Souad

Sudeginta gyva

Liepsnos gniaužtuose

Aš esu mergaitė, o mergaitė turi vaikščioti greitai, nuleidusi galvą, tarsi skaičiuotų savo žingsnius. Ji negali pakelti akių, taip pat negali eidama dairytis į dešinę ar į kairę, nes jeigu jos žvilgsnis sutiktų vyro žvilgsnį, visas kaimas ją laikytų paleistuve.

Jeigu mergaitės jau ištekėjusi kaimynė, sena moteris ar nesvarbu kas, ją pamatytų einančią gatvele vieną, be motinos ar vyresnės sesers, be avių, nenešančios šieno glėbio ar figų krepšio, taip pat ją pavadintų paleistuve.

Mergaitė turi būti ištekėjusi, kad galėtų žiūrėti priešais save, užsukti į prekiautojo krautuvėlę, pešiotis plaukus ir nešioti papuošalus.

Jeigu keturiolikos metų mergaitė dar neištekėjusi kaip mano motina, kuri ištekėjo tokio amžiaus, kaimelis ima tyčiotis iš jos. Tačiau, kad galėtų ištekėti, mergaitė turi laukti šeimoje savo eilės. Pirmiausia turi ištekėti vyriausioji, paskui kitos dukterys.

Mano tėvas turi daug dukterų: keturias ir visos tokio amžiaus, kad gali tekėti. Taip pat dar yra dvi netikros seserys — tėvo antrosios žmonos dukterys. Jos dar vaikai.

Vienintelis vyras šeimoje visų labai mylimas sūnus, mūsų brolis Asadas, garbingai gimęs tarp dukterų ketvirtas. Aš esu trečioji.

Mano tėvas Adnanas nepatenkintas motina Leila, jam pagimdžiusia tiek daug dukterų. Jis taip pat nepatenkintas ir antrąja žmona, kuri jam pagimdė tik dukteris.

Nura, vyriausioji sesuo, ištekėjo vėlai, kai man pačiai buvo apie penkiolika metų. Kainatai, antrajai seseriai, niekas nepasipiršo. Aš buvau girdėjusi kalbant, kad vienas vyras klausinėjo tėvo apie mane, bet aš turiu laukti, kada ištekės Kainata, o tik tada galvoti apie savąsias vestuves. Tačiau Kainata tikriausiai nėra pakankamai graži, o gal ji yra lėtadarbė... Nežinau, kodėl niekas nenori jos vesti, bet jeigu ji liks senmergė, iš jos taip pat ir iš manęs, tyčiosis visas kaimelis.

Kiek aš prisimenu, man neteko nei žaisti, nei patirti kitokių pramogų. Mano kaimelyje gimti mergaite buvo didžiulė nelaimė.

Vienintelis būdas įgyvendinti laisvės svajonę buvo vedybos. Palikti tėvo namus ir apsigyventi vyro namuose ir niekada į juos negrįžti, nors ten tave ir muštų. Ištekėjusiai merginai grįžti į tėvo namus yra didelė gėda. Ji neturi ieškoti užtarimo už savo namų sienų, tėvo pareiga yra ją grąžinti į jos naujuosius namus.

Mano seserį mušė vyras ir ji užtraukė šeimai gėdą atėjusi skųstis.

Jai nusišypsojo laimė turėti vyrą, o aš apie jį svajoju.

Nuo to laiko, kai aš išgirdau kalbant, kad kažkoks vyras domėjosi manimi, mane ėmė kankinti nekantrumas ir smalsumas. Aš žinau, kad vaikinas gyvena trys ar keturi žingsniai nuo mūsų namų. Kartais aš jį matau nuo terasos, kur džiaustau skalbinius. Aš žinau, kad jis turi automobilį, vilki kostiumą, visada nešiojasi „diplomatą“ ir mieste turi gerą darbą, nes atrodo nepriekaištingai ir niekada nebūna apsirengęs kaip darbininkas. Labai norėčiau pamatyti jo veidą iš arčiau, bet visada bijau, kad šeima neužkluptąjį stebinčios. Taigi, eidama atnešti į tvartą sergančiai avelei šieno, aš einu keliu greitai, tikėdamasi jį pamatyti iš arti. Bet jis pastato savo automobilį labai toli. Stebėdama jį, aš maždaug žinau kelintą valandą jis išeina į darbą. Septintą valandą ryto aš apsimetu, kad dėlioju terasoje skalbinius arba ieškau prinokusių figų, arba dulkinu kilimą, kad nors akimirkai pamatyčiau jį einantį į automobilį. Aš viską darau greitai, kad manęs nepastebėtų.

