленето на огън. И точно тогава, сякаш насред пущинака, моят ангел-пазител най-сетне обяви безметежната си присъда:

„Достигнахте целта си.“

13

Като горещ поклонник на писането в сянка може би съм създал впечатлението, че това е лесен начин да си изкарваш хляба. Ако е тъй, бързам веднага да се поправя, отправяйки едно предупреждение.

„Писане в сянка“

Отбих от пътя и изключих двигателя. Като се озърнах към мокрия гъсталак, изпитах дълбоко разочарование. Нямах представа какво точно съм очаквал — едва ли среща в подземен паркинг с недоволен държавен служител, — но при всяко положение нещо повече от това. И все пак Макейра отново ме изненадваше. Разказваха, че мразел природата дори повече от мен, а ето че, следвайки изминатия от него път, се бях озовал в този рай за туристи.

Слязох от колата и я заключих. След два часа шофиране имах нужда да напълня дробовете си със студения влажен въздух на Нова Англия. Разкьрших се и тръгнах по мокрия път. Катерицата ме гледаше от наблюдателния си пост отвъд платното. Направих две крачки натам и плеснах с ръце срещу симпатичното животинче. То се стрелна по дънера на близкото дърво и оттам размаха опашката си като среден пръст. Потърсих пръчка или нещо друго за хвърляне, но се отказах. Не ми се щеше да прекалявам с престоя сред тия пусти гори, затова продължих напред. Бих се радвал вече никога да не чуя плътната, застинала тишина на десет хиляди дървета.

След петдесетина метра стигнах до почти незабележима пролука между дърветата. Малко встрани от пътя електрическа порта с пет решетки преграждаше достъпа до частна алея, която след няколко метра рязко завиваше и изчезваше зад дърветата. Къща не се виждаше. До портата имаше сива метална пощенска кутия без име, само с номер — 3551 — и каменна колона с интерком и панел с цифри. Табелата предупреждаваше: ТОЗИ ОБЕКТ СЕ ОХРАНЯВА ОТ „САЙКЛОПС СЕКЮРИТИ“; на фона на изрисувано око беше отпечатан безплатен телефонен номер за свръзка. Поколебах се, после натиснах звънеца. Докато чаках, хвърлих поглед наоколо. На един близък клон бе монтирана малка видеокамера. Отново позвъних. Никакъв отговор.

Отстъпих назад. Не знаех какво да правя. Мина ми мисълта да прескоча портата и да огледам имота без разрешение, но камерата никак не ми допадаше, а още по-малко ми харесваше названието „Сайклопс Секюрити“. Забелязах, че пощенската кутия е претъпкана и капакът не се затваря добре. Според мен нямаше нищо нередно поне да узная името на собственика. Пак се озърнах през рамо, свих виновно рамене към камерата и измъкнах шепа пратки. Бяха адресирани в различни стилове до мистър и мисис Пол Емет, професор, и мисис Пол Емет, професор Емет и Нанси Емет. Ако се съдеше по пощенските печати, изглеждаше, че пощата не е прибирана поне от два дни. Съпрузите Емет или отсъстваха, или… какво? Лежаха вътре мъртви? Въображението ми май съвсем се беше развинтило. Някои от писмата бяха препратени със стикер, закриващ първоначалния адрес. Изстъргах с нокът един от етикетите. Емет се оказа почетен председател на някакъв институт „Аркадия“ с адрес във Вашингтон.

Емет… Емет… името ми беше познато отнякъде. Натъпках писмата обратно в кутията и се върнах в колата. Отворих куфара, извадих пратката до Макейра и десет минути по-късно открих онова, което си спомнях смътно. П. Емет (колеж „Сейнт Джонс“) беше един от участниците в представлението на „Футлайтс“, заснет заедно с Ланг. Изглеждаше най-възрастен в групата — онзи, когото бях помислил за завършил студент. Имаше по-къса коса от останалите и по-благопристоен вид, „дърво“ според тогавашния жаргон. Дали това бе довело Макейра дотук — поредното проучване за кеймбриджките години? Сега си припомнях, че Емет се споменаваше и в мемоарите. Взех ръкописа и прелистих раздела за студентските времена на Ланг, но не срещнах името му. Беше цитиран едва в началото на последната глава:

Професор Пол Емет от Харвард пише за уникалната роля на англоезичните народи в разпространяването на демокрацията по света: „Докато тези нации са единни, свободата е в безопасност; разколебаят ли се, тиранията набира сила. „Изцяло споделям това убеждение.

Катерицата отново се появи край пътя и ме изгледа злобно.

Странно: тази дума би изразила най-точно чувствата ми в онзи момент. Странно.

Не знам колко време седях така. Спомням си, бях тъй унесен в мисли, че забравих да включа парното, и едва когато чух да наближава друга кола, осъзнах колко съм се вкочанил. Погледнах в огледалото и видях двойка фарове, после край мен мина малък японски автомобил. Зад волана седеше тъмнокоса жена на средна възраст, а до нея мъж на около шейсет години с очила, сако и вратовръзка. Той се завъртя да ме погледне и веднага разбрах, че е Емет не защото го разпознах (просто нямаше начин), а защото не можех да си представя кой друг би минал по толкова уединен път. Колата спря в началото на алеята и видях как Емет слезе да прибере пощата. Отново погледна към мен и си помислих, че ще дойде да ме попита какво търся. Но той се върна в колата, която продължи напред и изчезна от поглед, вероятно към къщата.

Натъпках в ръчната си чанта снимките и страницата от ръкописа, отпуснах на съпрузите десетина минути да отключат и да се настанят, после запалих двигателя и подкарах към портата. Този път, когато натиснах звънеца, отговорът дойде незабавно:

— Ало.

Гласът беше женски.

— Мисис Емет ли е?

— Кой се обажда?

— Възможно ли е да поговоря с професор Емет?

— Много е уморен.

Имаше провлачен глас, нещо средно между английска аристократка и хубавица от южните щати, а металното звучене на интеркома подсилваше този ефект: Мнооеумрен.

— Няма да му отнема много време.

— Имате ли уговорка?

— Става дума за Адам Ланг. Помагам му в писането на мемоари.

— Един момент, моля.

Знаех, че сигурно ме наблюдават с видеокамерата. Опитах се да заема успокояваща поза. Когато интеркомът запращя отново, чух мъжки глас с американски акцент — звучен, сочен, актьорски.

— Говори Пол Емет. Мисля, че сте допуснали грешка.

— Ако не греша, учили сте в Кеймбридж заедно с мистър Ланг.

— Да, бяхме там по едно и също време, но не претендирам да го познавам.

— Имам ваша снимка заедно с него в представление на „Футлайтс“.

Настана дълго мълчание.

— Елате.

Чух вой на електромотор и портата бавно се разтвори.

Докато карах по алеята, голямата триетажна къща постепенно изникна иззад дърветата: централна част от сив камък и две дървени крила, боядисани в бяло. Повечето прозорци бяха сводести, с малки квадрати от релефно стъкло и големи капаци. Не личеше кога е построена — може би преди шест месеца или преди сто години. Няколко стъпала водеха към веранда с колони, където ме чакаше самият Емет. Размерите на имението и околната гора създаваха чувство за уединение. За цивилизацията напомняше само бръмченето на невидим самолет, слизащ през ниските облаци към летището. Паркирах пред гаража до колата на Емет и слязох с чанта в ръка.

— Ще ме извините, ако ви се сторя малко замаян — каза Емет, след като се здрависахме. — Току-що долетяхме от Вашингтон и съм изморен. Обикновено не приемам никого без уговорка. Но вие споменахте някаква снимка и това определено разпали любопитството ми.

Обличаше се също тъй прецизно, както говореше очила с модерни дизайнерски рамки от черупка на костенурка, тъмносиво сако, бледосиня риза, яркочервена връзка с изображения на летящи фазани; от малкото джобче на сакото стърчеше кърпичка със същия мотив. Сега, от по-близо, разпознавах във възрастния мъж някогашния младеж; възрастта го бе променила само леко. Той не откъсваше поглед от чантата ми. Знаех, че иска да извадя снимката още тук, на верандата. Но не бях чак толкова наивен. Чаках, продължавах да чакам и накрая той се видя принуден да каже:

— Добре. Заповядайте, моля.

Вътре имаше лакирани дървени подове и миришеше на восъчен препарат за мебели и сушени цветя. Наоколо цареше хладната атмосфера на необитаемо жилище. На стълбищната площадка гръмко тиктакаше огромен старинен часовник. Чувах как в някоя от стаите жена му говори по телефона.

— Да — каза тя. — В момента е тук.

После навярно се отдалечи. Гласът й стана неясен и след това съвсем заглъхна.

Емет затвори външната врата.

— Може ли? — попита той.

Извадих фотографията от театралното представление и му я подадох. Той вдигна очилата към сребристите кичури над челото си и пристъпи до прозореца. Изглеждаше в добра форма за възрастта си и аз предположих, че редовно спортува — може би скуош и при всяко положение голф.

— Я виж ти! — Той вдигна черно-бялата снимка към бледите зимни лъчи, завъртя я насам-натам и хвърли изпитателен поглед покрай дългия си аристократичен нос като експерт, проверяващ картина за автентичност. — Изобщо не си спомням.

— Но сте вие, нали?

— О, да. През шейсетте години бях в ръководството на „Драмат“. Представяте си какви времена бяха. — Той отправи тих съзаклятнически смях към своя младежки образ. — О, да.

— „Драмат“?

— Извинявайте. — Емет откъсна очи от снимката. — Йейлското драматично дружество. Надявах се да запазя театралните си интереси в Кеймбридж и когато отидох там да подготвям докторска дисертация. Уви, изкарах само един сезон във „Футлайтс“, преди натоварването да сложи край на артистичната ми кариера. Може ли да я задържа?

— За съжаление не. Но съм сигурен, че мога да ви набавя копие.

— Ще го направите ли? Би било много любезно. — Той завъртя снимката и огледа гърба й. — „Кеймбридж Ивнинг Нюз“. Трябва да ми кажете как я открихте.

— С удоволствие — съгласих се аз.

И отново изчаках. Беше като игра на карти. Той не отстъпваше нито крачка, докато не го принудех. Големият часовник отмерваше звучно секундите.

— Заповядайте в кабинета ми — каза Емет.

Той отвори една врата и аз го последвах в стая, излязла сякаш от клуб на лондонски интелектуалци: тъмнозелени тапети, полици с книги от пода до тавана, библиотекарски стълбички, масивни кресла с кафява кожена тапицерия, голям бронзов аналой с формата на орел, римски бюст, лек аромат на пури. Едната стена бе посветена на житейските му успехи: грамоти, награди, почетни степени и много фотографии. Видях Емет с Клинтън и Ал Гор, Емет с Маргарет Тачър и Нелсън Мандела. Бих споменал и останалите, ако им знаех имената. Германски канцлер. Френски президент. Имаше и негова снимка с Ланг — усмивка и ръкостискане, може би на коктейл.

Емет забеляза накъде гледам.

— Стената на егото — каза той. — Всички я имаме. Приемете я като еквивалент на аквариума в зъболекарски кабинет. Седнете. Боя се, че за жалост мога да ви отделя само няколко минути.

Настаних се на коравия кафяв диван, докато той заемаше удобното кресло зад бюрото си. То се полюшна напред-назад. Емет вдигна крака върху бюрото и пред мен се разкриха леко протритите подметки на солидните му обувки.

— И тъй — каза той. — Снимката.

— Аз работя заедно с Адам Ланг върху мемоарите му.

— Знам. Казахте ми. Горкият Ланг. Много зле стана с това перчене в Хага. Колкото до Райкарт — според мен той е най-некадьрният външен министър от войната насам. Беше ужасна грешка да го назначат. Но ако онези от Международния наказателен съд продължат с глупостите, само ще превърнат Ланг най-напред в мъченик, след това в герой и така — той ме посочи с изискан жест — ще ви осигурят бестселър.

— Доколко добре го познавате?

— Ланг? Почти не го познавам. Изглеждате изненадан.

— Ами, първо на първо, той ви споменава в мемоарите си.

Този път Емет сякаш наистина се озадачи.

— Изненадвате ме. Какво е писал?

— Цитира ви в самото начало на последната глава. — Извадих страницата от чантата си и зачетох: — „Докато тези нации“ — тоест всички англоезични народи — „са единни, свободата е в безопасност; разколебаят ли се, тиранията набира сила.“ И после Ланг добавя: „Изцяло споделям това убеждение.“

— Е, поласкан съм — каза Емет. — А според мен като премиер проявяваше безпогрешен усет. Което не значи, че го познавам.

Посочих стената на егото.

— А и това тук.

— О, това ли! — Емет небрежно махна с ръка. — Снимаха ни на прием в „Кларидж“ по случай десетата годишнина на института „Аркадия“.

— Институтът „Аркадия“? — повторих аз.

— Малка организация, която ръководех някога. Много елитарна. Няма причина да сте я чували. Премиерът ни почете с присъствието си. Беше чисто професионално събитие.

— Но трябва да сте познавали Адам Ланг в Кеймбридж — настоях аз.

— Всъщност не. За един летен семестър пътищата ни се кръстосаха. Това е.

— Спомняте ли си нещо повече за него?

Извадих бележника. Емет го погледна така, сякаш вадех револвер.

— Извинявайте — казах аз. — Ще разрешите ли?

— Разбира се. Както искате. Просто малко се изненадах. През всичките тези години никой не бе споменавал за кеймбриджка връзка между нас двамата. До днес аз самият почти не си спомнях. Едва ли бих могъл да ви кажа нещо, което си струва да се запише.

— Но сте играли заедно?

— В една постановка. Летният фестивал. Дори не си спомням как се наричаше. Имаше стотина участници, ще знаете.

— Значи той не ви впечатли.

— Ни най-малко.

— Макар че после стана министър-председател?

— Ако знаех какво ще се случи, очевидно бих си направил труда да го опозная. Но през живота си съм се срещал с осем президенти, четирима папи и петима британски премиери и никого от тях не бих нарекъл изключителна личност.

Да, помислих си аз, а не ти ли е хрумвало, че и те може да са били на същото мнение за теб? Но на глас изрекох:

— Може ли да ви покажа още нещо?

Той демонстративно погледна часовника си.

— Ако наистина смятате, че ще представлява интерес.

Извадих другите снимки. Сега, когато ги виждах отново, осъзнах, че Емет е на няколко от тях. Нещо повече, той несъмнено беше мъжът на летния пикник, който вдигаше палец зад Ланг, докато бъдещият министър-председател се правеше на Богарт с цигарата марихуана, а момичетата му поднасяха ягоди и шампанско.

Пресегнах се и ги подадох на Емет, който отново разигра добре заучената сценка с вдигането на очилата. Виждам го и до днес: строен, розов и невъзмутим. Лицето му не трепна, което ми се стори странно, защото моето определено би трепнало при същите обстоятелства.

— О, боже — възкликна Емет. — Нима държи каквото си мисля? Дано да не е гълтал дима.

— Но зад него стоите вие, нали?

— Така ми се струва. И мисля, че се каня да му отправя строго предупреждение за вредата от злоупотребата с наркотици. Не виждате ли как думите се оформят на устните ми? — Той ми върна снимките и отново намести очилата върху носа си. Облегна се още по-назад и ме огледа внимателно. — Мистър Ланг наистина ли иска да публикува това в мемоарите си? Ако е тъй, бих предпочел да не ме споменава. Децата ми ще бъдат възмутени. Днес цари далеч по-пуритански дух, отколкото в наше време.

— Можете ли да ми кажете имената на други от снимката? Може би момичетата?

— Съжалявам. Онова лято ми е като в мъгла, една безкрайна, щастлива мъгла. Светът около нас вървеше към пропаст, но ние се забавлявахме.

Думите му ми напомниха за нещо, казано от Рут — за всичко, ставащо по света по времето, когато е била направена снимката.

— Като студент от Йейл в края на шейсетте години — казах аз — навярно е било голям късмет да избегнете повиквателната за Виетнам.

— Нали знаете старата поговорка: „Пращат само плявата.“ Получих студентска отсрочка. А сега… — Той завъртя стола и свали крака от бюрото. Изведнъж стана делови. Взе бележник и писалка. — Ще ми кажете ли откъде намерихте тези снимки?

— Говори ли ви нещо името Майкъл Макейра?

— Не. А трябва ли?

Стори ми се, че малко избърза с отговора.

— Макейра е работел преди мен по мемоарите на Ланг — казах аз. — Той е поръчал снимките от Англия. Преди около три седмици пристигнал с кола дотук да се види с вас и няколко часа по-късно умрял.

— Пристигнал с кола дотук да се види с мен? — Емет поклати глава. — Боя се, че бъркате. Откъде е дошъл?

— От Мартас Винярд.

— От Мартас Винярд! Драги мой, през този сезон на Мартас Винярд няма жива душа.

Отново ме занасяше — всеки, който бе гледал телевизия вчера, знаеше къде е отседнал Ланг.

— В навигационната система на колата, която е карал Макейра, бе заложен вашият адрес.

— Е, не мога да си представя как е станало. — Емет се почеса по брадата и направи замислена физиономия. — Не, наистина не мога. А дори да е вярно, определено не доказва, че наистина е пътувал. Как е умрял?

— Удавил се е.

— Искрено съжалявам. Никога не съм вярвал на стария мит, че смъртта от удавяне е безболезнена. А вие? Сигурен съм, че е ужасно мъчителна.

— Полицаите не ви ли казаха за случилото се?

— Не. Не съм имал каквито и да било контакти с тях.

— Тук ли бяхте през онзи уикенд? Трябва да е било на единайсети и дванайсети януари.

Емет въздъхна.

— Някой по-чувствителен от мен би възприел въпросите ви като нахални. — Той стана иззад бюрото, отиде до вратата и подвикна: — Нанси! Нашият посетител иска да знае къде сме били през уикенда на единайсети и дванайсети януари. Разполагаме ли с такива сведения?

Държеше вратата открехната и ме гледаше с недружелюбна усмивка. Когато мисис Емет се появи, той не си даде труда да ни запознае. Тя носеше дебел бележник-календар.

— Това е колорадският уикенд — обясни мисис Емет и показа бележника на съпруга си.

— Разбира се — възкликна той и демонстративно обърна страницата към мен. — Бяхме в института „Аспен“. Двуполюсните отношения в един многополюсен свят.

— Звучи забавно.

Забавно беше. — Той решително затвори бележника. — Аз изнесох основния доклад.

— През целия уикенд ли бяхте там?

— Аз бях — каза мисис Емет. — Останах да карам ски. Емет се върна със самолета в неделя, нали, скъпи?

— Значи може да сте се срещнали с Макейра — казах аз.

— Може, но не съм.

— И да се върнем към Кеймбридж… — започнах аз.

— He. — Емет вдигна ръка. — Моля ви. Ако не възразявате, нека да не се връщаме към Кеймбридж. Казах каквото има за казване по въпроса. Нанси?

Тя беше с двайсетина години по-млада и трепна от гласа му, както не би направила никоя първа съпруга.

— Емет?

— Изпрати нашия приятел, ако обичаш.

Докато се ръкувахме, той каза:

— Аз съм запален читател на политически мемоари. Непременно ще си купя книгата на мистър Ланг, когато излезе.

— Може да ви прати екземпляр — казах аз. — В името на доброто старо време.

— Силно се съмнявам — отвърна той. — Портата ще се отвори автоматично. Внимавайте да завиете надясно по пътя. Завиете ли наляво, ще навлезете все по-навътре в гората и повече няма да ви видят.

* * *

Мисис Емет затвори вратата зад мен още преди да стигна до най-долното стъпало. Докато вървях през мократа трева към форда, усещах как съпругът й ме наблюдава от прозореца на кабинета. В края на алеята, докато чаках портата да се отвори, вятърът изведнъж разлюля клоните и върху джипа се посипаха струи вода. Толкова се стреснах, че почувствах как космите по тила ми настръхват.

Излязох на пустия път и подкарах обратно. Нервите ми бяха обтегнати, сякаш слизах в тъмно мазе и последните няколко стъпала изчезваха изпод краката ми. Исках час по-скоро да избягам от тия дървета.

„Завийте обратно при първа възможност.“

Спрях форда, сграбчих с две ръце навигационната система и задьрпах с все сила. Тя се изтръгна сред звън от скъсани кабели и аз я метнах на пода пред съседната седалка. В същото време забелязах зад мен да се задава голям черен автомобил с включени фарове. Задмина ме твърде бързо, за да видя кой кара, после свърна към отклонението за магистралата и изчезна. Когато пак се озърнах, пътят отново бе пуст.

Странно е как действат процесите на страха. Ако преди седмица ме бяха помолили да предскажа какво мога да направя в подобна ситуация, бих казал, че ще се върна на Мартас Винярд и ще се помъча да забравя цялата история. На практика обаче открих, че природата неочаквано прибавя към страха и елемент на гняв, навярно за да осигури съхраняването на вида. Досущ като пещерен човек, застанал пред тигър, чувствах инстинктивно желание не да бягам, а по някакъв начин да отмъстя на високомерния Емет — онази безумна, атавистична реакция, която кара иначе кротки хорица да преследват по улицата въоръжени грабители, най-често с катастрофални последици.

Затова вместо благоразумно да потърся обратния път към магистралата, аз последвах пътните указатели към Белмонт. Това е просторно, зелено, богато градче, страховит оазис на реда и чистотата — едно от ония места, където ти искат разрешително, за да отглеждаш котка. Покрай спретнатите улици се редяха съвсем еднакви къщи с пилони за знамена и паркирани джипове. Навлязох в широки булеварди и все не можех да се ориентирам, додето най-сетне зърнах нещо, наподобяващо градски център. Този път, когато напуснах колата, взех куфара със себе си.