Aš lipu laiptais, einu per kambarius, kad patekčiau į terasą, aš energingai dulkinu kilimą ir žiūriu per viršų cementinės tvoros, nepastebimai pakreipusi akis į dešinę. Jei kas nors mane stebėtų iš toli, nesuprastų, kad aš žiūriu į gatvę.

Kartais aš turiu laiko jį stebėti. Aš įsimylėjau tą žmogų ir jo automobilį! Būdama terasoje aš įsivaizduoju įvairiausių dalykų: esu ištekėjusi už jo ir žiūriu kaip šiandien į tolstantį automobilį tol, kol jis dingsta iš akių, bet, leidžiantis saulei, jis grįš iš darbo. Aš nuausiu jam batus ir atsiklaupusi nuplausiu jam kojas kaip mano motina nuplauna tėvui. Aš jam atnešiu arbatos, žiūrėsiu, kaip jis rūko ilgą pypkę sėdėdamas kaip karalius priešais savo namo duris. Aš būsiu moteris, turinti vyrą!

Ir aš galėsiu dažytis, eiti pas prekiautojus, su savo vyru sėsti į automobilį ir netgi važiuoti į miestą. Aš iškęsčiau visas blogybes dėl paprasčiausios laisvės, nes labai trokštu peržengti šių durų slenkstį ir nueiti nupirkti duonos!

Tačiau aš niekada nebūsiu paleistuvė. Aš nežiūrėsiu į kitus vyrus, aš ir ištekėjusi vaikščiosiu greitai, tiesi ir išdidi, bet neskaičiuodama žingsnių, nuleidusi akis ir kaimelyje niekas negalės apie mane pasakyti nieko blogo, nes aš būsiu ištekėjusi.

Tai nuo tos terasos viršaus prasidėjo mano siaubinga istorija. Aš jau buvau vyresnė už savo vyriausiąją seserį jos vestuvių dieną, bet aš tikėjausi ištekėti ir mane kankino neviltis.

Man turėjo būti aštuoniolika metų ar galbūt daugiau, aš nežinau.

Mano atmintis išgaravo kaip dūmas tą dieną, kai liepsna apėmė mane.

Trumpai apie save

Gimiau mažyčiame kaimelyje. Kažkas man sakė, kad jis buvo Jordanijos teritorijoje, paskui — Transjordanijos, dar vėliau — Palestinos. Kadangi aš niekada nelankiau mokyklos, aš visiškai nežinau savo šalies istorijos. Man taip pat sakė, kad aš ten gimiau ar 1958, ar 1957 metais... Šiandien man yra apie keturiasdešimt penkerius metus. Dvidešimt penkerius metus aš kalbėjau tik arabiškai, aš buvau išvykusi iš savo kaimelio daugiausia kelis kilometrus nuo paskutinio namo, aš žinojau, kad toliau yra miestų, bet jų nebuvau mačiusi. Aš nežinojau, ar Žemė yra apvali, ar plokščia. Apskritai aš nieko neišmaniau apie pasaulį! Aš tik žinojau, kad reikia neapkęsti žydų, kurie užgrobė mūsų žemę. Tėvas juos vadino „kiaulėmis“. Buvo draudžiama prie jų prieiti, su jais kalbėtis, juos liesti, nes galėjai tapti tokia pat kiaule kaip jie. Aš turėjau melstis mažiausiai du kartus per dieną kaip motina ir seserys. Aš sužinojau apie Koraną tik gerokai vėliau — jau gyvendama Europoje. Mano vienintelis brolis, namų karalius, lankė mokyklą, ko negalėjo daryti mergaitės. Gimti mergaite mūsų krašte buvo didelė nelaimė. Žmona pirmiausia turi pagimdyti bent vieną sūnų, bet jeigu ji gimdo tik mergaites — iš jos tyčiojamasi. Reikia daugiausia dviejų ar trijų mergaičių namų ruošai, žemei dirbti ir gyvuliams prižiūrėti. Jeigu jų būna daugiau, tai šeimą ištinka didžiulė nelaimė, kuria reikia kuo greičiausiai atsikratyti. Aš taip gyvenau beveik iki septyniolikos metų, žinodama, kad, būdama mergaite, esu mažiau verta už gyvulį.

Toks buvo mano pirmasis gyvenimas, gyvenimas arabų moters Palestinoje. Jis truko dvidešimt metų ir aš ten buvau mirusi. Mirusi visiems laikams fiziškai, socialiniu požiūriu.

Mano antrasis gyvenimas prasidėjo Europoje 1970 metų pabaigoje, tarptautiniame oro uoste. Aš buvau neštuvuose kenčiantys žmogaus likučiai. Nuo manęs sklido toks mirties dvelksmas, kad mane atnešę lėktuvo keleiviai ėmė protestuoti. Jie netgi mane paslėpė už užuolaidos, nes mano buvimas jiems buvo nepakenčiamas. Man sakė, kad aš gyvensiu, bet aš gerai žinojau, kad mirsiu, ir laukiau mirties. Aš jos maldavau, kad ji mane greičiau pasiimtų. Geriau mirti negu kentėti ir jausti pažeminimą. Nieko nebeliko iš mano kūno, tai kodėl jie nori, kad aš gyvenčiau, kai aš pati nenoriu gyventi nei fiziškai, nei dvasiškai?

Net ir šiandien kartais apie tai pagalvoju. Aš norėjau verčiau numirti, tai tiesa, negu drąsiai stoti prieš antrąjį gyvenimą, kurį man labai kilniadvasiškai siūlė. Tačiau tokia, kokia aš buvau, kad išlikau gyva, buvo stebuklas. Dabar aš įgijau teisę liudyti vardu visų tų, kurios neturėjo šios laimės, kurios dar ir mūsų dienomis miršta dėl vienintelės priežasties, — kad yra moterys.

Aš mokiausi prancūziškai klausydamasi, kaip kalba žmonės, ir stengdamasi kartoti žodžius, kuriuos man aiškindavo ženklais: „Blogai? Neblogai? Gerai? Valgyti? Gerti? Miegoti? Eiti?“ Aš atsakydavau ženklais „taip“ arba „ne“.

Gerokai vėliau kantriai ir diena iš dienos aš mokiausi perskaityti žodžius laikraštyje. Iš pradžių aš išmokau perskaityti nedidelius skelbimus, užuojautas, trumpus sakinius, kuriuos aš kartodavau fonetiškai. Kartais man atrodydavo, kad aš esu gyvulys, kurį moko bendrauti kaip žmogų, o tuo tarpu mintyse arabiškai aš savęs klausdavau, kur aš esu, kokioje šalyje ir kodėl aš nenumiriau savo kaimelyje. Man buvo gėda, kad aš dar gyvenu, bet niekas to nežinojo. Aš bijojau šito gyvenimo, bet niekas to nesuprato.

Aš turėjau visa tai pasakyti prieš pradėdama dėlioti savo gyvenimo atkarpas, nes aš norėjau, kad mano žodžiai būtų įrašyti į knygą.

Mano gyvenimo istorijoje daug tuščių vietų. Pirmoji mano gyvenimo dalis sudaryta iš vaizdų, nepaprastų ir žiaurių scenų kaip televizijos filme. Kartais aš net pati jomis nepatikiu, juo labiau, kad man sunkiai sekasi jas iš eilės sudėstyti. Ar, pavyzdžiui, įmanoma pamiršti vienos seserų vardą? Brolio metus jos vestuvių dieną? Tuo tarpu kai aš nepamiršau ožkų, avelių, karvių, duonos kepimo krosnies, skalbinių sode, žiedinių kopūstų ir cukinijų, pomidorų ir figų derliaus nuėmimo... arklidės ir virtuvės... javų maišų ir gyvačių? Terasos, kurioje aš tykojau savo mylimojo? Javų lauko, kur aš padariau „nuodėmę“?

Aš blogai prisimenu savo vaikystę. Kartais kokia nors spalva ar daiktas mane sujaudina, tada prieš akis iškyla koks nors vaizdas, asmuo, šauksmai ir veidai painiojasi. Dažnai, kai manęs ko nors paklausia, galvoje atsiranda visiška tuštuma. Aš beviltiškai ieškau atsakymo ir jo nerandu. Arba staiga man prieš akis iškyla kitas vaizdas ir aš nežinau, iš kur jis. Tačiau šie vaizdai įsirėžė man į atmintį ir niekada aš jų nepamiršiu. Negalima pamiršti savo pačios mirties.

Mano vardas Suada, aš esu Palestinos vaikas. Aš su seserimi prižiūriu aveles ir ožkas, nes mano tėvas jų turi visą bandą ir aš dirbu daugiau negu asilas.