Намирах се на Ленард Стрийт — извита уличка с хубави магазинчета на фона на високите голи дървета зад тях. Една от сградите беше розова. По сивите покриви се трупаше снежна покривка, заледена по краищата. Сякаш бях попаднал в скиорски курорт. Предлагаха се неща, от които не се нуждаех — агенция за продажба на недвижими имоти, бижутерия, фризьорски салон, — но имаше и нещо, което ми трябваше: интернет кафене. Поръчах си кафе и геврек, после седнах колкото се може по-далеч от витрината. За да се предпазя от досадници, сложих куфара на отсрещния стол. Пийнах глътка кафе, отхапах от геврека, щракнах „Гугъл“, изписах „Пол Емет“ и „институт „Аркадия“, и се приведох към екрана.

* * *

Според www.arcadiainstitution.org институтът „Аркадия“ бе основан през август 1991 г. по случай петдесетата годишнина от първата среща на върха между премиера Уинстън Чърчил и президента Франклин Рузвелт в Пласенция Бей, Нюфаундленд. Имаше снимка, показваща как на палубата на американски линеен кораб Рузвелт, облечен в елегантен сив костюм, посреща Чърчил, който беше с една глава по-нисък и носеше някаква странна, смачкана тъмносиня морска униформа с фуражка. Приличаше на майстор градинар, дошъл да поднесе почитанията си на местния земевладелец.

Целта на института, обясняваше уебсайтът, била „да допринася за англо-американските взаимоотношения и да подкрепя вечните идеали на демокрацията и свободното слово, които нашите две нации винаги са бранили във времена на мир и война“. Това щяло да се постигне „чрез семинари, политически програми, конференции и инициативи за усъвършенстване на ръководни кадри“, както и чрез издаване на шестмесечното списание „Аркадиан Ривю“ и създаването на десет стипендии „Аркадия“, присъждани ежегодно за аспирантски изследвания по „културни, политически и стратегически теми от взаимен интерес за Великобритания и Съединените щати“. Институтът „Аркадия“ имаше клонове на Сейнт Джеймс Скуеър в Лондон и във Вашингтон, а имената на членовете на управителния съвет — бивши посланици, корпоративни шефове, университетски професори — звучеше като списък за най-скучния прием, на който човек би могъл да попадне.

Пол Емет беше пръв президент и ръководител на института и уебсайтът услужливо предлагаше кратка негова биография: роден в Чикаго през 1949 г., завършил Йейл и колежа „Сейнт Джонс“, Кеймбридж (стипендия „Роудс“); лектор по международни отношения в Харвард, 1975–1979 г., професор по международни отношения в института „Хауърд Т. Полк III“, 1979–1991 г.; основател и ръководител на института „Аркадия“; почетен председател от 2001 г.; публикации: „Където и да идеш: особените отношения, 1940–1956 г.“; „Механизмът на промяната“; „Загуба на империи, намиране на роли: някои аспекти на отношенията между САЩ и Великобритания след 1956 г.“; „Веригите на Прометей: ограничения на външната политика през ядрената епоха“; „Триумфалното поколение: Америка, Великобритания и новият световен ред“; „Защо сме в Ирак“. Имаше очерк в списание „Тайм“, който описваше увлеченията му: скуош, голф и оперетите на Гилбърт и Съливан, „изпълнения от които той и втората му съпруга Нанси Клайн, военен аналитик от Хюстън, Тексас, редовно предлагат на гостите на своите знаменити вечерни приеми в процъфтяващото градче Белмонт, Масачусетс“.

Прегледах първите от общо 37 000 статии в „Гугъл“ за Емет и „Аркадия“:

Кръгла маса за близкоизточната политика — институт "Аркадия“

Установяването на демокрация в Сирия и Иран… Във встъпителната си реч Пол Емет изрази своето убеждение…

www.arcadiainstitution.org/site/roundtable/A56fL%2004.htm  — 35к —  Кеширани — Подобни страници

Институт. Аркадия“ — Уикипедия. свободната енциклопедия

Институт „Аркадия“ е англо-американска организация с нетърговска цел, основана през 1991 г. под ръководството на професор Пол Емет… en.wikipedia.org/wiki/Arcadia Institution — 35k— Кеширани — Подобни страници

Институт. Аркадия“/Стратегическа група. Аркадия“ — SourceWatch

Институтът „Аркадия“ се самоопределя като посветен на подкрепата…

Професор Пол Емет, експерт по англо-американските…

www. Sourcewatch.org/index.php?title=Arcadia Institution — 39 k — USATODAY.com — 5 въпроса към Пол Емет Пол Емет, бивш професор по международни отношения в Харвард, днес ръководи влиятелния институт „Аркадия“…

www.usatodav.com/world/2002-08-07/questions x.htm7tabl.htm — 35 k —

Когато ми омръзна да чета все същите изтъркани глупости за семинари и летни конференции, смених темата за търсене с институт „Аркадия“ и „Адам Ланг“ и открих съобщение от уебсайта на „Гардиън“ за приема по случай годишнината на „Аркадия“ и присъствието на премиера. Превключих на „Гугъл“ — изображения — и получих мозайка от странни илюстрации: котка, двойка акробати по трико, карикатура, показваща как Ланг надува книжна торба с надпис „Следва унижение“. От личен опит знам, че това е най-досадното в търсенето по интернет. Пропорцията на полезното спрямо общата маса стремително се смалява и изведнъж става както когато ровиш за нещо изпуснато зад дивана, а вадиш шепа стари монети, копчета, валма прах и лепкави бонбони. Важното е да зададеш правилния въпрос и нещо ми подсказваше, че точно в това се провалям.

Прекъснах, за да разтъркам възпалените си очи. Поръчах още едно кафе и геврек, после огледах хората в заведението. Не бяха много за обедно време — старец с вестник, мъж и жена малко над двайсетте, хванати за ръце, две майки или по-вероятно бавачки, увлечени в клюки, докато три дечица си играеха на воля под масата, и двама късо подстригани младежи, може би от армията или от някоя аварийна служба (бях забелязал наблизо пожарна команда) — те седяха на столчета до бара с гръб към мен и водеха сериозен разговор.

Върнах се към уебсайта на институт „Аркадия“ и щракнах на управителния съвет. И те веднага изплуваха като призраци, призовани от необятните атлантически дълбини: Стивън Д. Енглър, бивш американски министър на отбраната; лорд Легхорн, бивш британски външен министър; престарелият бивш британски посланик във Вашингтон сър Дейвид Мобърли, рицар на Големия кръст и носител на Кралския викториански орден; Реймънд Т. Страйкър, бивш посланик на САЩ в Лондон; Артър Праша, президент и изпълнителен директор на Халингтън Груп; професор Мел Кроуфърд от школата за държавно управление „Джон Ф. Кенеди“; лейди Юнити Чеймбърс от Фондацията за стратегически изследвания; Макс Хардакър от „Годолфин Секюритис“; Стефани Кокс Морланд, старши директор на Манхатън Екуити Холдингс; сър Милиъс Рап от Лондон Скул ъф Економикс; Корнелиъс Айърмангър от „Кордсман Индустриалс“ и Франклин Р. Долърман старши партньор в „Маккош и съдружници“.

Бавно и упорито започнах да вмъквам в търсачката техните имена заедно с това на Ланг. Енглър бе похвалил твърдата решимост на Ланг в уводна статия на „Ню Йорк Таймс“. Легхорн бе направил възторжено изказване в Камарата на лордовете, в което съжаляваше за ситуацията в Близкия изток, но наричаше премиера „искрен човек“. Мобърли бе получил удар и не казваше нищо. Страйкър бе изказал гръмогласна подкрепа, когато Ланг отлетя за Вашингтон да получи Президентския медал на свободата. Вече започвах да се изморявам от тази процедура, когато набрах името Артър Праша. Изскочи съобщение в пресата отпреди година:

ЛОНДОН: Халингтън Груп има удоволствието да съобщи, че бившият министър-председател на Великобритания Адам Ланг ще постъпи в компанията като стратегически консултант.

Като сътрудник на непълно работно време мистър Ланг ще дава мнения и съвети на водещите специалисти от „Халингтън“ за инвестиции в световен мащаб.

Артър Праша, президент и ръководител на Халингтън, заяви:,Адам Ланг е един от най-уважаваните и опитни държавници в света и за нас е чест да черпим от неговия богат опит.“

Адам Ланг каза: „С радост приемам предизвикателството да работя в компания с тъй глобален обхват, вярна на демокрацията и известна с разумната си политика.“

Никога не бях чувал за Халингтън Груп, затова проверих какво пише за нея. Шестстотин служители; двайсет и четири клона по целия свят; само четиристотин инвеститори, предимно от Саудитска Арабия — и трийсет и пет милиарда долара капитал. Списъкът на контролираните от „Халингтън“ компании изглеждаше сякаш съставен от Дарт Вейдьр. Произвеждаха касетъчни бомби, самоходни гаубици, ракети-прехващачи, противотанкови хеликоптери, бомбардировачи с променлива геометрия на крилото, танкове, ядрени центрофуги, самолетоносачи. Една от компаниите осигуряваше охрана за частни предприемачи в Близкия изток, друга се занимаваше с наблюдения и проверки на данни в Съединените щати и по цял свят, а трета се бе специализирала в строежа на военни бункери и летища. В управителния съвет имаше двама бивши директори на ЦРУ.

Знам, че интернет е плодородна нива за всякакви параноични теории. Знам, че там можеш да срещнеш какво ли не — Ли Харви Осуалд, принцеса Даяна, „Опус Деи“, Ал Кайда, Израел, MI5, житни кръгове — и чрез връзките между сайтовете всичко това се обединява в една огромна конспирация. Но знаех също и колко е мъдра старата поговорка, че параноикът е просто човек, който знае цялата истина, и докато набирах „институт „Аркадия“, „Халингтън Груп“ и „ЦРУ“, усещах, че пред мен започва да се оформя нещо като очертанията на призрачен кораб, изплуващ от мъглата на данните върху екрана.

washingtonpost.com: Самолет на Халингтън свързан с. инквизиторските полети“ на ЦРУ Компанията отрече да знае каквото и да било относно програмата на ЦРУ за „извънредно екстрадиране“… един от ръководителите на престижния институт „Аркадия“ заяви…

www.washingtonpost.com/ac2/wp-dvn/A27824-2007Dec261anguage=-Кеширано — Подобни страници

Щракнах на тази история и превъртях надолу към съществената част:

Реактивният самолет на Халингтън Груп „Гълфстрийм 4“ бе фотографиран тайно — без корпоративната си емблема — на 18 февруари във военната база „Старе Киекути“ в Полша, където се смята, че ЦРУ поддържа свой таен затвор.

Това стана два дни след като по неофициални данни четирима британски граждани — Насир Ашраф, Шакил Каази, Салим Хан и Фарук Ахмед — бяха отвлечени от агенти на ЦРУ в Пешавар, Пакистан. Съобщава се, че мистър Ашраф е починал от сърдечна недостатъчност след процедура за разпит, известна под името „водна дъска“.

От февруари до юли същата година самолетът е имал 51 посещения в Гуантанамо и 82 във вашингтонската международна военновъздушна база „Дълес“, както и кацания във военновъздушната база, Андрюс“ край столицата и в американските авиационни бази в Рамщайн и Рейн-Майн, Германия.

В дневника за полетите на самолета са отбелязани също посещения в Афганистан, Мароко, Дубай, Йордания, Италия, Япония, Швейцария, Азербайджан и Чешката република.

Емблемата на „Халингтън“ се вижда на снимките, направени по време на авиационен спектакъл в Шенектади, Ню Йорк, на 23 август, осем дни след завръщането на самолета във Вашингтон от околосветско пътешествие през Анкоридж, Осака, Дубай и Шанън.

Емблемата не се вижда, когато гълфстриймът е фотографиран на 27 септември при зареждане с гориво на летище „Шанън“. Но когато се завърна на денвърското летище „Сентениал“ през февруари тази година, на снимките личеше не само емблемата на „Халингтън“, но и нов регистрационен номер.

Говорител на „Халингтън“ потвърди, че самолетът често е бил даван под наем на други организации, но настоя, че компанията не знае за какви цели може да е използван.

„Водна дъска“? Никога не бях чувал подобен израз. Звучеше съвсем безобидно, като някакъв здравословен спорт на открито, нещо средно между уиндсърфинг и спускане със салове по планински реки. Отново потърсих справка от интернет.

При мъчението „водна дъска“ затворникът се завързва здраво за наклонена маса, така че краката на жертвата да са по-високо от главата и всяко движение да бъде невъзможно. Лицето на затворника се покрива с плат или целофан, върху който разпитващият излива непрестанно струя вода. Макар че част от водата може да попадне в дробовете на жертвата, най-голямата ефективност на мъчението е в чисто психологическото чувство за удавяне. Задейства се рефлексът за повръщане, затворникът буквално усеща, че се дави, и почти незабавно моли да бъде освободен. Служители на ЦРУ, подложени на „водна дъска“ като част от тяхното обучение, издържат средно 14 секунди, преди да капитулират. Най-коравият пленник от Ал Кайда и предполагаем организатор на атентатите от 11 септември, Халид Шейх Мохамед, си спечелил възхищението на разпитващите го агенти от ЦРУ, когато успял да издържи две минути и половина, преди да направи самопризнания.

Мъчението може да предизвика жестоки болки и увреждания на белите дробове, мозъчни увреждания поради недостиг на кислород, изкълчвания и фрактури на крайниците поради опитите на жертвата да се измъкне и дългосрочни психически травми. През 1947 г. японски офицер е бил осъден на 15 години принудителен труд за военно престъпление, защото е приложил мъчението „водна дъска“ върху американски гражданин. Според проучване на „Ей Би Си Нюз“ ЦРУ е получило разрешение за прилагане на „водна дъска“ в средата на март 2002 г. и за целта е събрана група от 14 служители, обучени в този метод.

Имаше илюстрация от Камбоджа по времето на Пол Пот. Затворник лежеше по гръб на наклонена маса, с ръце и крака, вързани за краищата й. Главата му беше омотана с чувал. Инквизитор сипваше с лейка вода върху лицето му. На друга снимка заподозрян виетконговец лежеше разпънат на земята, а трима американски войници го подлагаха на подобно мъчение с вода от манерка. Войникът с манерката се усмихваше. Друг седеше върху гърдите на пленника и небрежно държеше цигара между показалеца и средния пръст.

Облегнах се назад и се замислих за много неща. Най-вече за коментара на Емет относно смъртта на Макейра — че смъртта от удавяне не е безболезнена, а мъчителна. Беше ми се сторило странно да чуя такива думи от устата на професор.

Разкърших пръсти като пианист преди финалната, най-трудна част от концерта, после изписах в търсачката нова задача: „Пол Емет“, „ЦРУ“.

Екранът незабавно се изпълни с резултати, на пръв поглед съвсем безполезни: статии и рецензии от Емет, в които случайно ставаше дума за ЦРУ; статии от други автори за ЦРУ, споменаващи неговото име; статии за института „Аркадия“, където се съчетаваха Емет и ЦРУ. Трябва да бях прегледал трийсет или четирийсет, докато най-сетне се натъкнах на нещо обещаващо.

ЦРУ в академичните кръгове Централното разузнавателно управление вече използва стотици американски учени… Пол Емет… www.spooks-on-campus.org/Church/listKI897a/html Ilk

Уебстраницата беше озаглавена „За кого си мислеше Франк???“ и започваше с цитат от доклада на комисията на сенатор Франк Чърч за ЦРУ, публикуван през 1976 г.:

Централното разузнавателно управление вече използва стотици американски учени (в това число администратори, членове на академични ръководства и аспиранти, участващи в преподаването), които не само генерират идеи и понякога осигуряват контакти за разузнавателни цели, но също така пишат книги и други материали за пропаганда в чужбина. Извън всичко това няколко десетки от тях се използват без тяхно знание за дребни оперативни задачи.

По-долу следваше списък в азбучен ред с двайсетина имена, между тях и това на Емет, и когато щракнах върху него, сякаш земята изчезна изпод краката ми.

Яростният противник на ЦРУ Франк Молинари съобщава, че през 1969 или 1970 г. студентът от Йейл Пол Емет е постъпил в Управлението, където бил назначен в отдел „Външни ресурси“ на дирекция „Оперативна дейност“. (Източник: „Вътре в Управлението“, Амстердам, 1977 г.)

— О, не — тихо прошепнах аз. — Не, не. Не може да бъде.

Навярно бях гледал екрана повече от минута, когато внезапен трясък на строшени съдове ме изтръгна от унеса. Озърнах се и видях, че едно от играещите под масата деца я е преобърнало. Докато сервитьорката тичаше натам с лопатка и четка, а бавачките (или майките) се караха децата, забелязах, че двамата късо подстригани мъже до бара не обръщат внимание на малката драма. Гледаха втренчено мен. Единият държеше до ухото си мобилен телефон.

Съвсем спокойно — във всеки случай се надявах да изглеждам по-спокоен, отколкото се чувствах — изключих компютъра и се престорих, че отпивам последна глътка кафе. Докато работех, то бе изстинало и сега го усетих върху устните си ледено и горчиво. После взех куфара и оставих на масата банкнота от двайсет долара. Вече си мислех, че ако нещо ме сполети, изтормозената сервитьорка със сигурност ще си спомни самотния англичанин, който е седял на най-вътрешната маса и е оставил абсурдно голям бакшиш. Нямам представа с какво би ми помогнало това, но тогава идеята ми се стори добра. Постарах се да не гледам към двамата късо подстригани мъже, докато минавах край тях.

Вън, на улицата, в сивия зимен ден, след като се бях отдалечил от зеления навес над витрината на кафенето и по улицата край мен бавно пъплеха автомобили („Дете в колата — моля, шофирайте внимателно“), а по тротоара крачеха застаряващи минувачи с кожени шапки и ръкавици, за момент бе възможно да си представя, че през изминалия час съм си играл на някаква измислена виртуална игра. Но после вратата на кафенето зад мен се отвори и късо подстриганите младежи излязоха. С бърза крачка се отправих към форда и щом седнах зад волана, заключих вратата. Когато се озърнах към огледалата, не видях и следа от двамата.

Дълго седях така. Бездействието ми внушаваше чувство за безопасност. Фантазирах си, че ако остана по-дълго, може някак да се разтворя в спокойния богаташки живот на Белмонт. Можех да изляза и да върша каквото отиваха да вършат всички тези пенсионери — например да поиграят бридж, да гледат следобедната прожекция или да почетат вестници в градската библиотека и да клатят глави при мисълта доколко всичко е тръгнало на поразия, откакто светът попадна в ръцете на нашето некадърно и изнежено поколение. Гледах как жени с нови прически излизат от фризьорския салон и леко опипват косите си. Младите влюбени, които се държаха за ръце в кафенето, сега оглеждаха пръстени на витрината на бижутерския магазин.

А аз? Жегна ме чувство на самосъжаление. Бях безнадеждно откъснат от този нормален живот, затворен в стъклено кълбо.

Отново извадих снимките и ги разрових, докато открих онази с Ланг и Емет на сцената. Бъдещ премиер и предполагаем агент на ЦРУ да подскачат с шапки и ръкавици в комично представление? Изглеждаше не толкова невероятно, колкото гротескно, но държах доказателството в ръцете си. Обърнах снимката, вгледах се в надраскания отзад номер и колкото повече го гледах, толкова по-очевидно ставаше, че имам само един избор. Нямаше къде да се скрия от факта, че отново трябва да тръгна по следите на Макейра.

Изчаках влюбените да влязат в бижутерския магазин и извадих мобилния си телефон. Открих запаметения номер и позвъних на Ричард Райкарт.

14

Половината работа на автора в сянка е да опознава хората.

„Писане в сянка“

Този път Райкарт отговори след секунди.

— Значи все пак се обадихте — изрече той с характерния си носов, напевен глас. — Който и да сте, имах предчувствие, че ще го направите. — Изчака да отговоря. Освен неговия, чувах и нечий приглушен глас; стори ми се, че някой държи реч. — Е, приятелю, ще прекъснете ли и този път?

— Не — казах аз.

Той пак изчака, но аз не знаех как да започна. Непрестанно си мислех за Ланг — какво би си казал, ако можеше да ме види как разговарям с най-злия му враг. Потъпквах всички правила на писането в сянка. Нарушавах споразумението за поверителност, което бях подписал с Райнхарт. Това беше професионално самоубийство.

— На няколко пъти опитах да се свържа с вас — продължи той. Долових в гласа му лек упрек.

Отсреща младите влюбени бяха излезли от бижутерския магазин и бавно вървяха към мен.

Най-сетне си възвърнах гласа.

— Знам. Съжалявам. Случайно открих вашия номер. Не знаех чий е. Позвъних просто да проверя. Не ми се струваше редно да разговарям с вас.

— Защо?

Влюбените минаха край джипа. Проследих в огледалото как се отдалечават. Всеки от двамата бе пъхнал ръка в задния джоб на другия — приличаха на професионални джебчии, излезли на среща с непознат.

Престраших се.

— Работя за Адам Ланг. Аз…

— Не ми казвайте името си — бързо изрече той. — Не използвайте имена. Говорете в най-общи линии. Къде точно открихте моя номер?

Тази настоятелност ме изнервяше.

— На гърба на една фотография.

— Каква фотография?

— От студентските години на моя клиент. Беше я намерил предшественикът ми.

— Боже мой, нима?

Сега Райкарт млъкна на свой ред. Чух как хората ръкопляскат около него.

— Струвате ми се изненадан — казах аз.

— Не съвсем… просто го свързах с нещо, което той ми бе казал.

— Отидох да се видя с един от хората на снимката. Реших, че ще можете да ми помогнете.