Aš pradėjau dirbti turėdama aštuonerius ar devynerius metus ir sirgti mėnesinėmis apie dešimtus metus. Mūsų krašte sakoma, kad mergaitė yra jau „subrendusi“, kai pradeda sirgti mėnesinėmis. Aš gėdijausi to kraujo, nes reikėjo jį slėpti netgi nuo motinos, skalbti slapčiomis savo plačkelnes (sarualį), jas išbalinti ir greitai išdžiovinti saulėje, kad vyrai ir kaimynai jo nepamatytų. Aš turėjau tik dvejas plačkelnes. Aš prisimenu popierių, kurį naudodavau tomis nemaloniomis dienomis ir kurį visi laikydavo tarsi užkrėstu maru. Aš slapčiomis išmesdavau tuos popierius, liudijančius apie mano nešvarą, į šiukšlių dėžę. Jeigu skaudėdavo pilvą, motina išvirdavo šalavijų lapų arbatos ir duodavo gerti. Ji stipriai aprišdavo galvą kaklaskare ir rytojaus dieną jos nebeskaudėdavo. Tai vienintelis vaistas, kurį aš prisimenu ir jį vartoju ir dabar, nes jis yra labai efektyvus.

Rytą aš einu į tvartą, sušvilpiu įsikišusi į burną pirštus, kad avys atbėgtų pas mane ir su seserimi Kainata, vyresne už mane apie metus, jas išgenu į pievą. Mergaitės neturi eiti vienos arba su jaunesne seserimi. Vyresnioji sesuo yra jaunesniosios garantas. Mano sesuo Kainata yra graži, putli, truputį storoka, o tuo tarpu aš esu maža ir liesa, tad gerai tinkame viena kitai.

Mes abi gindavome į pievą, buvusią penkiolika minučių ėjimo iš kaimelio, avis ir ožkas, eidavome greitai, nuleidusios akis iki paskutinio namo. Atsidūrusios pievoje, mes pasijusdavome laisvos, kalbėdavome visokias kvailystes ir netgi truputį juokdavomės. Aš neprisimenu ilgų pokalbių. Valgydavome sūrį, vaišindavomės arbūzu, prižiūrėjome avis ir ypač ožkas, kurios galėjo per kelias minutes nuskabyti nuo figmedžio visus lapus. Kai avys susirinkdavo į ratą miegoti, mes taip pat užmigdavome šešėlyje rizikuodamos, kad avys gali nuklysti į kaimyninį lauką, ir už tai mums, grįžusioms į namus, smarkiai kliūtų. Jeigu avys nusiaubdavo daržą, jeigu mes pavėluodavome kelias minutes jas suvaryti į tvartą, mus išvanodavo diržu.

Man atrodė mūsų kaimelis labai gražus ir žalias. Jame augo daug figmedžių, vynuogienojų, vaismedžių, citrinmedžių, gausybė alyvmedžių. Mano tėvas turi pusę kaimelio dirbamų žemės sklypelių... Jis nėra labai turtingas, bet turi nuosavybės. Namas didelis, akmeninis, apsuptas mūro siena su didelėmis pilkomis geležinėmis durimis. Šios durys yra mūsų uždarumo simbolis. Įėjus į vidų, jos užsidaro iš paskos, kad neleistų išeiti. Per šias duris galima įeiti iš išorės, bet negalima išeiti. Ar yra raktas? Ar automatinė sistema? Aš prisimenu, kad tėvas ir motina išeidavo, bet mes ne. Priešingai, mano brolis yra laisvas. Jis yra laisvas kaip vėjas: jis vaikšto į kiną, išeina, grįžta per tas duris, jis daro ką nori. Aš dažnai žiūrėdavau į tas prakeiktas geležines duris mintyse sakydama: „Niekada aš negalėsiu per jas išeiti, niekada...“

Kaimelio aš gerai nepažįstu, nes neturiu teisės išeiti. Užmerkusi akis, kad susikaupčiau, ir dėdama dideles pastangas, aš galiu pasakyti, ką aš jame mačiau. Toje pačioje pusėje, kur mano tėvų namas, bet truputį tolėliau, stovi namas, kurį aš vadinu turtingų žmonių namu. Priešais — mano mylimojo namas. Pereini per kelią ir jis stovi čia pat, aš jį matau nuo terasos. Taip pat aš matau kelis išsimėčiusius namus, bet nežinau, kiek jų yra. Šiaip ar taip, jų yra labai nedaug. Juos supa neaukštos mūro sienos ar geležiniai pinučiai. Jų gyventojai turi daržus kaip ir mes. Aš niekada neišvaikščiojau viso kaimelio. Aš išeinu iš namų tik tada, kai tėvas su motina vedasi į turgų arba į pievą su seserimi ir avimis, tai ir viskas.

Iki septyniolikos ar aštuoniolikos metų aš daugiau nieko nemačiau. Aš nė karto nebuvau užėjusi į kaimelio parduotuvę, bet važiuodama nedideliu tėvo sunkvežimiu į turgų, aš visada matau prekiautoją, stovintį duryse ir rūkantį cigaretes. Priešais jo krautuvėlę yra du laipteliai: į dešinę žmonės eina pirkti cigarečių, laikraščių ir gėrimų ir tai vien tik vyrai; kairėje pusėje parduodamos daržovės ir vaisiai.

Toje pačioje kelio pusėje yra kitas namas, kuriame gyvena ištekėjusi moteris su keturiais vaikais, ir jai galima išeiti. Ji gali įeiti į parduotuvę, aš matau ją stovinčią su permatomais plastikiniais maišais ant laiptų ten, kur parduodamos daržovės.

Aplink namą buvo daug žemės. Ten augindavo cukinijas, arbūzus, žiedinius kopūstus ir pomidorus, daug daržovių. Mūsų daržas ribojosi su kaimyninio namo daržu, juos skyrė tik neaukšta mūro siena, per kurią buvo galima perlipti, bet nė vienas mūsų to nedarydavo. Uždarymas buvo paprastas. Ir nė vienai mergaitei nešaudavo mintis peržengti šį simbolinį barjerą. Kur eiti? Kaimelyje ant kelio viena mergaitė būtų labai greitai pastebėta ir užsitrauktų nešlovę sau ir negarbę savo šeimai.

Aš skalbdavau tame darže. Viename kampe buvo šulinys. Aš šildydavau vandenį metaliniame dubenyje ant malkomis kūrenamos ugnies. Aš atsinešdavau iš malkinės žabų ryšulį, pati laužydavau šakas, pasidėjusi ant kelio. Reikėdavo gerokai laiko, kad sušiltų vanduo. Laukdama, kol sušils vanduo, aš darydavau kitus darbus: šluodavau, plaudavau kiemą, tvarkydavau daržoves. Paskui skalbdavau rankomis ir džiaustydavau skalbinius ant saulės terasoje.

Namas buvo modernus, labai patogus, bet mes neturėjome karšto vandens praustis ir valgiui gaminti. Reikėdavo jį šildyti lauke ir nešioti. Vėliau tėvas įvedė karštą vandenį ir įrengė vonią su dušu. Visos mergaitės prausėsi tuo pačiu vandeniu, tik vienintelis mano brolis ir, žinoma, tėvas turėjo teisę praustis kitu vandeniu.

Naktį su seserimis miegodavome ant grindų pasitiesusios avies kailį. Kai būdavo labai karšta, visi miegodavo terasoje šviečiant mėnuliui. Mergaitės miegodavo viena šalia kitos kampe. Tėvai ir brolis — kitame kampe.

Darbo diena prasidėdavo anksti. Apie ketvirtą valandą ryto, kylant saulei, jeigu ne anksčiau, kai keldavosi tėvas su motina. Per javapjūtę pasiimdavome maisto su savimi ir eidavome į laukus visi: tėvas, motina, seserys ir aš. Kai reikėdavo skinti figas, taip pat išeidavome gana anksti. Reikėdavo jas skinti po vieną, nepalikti nė vienos, jas dėti į dėžes. Paskui tėvas jas gabendavo [turgų. Buvo geras pusvalandis kelio jojant asilu į mažą miestelį, iš tikrųjų visiškai mažą miestelį, kurio aš pamiršau pavadinimą, jeigu aš jį kada nors žinojau... Pusė turgaus prie įėjimo iš miesto buvo skirta jo produkcijai ir prekiautojai ją pardavinėdavo. Norint įsigyti drabužių, reikėjo važiuoti į gerokai didesnį miestą autobusu. Bet mergaitės į jį niekada nevažiuodavo. Ten važiuodavo tėvas su motina. Būdavo taip: motina nupirkdavo su tėvu ir duodavo suknelę dukterims. Nesvarbu, ar ji patikdavo, ar nepatikdavo, reikėdavo ją vilkėti. Nei mano seserys, nei aš, nei netgi mano motina neturėdavome teisės reikšti savo nuomonės. Būdavo arba ta suknelė, arba nieko.

Suknelės būdavo ilgos, trumpomis rankovėmis, pilkos, kartais baltos, labai retai juodos medvilnės, labai šilto audinio, kuris dirgindavo odą. Apykaklė būdavo gana aukšta, labai uždara. Reikėdavo dar užsivilkti ilgomis rankovėmis baltinius arba liemenę, priklausomai nuo metų laiko. Dažnai būdavo taip karšta, kad net dusdavome, bet ilgos rankovės būdavo privalomos. Parodyti rankos ar kojos lopinėlį, dar blogiau mažytį nuogo kūno ruoželį, būdavo laikoma gėda. Mes būdavome visą laiką basos, niekada neturėjome batų, kartais jais avėdavo tik ištekėjusios moterys.