— Защо не поговорите с работодателя си?

— Той не е тук.

— Да, разбира се. — Долових в гласа му доволна усмивка. — А вие къде сте? Без да уточнявате прекалено.

— В Нова Англия.

— Можете ли веднага да дойдете в града, където се намирам? Предполагам, че знаете кой е той. Където работя.

— Да, струва ми се — отговорих неуверено аз. — Имам кола. Мога да пристигна с нея.

— Не — възрази той. — Не с кола. Самолетите са по-безопасни от пътищата.

— Така разправят и авиолиниите.

— Чуйте, приятелю — прошепна свирепо Райкарт, — на ваше място не бих се шегувал. Идете до най-близкото летище. Хванете първия самолет. Изпратете ми съобщение с номера на полета — нищо друго. Ще уредя някой да ви посрещне, когато кацнете.

— Но откъде ще знаят как изглеждам?

— Няма откъде. Ще трябва вие да ги потърсите.

В слушалката избухнаха нови аплодисменти. Понечих да възразя, но вече бе късно. Райкарт затвори.

* * *

Напуснах Белмонт без ясна представа по кой път да карам. На всеки няколко секунди хвърлях нервен поглед към огледалото, но дори и да ме следяха, не успях да разбера. Зад мен се появяваха различни коли и всяка се задържаше не повече от няколко минути. Следвах пътните знаци към Бостън, докато най-сетне минах над една голяма река и продължих на изток по междущатската магистрала.

Още нямаше три следобед, но денят вече помръкваше. Отляво небостъргачите в центъра хвърляха златисти отблясъци на фона на сивите облаци над Атлантика, а пред мен светлините на големите пътнически самолети слизаха към летище „Логан“ като падащи звезди. През следващите три километра продължих да карам все тъй бавно и предпазливо. За онези, които не са имали удоволствието да го посетят, летище „Логан“ е разположено насред Бостънския залив и до него се стига по безкрайно дълъг тунел. Докато пътят слизаше под земята, аз се запитах дали наистина ще направя онова, което съм замислил, и за степента на моята неувереност може да се съди от факта, че когато — след повече от километър — отново излязох в настъпващия мрак на следобеда, все още не бях решил.

Последвах табелите към денонощния паркинг и тъкмо заемах на заден ход избраното място, когато телефонът ми иззвъня. Входящият номер бе непознат. Дълго се колебах дали да отговоря. Когато все пак се реших, женски глас категорично попита:

— Какво правиш, за бога?

Беше Рут Ланг. Тя имаше лошия навик да почва разговор, без да съобщи кой се обажда — пропуск във възпитанието, какъвто, сигурен съм, нейният съпруг никога не бе проявявал, дори през годините си като министър-председател.

— Работя — казах аз.

— Тъй ли? Не си в хотела.

— Нима?

— Е, там ли си? Казаха, че изобщо не си се мяркал.

Трескаво потърсих подходяща лъжа и предпочетох да използвам истината.

— Реших да замина за Ню Йорк.

— Защо?

— Исках да се видя с Джон Мадокс. Да поговорим за структурата на книгата с оглед на — тук се налагаше да използвам тактичен евфемизъм… — променените обстоятелства.

— Тревожех се за теб — каза тя. — Цял ден крача насам-натам по тоя скапан плаж и си мисля за снощния разговор…

— На твое място не бих навлизал в подробности по телефона — прекъснах я аз.

— Не се бой, не съм чак толкова глупава. Просто колкото повече го обмислям, толкова повече се тревожа.

— Къде е Адам?

— Още е във Вашингтон, доколкото знам. Упорито се опитва да се свърже с мен, а аз упорито не отговарям. Кога ще се върнеш?

— Не знам.

— Довечера?

— Ще се постарая.

— Гледай да дойдеш. — Рут понижи глас. Представих си охранителя до нея. — Деп има свободна вечер. Аз ще готвя.

— За голям плюс ли да го смятам?

— Грубиян — каза тя и се разсмя. После затвори също тъй ненадейно, както бе позвънила, без да се сбогува.

Почуках с телефона по зъбите си. Перспективата за един задушевен разговор с Рут пред камината, последван може би от втори рунд в нейните енергични прегръдки, не бе лишена от привлекателност. Можех да позвъня на Райкарт и да му кажа, че съм размислил. Все още без ясно решение, свалих куфара от колата и го повлякох през локвите към чакащия автобус. Щом се качих, притиснах куфара до себе си и огледах картата на летището. В този момент се изправих пред поредния избор. Терминал В — самолетът към Ню Йорк и Райкарт — или международният терминал Е с вечерния полет за Лондон? Досега не бях мислил за тази възможност. Имах паспорт и всичко необходимо. Можех просто да зарежа цялата работа и да избягам.

В или Е? Обмислях напрегнато. Чувствах се като необичайно тъп лабораторен плъх в лабиринт, вечно изправян пред алтернативи и вечно избиращ погрешната.

Вратата на автобуса се отвори с тежка въздишка.

Слязох на терминал В, купих билет, пратих на Райкарт съобщение и хванах полета на „Ю Ес Еъруейс“ за летище „Ла Гуардия“.

* * *

По неизвестна причина задържаха самолета. Рулирахме по график, но малко преди пистата спряхме и джентълменски отбихме встрани, за да пропуснем дългата върволица от самолети след нас. Заваля. Гледах през илюминатора към полегналата трева и сливащите се тъмни завеси от небе и море. По стъклото трептяха бистри струйки вода. При всяко излитане на самолет корпусът се разтърсваше, струйките се разкъсваха и отново изникваха. Пилотът поднесе извинения по високоговорителя: имало проблеми със службите за безопасност. Министерството на държавната сигурност било вдигнало оценката на заплахата в момента от жълта (повишена) на оранжева (висока) и ни молеха за търпение. Човекът до мен ми хвърли поглед над ръба на розовия си вестник и поклати глава.

— Все по-зле става.

Той сгъна „Файненшъл Таймс“, остави го в скута си и затвори очи. Водещото заглавие беше ЛАНГ ПЕЧЕЛИ ПОДКРЕПА ОТ САЩ и го придружаваше все същата широко усмихната физиономия. Рут имаше право. Не биваше да се усмихва. Сега тази снимка щеше да обиколи целия свят.

Моят малък куфар беше в багажното отделение над главата ми, с краката си докосвах чантата, пъхната под седалката пред мен. Всичко беше наред. Но не можех да се отпусна. Чувствах се виновен, макар да не бях направил нищо лошо. Не бих се учудил, ако агенти на ФБР нахлуеха в самолета да ме отмъкнат. След около четирийсет и пет минути двигателите изреваха отново и пилотът наруши мълчанието, за да обяви, че най-сетне сме получили разрешение за излитане, и още веднъж да ни благодари за търпението.

Понесохме се тежко по пистата и се издигнахме в облаците, а аз бях тъй изтощен, че въпреки тревогата — или може би тъкмо заради нея — неусетно задрямах. Сепнах се, когато почувствах някой да се навежда над мен, но това бе само стюардесата, минаваща да провери дали съм затегнал колана. Сякаш се бях унесъл за броени секунди, но налягането в ушите ми подсказваше, че вече слизаме за приземяване на „Ла Гуардия“. Кацнахме в шест часа и шест минути — помня точно, защото погледнах часовника си, — а около шест и двайсет заобиколих нетърпеливите тълпи около багажната лента и излязох в залата за пристигащи.

Беше шумно и оживено, хората бързаха да стигнат до центъра или да се приберат у дома за вечеря. Оглеждах хаотичната мозайка от лица и се питах дали Райкарт е дошъл лично да ме посрещне, но не разпознавах никого. Край изхода както винаги чакаха шофьори с унили физиономии, притиснали към гърдите си имената на своите пътници. Гледаха право напред, избягвайки чуждите погледи като заподозрени на очна ставка, докато аз като нервен свидетел минавах пред тях и грижливо проверявах всекиго, за да не сбъркам. Райкарт бе намекнал, че ще позная човека, и когато това наистина стана, сърцето ми за миг застина в гърдите. Той стоеше отделно, встрани от останалите — блед, тъмнокос, висок, едър, малко над петдесет, облечен в евтин костюм, — и държеше малка черна дъска, на която беше изписано с тебешир „Майк Макейра“. Дори и очите му бяха такива, каквито си представях, че е имал Макейра, напрегнати и безцветни.

Човекът дъвчеше дъвка. Кимна към куфара ми.

— Само този багаж имате.

Не беше въпрос, а твърдение, но не давах пет пари за това. Никога през живота си не се бях радвал толкова да чуя нюйоркски акцент. Той се завъртя и аз го последвах през залата към вечерната суматоха навън: викове, подсвирквания, трясък на затръшнати врати, боричкане за таксита, полицейски сирени в далечината.

Човекът докара колата си, свали страничното стъкло и ми махна да се качвам по-бързо. Докато се мъчех да пъхна куфара на задната седалка, той гледаше право напред, с ръце върху волана, давайки да разбера, че няма желание за разговор. Не че имахме време за приказки. Едва излезли от района на аерогарата, спряхме пред голям хотел и конгресен център със стъклена фасада над магистралата „Гранд Сентрал“. Непознатият тихо изпъшка, докато извърташе масивното си тяло върху седалката, за да ме заговори. Тежкият мирис на потта му изпълваше купето и докато гледах през ситния дъжд зловещата анонимна сграда зад него, аз се запитах с първичен ужас: какво правя, за бога?

— Ако ви се наложи да телефонирате, използвайте този — каза той и ми подаде нов телефон, още в найлоновата опаковка. — Вътре има симкарта, заредена с двайсетдоларов ваучер. Не ползвайте стария си телефон. Най-без-опасно е да го изключите. Платете стаята предварително, в брой. Имате ли достатъчно? Ще струва около три-ста долара.

Кимнах.

— Отсядате за една нощ. Имате резервация. — Той измъкна от задния си джоб дебел портфейл. — Ето картата, която ще ползвате за гаранция на допълнителните разноски. На нея е името, с което ще се регистрирате. Посочете британски адрес, но не своя. Ако изобщо има допълнителни разноски, платете ги в брой. Това е телефонният номер, който ще ползвате за бъдещи контакти.

— Явно сте бивш полицай — казах аз.

Взех кредитната карта и листчето, на което с детински почерк беше изписан телефонен номер. Хартията и пластмасата още пазеха топлината на тялото му.

— Не ползвайте интернет. Не разговаряйте с непознати. И най-вече избягвайте жени, които се опитват да привлекат вниманието ви.

— Говорите като майка ми.

Лицето му не трепна. Поседяхме още няколко секунди.

— Е — каза нетърпеливо той и размаха месестата си ръка. — Това беше.

Щом минах през въртящата се врата и попаднах във фоайето, погледнах името върху картата. Клайв Диксън. Току-що бе свършила някаква голяма конференция. Тълпи делегати с черни костюми и яркожълти значки на реверите се носеха като ято гарвани из обширното пространство от бял мрамор, разговаряйки оживено помежду си. Изглеждаха енергични, целенасочени, мотивирани, току-що насърчени да постигнат своите лични и служебни цели. От тавана на трийсетина метра над главите им огромни стъклени глобуси хвърляха ярко сияние по хромираните стени. Вече не бях просто нагазил в дълбоки води. Дори и бряг не се виждаше.

— Мисля, че имам резервация — казах на служителя на рецепцията. — На името на Диксън.

Лично аз не бих си избрал такъв псевдоним. Каквото и да представлява един Диксън, не се виждам като такъв. Но администраторът не обърна внимание на смущението ми. Интересуваше го само, че съм вписан в компютъра и имам валидна кредитна карта. Цената за нощувка беше 275 долара. Попълних адресната карта и комбинирах фалшивия адрес от номера на малката къща на Кейт в Шепърдс Буш и лондонската улица, където беше клубът на Рик. Когато казах, че искам да платя в брой, служителят пое банкнотите с два пръста, сякаш не бе виждал по-странно нещо в живота си. Пари в брой? Едва ли щеше да се озадачи повече, ако бях вързал за рецепцията муле и бях настоял да платя с животински кожи и дървени фигурки, които съм дялал цяла зима.

Отклоних предложението да ми помогнат за куфара, качих се с асансьора до шестия етаж и пъхнах електронната карта в процепа на вратата. Стаята беше в бежови тонове, меко осветена от включените настолни лампи, а зад прозорците се разкриваше гледка през магистралата към летище „Ла Гуардия“ и бездънната чернота на Ист Ривър. От телевизора звучеше мелодията „Ще превзема Манхатън“, а на екрана беше изписано: „Добре дошли в Ню Йорк, мистър Диксън“. Изключих го и отворих минибара. Дори не си направих труда да търся чаша. Развинтих капачката и отпих направо от миниатюрното шишенце.

Трябва да бяха минали двайсетина минути и вече довършвах второто питие, когато новият ми телефон изведнъж светна в синьо и издаде зловещо електронно бръмчене. Обърнах гръб на прозореца и отидох да отговоря.

— Аз съм — каза Райкарт. — Настанихте ли се?

— Да.

— Сам ли сте?

— Да.

— Отворете вратата тогава.

Той стоеше в коридора с телефон до ухото. Придружаваше го шофьорът, който ме бе посрещнал на аерогарата.

— Добре, Франк — каза Райкарт на спътника си. — Оттук нататък поемам нещата. Ти наглеждай фоайето.

Докато Франк се отдалечаваше към асансьорите, Райкарт пъхна телефона в джоба на палтото си. Беше от ония мъже, които майка ми наричаше „хубав и го знае“ — великолепен профил, леко сближени сини очи, подчертани от златистия тен, и онзи водопад от сресана назад дълга коса, по който толкова си падат карикатуристите. Изглеждаше много по-млад от реалните си шейсет години. Кимна към празното шишенце в ръката ми.

— Тежък ден, а?

— Би могло да се каже.

Без да чака покана, Райкарт влезе в стаята, насочи се право към прозореца и дръпна завесите. Аз затворих вратата.

— Извинявам се за мястото — каза той, — но в Манхатън доста хора ме познават. Особено след вчерашния ден. Франк добре ли се погрижи за вас?

— Рядко съм имал по-сърдечно посрещане.

— Разбирам какво намеквате, но човекът е много полезен. Бивш нюйоркски полицай. Помага ми в логистиката и охраната. Както навярно разбирате, в момента не съм от най-популярните личности.

— Да ви предложа ли нещо за пиене?

— Вода, ако обичате.

Докато му наливах вода, той обикаляше из стаята. Провери банята и дори гардероба.

— Какво има? — попитах аз. — Да не би да смятате, че съм ви устроил капан?

— Мина ми тази мисъл. — Той разкопча палтото си и грижливо го сложи върху леглото. Костюмът му „Армани“ навярно струваше два пъти повече от годишния доход на някое малко африканско село. — Няма какво да увъртаме, вие работите за Ланг.

— Видях се с него за пръв път в понеделник — уточних аз. — Изобщо не го познавам.

Райкарт се разсмя.

— Та кой го познава? Щом сте се срещнали в понеделник, значи го познавате не по-зле от всички останали. Аз работих с него петнайсет години и пак нямам представа що за човек е. Макейра също, а той беше с него от самото начало.

— В общи линии и жена му намекна нещо подобно.

— Е, виждате ли? Щом дори толкова умна жена като Рут не го е разгадала — а тя му е съпруга, за бога, — то какво остава за нас? Човекът е пълна загадка. Благодаря. — Райкарт пое чашата. Отпи замислено глътка вода и се вгледа в мен. — Но като ви слушам, май започвате да го късате парче по парче.

— Откровено казано, засега се късат единствено нервите ми.

Райкарт ме потупа по рамото.

— Нека да седнем. Разкажете ми всичко.

Жестът ми напомни за Ланг. Чарът на великите. Пред тях се чувствах като дребна риба, плуваща между акули. Трябваше да бъда нащрек. Предпазливо седнах на едно от двете малки кресла — бежово като стените. Райкарт се настани срещу мен.

— И тъй — каза той. — Откъде да започнем? Знаете кой съм. А вие?

— Професионален автор в сянка — казах аз. — Доведоха ме да преработя мемоарите на Адам Ланг след смъртта на Майк Макейра. Не разбирам нищо от политика. Чувствам се като Алиса в Огледалния свят.

— Разкажете какво открихте.

Но дори и аз не бях чак толкова наивен. Предпочитах засега да увъртам.

— А дали по-напред да не ми разкажете за Макейра? — предложих аз.

— Щом искате така. — Райкарт сви рамене. — Какво да кажа? Майк беше съвършеният професионалист. Ако му кажеха, че онзи куфар там е партийният лидер, щеше да го последва без колебание. Когато Ланг излезе начело, всички очакваха да го уволни и да доведе свой човек. Но Майк беше твърде полезен. Познаваше партията до най-малки подробности. Какво друго ви интересува?

— Какво представляваше като личност?

— Какво представляваше като личност? — Райкарт ме изгледа така, сякаш през живота си не бе чувал по-странен въпрос. — Е, просто нямаше свой живот извън политиката, ако това питате, тъй че в известен смисъл Ланг беше всичко за него — съпруга, деца, приятели. Какво още? Беше маниак на тема подробности. Притежаваше почти всички черти, които липсват на Ланг. Ето защо останаха заедно през цялото време на Даунинг Стрийт и по-късно, дълго след като всички останали си бяха грабнали багажа и бяха хукнали да печелят пари. Майк не се изкушаваше от постове в лъскави корпорации. Беше твърде предан на Адам.

— Не чак толкова — отбелязах аз. — След като се е свързал с вас.

— О, това беше едва накрая. Споменахте за снимка. Може ли да я видя?

Когато извадих плика, по лицето му се изписа същото алчно изражение, което вече познавах от срещата с Емет, но когато видя снимката, не успя да скрие разочарованието си.

— Това ли е всичко? — попита той. — Просто група привилегировани бели хлапета танцуват и пеят на някаква сцена?

— Малко по-интересно е — възразих аз. — Да започнем с въпроса защо на гърба е изписан вашият номер.

Райкарт ме изгледа лукаво.

— И защо всъщност да ви помагам?

— А защо всъщност аз да помагам на вас?

Спогледахме се. Накрая той се усмихна, разкривайки едри, лъскави бели зъби.

— Трябвало е да станете политик.

— Уча се от най-добрите.

Той скромно се поклони, смятайки, че говоря за него, но всъщност имах предвид Ланг. Осъзнах, че слабостта му е суетата. Представях си как умело е ласкаел Ланг и какъв удар за егото му е било уволнението. А сега по изпитото му лице с остър нос и пронизващи очи просто беше изписано, че свирепо жадува за отмъщение като отхвърлена любовница. Той стана и отиде до вратата. Провери коридора в двете посоки. Когато се върна, застана пред мен и насочи мургавия си показалец право в лицето ми.

— Ако ме предадете, ще си платите. А ако се съмнявате в способността ми да помня обиди и да си връщам рано или късно, попитайте Адам Ланг.

— Добре — казах аз.

Сега Райкарт бе твърде развълнуван, за да седи на едно място, и в този момент осъзнах още нещо — под какъв натиск живее. Свалях му шапка. Доста смелост трябва, за да изправиш бившия си партиен ръководител и министър-председател пред съда за военни престъпления.

— Тази история с Международния наказателен съд — каза той, крачейки напред-назад покрай леглото — изскочи във вестниците едва миналата седмица, но нека ви кажа, че задкулисно работех по нея от години. Ирак, екстрадирането, изтезанията, Гуантанамо — всичко, направено в тъй наречената „война срещу терора“ е незаконно според международното право, също както събитията в Косово или Либерия. Единствената разлика е, че сега го вършим ние. Отвратително двуличие.

Райкарт сякаш осъзна, че подхваща реч, която вече неведнъж е държал, и млъкна. Отпи глътка вода.

— Така или иначе, реториката е едно, а доказателствата съвсем друго. Усещах как политическият климат се променя и това ми помогна. След всяка избухнала бомба, след всеки пореден убит войник ставаше все по-ясно, че сме почнали новата Стогодишна война без ни най-малка представа как ще я завършим — и положението се променяше в моя полза. Вече не беше немислимо западен политик да попадне на подсъдимата скамейка. Колкото по-голяма каша оставяше след себе си, толкова повече хора почваха да приемат подобно развитие, дори да го желаят. Трябваше ми само една-единствена улика, която да издържи пред съда като доказателство. Един-единствен документ с подписа му би свършил работа… а аз го нямах. И ето че точно преди Коледа документът се появи. Държах го в ръцете си. Дори нямаше придружително писмо. „Строго секретно: Меморандум от министър-председателя до министъра на отбраната.“ Беше писан преди пет години, още докато бях външен министър, но нямах представа за съществуването му. Превъзходна улика… какво говоря, направо закопаваща улика! Директива от британския министър-председател до специалните части да отвлекат онези четирима нещастници от улицата в Пакистан и да ги предадат на ЦРУ.

— Военно престъпление — казах аз.

— Военно престъпление — потвърди Райкарт. — Вярно, дребничко. Но какво от това? В края на краищата и Ал Капоне е вкаран в затвора само заради неплатени данъци, което не означава, че не е бил гангстер. Дискретно проверих тук-там, за да се уверя, че документът е автентичен, после лично го занесох в Хага.

— И нямахте ли представа откъде е дошъл?

— Нямах. Докато анонимният подател не позвъни да ми каже. И чакайте само Ланг да узнае кой беше. Това ще е най-жестокият удар. — Райкарт се приведе към мен. — Майк Макейра!

Днес, когато си спомням онзи момент, предполагам, че вече съм знаел. Но едно е да подозираш, съвсем друго да узнаеш със сигурност, а триумфалното изражение на Райкарт ми помагаше да разбера доколко чудовшцна е била измяната на Макейра.

— Той се обади на мен). Представяте ли си? Ако някой ми беше предсказал, че ще получа помощ тъкмо от Майк Макейра, бих му се изсмял в очите.

— Кога се обади?

— Около три седмици след като получих документа. Осми януари? Девети? Някъде там. „Здравей Ричард. Пристигна ли моят подарък?“ Едва не получих удар. После трябваше бързо да му кажа да млъкне. Защото вие, разбира се, знаете, че всички линии в ООН се подслушват.

Все още се мъчех да осмисля чутото.

— Така ли?

— О, изцяло. Агенцията за национална сигурност следи всяка излъчена дума в западното полукълбо. Всяка изречена по телефона сричка, всяко съобщение по интернет, всяка операция с кредитна карта — всичко се регистрира и съхранява. Единственият проблем е преглеждането на информацията. В ООН ни учеха, че най-лесният начин за заобикаляне на подслушването е да използваме по няколко мобилни телефона, да не споменаваме нищо конкретно и да променяме номера си колкото се може по-често — така поне сме с една крачка пред тях. Затова казах на Майк да млъкне веднага. После му дадох един чисто нов номер, който не бях използвал преди, и го помолих да ми позвъни незабавно.

— А — казах аз. — Разбирам. — И наистина разбирах. Виждах идеално как се е случило. Макейра притиска телефона между рамото и ухото си, посяга към евтиния син флумастер. — Трябва да е надраскал номера върху гърба на снимката, която е държал в момента.

— И после ми се обади — каза Райкарт. Бе спрял да крачи и гледаше отражението си в огледалото над скрина. Вдигна длани и приглади косата си зад ушите. — Господи, съвсем съм се сринал. Вижте ме. Докато бях в правителството, никога не ми се е случвало, макар че работех по осемнайсет часа на ден. Знаете ли, хората дълбоко грешат. Не властта изтощава, а нейната загуба.

— Какво каза той, след като позвъни? Макейра имам предвид.

— Още като го чух, най-напред ми направи впечатление, че не е същият. Попитахте ме какъв е бил. Костелив орех беше и, разбира се, точно затова го харесваше Адам. Знаеше, че винаги може да разчита на Майк за мръсната работа. Беше рязък, делови. Едва ли не брутален, особено по телефона. В моя кабинет го наричаха „Макенщайн“: „Макенщайн преди малко ви потърси по телефона, господин министър…“ Но през онзи ден, спомням си, гласът му беше глух, напълно безизразен. Стори ми се съсипан. Каза, че току-що се бил върнал от цяла година ровене из кеймбриджките архиви. Работел по мемоарите на Ланг, преглеждал целия ни период в правителството и все повече се разочаровал. Каза, че там намерил меморандума за операция „Буря“. Но истинската причина да се обади била, че тя представлявала само върха на айсберга. Току-що открил нещо далеч по-важно — нещо, което обяснявало всичките ни провали, докато бяхме на власт.

Аз затаих дъх.

— И какво беше то?

Райкарт се разсмя.

— Колкото и да е странно, аз зададох същия въпрос, но той не пожела да ми отговори по телефона. Каза, че иска да се срещнем и да го обсъдим на четири очи — толкова важно било. Сподели само, че отговорът можел да се открие в автобиографията на Ланг, ако някой си направел труда да провери — всичко било там, в първото изречение.

— Това ли бяха точните му думи?

— Горе-долу. Водех си записки, докато говореше. И така свърши всичко. Той обеща да ми позвъни след ден-два, за да си уговорим среща. Но повече не го чух, а след седмица пресата съобщи, че е мъртъв. Никой не ме потърси по онзи телефон, защото никой друг не знаеше номера. Представяте си защо бях толкова развълнуван, когато го чух да звъни отново. И ето ни тук. — Той размаха ръка към стаята. — Идеалното място за забавление в четвъртък вечер. А сега смятам, че трябва да ми разкажете точно какво става, по дяволите.

— Ще ви разкажа. Само още един въпрос. Защо не казахте на полицията?

— Шегувате се, нали? Дискусиите в Хага бяха навлезли в най-деликатната си фаза. Ако кажех на полицаите, че Макейра се е свързал с мен, естествено, щяха да попитат защо. После всичко непременно щеше да стигне до Ланг и той би могъл да нанесе някакъв превантивен удар срещу делото за военни престъпления. Все още е страхотен майстор на интригата, ще знаете. Онова негово изявление против мен от онзи ден: „Международната борба срещу терора е твърде важна, за да бъде използвана за дребнаво лично отмъщение.“ Еха! — Той потръпна от възхищение. — Жестоко.

Смутено се размърдах на стола, но Райкарт не забеляза. Отново се оглеждаше в огледалото.

— Освен това — добави той, като вирна брадичка — смятах за окончателно установено, че Майк се е самоубил от пиянство или депресия, а може би и от двете. Можех само да потвърдя онова, което вече знаеха. Когато ми позвъни, определено беше в ужасно състояние.

— И мога да ви кажа защо — казах аз. — Точно тогава е открил, че един от мъжете до Ланг на снимката в Кеймбридж — снимката, която държал в ръка, докато разговарял с вас — е бил служител на ЦРУ.

Райкарт застина както разглеждаше профила си. Челото му се сбръчка. После безкрайно бавно извърна лице към мен.

— Какво?

— Името му е Пол Емет. — Думите изведнъж заваляха една след друга. Изпитвах отчаяна потребност да смъкна товара, да го споделя, да накарам още някого да се помъчи да го осмисли. — По-късно станал професор в Харвард. След това се заел с някакъв институт „Аркадия“. Чували ли сте за него?

— Да, чувал съм, разбира се, че съм чувал, и винаги съм стоял настрани от него, точно защото винаги ми се е струвало, че направо вони на ЦРУ.

— Но правдоподобно ли е? — попитах аз. — Не знам как стават тия неща. Ако някой постъпи в ЦРУ, нима ще го пратят веднага на специализация в чужда страна?

— Бих казал, че дори е твърде правдоподобно. Какво по-добро прикритие? И има ли по-подходящ университет за откриване на най-блестящите бъдещи умове? — Райкарт протегна ръка. — Покажете ми пак снимката. Кой е Емет?

— Може всичко да се окаже пълна глупост — предупредих го аз, посочвайки Емет. — Нямам доказателства. Просто открих името му в един от онези параноични уебсайтове. Пишеше, че влязъл в ЦРУ след като напуснал Йейл, което трябва да е било около три години преди снимката.

— О, напълно вярвам в това — каза Райкарт, като се взираше напрегнато в младия Емет. — И след като вече го споменахте, струва ми се, че май съм чувал подобни слухове. Всъщност международните конференции по цял свят гъмжат от подобни типове. Наричам ги „военно-промишлено-академичният комплекс“. — Той се усмихна на собственото си остроумие, после отново стана сериозен. — Подозрителното е, че са се познавали с Ланг.

— Не — казах аз, — истински подозрителното е, че броени часове, след като издирил Емет в дома му близо до Бостън, Макейра бил изхвърлен мъртъв на плажа на Мартас Винярд.

* * *

Разказах му всичките си разкрития. Разказах му за теченията, за фенерчетата на плажа край Ламбъртс Коув и за странно проведеното полицейско следствие. Разказах му за жестокото скарване на Макейра с Ланг в навечерието на смъртта му, за нежеланието на Ланг да обсъжда студентските си години и за опита му да скрие факта, че е навлязъл в политиката веднага след което е напуснал Кеймбридж, а не две години по-късно. Описах как Макейра с типичното си упорито усърдие е открил всичко, трупайки подробност след подробност, за да унищожи в крайна сметка разказите на Ланг за ранните му години. Навярно това е имал предвид, заявявайки, че отговорът е в началото на автобиографията. Разказах му за сателитната навигационна система във форда и как тя ме бе отвела до прага на Емет, и колко странно се бе държал професорът.

И, разбира се, колкото повече говорех, толкова по-развълнуван изглеждаше Райкарт. Навярно се чувстваше като дете на Коледа.

— Само да предположим — заговори той, крачейки отново напред-назад, — че именно Емет пръв е подсказал на Ланг да си потърси кариера в политиката. Няма какво да се лъжем. Все някой трябва да е пуснал подобна мисъл в красивата му главичка. Аз членувах в младежката секция на партията още от четиринайсетгодишен. През коя година е постъпил Ланг?

— Хиляда деветстотин седемдесет и пета.

— Седемдесет и пета! Виждате ли, всичко е абсолютно логично. Помните ли какво беше в Англия през седемдесет и пета? Службите за сигурност бяха излезли извън контрол и шпионираха министър-председателя. Генерали в оставка създаваха частни армии. Икономиката се сгромолясваше. Стачки, бунтове. Не би било изненадващо, ако от ЦРУ са решили да вербуват няколко умни младежи и да ги подтикнат към кариера на важни места — обществени постове, медии, политика. В края на краищата вършат го навсякъде.

— Но не и в Англия — възразих аз. — Ние сме съюзници.

Райкарт ме изгледа с презрение.

— По онова време ЦРУ шпионираше американски студенти. Наистина ли смятате, че биха се посвенили да шпионират нашите? Разбира се, че водеха активна дейност в Англия. И все още водят. В Лондон имат резидент и централа с огромен персонал. Мога още сега да ви посоча половин дузина членове на парламента, които поддържат редовни контакти с ЦРУ. Дори… — Той спря да крачи и щракна с пръсти. — Това е идея! — Завъртя се да ме погледне. — Говори ли ви нещо името Редж Гифън?

— Смътно.

— Редж Гифън — сър Реджиналд Гифън, по-късно лорд Гифън, а днес, слава богу, покойният Гифън — тъй често изнасяше пред Камарата на общините безкрайни речи в подкрепа на американците, че го наричахме „депутатът от Мичиган“. Той обяви, че се оттегля от парламента в първата седмица на предизборната кампания през осемдесет и трета, и всички се изненадаха освен един много предприемчив, млад и фотогеничен партиен член, който по някаква странна случайност се беше заселил в неговия район само преди шест месеца.

— И кой получи тогава номинация за партиен кандидат с подкрепата на Гифън? — добавих аз. — И кой спечели едно от най-сигурните места в парламента още на трийсет години? — Историята беше легендарна. С нея започваше възходът на Ланг към властта над цялата нация. — Но нали не си мислите, че от ЦРУ са помолили Гифън да им помогне да вкарат Ланг в парламента? Звучи твърде невероятно.

— Я стига! Нямате ли въображение? Поставете се на мястото на професор Емет. Отново сте в Харвард и пишете скучни глупости за англоезичните народи и необходимостта от борба срещу комунистическата заплаха. А нима не разполагате с възможността да създадете най-невероятния агент в цялата световна история? Човек, когото вече спрягат за бъдещ лидер на партията. Може би дори за премиер. Няма ли да убедите големите клечки в Управлението да направят всичко възможно за кариерата на този човек? Аз вече бях в парламента, когато пристигна Ланг. Видях как изникна от нищото и изпревари всички ни. — Райкарт се навъси на спомена. — Разбира се, че е имал помощ. Той изобщо нямаше реална връзка с партията. Всички недоумявахме какво го тласка напред.

— Там е цялата работа — казах аз. — Той не е имал идеология.

— Може и да нямаше идеология, но сто на сто си имаше ясни цели. — Райкарт отново седна. Приведе се към мен. — Добре. А сега да ви поизпитам. Посочете ми едно решение на Адам Ланг като министър-председател, което не е било в интересите на Съединените американски щати.

Мълчах.

— Хайде де — настоя той. — Не е чак толкова трудно. Просто ми посочете нещо, което е направил без одобрението на Вашингтон. Хайде да си помислим. — Райкарт вдигна палец. — Първо: изпращане на британски войски в Близкия изток въпреки възраженията на почти всички висши командири в нашите въоръжени сили и всичките ни посланици, познаващи региона. Второ — той вдигна показалец, — пълна липса на опити да поискаме от Белия дом някакви компенсации под формата на участие на британски фирми във възстановяването или нещо от този сорт. Трето: безпрекословна подкрепа за външната политика на САЩ в Близкия изток, макар че е чисто безумие да се изправяме срещу целия арабски свят. Четвърто: разполагане на британска територия на американска отбранителна ракетна система, която не допринася с нищо за нашата безопасност — дори точно напротив, превръща ни в очевиден обект за пръв удар — и може да осигури защита само на САЩ. Пето: закупуване срещу петдесет милиарда долара на американска ядрено-ракетна система, която наричаме „независима“, но дори не можем да я включим без съгласието на САЩ, като по този начин обричаме следващите правителства на още двайсет години покорство пред Вашингтон по въпросите на отбраната. Шесто: договор, който позволява на САЩ да екстрадират наши граждани за съдебно преследване в Америка, но не ни позволява да вършим същото с техни. Седмо: съучастие в незаконно отвличане, задържане, изтезаване и дори убийство на наши граждани. Осмо: незабавно прогонване на всеки министър — говоря от личен опит, — който не е стопроцентов поддръжник на съюза със Съединените щати. Девето…

Аз вдигнах ръка.

— Добре. Схванах идеята.

— Някои мои приятели във Вашингтон просто недоумяват защо Ланг водеше британската външна политика по такъв начин. Разбирате ли? Те се притесняваха, че оказва такава подкрепа, а иска толкова малко. И докъде ни доведе това? Затънахме в една измислена война, която не можем да спечелим, станахме съучастници в методи, които не сме използвали дори срещу нацистите! — Райкарт се разсмя мрачно и поклати глава. — Знаете ли, в известен смисъл дори ми олекна, като разбрах, че може да има разумно обяснение за всички правителствени издънки, докато беше министър-председател. Ако си помислите, другият вариант е далеч по-лош. Щом е работил за ЦРУ поне има логика. А сега — той ме потупа по коляното — въпросът е какво ще предприемем.

Това първо лице множествено число никак не ми допадна.

— Е — казах аз и болезнено примижах, — намирам се в сложна позиция. От мен се очаква да му помагам за мемоарите. Имам правното задължение да не разкривам на трета страна нищо, което съм узнал в хода на работата.

— Вече е късно да се отказвате.

И това никак не ми допадна.

— Всъщност нямаме доказателства — изтъкнах аз. — Дори за Емет не знаем със сигурност, че е работил за ЦРХ камо ли пък че е вербувал Ланг. Помислете си. Как би трябвало да осъществяват връзка, след като Ланг се озова на Даунинг Стрийт? Да не е имал тайна радиостанция на тавана?

— Не се шегувайте, приятелю — каза Райкарт. — От годините си във Външно министерство знам как се вършат тия неща. Контакт се осигурява лесно. Първо, Емет редовно идваше в Лондон заради „Аркадия“. Идеално прикритие. Всъщност не бих се учудил, ако излезе, че целият институт е бил създаден като част от тайна операция за контролирането на Ланг. По време съвпада напълно. Може да са използвали подставени лица.

— Но все пак няма доказателства — повторих аз — и никога няма да има, освен ако Ланг или Емет не си признае или ако ЦРУ не отвори архивите си.

— Значи просто ще трябва да намерите доказателства — изрече безизразно Райкарт.

— Какво?

Безсилно се отпуснах в креслото и челюстта ми провисна.

— Намирате се в идеална позиция — продължи Райкарт. — Той ви вярва. Позволява да питате каквото си искате. Дори ви разрешава да записвате отговорите. Можете да го подведете. Ще трябва да измислим поредица от въпроси, които постепенно водят към капана, а накрая да го изненадате с обвинението и да видим как ще реагира. Ще отрече, но това няма значение. Самият факт, че излагате уликите пред него, ще им придаде достоверност.

— Не, няма. Записите са негова собственост.

— Напротив. Записите могат да бъдат изискани с нареждане на Международния наказателен съд като доказателство за пряко съучастие с програмата за екстрадиране на ЦРУ.

— А ако не направя записи?

— В такъв случай ще препоръчам на прокурорката да призове вас.

— А — казах лукаво аз. — Ами ако отрека цялата история?

— Тогава ще й дам това. — Райкарт разгърна сакото си и показа малък микрофон, защипан за ризата, чийто кабел изчезваше във вътрешния му джоб. — Долу във фоайето Франк записва всяка дума, нали, Франк? О, стига де! Не ме гледайте толкова смаяно. Какво очаквахте? Да дойда на среща с непознат, който работи за Ланг, без да взема предпазни мерки? Само че вече не работите за Ланг. — Той се усмихна отново, разкривайки пак два реда зъби, по-блестящо бели от тези, които природата е създала. — Работите за мен.

15

Авторите не желаят сътрудникът в сянка да спори с тях, а да изслуша онова, което имат за казване, и да разбере защо са извършили едно или друго.

„Писане в сянка“

След няколко секунди от устата ми се изсипа порой ругатни. Ругаех Райкарт и собствената си глупост, ругаех Франк и онзи неизвестен, който някога щеше да преписва думите ми на хартия. Ругаех прокурора, съда, съдиите, медиите. И бих продължил още дълго, ако телефонът ми не бе иззвънял — не полученият от Райкарт, а онзи, който носех от Лондон. Излишно е да се казва, че бях забравил да го изключа.

— Не отговаряйте — предупреди ме Райкарт. — Това ще ги доведе право при нас.

Погледнах входящия номер.

— Обажда се Амелия Блай. Може да е нещо важно.

— Амелия Блай — повтори Райкарт; в гласа му се смесваха страхопочитание и сладострастие. — Отдавна не съм я виждал. — Той се поколеба. Явно изгаряше от желание да узнае защо тя ми звъни. — Ако ви следят, ще могат да установят мястото с точност до сто метpa, а хотелът е единствената сграда, където можете да бъдете.

Телефонът продължаваше да вибрира в протегнатата ми длан.

— Вървете по дяволите — казах аз. — Не приемам заповеди от вас.

Натиснах зеления бутон и изрекох:

— Здравей, Амелия.

— Добър вечер — отвърна тя с безупречен глас, чист като одежда на монахиня. — Адам иска да те чуе.

Беззвучно изрекох към Райкарт „Адам Ланг“ и му махнах с ръка да мълчи. След миг в ухото ми се раздаде познатият сърдечен глас:

— Току-що разговарях с Рут. Каза, че си в Ню Йорк.

— Точно така.

— Аз също. Къде си?

— Нямам представа точно къде, Адам. — Направих към Райкарт безпомощен жест. — Още не съм се настанил никъде.

— Ние сме в „Уолдорф-Астория“ — каза Ланг. — Защо не дойдеш при нас?

— Един момент, Адам.

Натиснах бутона за изключване на звука.

— Скапан идиот — изруга ме Райкарт.

— Той иска да се срещнем в „Уолдорф-Астория“.

Райкарт си пое дълбоко дъх и се замисли над ситуацията.

— Трябва да идете — каза накрая.

— Ами ако е капан?

— Има такъв риск, но би изглеждало странно, ако не отидете. Той ще заподозре нещо. Съгласете се бързо и затворете.

Отново натиснах бутона.

— Здрасти, Адам. — Мъчех се да прогоня напрежението от гласа си. — Чудесно. Идвам веднага.

Райкарт прокара пръст през гърлото си.

— Всъщност какво те води в Ню Йорк? — попита Ланг. — Мислех, че с толкова работа няма да мръднеш от къщата.

— Исках да се видя с Джон Мадокс.

— Ясно. Как е той?

— Добре. Слушай, трябва да затварям.

Райкарт движеше пръста пред гърлото си все по-настоятелно.

— Тия два дни минаха чудесно — продължаваше Ланг, сякаш не ме беше чул. — Американците са фантастични. Знаеш ли, едва когато изпаднеш в беда, откриваш кои са истинските ти приятели.

Дали си въобразявах, или наистина натърти на последните думи?

— Чудесно. Идвам колкото се може по-бързо, Адам.

Затворих. Ръката ми трепереше.

— Браво — каза Райкарт. Стана и взе палтото си от леглото. — Имаме около десет минути, за да се измъкнем оттук. Събирайте си багажа.

Механично се заех със снимките. Прибрах ги в куфара и го закопчах, а Райкарт мина в тоалетната и го чух да пикае.

— Как ви се стори той? — подвикна Райкарт.

— Весел.

Той пусна водата и излезе, закопчавайки панталона си.

— Е, ще трябва да му развалим настроението, нали?

На слизане към фоайето асансьорът беше претъпкан с привърженици на Църквата на последния ден или някакви други досадници. Спираше на всеки етаж. Райкарт ставаше все по-нервен.

— Не бива да ни виждат заедно — прошепна той, докато излизахме на партера. — Движете се по-бавно. Ще ви чакаме на паркинга.

Ускори крачка и ме изпревари. Франк вече беше на крак — вероятно подслушваше и знаеше намеренията ни — и двамата се отдалечиха, без да разменят нито дума: чистичкият изискан Райкарт и неговият мълчалив мургав наемник. Ама че двойка, помислих си аз. Клекнах и се престорих, че си завързвам обувката, после бавно прекосих фоайето с приведена глава, като заобикалях отдалеч групите бъбрещи гости. Сега в цялата ситуация имаше нещо тъй нелепо, че когато стигнах до навалицата пред вратата, неволно се усмихнах. Всичко бе като в евтин фарс, всяка нова сцена все по-невероятна от предишната, ала ако се вгледаш — произтичаща логично от нея. Да, просто фарс! Чаках ред да изляза и точно тогава видях Емет, или поне ми се стори, че го видях, и изведнъж престанах да се усмихвам.

Хотелът имаше от онези големи въртящи се врати със секции, които побират наведнъж по пет-шест души и всички са принудени да влачат крака като каторжници с обща верига, за да не паднат един върху друг. За щастие бях по средата на излизащата група и навярно затова Емет не ме видя. Заедно с него в отсрещната секция имаше още двама и всичките заедно натискаха стъклото пред себе си, сякаш отчаяно бързаха да влязат.