Aš mūvėdavau po ta ilga suknele, susagstoma iki kaklo, pilkas arba baltas plačkelnes, labai pūstas ir ant viršaus dar užsimaudavau trumpas dideles kelnes, panašias į šortus, kurias užsitempdavau iki pilvo viršaus. Visos mano seserys buvo panašiai apsivilkusios.

Motina dažniausiai vilkėdavo juodai. Tėvas mūvėdavo baltas plačkelnes, vilkėdavo ilgus baltinius, ryšėdavo ant galvos raudoną ir baltą kaklaskarę kaip palestiniečiai.

Mano tėvas! Aš jį matau sėdintį priešais savo namą ant žemės po medžiu su šalia padėta lazda. Jis yra žemas, jo veido oda labai balta su rusvais taškučiais, galva apvali, jo mėlynos akys labai piktos. Kartą jis susilaužė koją krisdamas nuo arklio, ir mes, jo dukterys labai džiaugėsi, nes jis nebegalėjo bėgioti paskui mus su diržu ir mus mušti. Jeigu jis būtų numiręs, mes būtume buvusios dar laimingesnės.

Aš tėvą gerai matau. Aš jo niekada negalėsiu pamiršti. Jis yra tarsi nufotografuotas mano atmintyje. Jis sėdi priešais savo namus kaip karalius priešais savo rūmus, su savo raudona ir balta kaklaskare, slepiančia jo rudą ir pilką pakaušį, jis juosi diržą, jo lazda padėta ant sulenktos kojos. Aš jį gerai matau, jis sėdi ten, mažytis ir labai piktas, jis pakelia diržą... ir rėkia: „Kodėl avys grįžo vienos!“

Jis mane čiumpa už plaukų ir tempia žeme į virtuvę. Jis muša mane klūpančią, jis tampo už kasos tarsi norėdamas ją nuplėšti ir jis ją nukerpa didelėmis vilnai kirpti žirklėmis. Aš nebeturiu plaukų. Aš galiu verkti, rėkti arba maldauti ir gausiu tik dar daugiau kojos spyrių. Tai mano kaltė.

Aš su seserimi užmigau, nes buvo labai karšta, ir avys pabėgo. Jis mus muša lazda taip stipriai, kad kartais aš negaliu gulėti nei ant kairiojo, nei ant dešiniojo šono, nes labai skauda. Diržu ar lazda, man atrodo, mes buvom mušamos kasdien. Diena, kai buvom nemuštos, būdavo nenormali.

Tikriausiai tą kartą jis mums abiem, Kainatai ir man, surišo rankas už nugaros, kojas taip pat supančiojo, užkišo kaklaskare burnas, kad nerėktume. Mes surištos praleidome visą naktį, pririštos tvarte prie gyvulių užtvaro, bet blogiau negu gyvuliai.

Tai taip buvo šiame kaimelyje, kuriame vyravo vyrų įstatymai. Merginos ir moterys būdavo iš tikrųjų mušamos kiekvieną dieną ir kituose namuose. Girdėjosi riksmai kitur ir būdavo visiškai normalu, kad jas mušdavo, nukirpdavo plaukus ir pririšdavo tvarte prie užtvaro. Toks buvo gyvenimas.

Mano tėvas yra karalius, visagalis žmogus, tas, kuris turi, kuris sprendžia, kuris muša ir mus kankina. Ir jis kuo ramiausiai rūko savo pypkę priešais namus, kuriuose uždarytos jo moterys, su kuriomis jis elgiasi blogiau negu su gyvuliais. Vyras veda moterį, kad ji jam gimdytų sūnus, kad dukterys jam tarnautų kaip vergės, jeigu įvyktų tokia nelaimė ir jos gimtų.

Dažnai aš galvodavau žiūrėdama į brolį, kurį visa šeima labai myli, kaip ir aš jį myliu: „Kuo jis vertesnis už mane? Jis gimė iš to paties pilvo kaip ir aš...“ Ir aš nerasdavau atsakymo. Tai taip. Mes turėjome jam tarnauti kaip tėvui, keliaklupsčiauti nuleidusios galvas.

Aš matau kavos padėklą. Jį reikia atnešti vyrams nusižeminus, skaičiuojant žingsnius, sulenkus nugarą ir neištariant nė žodžio. Su jais nekalbama. Atsakoma tik į klausimus. Vidurdienį visada valgoma pasaldintų ryžių, daržovių su vištiena ar aviena. Ir visada turi būti duonos. Visada yra ko valgyti, šeimai maisto niekada netrūksta.

Sode yra daug vaisių. Vynuoges galėdavau skinti būdama terasoje. Būdavo apelsinų, bananų ir ypač juodųjų ir žaliųjų figų. Aš niekada nepamiršiu to vaizdo, kai anksti rytą eidavome jų skinti. Jos būdavo truputį prasivėrusios nuo nakties vėsumos ir iš jų varvėdavo kaip medus skystis — visų gardžiausias skanumynas.

Sunkiausias darbas yra prižiūrėti avis: jas išvesti iš tvarto, nuginti į lauką, ganyti, parginti, nukirpti vilnas, kurias tėvas atiduoda parduoti turguje. Aš paimu avį už kojų, paguldau ant žemės, ją surišu ir kerpu didelėmis vilnai kirpti žirklėmis. Mano rankoms jos per didelės ir po kurio laiko man labai įskausta rankas.

Aš melžiu avis atsisėdusi ant žemės. Aš suspaudžiu jų kojas tarp savo kojų ir melžiu pieną sūriams slėgti. Taip pat pienas atšaldomas ir geriamas, nes yra labai riebus ir maistingas.

Mano tėvo namuose darže užauginama beveik viskas, ko reikia valgiui gaminti. Mes viską darome pačios. Tėvas perka tik cukrų, druską ir arbatžoles.

Rytą aš verdu arbatą mergaitėms, paruošiu lėkštėje truputį alyvų aliejaus, su alyvų vaisiais šone ir geležiniame dubenyje ant duonos kepimo krosnies žarijų šildau vandenį. Džiovinta žalioji arbata laikoma smėlio spalvos audinio maiše, stovinčiame ant žemės virtuvės kampe. Aš įkišu ranką į maišą, paimu saują arbatžolių ir dedu į arbatinuką, įberiu cukraus ir einu į sodą atsinešti dubens su karštu vandeniu. Jis yra sunkus ir aš vargiai jį nešu dviem rankomis. Išlenkusi lanku nugarą, kad neapsideginčiau, aš grįžtu į virtuvę ir lėtai pilu į arbatinuką ant arbatžolių ir cukraus vandens. Cukrus yra labai vertingas ir brangus. Aš žinau, kad, jeigu išbarstysiu jo nors kelias kruopeles ant žemės, gausiu mušti. Aš jį bėriu labai atsargiai. Jeigu man nepasiseka ir jo truputį išbarstau, aš negaliu jo sušluoti ir išmesti, bet turiu surinkti ir suberti į arbatinuką. Paskui seserys ateina valgyti, bet tėvas, motina ir brolis niekada nevalgo su mumis. Rytais, gerdama arbatą, aš sėdžiu virtuvėje ant žemės ir matau tik seseris. Aš bandau nustatyti savo amžių, bet tai padaryti sunku. Ar vyriausioji sesuo, Nura, dar neištekėjusi?

Man sunku sudėlioti savo prisiminimus iš eilės dėl savo amžiaus, aš manau, kad galiu apsirikti maždaug vieneriais ar dvejais metais nuo to laiko, kai tekėjo Nura. Man atrodo, kad tuo metu aš buvau penkiolikos metų.

Tad namuose liko mano sesuo Kainata, metais vyresnė už mane ir ji dar neištekėjusi, ir kita jaunesnė sesuo, kurios vardo neprisimenu. Aš veltui stengiuosi jį prisiminti, bet man nepavyksta. Aš privalau ją pavadinti norėdama apie ją papasakoti ir aš ją pavadinsiu Hanana, bet tegul ji man atleidžia, nes iš tikrųjų ne toks jos vardas. Aš žinau, kad ji prižiūrėjo dvi netikras seseris, kurias tėvas parsivedė į namus, palikęs savo antrąją žmoną Aišą. Aš mačiau tą moterį, ir ji man nekėlė jokios neapykantos. Kad tėvas ją vedė, visiškai pateisinama. Jis visą laiką norėjo turėti sūnų, bet jam nepavyko įgyvendinti savo norų su Aiša, kuri jam pagimdė tik dvi dukteris. Dar dvi mergaites! Tada jis Aišą išvijo ir parsivedė į namus dvi naujas mažas sesutes. Tai buvo visiškai normalu. Viskas buvo normalu šiame gyvenime, taip pat ir smūgiai lazda ir kiti dalykai. Aš kitokio gyvenimo neįsivaizdavau. Tarp kitko, aš visiškai nieko neįsivaizdavau. Aš manau, kad mano galva buvo tuščia: joje nebuvo nei svajonių, nei kokių nors minčių. Mes neturėjome jokio žaislo, jokio žaidimo, tik turėjome būti paklusnios ir nuolankios.