Изскочих навън в нощта, залитнах и едва не се препънах в стремежа си да избягам. Куфарът ми се килна на една страна и аз го задърпах като непослушно куче. Между паркинга и хотела имаше цветни лехи, но вместо да ги заобиколя, тръгнах направо през тях. Отсреща светнаха фарове и потеглиха право към мен. В последния момент шофьорът рязко свърна и задната врата се отвори широко.

— Качвайте се — каза Райкарт.

Франк подкара с такава скорост, че паднах на седалката и вратата се затръшна зад мен.

— Току-що видях Емет — казах аз.

Райкарт и шофьорът се спогледаха в огледалото.

— Сигурен ли сте?

— Не.

— Той видя ли ви?

— Не.

— Сигурен ли сте?

— Да.

Стисках куфара. Той се беше превърнал в мой спасителен пояс. Профучахме по отклонението за магистралата и навлязохме в натовареното движение към Манхатън.

— Може да са ни проследили от „Ла Гуардия“ — каза Франк.

— А защо се забавиха толкова? — попита Райкарт.

— Може би са чакали Емет да пристигне от Бостън за разпознаването.

До този момент не приемах твърде сериозно любителските конспирации на Райкарт, но сега усетих как ме обзема паника.

— Слушайте — казах аз, — не смятам, че е добра идея точно сега да отивам при Ланг. Ако приемем, че онзи беше Емет, Ланг със сигурност е предупреден какво върша. Ще знае, че съм пътувал до Бостън да покажа фотографиите на Емет.

— Е? И какво смятате, че ще направи? — попита Райкарт. — Ще ви удави във ваната си в „Уолдорф-Астория“?

— Да, бе — подметна Франк. Раменете му весело трепнаха. — Само това оставаше.

Призляваше ми и въпреки мразовитата нощ свалих страничното стъкло. Вятърът долиташе на пориви откъм реката, носейки заедно със студа противния промишлен мирис на авиационно гориво. Когато си мисля за него, все още го усещам в гърлото си и за мен това винаги ще е вкусът на страха.

— Не трябва ли да измислим някаква версия? — попитах аз. — Какво да кажа на Ланг?

— Не сте направили нищо лошо — каза Райкарт. — Просто продължавате работата на предшественика си. Опитвате се да проучите студентските му години. Не се дръжте като виновен. Ланг не може да знае със сигурност, че действате против него.

— Не той ми е грижата.

Замълчахме. След няколко минути пред нас изплува нощният хоризонт на Манхатън и очите ми автоматично потърсиха процепа в бляскавата фасада. Странно е как една липса може да се превърне в забележителност. Като черна дупка, помислих си аз, разкъсване на космоса. Можеше да засмуче всичко — градове, държави, закони; и със сигурност можеше да погълне мен. Дори и Райкарт изглеждаше потиснат от гледката.

— Затворете прозореца, ако обичате. Ще ме простудите.

Подчиних се. Франк бе включил тихичко радиото. Свиреха джаз.

— Ами колата? — сепнах се аз. — Още е на летище „Логан“.

— Можете да я приберете утре.

По радиото пуснаха някакъв блус. Помолих Франк да го изключи. Той не ми обърна внимание.

— Знам, Ланг смята, че е на лична основа — каза Райкарт, — но не е така. Добре де, има и такъв елемент, признавам. Кой обича да го унижават? Но ако продължаваме да разрешаваме изтезания, ако оценяваме победата просто по бройката вражески черепи, които сме донесли да украсим пещерите си, какво ще стане тогава с нас?

— Ще ви кажа какво ще стане — отвърнах яростно аз. — Ще пишем мемоари за десет милиона долара и ще живеем щастливо до края на дните си. — Отново откривах, че от страха се разгневявам. — Знаете, че е безсмислено, нали? В крайна сметка той просто ще се пенсионира тук като служител на ЦРУ и ще ви каже да вървите на майната си с тъпите си военни престъпления.

— Може би. Но в древността са смятали изгнанието за по-страшно наказание от смъртта, а Ланг ще бъде изгнаник, и то какъв. Няма да може да стъпи никъде по света, дори и в шепата скапани държавици, които не признават Международния наказателен съд, защото винаги има риск самолетът да кацне някъде аварийно или за зареждане. А ние ще чакаме. И тогава ще го хванем.

Озърнах се към Райкарт. Той гледаше право напред и леко кимаше.

— Или пък политиката може да се промени някой ден — продължи той — и да започне обществена кампания за предаването му на правосъдието. Чудя се дали му е минавало през ум. Животът му ще се превърне в ад.

— Още малко, и ще почна да го съжалявам.

Райкарт ме погледна рязко.

— Очаровал ви е, нали? Чар! Английската болест.

— Има и по-лоши недъзи.

Прекосихме моста „Трайбъроу“. Тропането на гумите по връзките между бетонните секции напомняше ускорен пулс.

— Чувствам се като в карета — казах аз.

Пътуването към центъра отне доста време. При всяко спиране сред потока коли на Парк Авеню ми се искаше да отворя вратата и да побягна. Лошото беше, че много добре си представях първата част — хуквам между спрелите автомобили и изчезвам по някоя от пресечките, — но след това всичко тънеше в мъгла. Къде да отида? Как да платя за хотел, след като собствената ми кредитна карта, а вероятно и фалшивата, която използвах по-рано, бяха известни на преследвачите. Неохотно стигнах до извода, че както и да оглеждам положението, за мен ще е по-безопасно да бъда с Райкарт. Той поне знаеше как да оцелява сред непознатия свят, в който се бях озовал.

— Ако толкова се тревожите, можем да си уговорим сигнал за безопасност — каза Райкарт. — Можете да ми звъните по телефона, който ви даде Франк, да речем, десет минути след всеки кръгъл час. Дори не е задължително да говорим. Просто изчакайте два-три сигнала.

— Какво ще стане, ако не се обадя?

— При първия пропуск няма да предприема нищо. Ако пропуснете втори път, ще се обадя да кажа на Ланг, че носи лична отговорност за вашата безопасност.

— Защо ли това не ме успокоява?

Вече наближавахме. Виждах от другата страна на пътя пред нас огромно американско знаме, осветено с прожектори, а до него, край входа на „Уолдорф-Астория“, британския флаг. Зоната пред хотела беше заградена с бетонни блокове. Преброих шестима моторизирани полицаи, четири патрулни коли, две големи черни лимузини, малка тълпа фотографи и по-голяма тълпа любопитни зяпачи. От гледката сърцето ми заподскача. Дъхът ми спря.

Райкарт стисна ръката ми.

— Кураж, приятелю. Той вече загуби една сянка при подозрителни обстоятелства. Едва ли може да си го позволи втори път.

— Но всичко това не може да е заради него, нали? — изрекох смаяно аз. — Все едно още е министър-председател.

— Изглежда, че аз само съм го направил още по-знаменит — призна Райкарт. — Би трябвало да ми благодарите. Добре, успех. По-късно пак ще говорим. Спри тук, Франк.

Той вдигна яката си, отпусна се на седалката и в тази предпазна мярка имаше колкото патос, толкова и абсурд. Горкият Райкарт — едва ли един нюйоркчанин на десет хиляди би го познал. Франк спря за момент да сляза на ъгъла на Източна петдесета улица, после сръчно се вмъкна в движението и последното, което видях от Райкарт, бе дългата му сребриста коса, бавно чезнеща в манхатънската вечер.

Бях сам.

Прекосих широката улица, изпъстрена с жълти таксита, и минах покрай тълпите и полицаите. Никой не ме спря — виждайки куфара, вероятно ме смятаха за поредния гост на хотела. Минах през вратите в стил „Арт деко“, изкачих се по величественото мраморно стълбище и попаднах сред вавилонското великолепие на фоайето. При други обстоятелства бих се свързал по мобилния телефон с Амелия, но вече бях усвоил урока. Отидох при един от портиерите до рецепцията и го помолих да позвъни в нейната стая.

Тя не отговори.

Човекът се навъси и остави слушалката. Тъкмо се канеше да провери в компютъра, когато над Парк Авеню отекна мощен пукот. Неколцина току-що пристигнали гости приклекнаха, но побързаха да се изправят сконфузено, когато последваха още няколко трясъка на форсирани мотоциклетни двигатели. Откъм вътрешността на хотела през необятното златно фоайе се зададоха във формация „клин“ група охранители от американските и английските тайни служби. Ланг крачеше между тях с обичайната си пъргава, енергична походка. Зад него идваха Амелия и двете секретарки. Амелия говореше по телефона. Тръгнах към групата. Ланг мина край мен, гледайки право напред, което не беше типично за него. Обикновено обичаше да контактува с хората, да им хвърля усмивка, която ще запомнят завинаги. Докато той слизаше по стъпалата, Амелия ме забеляза. По изключение изглеждаше зачервена и дори няколко руси косъма от прическата й не си бяха на мястото.

— Тъкмо опитвах да се свържа с теб — каза в движение тя, без да забави крачка, и добави през рамо: — Плановете се променят. Летим обратно за Мартас Винярд.

— Сега? — Изтичах след нея. — Не е ли малко късно?

— Адам настоява. Успях да уредя самолет.

— Но защо точно сега?

— Нямам представа. Нещо се е случило. Питай него.

Ланг вече бе слязъл долу и наближаваше парадния вход. Охранителите отвориха двете врати и широките му рамене изведнъж се очертаха на фона на ярката електрическа светлина. Виковете на репортерите, канонадата на фотосветкавиците, грохотът на мотоциклетите — всичко това приличаше на отворена порта към ада.

— А аз какво да правя? — попитах.

— Качи се във втората кола. Адам ще иска да си поговорите в самолета. — Тя забеляза тревожното ми изражение. — Много си странен. Станало ли е нещо?

Какво да правя сега, запитах се аз. Да припадна? Да се оправдая с неотложна среща? Имах чувството, че съм стъпил върху подвижна лента и няма как да избягам.

— Всичко става толкова бързо — промърморих безсилно аз.

— Това не е нищо. Да ни беше видял през премиерските му години.

Излязохме сред хаоса от светлина и шум и сякаш всички противоречия, трупат от войната срещу терора, година след година, изведнъж се съсредоточиха върху един-единствен човек и го обляха с ослепително сияние. Вратата на лимузината беше отворена. Ланг спря да помаха на тълпата зад полицейския кордон, после се вмъкна вътре. Амелия хвана ръката ми и ме избута към втората кола.

— Качвай се! — викна тя. Мотоциклетите вече потегляха. — Не забравяй, останеш ли, не можем да спрем.

Тя се вмъкна до Ланг, а аз, без да разсъждавам, се настаних във втората лимузина при секретарките. Те весело се изместиха настрани. Един агент от тайните служби седна отпред до шофьора, после потеглихме. До нас пърпоренето на един от мотоциклетите отекваше като весела свирка на малък влекач, придружаващ огромен презокеански лайнер към открито море.

* * *

При други обстоятелства бих се радвал на пътуването: можех спокойно да изпъна крака; мотоциклетите се носеха покрай нас, за да спират движението; през затъмненото стъкло виждах как минувачите извръщат към нас бледи лица; сирените виеха; в нощта ярко проблясваха полицейските лампи. Бих се радвал на бързината, на силата. Сещам се само за две категории човешки същества, превозвани тъй драматично и демонстративно — световни лидери и заловени терористи.

Тайно опипвах в джоба си новия телефон. Трябваше ли да предупредя Райкарт какво става? Реших да се въздържа. Не исках да му звъня пред свидетели. Бих се чувствал твърде неудобно, вината ми щеше да е очевидна. Предателството се нуждае от уединение. Оставих се на волята на събитията.

Прелетяхме по надлеза на Петдесет и девета улица като богове. Алис и Люси се заливаха от смях от вълнение, а когато след няколко минути стигнахме до „Ла Гуардия“, минахме покрай терминала през една отворена желязна врата и излязохме право на пистата, където зареждаха голям частен реактивен самолет. Беше самолетът на „Халингтън“, тъмносин, с корпоративна емблема на високата опашка — земята, обкръжена с обръч, почти като в рекламата на „Колгейт“. Предната лимузина зави, спря и Ланг излезе пръв. Промуши се през рамката на преносим металодетектор и без да поглежда назад, се изкачи по стълбичката на самолета. Един охранител изтича след него.

Докато се измъквах от колата, тревогата бе сковала ставите ми като ревматизъм. Струваше ми огромно усилие да направя няколкото крачки до стъпалата, където стоеше Амелия. Нощният въздух се тресеше от рева на кацащи самолети. Виждах ги как се редят на пет-шест нива високо над водата като светещи стъпала, водещи нагоре към мрака.

— Това се казва пътуване — възкликнах аз, като се мъчех да изглеждам безгрижен. — Винаги ли е така?

— Искат да му покажат, че го обичат — каза Амелия. — А така показват и на всички останали как се държат с приятелите си. Pour encourager les autres. За да насърчат останалите.

Хора от охраната с метални пръти в ръцете проверяваха всички багажи. Сложих и моя куфар на купчината.

— Той казва, че трябва да се върне при Рут — продължи Амелия, гледайки нагоре към самолета. Прозорците бяха по-големи, отколкото на обикновен самолет. Отзад ясно се виждаше профилът на Ланг. — Трябвало да обсъди нещо с нея.

Гласът й звучеше озадачено. Сякаш си говореше сама и изобщо не ме забелязваше. Запитах се дали на идване към летището не са се скарали.

Един от охранителите ми нареди да отворя куфара. Подчиних се. Той вдигна ръкописа, за да надникне под него. Амелия беше толкова угрижена, че изобщо не забеляза.

— Странно е — каза тя, — защото във Вашингтон всичко мина чудесно.

Гледаше разсеяно към светлините на пистата.

— Чантата ви — каза охранителят.

Подадох му я. Той извади пакета със снимки и за момент си помислих, че ще го отвори, но лаптопът му се стори по-интересен. Усещах необходимост да продължа разговора.

— Може би е чул някаква новина от Хага — предположих аз.

— Не. Няма нищо общо с това. Щеше да ми каже.

— Добре, можете да се качите — каза пазачът.

— Засега не припарвай до него — предупреди ме Амелия, докато отивахме към металодетектора. — Не е в настроение. Когато поиска да поговорите, ще те повикам.

Изкачих се по стъпалата.

Ланг седеше в дъното, най-отзад. Беше подпрял с юмрук брадичка и гледаше през прозореца. (Както узнах по-късно, охранителите предпочитали да заема това място — така никой не можел да мине зад него.) Салонът беше предвиден за десет пътници: по двама на канапетата от двете страни на корпуса, а останалите на шест големи кресла. Креслата бяха разположени по двойки едно срещу друго, с масички между тях. Приличаше на част от фоайето в „Уолдорф-Астория“: позлатени апликации, полирано орехово дърво и кремава кожена тапицерия. Ланг седеше на едно от креслата. Човекът от специалните служби беше на съседното канапе. Стюард в бяла униформа се привеждаше над бившия премиер. Не виждах какво питие му налива, но чувах звука. За вас любим звук може да е песента на славей в летен здрач или звънът на селски църковни камбани. Аз предпочитам звънтенето на кубчета лед в кристална чаша. В това отношение съм експерт. Определено ми се струваше, че Ланг е решил да зареже безалкохолните и да се порадва на едно силно уиски.

Стюардът забеляза, че гледам, и се зададе към мен по пътеката.

— Да ви предложа ли нещо, сър?

— Благодаря. Да. Ще пия същото като мистър Ланг.

Оказа се, че греша — беше бренди.

Когато затвориха вратата, на борда бяхме дванайсет души: тричленен екипаж (пилот, втори пилот и стюард) и деветима пътници — две секретарки, четирима охранители, Амелия, Ланг и аз. Седях с гръб към кабината, за да наблюдавам клиента си. Амелия беше точно срещу него и когато двигателите изреваха, едва се удържах да не хукна да отворя вратата. Полетът ми се струваше обречен от самото начало. Самолетът потръпна, после сградата на терминала бавно започна да се отдалечава. Виждах как Амелия настоятелно размахва ръка, сякаш обясняваше нещо, но Ланг продължаваше безучастно да гледа навън към летището.

Някой докосна ръката ми.

— Знаете ли колко струва тая машина?

Беше агентът, с когото пътувахме от „Уолдорф-Астория“ до „Ла Гуардия“. Седеше от другата страна на пътеката.

— Не, не знам.

— Колко предполагате?

— Наистина нямам представа.

— Хайде, опитайте.

Свих рамене.

— Десет милиона долара?

— Четирийсет милиона долара — заяви победоносно той, сякаш знаенето на цената го правеше един от собствениците. — „Халингтън“ притежава пет.

— Да се чуди човек за какво са им.

— Когато не им трябват, ги дават под наем.

— О, да — казах аз. — Чувал съм.

Ревът на двигателите се засили и самолетът се понесе по пистата. Представих си как заподозрените терористи с белезници и качулки, привързани за луксозните кожени кресла, излитат от някоя прашна военна писта близо до афганистанската граница и пътуват към боровите гори на Източна Полша. Самолетът сякаш подскочи във въздуха и аз видях над ръба на чашата как светлините на Манхатън изпълват целия прозорец, плъзват се настрани и накрая примигват и гаснат, докато се издигаме през ниската облачност. Стори ми се, че безкрайно дълго пъплим слепешком нагоре в крехката си метална черупка, но накрая воалът падна и изплувахме в ясната нощ. Облаците бяха масивни и плътни като планинска верига, а луната надничаше иззад върховете, озарявайки долини, ледници и клисури.

По някое време Амелия стана и тръгна към мен. Бедрата й неволно се люшкаха изкусително в такт с поклащането на салона.

— Добре — каза тя, — готов е да си поговорите. Но не го претоварвай, става ли? Последните два дни бяха ужасни за него.

Да, и за мен, помислих си аз.

— Разбрано.

Взех чантата и се промъкнах покрай Амелия. Тя ме хвана за ръката.

— Не разполагаш с много време. Полетът е съвсем кратък. Всеки момент ще започнем да слизаме.

* * *

Наистина беше кратък. По-късно проверих. Само четиристотин и двайсет километра делят Ню Йорк от Мартас Винярд, а оптималната скорост на „Гълфстрийм G 450“ е 877 километра в час. Тези два факта обясняват защо записът на разговора ми с Ланг трае само единайсет минути. Навярно вече се спускахме, когато пристъпих към него.

Той седеше със затворени очи и още стискаше чашата в протегнатата си настрани ръка. Беше свалил сакото, вратовръзката и обувките и почти лежеше в креслото с разперени ръце и крака, сякаш някой го бе блъснал там. Отначало си помислих, че е заспал, но после осъзнах, че ме гледа втренчено с присвити очи. Той неопределено размаха чашата към отсрещната седалка.

— Здрасти, приятел. Заповядай. — Отвори очи, прозя се и закри устата си с длан. — Извинявай.

— Здравей, Адам.

Седнах. Държах чантата в скута си. Изрових отвътре бележника и диктофона. Нали това искаше Райкарт? Записи.

От нерви бях станал несръчен и ако Ланг само бе вдигнал вежди, веднага щях да прибера диктофона. Но той като че не забеляза. Навярно толкова пъти бе преживявал същия ритуал в края на официални пътувания — журналистите, доведени за няколко минути привилегирован разговор; илюзията за неформално общуване на чашка с министър-председателя. На записа ясно се чува изтощението в гласа му.

— Е — попита той, — как върви?

— Върви — казах аз. — Определено върви.

Когато слушам записа, гласът ми изглежда тьй изтънял от тревога, сякаш съм вдишал хелий.

— Откри ли нещо интересно?

В очите му зърнах странен блясък. Презрение? Насмешка? Усещах, че си играе с мен.

— Това-онова. Как беше във Вашингтон?

— Между нас казано, във Вашингтон беше страхотно. — С тихо шумолене той се надигна в креслото, събрал сили за едно последно изпълнение преди вечерното затваряне на театъра. — Навсякъде получих невероятна подкрепа — в Капитолия, разбира се, както навярно си видял, но също така от вицепрезидента и държавния секретар. Ще ми помогнат по всички възможни начини.

— И изводът е, че ще можеш да се установиш в Америка?

— О, да. Ако се стигне до най-лошото, със сигурност ще ми предложат политическо убежище. Може би дори някаква работа, стига да не е свързана със задгранични пътувания. Но няма да се стигне дотам. Ще ми осигурят нещо далеч по-ценно.

— Наистина ли?

Ланг кимна.

— Доказателства.

— Ясно.

Всъщност нямах представа за какво говори.

— Това нещо работи ли? — попита той.

На записа се чува оглушителен шум, когато повдигам диктофона.

— Да, мисля че работи. Нали не възразяваш?

Нов шум — оставям диктофона.

— Не, разбира се — каза Ланг. — Просто искам да проверя дали записваш, защото определено смятам, че това ще ни свърши работа. Важно е. Трябва да го запазим в тайна до излизането на мемоарите. Ще свърши истински чудеса при продажбата на откъси за пресата. Той се приведе напред, за да подчертае думите си. — Вашингтон се готви да осигури клетвени показания, че нито един британски служител не е пряко замесен в отвличането на онези четиримата от Пакистан.

— Наистина ли?

Наистина ли? Наистина ли? Повтарям го като папагал и днес болезнено присвивам очи, като чувам умилкването в гласа си. Раболепен придворен. Ласкател в сянка.

— И още как. Директорът на ЦРУ лично ще даде изявление пред съда в Хага, че е било изключително американска секретна операция, а ако не помогне, готов е да изправи пред камера служителите, които са ръководили мисията. — Ланг се облегна назад и отпи от брендито. — Това ще натрие носа на Райкарт. Как ще скърпи сега обвинение във военни престъпления?

— Но твоят меморандум до министерството на отбраната…

— Автентичен е — призна той и сви рамене. — Вярно, не мога да отрека, че съм предложил да използваме специалните части. И британското правителство не може да отрече, че те са били в Пешавар по време на операция „Буря“. Не можем да отречем също така, че нашите разузнавателни служби проследиха онези хора до точното място, където бяха арестувани. Но няма доказателство, че сме предали тези сведения на ЦРУ.

Ланг ме погледна с усмивка.

— А предадохме ли ги?

— Няма доказателство, че сме предали тези сведения на ЦРУ.

— Но ако сме ги предали, това със сигурност представлява подпомагане и съучастие…

— Няма доказателство, че сме предали тези сведения на ЦРУ.

Той все още се усмихваше, макар че сега съсредоточено бе сбръчкал чело като тенор, поддържащ висока нота в края на трудна ария.

— Тогава как са се добрали до тях?

— Труден въпрос. Не по официални канали, това е сигурно. И определено няма нищо общо с мен. — Настана дълго мълчание. Усмивката му изчезна. — Е, ти как мислиш?

— Звучи малко — потърсих най-дипломатичния израз… — малко формално.

— В смисъл?

На записа отговорът ми е тъй уклончив, тъй изнервен от безпомощния стремеж към увъртане, че ако някой го чуе, би се изсмял.

— Ами… нали разбираш… ти сам призна, че си искал специалните части да ги заловят… без съмнение, нали разбираш, по съвсем ясни причини… и дори да не са свършили пряко цялата работа, Министерството на отбраната… доколкото разбрах… не успя да отрече, че са били замесени, вероятно защото са имали нещо общо, макар и само… макар и само… да са седели в кола на съседния ъгъл. И по всяка вероятност британското… нали разбираш… разузнаване е посочило на ЦРУ мястото, където могат да бъдат заловени. А когато бяха подложени на мъчения, ти не осъди това.

Последните думи бяха изречени на един дъх. Ланг студено отвърна:

— Сид Крол беше много доволен от подкрепата на ЦРУ. Смята, че прокурорката може дори да прекрати делото.

— Е, щом Сид го казва…

— Абе майната му! — възклика внезапно Ланг. Удари с длан по ръба на масата. На записа звучи като експлозия. Задрямалият на съседното канапе агент от специалните служби рязко надигна глава. — Не съжалявам за станалото с онези четиримата. Ако бяхме разчитали на пакистанците, никога нямаше да ги спипаме. Трябваше да ги хванем, докато имахме тази възможност, а ако я бяхме изпуснали, щяха да се покрият и да не чуем вече за тях, докато не почнат пак да избиват наши хора.

— Наистина ли не съжаляваш?

— Не.

— Дори и за онзи, който умря при разпита?

— А, онзи — отвърна небрежно Ланг. — Той имаше проблеми със сърцето и никой не знаеше. Можеше да умре по всяко време. Например някоя сутрин, както става от леглото.

Мълчах и се преструвах, че водя записки.

— Виж — каза Ланг. — Не одобрявам мъченията, но нека ти кажа едно. Първо, те наистина дават резултати. Виждал съм данни от разузнаването. Второ, властта в крайна сметка е балансиране между две злини, а ако се замислиш, какво са две-три минути страдание за няколко личности пред смъртта — забележи, смъртта — на хиляди. Трето, не ми казвай, че става дума за нещо уникално, присъщо единствено на войната срещу терора. Мъченията винаги са били част от военното дело. С тази разлика, че някога не е имало гадни медии да вдигат шум.

— Арестуваните в Пакистан твърдят, че са невинни — изтъкнах аз.

— Естествено, че така ще твърдят! Какво друго да кажат? — Ланг ме изгледа втренчено, сякаш ме виждаше за пръв път. — Започва да ми се струва, че си твърде наивен за тази работа.

Този път не се удържах.

— За разлика от Майк Макейра?

— Майк! — Ланг се разсмя и поклати глава. — Майк също беше наивен, но по друг начин.

Самолетът вече се спускаше много бързо. Луната и звездите бяха изчезнали. Прекосявахме облаците. Усетих натиск в ушите си и трябваше да запуша нос и да преглътна.

Амелия се зададе по пътеката.

— Наред ли е всичко? — попита тя.

Изглеждаше разтревожена. Вероятно бе чула избухването на Ланг, както и всички останали.

— Просто работим по мемоарите — каза Ланг. — Разказвам му какво стана с операция „Буря“.

— Записваш ли? — попита Амелия.

— Ако не възразяваш — казах аз.

— Трябва да внимаваш — обърна се тя към Ланг. — Не забравяй какво каза Сид Крол.

— Записите не са мои, а ваши — прекъснах я аз.

— Все пак могат да бъдат изискани със съдебна заповед.

— Престани да се държиш с мен като с малко дете — рязко каза Ланг. — Знам какво да говоря. Дай да приключим веднъж завинаги.

Амелия си позволи леко да разшири очи и се оттегли.

— Жени! — промърмори Ланг.

Той отпи още глътка бренди. Ледът се беше стопил, но цветът на питието оставаше тъмен. Трябва да му бяха сипали солидна доза и за пръв път ми хрумна, че нашият бивш министър-председател е леко подпийнал.

— По какъв начин беше наивен Майк Макейра? — попитах аз.

— Няма значение — промърмори Ланг. Седеше с клюмнала глава, дълбоко замислен. После изведнъж рязко се изправи. — Така де, погледни например всички тия глупости за гражданските права. Знаеш ли какво бих направил, ако отново дойда на власт? Ще им кажа: добре тогава, пускаме две опашки на летищата. Отляво опашка за полети, на които не сме проверявали пътниците, не сме изготвяли психологически профили, не сме събирали биометрични данни, изобщо не сме нарушавали безценните ви граждански права, не сме изтръгвали информация чрез насилие — нищо. Отдясно опашка за полети, където сме направили всичко възможно, за да осигурим безопасност на пътниците. Тогава хората сами да решават на кой самолет да се качат. Няма ли да е чудесно? Да седиш и да гледаш на коя опашка наистина ще пратят децата си типове като Райкарт, когато стане напечено.

— И Майк беше от тях?

— Не от самото начало. Но за жалост Майк откри идеализма на стари години. Казах му — всъщност това бе последният ни разговор, — казах му, че щом Исус Христос не е успял да реши проблемите на света, когато слязъл да живее сред нас — а Той е бил Божи син! — то не е ли малко нахално от страна на Майк да очаква от мен такъв успех само за десет години?

— Вярно ли е, че сте имали сериозно спречкване? Точно преди да умре.

— Майк отправи някои безумни обвинения. Не можех да се престоря на глух.

— Може ли да попитам какви бяха?

Представях си как Райкарт и прокурорката седят, слушат записа и при тия думи се надигат от столовете. Пак се наложи да преглътна. Собственият ми глас звучеше приглушено в ушите ми, сякаш говорех насън или от много далеч. На записа последвалата пауза е съвсем кратка, но тогава ми се стори безкрайна, а когато Ланг най-сетне проговори, гласът му бе убийствено тих.

— Предпочитам да не ги повтарям.

— Бяха ли свързани с ЦРУ?

— Но ти сигурно вече знаеш — горчиво изрече Ланг, — щом си ходил да разговаряш с Пол Емет.

И този път паузата на записа е точно толкова дълга, колкото и в спомените ми.

След като хвърли бомбата, Ланг се загледа през прозореца и отпи от брендито. Под нас почваха да се мяркат отделни светлинки. Сигурно бяха кораби. Погледнах го и видях, че годините най-накрая са догонили дори него. Личеше по отпуснатата плът около очите, по гънките под брадата. А може и да не беше от възрастта. Може би просто бе уморен. Не вярвах да е спал както трябва от седмици насам, във всеки случай не и след сблъсъка с Макейра. Когато накрая се обърна към мен, в изражението му определено нямаше гняв, а само огромна умора.

— Искам да разбереш — каза той, натъртвайки всяка дума, — че всичко, което съм направил като партиен лидер и министър-председател — всичко, — е било продиктувано от убеждението, че постъпвам правилно.

Измънках някакъв отговор. Бях потресен.

— Емет твърди, че си му показал снимки. Вярно ли е? Може ли да ги видя?

Ръцете ми леко трепереха, докато вадех фотографиите от плика и ги побутвах през масичката към него. Той прехвърли първите четири много бързо, спря се на петата — онази с него и Емет на сцената, — после се върна в началото и започна да ги преглежда отново, като се задържаше на всяко изображение.

Без да откъсва очи от снимките, запита:

— Къде ги откри?

— Макейра ги е поръчал от архивите. Намерих ги в стаята му.

По високоговорителя вторият пилот ни прикани да затегнем коланите.

— Странно — промърмори Ланг. — Странно е как всички се променихме толкова много и все пак си останахме съвършено същите. Майк не ми спомена нищо за снимки. Ах, проклетите архиви! — Той се взря с присвити очи в една от снимките на речния бряг. Забелязах, че най-силно го привлича не собственият му образ или този на Емет, а момичетата. — Помня я. — Той почука с пръст по снимката. — И нея. Тя ми писа веднъж, когато бях министър-председател. Рут не беше доволна. О, боже. — Ланг плъзна длан по лицето си. — Рут. — За момент си помислих, че ще се разплаче, но когато ме погледна, очите му бяха сухи. — Какво ще правим сега? Има ли в твоя занаят процедура за справяне с подобни ситуации?

През стъклото вече ясно се виждаше мозайка от светлини. Зърнах на пътя автомобилни фарове.

— Клиентът винаги има последната дума що се отнася до книгата — казах аз. — Винаги. Но очевидно в случая, като знаем какво е станало…

На записа гласът ми бавно заглъхва, после се чува шум — Ланг се пресегна да ме сграбчи за лакътя.

— Ако имаш предвид станалото с Майк, нека ти кажа, че бях абсолютно потресен. — Гледаше ме право в очите, влагаше и последните си остатъци от актьорска енергия, за да ме убеди, и откровено признавам, че въпреки всичките ми разкрития той успя: до ден-днешен съм сигурен, че казваше истината. — Ако не вярваш на нищо друго, моля те поне да повярваш, че смъртта му няма нищо общо с мен и до сетния си час ще нося образа на Майк в моргата. Сигурен съм, че е било нещастен случай. Но добре, да предположим противното. — Той стисна ръката ми още по-здраво. — Какво си е въобразявал, отивайки в Бостън да разобличи Емет? Имаше достатъчен опит в политиката, за да знае, че такива неща просто не се правят, не и когато залогът е толкова висок. Знаеш ли, в известен смисъл той сам се унищожи. Беше самоубийствен акт.

— Точно това ме плаши — казах аз.

— Сериозно ли смяташ, че същото може да сполети и теб? — възкликна Ланг.

— Минавала ми е подобна мисъл.

— Не бива да се боиш. Гарантирам ти.

Навярно не успях да прикрия съмнението си.

— Стига де, приятел! — повиши глас Ланг. Пръстите отново се впиха в плътта ми. — В момента с нас има четирима агенти! Що за хора сме според теб?

— Е, точно там е въпросът — казах аз. — Що за хора сте?

Летяхме ниско над дърветата. Прожекторите на самолета озаряваха тъмните им корони. Опитах се да издърпам ръка.

— Извинявай — казах аз.

Ланг неохотно ме пусна и аз закопчах колана си. Той направи същото. Озърна се през прозореца към терминала, после ми хвърли смаян поглед, докато плавно се спускахме към пистата.

— Боже мой, вече си казал на някого, нали?

Усетих как лицето ми пламва.

— Не.

— Казал си.

— Не съм.

На записа гласът ми звучи безсилно като на виновно дете.

Той пак се приведе напред.

— На кого каза?

Гледайки мрачните гори около аерогарата, където можеше да се спотайва какво ли не, виждах само един-единствен начин да се застраховам.

— На Ричард Райкарт — казах аз.

Това навярно беше убийствен удар за него. Навярно още тогава разбра, че всичко е свършено. В спомените си го виждам застинал като някой от онези величествени, но безнадеждно остарели жилищни блокове миг след като са избухнали зарядите: за няколко секунди фасадата остава учудващо незасегната, после бавно започва да рухва. Така беше и с Ланг. Той ме изгледа безизразно, после се отпусна назад в креслото.

Самолетът спря пред терминала. Двигателите замлъкнаха.

* * *

В този момент най-сетне постъпих умно.

Докато Ланг седеше, съзерцавайки собствената си гибел, и докато Амелия се задаваше забързано по пътеката да разбере какво съм му казал, аз проявих присъствие на духа да извадя касетата от диктофона и да я пъхна в джоба си. На нейно място заредих резервна. Ланг беше прекалено зашеметен, за да обърне внимание, а Амелия не забелязваше нищо друго, освен него.

— Добре — твърдо отсече тя, — за днес стига толкова. — Взе празната чаша от омекналите му пръсти и я подаде на стюарда. — Трябва да се прибираш, Адам. Рут те чака на изхода.

Посегна и разкопча колана, после свали сакото му от облегалката. Вдигна го с две ръце и леко го разтърси като матадор на арената, но гласът й прозвуча нежно:

— Адам?

Той покорно се изправи като в транс и отправи невиждащ поглед към пилотската кабина, докато тя наместваше ръцете му в ръкавите. Амелия погледна през рамо към мен и изрече беззвучно, свирепо и съвсем ясно, с обичайното си безупречно произношение: „Какви ги вършиш, по дяволите?“

Уместен въпрос. Какви ги вършех, по дяволите? Вратата в предната част на самолета се отвори и трима от охранителите тръгнаха да слизат. В салона нахлу студен въздух. Четвъртият агент от тайните служби тръгна към изхода, следван от Ланг. Пилотът бе излязъл от кабината да се сбогува и аз видях как Ланг с усилие изпъна плещи и пристъпи към него с протегната ръка.

— Беше великолепно както винаги — каза разсеяно той. — Любимата ми авиолиния. — Стисна ръката на пилота, после се приведе край него да поздрави втория пилот и чакащия стюард. — Благодаря. Много ви благодаря.

Завъртя се към нас със застинала професионална усмивка, но тя бързо посърна; изглеждаше съсипан. Охранителят вече бе слязъл до средата на стълбичката. Само аз, Амелия и двете секретарки чакахме да го последваме навън. Зад осветената стъклена стена на терминала смътно различих силуета на Рут. Беше твърде далеч, за да разбера какво е изражението й.

— Би ли останала тук още минутка? — обърна се Ланг към Амелия. После добави към мен: — Ти също. Искам да поговоря насаме с жена си.

— Наред ли е всичко, Адам? — попита Амелия. Беше с него твърде отдавна и навярно го обичаше твърде много, за да не усети, че нещо ужасно се е объркало.

— Няма страшно — каза Ланг. Леко я докосна по лакътя, после се поклони на всички ни, включително на мен и екипажа. — Благодаря, дами и господа, и лека нощ.

Мина с приведена глава през вратата, спря на най-горното стъпало и се озърна, приглаждайки косата си. Ние с Амелия го гледахме от салона. Беше съвсем същият както при първата ни среща — по навик търсеше публика, с която да осъществи контакт, макар че ветровитата, ярко осветена писта бе съвсем пуста, ако не се брояха чакащите охранители и един техник с гащеризон, останал да работи до късно и несъмнено бързащ да се прибере у дома.

Ланг вероятно също бе видял Рут да го чака зад стъклото, защото изведнъж приветствено вдигна ръка, после слезе по стъпалата с изящната походка на танцьор. Стъпи долу и вече беше изминал десетина метра към терминала, когато техникът извика „Адам!“ и размаха ръка. Имаше английски акцент и Ланг сигурно разпозна гласа на сънародник, защото внезапно се отдели от охранителите и тръгна срещу човека с протегната ръка. И така видях Адам Ланг за последен път: човек с вечно протегната ръка. Този образ е запечатан в ретината ми — устремената му сянка на фона на растящата топка от ослепително бял огън, която изведнъж го обгърна; а после имаше само летящи отломки, парещи песъчинки и камъчета, жарка въздушна вълна и подводната тишина на експлозията.

16

Ако се разстройвате дори и съвсем малко, че няма да видите отпечатано името си или че не са ви поканили за представянето на книгата, животът ви като автор в сянка ще бъде непоносим.

„Писане в сянка“

След онзи първоначален ослепителен блясък не видях нищо повече — очите ми бяха пълни с кръв и стъкла. Силата на взрива ни отхвърли назад. Както узнах по-късно, Амелия си ударила главата в ръба на едно кресло и загубила съзнание, докато аз лежах на пътеката в мрак и безмълвие дълги минути или часове. Не усещах болка освен само веднъж, когато една от секретарките настъпи дланта ми с острото си токче, бързайки да избяга от самолета. Но не виждах и щяха да минат часове, преди да започна да чувам. Дори и днес от време на време ушите ми започват да бучат. Това ме откъсва от света като смущения в ефира. Вдигнаха ме и ми биха великолепна инжекция с морфин, който избухна като топъл фойерверк в мозъка ми. После хеликоптерът ме откара заедно с другите оцелели в една болница недалеч от Бостън — както се оказа, съвсем близо до мястото, където живееше Емет.

Случвало ли ви се е като дете тайно да извършите нещо, което е изглеждало страшно лошо, и сте били сигурни, че ще ви накажат заради него? Аз помня как строших една от безценните дьлгосвирещи плочи на баща ми и тихомълком я прибрах обратно в обложката. Дни наред живях в ужас, убеден, че възмездието ще ме сполети всеки момент. Но така и не се случи нищо. Когато събрах смелостта да погледна отново, от плочата нямаше и следа. Сигурно бе видял, че е счупена, и я беше изхвърлил.

Подобни чувства изпитвах след убийството на Адам Ланг. През следващите дни, докато лежах с превързано лице в болницата, а отвън в коридора дежуреше полицай, непрестанно прехвърлях в главата си събитията от последната седмица и винаги ми се струваше сигурно, че няма да изляза жив. Ако се позамислите, няма по-удобно място за ликвидиране на човек от болницата — там вероятно това е едва ли не рутина. А има ли по-добри убийци от лекарите?

Но в крайна сметка стана точно както със строшената плоча. Не се случи нищо. Още преди да прогледна, специален агент Мърфи от бостънската централа на ФБР деликатно ме разпита какво си спомням. На другия ден, когато свалиха превръзките от очите ми, Мърфи дойде отново. Приличаше на млад мускулест свещеник във филм от петдесетте години и този път го придружаваше навъсен англичанин от британските служби за сигурност MI5, чието име така и не разбрах — най-вероятно защото не ми се полагаше.

Показаха ми снимка. Зрението ми още бе замъглено, но все пак успях да разпозная смахнатия, когото бях срещнал в хотелския бар и който стоеше на самотна стража под библейския лозунг в началото на отклонението към имението на Райнхарт. Казаха, че името му е Джордж Артър Боксър, бивш майор от британската армия, чийто син бил убит в Ирак, а съпругата му загинала шест месеца по-късно при самоубийствен атентат в Лондон. В лабилното си състояние майор Боксър решил, че Адам Ланг лично е отговорен за нещастието, и го издебнал на Мартас Винярд веднага след съобщенията във вестниците за смъртта на Макейра. Имал богат опит с мунициите и в разузнаването. От сайтовете на ислямски екстремисти изучил тактиките на атентаторите самоубийци. Наел къщичка в Оук Блъфс, набавил солидни запаси от водороден прекис и хербициди и превърнал мястото в малка фабрика за домашни експлозиви. Не е било трудно да разбере кога Ланг се завръща от Ню Йорк, виждайки как бронираната кола отива към аерогарата да го посрещне. Никой нямал ясна представа как се е промъкнал на летището, но било тъмно, около пистите имало цели шест километра ограда, а експертите твърдо смятали, че бронираната кола и четиримата агенти от специалните служби са достатъчна гаранция за сигурност.

„Но трябва да бъдем реалисти, каза човекът от MI5. Възможностите на охраната не са безгранични срещу един решителен атентатор самоубиец.“ Той цитира Сенека на латински, а после услужливо преведе: „Който презира собствения си живот, става господар на твоя.“ Останах с чувството, че всички са леко облекчени от този развой на събитията: англичаните, защото Ланг беше убит на американска земя; американците, защото беше взривен от англичанин; и двете страни заедно, защото вече нямаше да има нито процес за военни престъпления, нито неблаговидни разкрития, нито досаден гост, който още двайсет години да се мотае из банкетните зали на Джорджтаун. Изглеждаше едва ли не като жив пример за особените ни отношения.

Агент Мърфи ме попита за полета от Ню Йорк и дали Ланг не е изразил тревога за личната си безопасност. Искрено отговорих, че не съм чул нищо подобно.

— Узнахме от мисис Блай — каза човекът от MI5, — че сте записали интервю с него през последната част от полета.

— Не, тя греши. Държах диктофона пред себе си, но така и не го включих. Всъщност не беше интервю, по-скоро си бъбрехме.

— Ще разрешите ли да погледна?

— Моля.

Чантата ми беше на шкафчето до леглото. Човекът от MI5 измъкна отвътре диктофона и извади касетката. Гледах го с пресъхнала уста.

— Може ли да я взема назаем?

— Задръжте я — казах аз. Той се зае да рови из другите ми вещи. — Между другото, как е Амелия?

— Добре е. — Той прибра касетката в куфарчето си. — Благодаря.

— Може ли да я видя?

— Тя отлетя снощи за Лондон. — Разочарованието ми навярно е проличало, защото човекът от MI5 добави с хладно злорадство: — Не е изненадващо. Не се е виждала със съпруга си още отпреди Коледа.

— А Рут? — попитах аз.

— В момента тя придружава тялото на съпруга си — намеси се Мърфи. — Вашето правителство изпрати специален самолет.

— Ще получи пълни военни почести — добави човекът от MI5, — статуя в Уестминстърския дворец и погребение в Абатството, ако тя пожелае. Никога не е бил тъй популярен, както след смъртта си.

— Трябвало е да го направи преди години — казах аз. Те не се усмихнаха. — И наистина ли никой друг не е убит?

— Никой — потвърди Мърфи, — а това е чудо, повярвайте ми.

— Всъщност — каза човекът от MI5 — мисис Блай се пита дали мистър Ланг не е разпознал убиеца и не е тръгнал нарочно към него, знаейки, че може да стане нещо подобно. Вие имате ли някакви коментари?

— Струва ми се доста невероятно — казах аз. — Лично аз предположих, че е избухнала цистерна с гориво.

— Да, здравата гръмна — каза Мърфи, после щракна химикалката и я прибра във вътрешния си джоб. — Накрая открихме главата на убиеца върху покрива на терминала.

* * *

Два дни по-късно гледах по Си Ен Ен погребението на Ланг. Зрението ми в общи линии беше възстановено. Виждах, че всичко е уредено с вкус: кралицата, премиерът, американският вицепрезидент и половината европейски лидери; националният флаг върху ковчега; почетната стража; жалната песен на самотна гайда. Помислих си, че Рут изглежда много добре в черно — определено й отиваше. Непрекъснато търсех с поглед Амелия, но не я забелязах. По време на едно затишие в церемониите дори пуснаха интервю с Ричард Райкарт. Естествено, той не беше поканен на погребението, но си бе направил труда да сложи черна вратовръзка и изказа трогателно своите съболезнования от кабинета си в ООН: „Чудесен колега… истински патриот… имахме разногласия… останахме си приятели… от цялото си сърце към Рут и близките… що се отнася до мен, страницата е обърната.“

Намерих мобилния телефон, който ми беше дал, и го изхвърлих през прозореца.

На другия ден, когато трябваше да ме изпишат от болницата, Рик пристигна от Ню Йорк да ме откара до аерогарата.

— Добрата новина ли искаш да чуеш първо или добрата новина? — попита той.

— Не съм сигурен, че имаме еднаква представа за добра новина.

— Преди малко ми позвъни Сид Крол. Рут Ланг все още държи ти да довършиш мемоарите, а Мадокс ще ти отпусне още един месец за работа по ръкописа.

— А каква е добрата новина?

— О, много остроумно. Слушай, недей да се превземаш, по дяволите. Сега книгата става страшно търсена стока. Адам Ланг ще проговори от гроба. Вече не се налага да работиш тук. Можеш да я довършиш и в Лондон. Между другото, изглеждаш ужасно.

— Ще проговори от гроба? — повторих смаяно аз. — Значи сега ставам сянка на сянката.

— Стига де, положението предлага безброй възможности. Помисли! Можеш да пишеш каквото си искаш, разбира се, в разумни граници. Никой няма да те спре. А ти го харесваше, нали?

Замислих се. Всъщност размишлявах над това още откакто упойката се разсея. По-лошо от болката в очите и бученето в ушите, по-лошо дори от страха, че няма да напусна жив болницата, бе чувството за вина. Може да изглежда странно след всичко, което научих, но не можех да си изградя каквото и да било оправдание или неприязън към Ланг. Нямаше друг виновен освен мен. Въпросът не беше в това, че предадох клиента си в професионален и личен план — всичко опираше до веригата от събития, която задействах. Ако не бях отишъл при Емет, Емет нямаше да се свърже с Ланг и да го предупреди за снимката. Тогава може би Ланг нямаше да настоява да отлети още същата вечер за Мартас Винярд, за да се срещне с Рут. Не би се наложило да му кажа за Райкарт. И тогава, и тогава… Тази мисъл ме глождеше непрестанно, докато лежах в мрака.

Просто не можех да прогоня спомена колко смазан изглеждаше той в самолета през онези последни минути.

Мисис Блай се чуди дали мистър Ланг не е разпознал убиеца и не е тръгнал нарочно към него, знаейки, че може да стане нещо подобно…

— Да — казах на Рик. — Да, харесвах го.

— Е, виждаш ли? Дължиш му го. А има и още едно съображение.

— Какво?

— Сид Крол казва, че ако не си изпълниш договорното задължение да довършиш книгата, ще те съдят до дупка.

* * *

Завърнах се в Лондон и през следващите седмици почти не напуснах апартамента си. Само веднъж, в началото, отидох на вечеря с Кейт. Срещнахме се в един ресторант до Нотинг Хил Гейт, на половината път между домовете ни — територия, неутрална като Швейцария и също толкова скъпа. Начинът, по който загина Ланг, сякаш бе укротил дори нейната войнственост, а навярно и мъничко я ласкаеше мисълта, че се среща с очевидец като мен. Бях отхвърлил две молби за интервюта, тъй че ако не се броят хората от ФБР и MI5, тя бе първият човек, на когото описах какво се е случило. Отчаяно жадувах да й разкажа за последния си разговор с Ланг. И щях да го направя. Но както става най-често, тъкмо се готвех да подхвана темата, сервитьорът дойде да обсъдим десерта, а когато си тръгна, Кейт заяви, че първо искала да ми каже нещо.

Оказа се сгодена.

Признавам, че бях потресен. Не харесвах другия мъж. Ако спомена името му, веднага ще се сетите — едър, красив, одухотворен. Специализира се в кратки полети до най-гадните кътчета на света, откъдето се връща с трогателни разкази за човешки страдания, най-вече за своите собствени.

— Поздравления — казах аз.

Не поръчахме десерт. Нашата дружба, нашата връзка, нашето нещо — каквото и да бе то — свърши десет минути по-късно с мимолетна целувка по бузата на тротоара пред ресторанта.

— Щеше да ми казваш нещо — сети се тя, точно преди да седне в таксито. — Извинявай, че те прекъснах. Само че, нали разбираш, не исках разговорът да стане твърде личен, без да ти кажа как стоят нещата с мен и…

— Няма значение — казах аз.

— Сигурен ли си? Виждаш ми се… различен.

— Нищо ми няма.

— Ако някога ти потрябвам, винаги съм насреща.

— Насреща? — повторих аз. — Не знам за теб, но аз в момента съм тук. Къде е това „насреща“?

Отворих й вратата на таксито. Неволно чух, че адресът, който даде на шофьора, не беше нейният.

След това се скрих от света. Всеки буден час прекарвах с Ланг и сега, след като вече бе мъртъв, внезапно открих, че съм успял да чуя гласа му. Всяка сутрин сядах пред компютъра като пред маса за спиритични сеанси. Ако пръстите ми изпишеха изречение, което звучеше зле, усещах почти физически как ги притегля бутонът за изтриване. Чувствах се като сценарист, пишещ реплики за особено капризна звезда — знаех, че едно може да каже, а друго не; че една сцена може да изиграе, а друга никога.

За основа запазих шестнайсетте глави на Макейра и работех, без да се откъсвам от ръкописа; целта ми бе да го пренапиша изцяло и докато мозъкът и пръстите ми го прехвърлят в компютъра, да окастря тромавите клишета на моя предшественик. Разбира се, не споменавах за Емет, отрязах дори невинния цитат от началото на последната глава. Образът на Ланг, който представях пред света, отговаряше почти изцяло на ролята, която винаги предпочиташе да играе — нормален човек, попаднал в политиката едва ли не по случайност и стигнал до върха само защото не е нито сектант, нито идеолог. Уредих проблема с хронологията, като приех предположението на Рут, че Ланг е потърсил в политиката утеха за тежката си депресия веднага след пристигането си в Лондон. Всъщност вече не се налагаше да наблягам на страданията. В края на краищата Ланг беше мъртъв и от цялата книга лъхаше предчувствието какво ще го сполети, тъй че според мен читателите вампири би трябвало да останат доволни. Все пак си струваше да вмъкна две-три страници с героична борба срещу душевните несгоди и т. н., и т. н.

В привидно досадната политическа дейност аз открих утеха за болката. Открих стремежи, приятелства, поле за желанието си да се срещам с нови и нови хора. Открих кауза, по-голяма от мен самия. И най-вече открих Рут…

В моя разказ за неговия живот политическата активност на Ланг започваше истински едва след като Рут бе почукала на вратата му две години по-късно. Звучеше правдоподобно. Кой знае, можеше и да е вярно.

Започнах да пиша „Мемоарите на Адам Ланг“ на десети февруари и обещах на Мадокс да приключа цялата книга — всичките 160 000 думи — до края на март. Това означаваше, че трябва да произвеждам по 3400 думи дневно. Всеки ден. На стената бях закрепил график и всяка сутрин отбелязвах напредъка. Чувствах се като капитан Скот на връщане от Южния полюс: трябваше всеки ден да изминавам определеното разстояние, иначе щях безнадеждно да изостана и да загина сред бялата пустиня от празни страници. Работата беше особено трудна, тъй като от текста на Макейра не можеше да се запази почти нито ред, освен — колкото и да е странно — самият край на ръкописа, който някога ме беше накарал да изстена на глас: Ние с Рут гледаме в бъдещето, каквото и да ни носи то. Четете, гадове, помислих си аз, докато печатах тия думи вечерта на трийсети март, четете и да видим дали ще затворите книгата, без да се просълзите.

Добавих „КРАЙ“, после… после изпаднах в нервна криза.

* * *

Изпратих едно копие на ръкописа в Ню Йорк и друго в лондонската централа на фондация „Адам Ланг“ лично до мисис Рут Ланг — или, както би било по-редно да я нарека по онова време, до баронеса Ланг от Колдърторп, защото в знак на национална почит правителството току-що й беше осигурило място в Камарата на лордовете.

Нямах никакви вести за Рут след атентата. Бях й писал още докато лежах в болницата — едно от стоте хиляди съболезнователни послания, които бе получила според пресата, — затова не се изненадах, че получих само стандартен отговор с благодарности. Но седмица след изпращането на ръкописа пристигна саморъчно написан текст върху лист за писма с червения герб на Камарата на лордовете.

Ти стори вс., което очаквах от теб — и дори повече! Успя прекрасно да уловиш гласа му и да го съживиш — целия му великолеп. хумор, състрадание и енергия. Моля те, ела да се видим в КЛ, когато ти остане своб. момент. Би било чудесно да си поговорим. Мартас Винярд сякаш е мн. отдавна и мн. далеч! Бог да те благослови за таланта. И това е истинска книга!!!

С обич, Р.

* * *

Мадокс бе също тъй възторжен, макар и без обич. Първият тираж щеше да бъде четиристотин хиляди бройки. Предвиждаше се книгата да излезе в края на май.

Край. Работата бе свършена.

Не след дълго осъзнах, че не съм добре. Дотогава навярно ме крепеше Ланг с „целия му великолеп. хумор, състрадание и енергия“, но щом веднъж го изкарах от себе си, рухнах като изпразнен костюм. Години наред бях оцелявал, вмъквайки се в живота на човек след човек. Но Рик настоя да изчакаме, докато публикуват мемоарите на Ланг — моя „голям удар“, както ги нарече, — преди да договори нови и по-добри ангажименти. В резултат за пръв път, откакто се помнех, останах без работа. Налегна ме убийствена комбинация от летаргия и паника. Едва намирах сили да изпълзя от леглото около обяд, а после се просвах по халат на дивана и гледах телевизия. Почти не се хранех. Престанах да отварям писма и да вдигам телефона. Не се бръснех. Излизах за по-дълго от апартамента само в понеделник и четвъртък, за да не се срещам с чистачката — исках да я уволня, но не ми стигна смелост, — и тогава седях в парка, ако времето беше хубаво, или в близкото мръсно кафене, ако валеше; в Англия времето рядко е хубаво.

И все пак по някакъв странен начин, докато потъвах в това вцепенение, непрестанно бях развълнуван. Дреболиите нарастваха неимоверно. Тревожех се за най-банални неща — например къде съм прибрал чифт обувки или дали е разумно да държа всичките си пари в една банка. Нервите се отразяваха и на здравето ми; треперех, често се задъхвах и точно в това състояние една късна вечер, около два месеца след завършването на книгата, направих едно откритие, което ми се стори катастрофално.

Бях свършил уискито и знаех, че разполагам с около десет минути, за да стигна до малкия супермаркет на Ладбрук Гроув, преди да затвори. Беше дъждовен и мрачен ден в края на май. Грабнах някакво сако и едва на слизане по стълбището осъзнах, че е същото, което носех, когато убиха Ланг. Отпред беше разкъсано и изцапано с кръв. В единия джоб открих записа на последния ми разговор с Адам, а в другия ключовете на джипа.

Колата! Напълно бях забравил за нея. Още стоеше паркирана на летище „Логан“! Паркингът струваше осемнайсет долара дневно! Сигурно дължах хиляди!

Несъмнено за вас — а днес и за мен — тази паника изглежда нелепа. Но тогава хукнах с разтуптяно сърце нагоре по стъпалата. В Ню Йорк минаваше шест вечерта и в Райнхарт Корпорейшън бяха приключили работния ден. Къщата на Мартас Винярд също не отговаряше. В отчаянието си позвъних на Рик и без предисловия почнах да бъбря подробно за кризата. След около трийсет секунди той грубо ми нареди да млъкна.

— Уредено е преди седмици. Хората от паркинга се усъмнили и викнали ченгетата, а те позвънили в офиса на Райнхарт. Мадокс платил сметката. Не исках да те безпокоя, защото знаех, че си зает. А сега слушай, приятелю. Имам чувството, че страдаш от тежък шок. Трябва ти помощ. Познавам един психоаналитик…

Затворих.

Когато най-сетне заспах на дивана, навести ме познатият сън с Макейра — онзи, в който той се носеше напълно облечен във водата до мен и ми казваше, че няма да се справи: Продължавай без мен. Но този път, вместо да се събудя, сънят продължи. Една вълна понесе Макейра с тежкия му дъждобран и гумените ботуши все по-далеч и по-далеч, докато накрая той се превърна в неясен силует, който лежеше по очи сред плитката пяна и бавно се плъзгаше напред-назад по мокрия пясък. Газейки през водата, аз пристъпих към него, пъхнах ръка под масивното тяло и с върховно усилие го преобърнах — и изведнъж се оказа, че Макейра ме гледа гол от бяла мраморна плоча, а Адам Ланг се навежда над него.

На другата сутрин излязох рано и тръгнах към метрото. Всъщност не е трудно човек да се самоубие, мислех си аз. Един бърз скок пред идващата мотриса, после забрава. Далеч по-добре, отколкото да се удавиш. Но импулсът не трая дълго, най-вече защото не можех да понеса мисълта, че някой ще трябва да чисти след мен. (Откриха главата му върху покрива на терминала…) Вместо това се качих в мотрисата и пътувах до последната станция в Хамърсмит, после минах на другата платформа. Движението е най-доброто лекарство против депресия, реших аз. Трябва да се движиш. На Ембанкмънт пак смених и продължих към Мордьн, което винаги ми се е струвало на края на света. Минахме Балам и две спирки по-късно слязох.

Не ми отне много време да открия гроба. Спомних си думите на Рут, че погребението е било в Стретъм. Попитах и един служител ме упъти към мястото. Минавах край ангели с криле на лешояди и обрасли в мъх ангелчета с лишеи по къдриците, викториански саркофази колкото градинарски бараки и кръстове с гирлянди от мраморни рози. Но приносът на Макейра за този некропол се оказа типично скромен. Нямаше цветисти сентенции — „Не казвай, че борбата е напразна“ или „Хвала на теб, служителю достойни“. Само варовикова плоча с името и годините.

Беше пролетно утро, замаяно от полени и бензинови изпарения. В далечината колите се носеха по Гарат Лейн към Централен Лондон. Клекнах и притиснах длани в роената трева. Както вече казах, не съм суеверен, но в онзи момент усетих как ме пронизва облекчение, сякаш бях затворил някакъв кръг или изпълнил важна задача. Усещах, че той е искал да дойда тук.

Точно тогава забелязах подпряно на камъка, полузакрито от избуялата трева, малко букетче повехнали цвета. Към него бе прикрепена картичка, изписана с елегантен почерк, едва различим след проливните лондонски дъждове:,В памет на един добър приятел и верен колега. Почивай в мир, скъпи Майк. Амелия“.

* * *

Когато се върнах в апартамента, позвъних на мобилния й телефон. Амелия сякаш не се изненада.

— Здравей — каза тя. — Тъкмо си мислех за теб.

— Защо така?

— Чета твоята книга… книгата на Адам.

— И какво?

— Добра е. Не, повече от добра. Само едно си пропуснал, струва ми се.

— Какво?

— О, няма значение. Ще ти кажа, ако се видим. Може би ще успеем да си поговорим на приема довечера.

— Какъв прием?

Тя се разсмя.

— Твоят прием, глупчо. Представянето на твоята книга. Не ми казвай, че не са те поканили.

Отдавна не бях разговарял с никого. Трябваха ми една-две секунди, за да отговоря.

— Не знам дали са ме поканили, или не. Честно казано, отдавна не съм си проверявал пощата.

— Сигурно имаш покана.

— Не разчитай. Кой знае защо, авторите никак не обичат техните сенки да ги зяпат през шведската маса.

— Е, авторът няма да присъства, нали? — каза тя. Опитваше се да е духовита, но шегата прозвуча отчаяно фалшиво и кухо. — Трябва да дойдеш, независимо дали си поканен, или не. Всъщност, ако наистина не си поканен, можеш да дойдеш с мен. На моята покана пише „Амелия Блай с придружител“.

От перспективата да се върна сред обществото сърцето ми пак заподскача.

— Но не искаш ли да те придружи някой друг? Ами съпругът ти?

— О, той ли? За жалост работата се разсъхна. Не бях подозирала колко му е писнало да бъде втора цигулка.

— Съжалявам.

— Лъжец — каза тя. — Ще те чакам в седем на края на Даунинг Стрийт. Приемът е от другата страна на „Уайтхол“. Чакам не повече от пет минути, тъй че, ако решиш да дойдеш, бъди точен.

* * *

След като приключих разговора с Амелия, внимателно прегледах натрупаната поща от последните седмици. Нямаше покана за приема. Помнейки подробностите около последната си среща с Рут, не се изненадах особено. Имаше обаче екземпляр от готовата книга. Беше чудесно издание. Корицата представляваше леко намигане към американския пазар — усмихнат и добродушен, Ланг говори пред общо заседание на Конгреса. Между снимките вътре нямаше нито една от онези, които бе открил Макейра — не ги бях дал на техническия редактор. Разгърнах на посвещението, написано от мен с гласа на Ланг:

Тази книга не би съществувала без верността, подкрепата, мъдростта и дружбата на покойния Майкъл Макейра, който ми помагаше в работата от първата до последната страница. Благодаря, Майк — за всичко.

Моето име не се споменаваше. За голяма досада на Рик бях отказал да ме включат като сътрудник. Не му казах причината — че според мен така беше по-безопасно. Надявах се прочистеното съдържание и моята анонимност да подскажат комуто трябва, че повече няма да създавам неприятности.

Този следобед цял час киснах във ваната и размишлявах дали да отида на приема. Както винаги успях да разтегля колебанията си до безкрайност. Казвах си, че все още не съм решил, докато се бръснех и обличах приличен тъмен костюм с бяла риза, докато слизах на улицата и спирах такси и дори докато в седем без пет стоях на ъгъла на Даунинг Стрийт — все още не беше късно да се оттегля. Отвъд широкия тържествен булевард „Уайтхол“ виждах как коли и таксита се трупат пред Банкетинг Хаус, където навярно щеше да се състои приемът. Фотографски светкавици примигваха в ранната привечер като блед спомен за славните дни на Ланг.

Търсех с поглед Амелия нагоре по улицата към караула пред сградата на Конната гвардия, после обратно покрай Външно министерство, до викторианската готическа лудница на Уестминстър Палас. Една табела срещу входа на Даунинг Стрийт сочеше към Военновременния кабинет на правителството. На нея бе изрисуван Чърчил с пура и победоносно разперени пръсти. „Уайтхол“ винаги ми напомня за войната. Представям си я по снимките, които съм виждал още като дете: чувалите пясък, белите хартиени ленти по прозорците, прожекторите, шарещи слепешком из мрака, бученето на бомбардировачи, трясъкът на експлозии, червените отблясъци от пожарища в Ист Енд. Трийсет хиляди убити само в Лондон. Ето, това, както би казал баща ми, се нарича война — не тия днешни превземки, тревоги и глупости. И все пак Чърчил ходел пеш до парламента през Сейнт Джеймс Парк, като поздравявал минувачите, а на три-четири метра след него вървял един-единствен детектив.

Все още си мислех за това, когато заглъхна последният удар на „Биг Бен“. Отново се озърнах в двете посоки, но Амелия не се мяркаше никаква, което ме изненада, защото знаех колко е педантична. Но тогава усетих докосване по ръкава и като се завъртях, я видях да стои зад мен. Беше излязла от сенчестата клисура на Даунинг Стрийт, облечена в син костюм и с куфарче в ръката. Изглеждаше състарена, повехнала и за един кратък миг зърнах бъдещето й: миниатюрен апартамент в изискан квартал и котка. Любезно се поздравихме.

— Е — каза тя, — ето ни заедно.

— Да, ето ни заедно. — Стояхме неловко на две-три крачки един от друг. — Не знаех, че пак работиш на номер десет.

— Бях само прикрепена към Адам. Кралят е мъртъв — каза тя и изведнъж гласът й секна.

Прегърнах я през рамото и я потупах по гърба като дете с ожулено коляно. Усетих влажната й буза върху своята. Когато се отдръпна, Амелия отвори куфарчето и извади кърпичка.

— Извинявай. — Тя си издуха носа и тропна с токче малко презрително. — Все си мисля, че съм го преодоляла, после откривам, че греша. А ти изглеждаш ужасно. Всъщност приличаш…

— На сянка? — подхвърлих аз. — Благодаря. И друг път са ми го казвали.

Тя отвори малка пудриера, погледна се в огледалцето и бързо нанесе дребни поправки. Осъзнах, че е разтревожена. Искаше някой да я придружи; дори и аз щях да свърша работа.

— Добре — каза тя и щракна пудриерата. — Да вървим.

Тръгнахме по „Уайтхол“ през пролетните тълпи от туристи.

— Значи в крайна сметка все пак си поканен? — попита Амелия.

— Не, не съм. Изненадва ме, че са поканили теб.

— О, не е толкова странно — каза тя, полагайки усилия да говори небрежно. — Тя спечели, нали? Сега е национална икона. Скърбящата вдовица. Нашата собствена Джаки Кенеди. Няма нищо против да се мотая наоколо. Вече не представлявам заплаха; просто боен трофей на парадното шествие.

Пресякохме улицата.

— Чарлс Пети е излязъл през онзи прозорец, за да бъде екзекутиран — посочи Амелия. — Чудя се как някой не е усетил аналогията.

— Няма вече свестни сътрудници — казах аз. — По твое време не би се случило.

Още щом влязохме, разбрах, че е било грешка да дойда. Амелия трябваше да отвори куфарчето си пред охраната. Моите ключове задействаха металодетектора и се наложи да ме претърсят. Добре сме се наредили, помислих си аз, докато стоях с разперени ръце и чужди пръсти опипваха слабините ми, щом вече не можеш и на коктейл да отидеш, без да те обискират.

В обширното пространство на Банкетинг Хаус ни посрещна шумотевица от разговори и стена от обърнати гърбове. Бях се зарекъл никога да не посещавам представяния на собствените ми книги и сега си спомних защо. Авторът в сянка е също тъй нежелан, както незаконна рожба на младоженеца сред гостите на изискана сватба. Не познавах никого.

Сръчно грабнах от един минаващ сервитьор две чаши шампанско и подадох едната на Амелия.

— Не виждам Рут — казах аз.

— Сигурно е в най-гъстата навалица — отвърна тя. — Наздраве.

Чукнахме се. Шампанско — според мен е по-гадно и от бялото вино. Но явно нямаше друго за пиене.

— Всъщност ако приемаш критика, точно Рут липсва в книгата.

— Знам — казах аз. — Исках да пиша повече за нея, но тя не пожела.

— Е, жалко. — Питието сякаш придаде дързост на предпазливата мисис Блай. Или може би фактът, че между нас вече имаше връзка. В края на краищата нали бяхме оцелели — оцелели след сблъсъка със семейство Ланг. Така или иначе, тя се приведе към мен и ме облъхна с познатия парфюм. — Обожавах Адам и мисля, че той имаше същите чувства към мен. Но не си правех илюзии: никога нямаше да я напусне. Каза ми го по време на онова последно пътуване към аерогарата. Те бяха идеален екип. Той знаеше много добре, че без нея щеше да бъде нищо. Каза ми го напълно ясно. Беше й задължен. Не той, а тя разбираше тънкостите на властта. Отначало само тя имаше връзки в партията. Всъщност знаеш ли, че именно тя е трябвало да влезе в парламента? Не той. Не го пише в твоята книга.

— Не знаех.

— Адам ми разказа веднъж. Не е широко известно. Аз поне не съм го виждала написано никъде. Доколкото разбрах, мястото в парламента първоначално било предвидено за нея, само че в последния момент тя се отказала и му го отстъпила.

Спомних си разговора с Райкарт.

— Депутатът от Мичиган — прошепнах аз.

— Кой?

— Мястото в парламента било на някой си Гифън. Толкова проамерикански настроен, че го наричали „депутатът от Мичиган“. — Нещо тревожно се размърда в главата ми. — Може ли да ти задам един въпрос? Преди да убият Адам… защо толкова искаше да държиш ръкописа под ключ?

— Казах ти — въпрос на национална сигурност.

— Но в него нямаше нищо. Знам по-добре от когото и да било. Изчел съм по десет пъти всяка досадна дума.

Амелия се озърна. Все още бяхме встрани от тълпата. Никой не ни обръщаше внимание.

— Между нас казано — тихо изрече тя, — не само ние се тревожехме. Явно и американците имаха едно наум. Както чух, казали на MI5, че в самото начало на ръкописа може да има потенциална заплаха за националната сигурност.

— Откъде са разбрали?

— Знае ли някой? Мога само да ти кажа, че веднага след смъртта на Майк настояха книгата да се охранява най-строго, докато не я проверят.

— И провериха ли я?

— Нямам представа.

Отново си спомних срещата с Райкарт. Какво твърдеше, че му е казал Макейра по телефона точно преди да умре? Ключът към всичко е в автобиографията на Ланг — всичко е там, в първото изречение.

Означаваше ли това, че са подслушвали разговора?

Усещах, че току-що се е променило нещо важно — че част от моята Слънчева система е полетяла по различна орбита, — но не схващах какво точно. Трябваше да избягам някъде на спокойствие и да обмисля нещата, без да бързам. Но вече долавях, че звуковият фон на приема се е променил. Глъчката стихваше. Хората шъткаха. Някой гръмогласно извика „Тишина!“ и аз се обърнах. В края на залата, срещу големите прозорци недалеч от нас, Рут Ланг стоеше търпеливо на нисък подиум с микрофон в ръката.

— Благодаря — каза тя. — Много ви благодаря. И добър вечер. — Замълча и над събраните триста гости се разстла мъртвешка тишина. Тя си пое дъх. Гласът й пресекваше. — Адам ми липсва непрестанно. Но никога тъй силно, както тази вечер. Не просто защото сме се събрали да представим неговата великолепна книга и той би трябвало да е тук, за да сподели с нас радостта от изминатия път, а защото бе тъй ненадминат в речите, а аз съм безнадеждна.

Изненадах се колко професионално поднесе последните думи, как наду балона на емоционалното напрежение и после го спука. Тук-там се разнесоха смехове. Тя изглеждаше много по-уверена пред хората, отколкото си я спомнях, сякаш отсъствието на Ланг й бе отворило пространство за растеж.

— Затова — продължи Рут — ще ви успокоя, че няма да държа реч. Просто искам да благодаря на няколко души. Искам да благодаря на Марти Райнхарт и Джон Мадокс — те са не само чародеи на книгоиздаването, но и страхотни приятели. Искам да благодаря на Сидни Крол за неговото остроумие и мъдрите му съвети. И ако ви се стори, че за мемоарите на един британски премиер са помогнали само американци, искам да благодаря конкретно и най-много на Майк Макейра, който, уви, също не може да бъде сред нас. Майк, ти си в нашите мисли.

Из голямата зала се разнесоха традиционните възгласи на одобрение.

— А сега — каза Рут — разрешете ми да предложа тост за онзи, на когото наистина трябва да благодарим. — Тя вдигна чашата си с екологичен портокалов сок или нещо подобно. — В памет на един велик мъж, голям патриот, чудесен баща и великолепен съпруг — за Адам Ланг!

— За Адам Ланг! — провикнахме се в хор всички и започнахме да ръкопляскаме, после удвоихме усилията, докато Рут кимаше грациозно към всички посоки на залата, включително и към нас. В този момент ме зърна, присви очи, но се опомни, усмихна се и приветствено надигна чаша към мен.

После бързо слезе от подиума.

— Веселата вдовица — изсъска Амелия. — Траурът й отива, не смяташ ли? С всеки ден разцъфтява.

— Имам чувството, че идва насам — казах аз.

— Мамка му — рече Амелия и пресуши чашата. — В такъв случай изчезвам. Искаш ли да вечеряме заедно?

— Амелия Блай, на среща ли ме каниш?

— Ще те чакам навън след десет минути. Фреди! — подвикна тя. — Радвам се да те видя.

Още докато Амелия се отдалечаваше да поговори с някого, тълпата пред мен се разцепи и от нея изникна Рут. Нямаше нищо общо с последния път, когато я бях видял — лъскава коса, гладка кожа, отслабнала от скръбта фигура, вмъкната в нещо изящно от черна коприна. Сид Крол вървеше плътно зад нея.

— Здравей — каза тя.

Хвана ме за ръце и ме целуна — всъщност не беше целувка, а само леко докосване с косата по двете бузи.

— Здравей, Рут. Здравей, Сид.

Кимнах му. Той ми намигна.

— Чух, че не понасяш такива приеми — каза Рут, като продължаваше да стиска ръцете ми и ме гледаше с блестящите си черни очи, — иначе щях да те поканя. Получи ли писъмцето ми?

— Получих го. Благодаря.

— Но не ми се обади!

— Не знаех дали не ме каниш само от любезност.

— Любезност! — Тя укорително тръсна ръцете ми. — Че кога съм била любезна? Трябва непременно да дойдеш.

После направи онова, което големите хора винаги вършат, когато общуват на приеми с мен — погледна през рамото ми. И почти веднага различих съвсем ясно как в очите й трепна страх, последван от едва доловимо поклащане на главата. Издърпах ръце, завъртях се и видях Пол Емет. Беше само на три крачки от нас.

— Здравейте — каза той. — Мисля, че сме се срещали.

Обърнах се към Рут. Мъчех се да говоря, но от устата ми не излизаше нито дума.

— Ъъъ — измънках аз. — Ъъъ…

— Пол ми беше наставник — спокойно обясни тя, — докато учех в Харвард със стипендия „Фулбрайт“. Трябва да си поговорим.

— Ъъъ…

Отстъпих заднишком. Блъснах се в един човек, който сръчно отдръпна чашата си и шеговито ме посъветва да внимавам. Рут говореше нещо, Крол също, но не ги чувах през бученето в ушите си. Видях Амелия да ме гледа втренчено, безпомощно махнах с ръце и избягах от залата, изтичах през фоайето и изскочих навън сред кухото имперско величие на „Уайтхол“.

* * *

Щом излязох, веднага разбрах, че е гръмнала поредната бомба. Чувах в далечината сирени, а някъде иззад Националната галерия вече се вдигаше стълб черен дим, пред който Колоната на Нелсън изглеждаше като кибритена клечка. Затичах към Трафалгар Скуеър и най-невъзпитано изскочих пред една възмутена двойка, за да им отнема таксито. Из целия център на Лондон преграждаха пътищата за бягство, сякаш искаха да спрат горски пожар. Завихме по някаква еднопосочна улица, но в друтия край полицаите вече разпъваха жълта лента. Шофьорът превключи на задна, тласъкът ме отхвърли напред, към ръба на седалката, и така останах до края на пътуването, вкопчен в дръжката над вратата, докато криволичехме и лъкатушехме на север по задните улички. Когато пристигнахме, платих на човека двойно.

Ключът към всичко е в автобиографията на Ланг — всичко е там, в първото изречение.

Грабнах моя екземпляр от готовата книга, отнесох го на бюрото и запрелиствах встъпителните глави. Бързо плъзгах пръст през средата на страниците, прехвърляйки с поглед всички измислени чувства и разкрасени спомени. Набрана и подвързана, моята професионална проза бе превърнала неравния човешки живот в нещо безлично, студено и гладко като прясно измазана гипсова стена.

Нищо.

Захвърлих книгата с отвращение. Що за евтин боклук, що за бездушно търговско творение. Радвах се, че Ланг не е жив да я прочете. Всъщност предпочитах оригинала — за пръв път откривах нещо честно ако не в друго, то поне в тромавата му откровеност. Отворих едно чекмедже и сграбчих оригиналния ръкопис на Макейра, оръфан от дългата употреба и на места почти нечетлив от моите драсканици и поправки. Първа глава. Ланговата фамилия има шотландски произход и се гордее с това… Спомних си помпозното начало, което тъй безмилостно бях отрязал на Мартас Винярд.

Но пък, ако се замислех сериозно, точно началото на всяка една глава от ръкописа изглеждаше най-ужасно. Не бях оставил нито едно от тях без промяна. Разрових трескаво страниците, а тежкият ръкопис се гърчеше и разперваше из треперещите ми ръце като някаква жива твар.

„Втора глава. Съпруга и дете — сериозен товар за един мъж. Реших да се заселим в малко градче, далеч от суетата на лондонския живот… „„Трета глава. Рут съзря далеч преди мен възможността да стана партиен лидер… „„Четвърта глава. Учейки се от опита на предшествениците, аз реших да бъда различен… „„Пета глава. През днешния поглед нашата изборни победа изглежда логична, но по онова време… „„Шеста глава. 76-а поредна служба започваше да се занимава с общественото осигуряване…“ „Седма глава. Била ли е някоя друга страна тъй преследвана от собствената си история както Северна Ирландия?… „„Осма глава. Привлечена от всички обществени кръгове, масата на нашите кандидати за Европейските избори ми вдъхваше истинска гордост…“ „Девета глава. За всяка нация първото правило във външната политика е да гони собствения си интерес… „„Десета глава. Агент след агент докладваха от Афганистан… „„Единайсета глава. На новото правителство се очертаваха най-сериозни трудности… „„Дванайсета глава. ЦРУ оценяваше терористичната заплаха…“ „Тринайсета глава. В решението си да предприема атака срещу цивилни области изхождах от ясното осъзнаване… „„Четиринайсета глава. Америка се нуждае от съюзници, готови да… „„Петнайсета глава. От момента, когато насрочихме ежегодната партийна конференция, исканията за оставката ми… „„Шестнайсета глава. Професор Пол Емет от Харвард е писал за уникалната роля на… „

Измъкнах началните страници на шестнайсетте глави и ги подредих върху бюрото една след друга.

Ключът към всичко е в автобиографията на Ланг — всичко е там, в първото изречение.

Изречение или изречения?

Никога не съм си падал по гатанките. Но когато подредих страниците и подчертах първата дума на всяка глава, просто нямаше как да не го видя — изречението, което уплашеният Макейра бе вмъкнал в ръкописа като послание от гроба: „Ланговата съпруга Рут, учейки, през 76-а била привлечена за агент на ЦРУ в Америка от професор Пол Емет от Харвард.“

f

17

Сянката не бива да се надява на слава.

„Писане в сянка“

Тази нощ напуснах апартамента и повече не се завърнах в него. Оттогава измина месец. Доколкото знам, никому не липсвам. Понякога, особено през първата седмица, докато седях сам в мизерната хотелска стая — вече съм сменил четири, — твърдо вярвах, че съм полудял. Казвах си, че трябва да позвъня на Рик и да попитам за името на онзи психоаналитик. Но преди три седмици, след цял ден упорито писане, тъкмо задрямвах, когато чух по късните новини, че бившият външен министър Ричард Райкарт е загинал заедно с шофьора си при автомобилна катастрофа в Ню Йорк. Уви, новината беше четвърта по ред. Няма нищо по-бивше от един бивш политик. Ако можеше да чуе, Райкарт нямаше да е доволен.

След това знаех, че няма връщане.

Макар че не върша нищо друго, освен да пиша и размишлявам за станалото, все още не знам как точно Макейра е разкрил истината. Вероятно всичко е тръгнало от архивите, когато се е натъкнал на операция „Буря“. Вече е бил разочарован от годините на Ланг във властта и не е можел да разбере защо нещо, започнало тъй обещаващо, завършва с кървава каша. Когато с типичното си упорство взел да проучва кеймбриджките години, попаднал на онези снимки и те сигурно са му се сторили ключ към загадката. Без съмнение щом Райкарт бе чувал слухове за връзките на Емет с ЦРУ, би било логично да се допусне, че ги е чувал и Макейра.

Но Макейра знаел и други неща. Знаел, че Рут е учила в Харвард със стипендия „Фулбрайт“, и едва ли са му трябвали повече от десет минути в интернет, за да открие, че през средата на седемдесетте години Емет е преподавал по нейната специалност. Освен това знаел по-добре от когото и да било, че Ланг рядко взема решение, без да се посъветва с жена си. Адам бил гениалният политически търговец, Рут — стратегът. Ако трябва да се избере кой от двамата притежава ума, дързостта и безмилостната жестокост, за да бъде избран за вербуване, няма място за колебания. Макейра няма как да е знаел със сигурност, но според мен е сглобил достатъчна част от мозайката, за да изтърси пред Ланг подозренията си при онова разгорещено спречкване вечерта, преди да потегли за среща с Емет.

Опитвам се да си представя какво е изпитал Ланг, чувайки обвиненията. Насмешка и презрение, сигурен съм; а също и ярост. Но ден-два по-късно, когато вълните изхвърлили тялото и той отишъл в моргата да разпознае Макейра — какво си е мислил тогава?

Почти всеки ден слушам записа на последния си разговор с Ланг. Ключът към всичко е там, сигурен съм, но цялата история си остава все така мъчително неразгадаема. Гласовете ни са тънички, но отчетливи. Чува се и бученето на реактивни двигатели.

АЗ: Вярно ли е, че сте имали сериозно спречкване? Точно преди да умре.

ЛАНГ: Майк отправи някои безумни обвинения. Не можех да ги отмина.

АЗ: Може ли да попитам какви бяха?

ЛАНГ: Предпочитам да не ги повтарям.

АЗ: Бяха ли свързани с ЦРУ?

ЛАНГ: Но ти сигурно вече знаеш, щом си ходил да разговаряш с Пол Емет.

(Пауза, траеща 75 секунди.)

ЛАНГ: Искам да разбереш, че всичко, което съм направил като партиен лидер и министър-председател — всичко, — е било продиктувано от убеждението, че постъпвам правилно.

АЗ: (Не се чува.)

ЛАНГ: Емет твърди, че си му показал снимки. Вярно ли е? Може ли да ги видя?

И после задълго не се чува нищо освен двигателите, докато той ги разглежда, затова превъртам записа до момента, когато спира очи върху момичетата на речния бряг. Гласът му звучи неописуемо тъжно.

Помня я. И нея. Тя ми писа веднъж, когато бях министър-председател. Рут не беше доволна.

О, боже. Рут…

О, боже. Рут…

О, боже. Рут…

* * *

Слушам отново и отново. Сега, след като съм го чувал толкова пъти, по гласа му личи, че в онзи момент, когато се сеща за съпругата си, тревогата му е изцяло за нея. Вероятно през онзи късен следобед му е позвънила панически да съобщи, че съм се срещал с Емет и съм му показал някакви снимки. Трябва спешно да поговорят на четири очи — цялата история започва да се разплита — и затова трескаво търсят самолет. Един господ знае дали е била наясно какво очаква мъжа й на пистата — според мен не, макар че въпросите за странните пропуски на охраната така и не получиха отговор. Но най-силно ме трогва безсилието на Ланг да довърши изречението. Сигурно иска да добави „Какво направи?“. О, боже. Рут… Какво направи? Мисля, че това е мигът, когато подозренията, мъчили го дни наред, изведнъж изкристализират в ума му, когато осъзнава, че „безумните обвинения“ на Макейра в крайна сметка са били истина и неговата съпруга от трийсет години насам не е онова, за което я смята.

Нищо чудно, че е избрала точно мен да довърша книгата. Имала е много за криене и е била уверена, че авторът на мъглявите мемоари на Кристи Костело е последният човек на света, който би стигнал до истината.

Иска ми се да пиша още, но поглеждам часовника и се боя, че трябва да свършвам, поне засега. Вече усещам как непознати хора проявяват твърде голям интерес към мен. Планът ми е да опаковам екземпляр от този ръкопис и да го дам на Кейт. След около час, докато всички още спят, ще го пусна в пощенската й кутия заедно с писмо, в което я моля да не отваря пакета, а само да го пази. Ако до месец няма вести от мен или ако чуе, че нещо ме е сполетяло, да прочете ръкописа и да реши как да постъпи. Ще си помисли, че разигравам мелодрами, и донякъде наистина е така. Но й вярвам. Тя ще го направи. Ако някой има необходимото упорство и ловна стръв, за да вкара тази книга в печатницата, това е Кейт.

Чудя се къде да отида. Още не съм решил. Със сигурност знам какво бих искал. Може и да ви изненадам. Бих искал да се върна на Мартас Винярд. Сега там е лято и изпитвам странното желание да видя онези жалки дъбове покрити с листа, да погледам как яхтите се задават с издути платна през Нантъкетския пролив откъм Едгартаун. Бих искал да се върна на онзи плаж в Ламбъртс Коув, да усетя горещия пясък под босите си нозе, да гледам как безгрижни семейства играят във водата и да полегна под топлото слънце на Нова Англия.

И тук се изправям пред необичайна дилема, както навярно разбирате, щом сте стигнали до този последен абзац. Трябва ли да съм доволен, че четете това, или не? Доволен, разбира се, че най-сетне говоря със собствения си глас. И очевидно недоволен, защото това най-вероятно означава, че съм мъртъв. Но пък както казваше някога майка ми, на този свят просто не можеш да имаш всичко.

От автора

Бих искал да благодаря на Андрю Крофтс за разрешението да използвам цитати от неговото превъзходно ръководство „Писане в сянка“. Двама други опитни автори в сянка, Адам Сисман и Люк Дженингс, бяха любезни да споделят с мен своя опит. Филип Сандс ми даде ценни съвети за международното право. Роуз Стайрън отдели няколко дни, за да ме разведе из Мартас Винярд — не бих могъл да имам по-любезен и информиран екскурзовод. Моят издател в САЩ Дейвид Розентал и моят агент Майкъл Карлайл ми оказаха голяма помощ с американските аспекти на този роман — макар, разбира се, всеки от тях да е безкрайно различен от литературния си образ.

Робърт Харис

Кап Бена, 26 юли 2007 г.

Content

Робърт Харис
Сянката

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

От автора