Šiaip ar taip, tos dvi mažos mergaitės dabar gyvena su mumis. Hanana lieka namuose jas prižiūrėti ir tuo aš esu tikra. Bet jų vardai, nelaimei, nuėjo užmarštin. Aš jas visada vadinu „mažosiomis sesutėmis“... Mano pirmuosiuose prisiminimuose jos turi apie penkerius ir šešerius metus ir dar nedirba. Jos yra našta Hananai, kuri labai retai išeina iš namų, nebent tik tada, kai yra būtina nuimti daržovių derlių sezono metu.

Mūsų namuose vaikai gimė vienas po kito maždaug kasmet. Motina ištekėjo keturiolikos metų, tėvas buvo gerokai vyresnis už ją. Ji pagimdė daug vaikų — iš viso keturiolika. Tik penki liko gyvi. Ilgai aš nesupratau, ką reiškė keturiolika vaikų... Kartą mano motinos tėvas apie tai kalbėjo, kai aš pilsčiau arbatą. Dar ir dabar jo pasakyti žodžiai skamba ausyse: „Laimė, kad tu jauna ištekėjai, tu galėjai pagimdyti keturiolika vaikų... ir turėti vieną sūnų, tai gerai!“

Nors aš nelankiau mokyklos, aš mokėjau suskaičiuoti avis. Aš galėjau suskaičiuoti ant pirštų, kad mes buvome penki vaikai, atsiradę iš to paties mamos pilvo: Nura, Kainata, aš — Suada, Asadas ir Hanana. Kur buvo kiti? Mama niekada nesakydavo, kad jie numirė, bet tai buvo konstatuojama jos įprastiniu pasakymu: „Aš turiu keturiolika vaikų, iš jų septyni gyvi“. Ji priskaičiuodavo ir netikras seseris, nes mes niekada jų nevadindavome netikromis seserimis, bet „seserimis“... Mes buvome iš tikrųjų septyni vaikai... Trūko septynių kitų. Jeigu nepriskaičiuotų mažųjų sesučių, trūktų devynių vaikų.

Tačiau vieną dieną aš supratau, kodėl namuose mes buvome septyni ar penki vaikai...

Aš negalėčiau pasakyti, kiek man buvo metų, bet aš dar buvau nesubrendusi, taigi turėjau mažiau kaip dešimt metų. Nura, vyriausioji sesuo, buvo su manimi. Aš pamiršau daug ką, bet ne tai, ką aš mačiau savo akimis, terorizuojama, nesuvokdama, kad tai buvo nusikaltimas.

Aš matau motiną, gulinčią ant žemės ant avies kailio. Ji gimdo ir mano teta Salima sėdi greta jos ant pagalvėlės. Aš girdžiu mamos ir kūdikio riksmus, paskui mama greitai paima avies kailį ir uždusina kūdikį. Ji klūpi, aš matau judantį kūdikį po užklotu, paskui viskas nurimsta. Aš nežinau to, kas vyksta paskui, bet kūdikio nebėra, viskas baigta ir mane sukausto siaubinga baimė.

Tai buvo mergaitė, kurią motina uždusino ką tik gimusią. Aš mačiau ją taip darančią vieną kartą, paskui antrą kartą, aš nesu tikra, kad dalyvavau trečią kartą taip darant, bet aš žinau, kad taip buvo. Aš girdžiu vyriausiąją seserį Nurą, sakančią motinai: „Jei aš turėsiu dukterų, darysiu taip pat kaip tu...“

Tai taip mano motina atsikratė penkiomis ar septyniomis dukterimis, kurias ji turėjo be mūsų, po Hananos, paskutinės išlikusios gyvos. Tai buvo dalykas leistinas, normalus, niekam nekeliantis jokių problemų. Netgi man, nors ir labai baisu buvo pirmą kartą, aš tuo patikėjau.

Motina, žudžiusi mažas mergaites, man atrodė galinti nužudyti ir mane. Aš pradėjau slėptis, kad galėčiau paverkti, kiekvieną kartą, kai tėvas pjaudavo avį ar viščiuką, nes aš drebėjau dėl savo gyvybės. Gyvulio mirtis kaip ir kūdikio, tokia paprasta ir tokia kasdienė mano tėvams, kėlė siaubą dingti kaip jie, taip pat paprastai ir labai greitai. Aš sakydavau sau: „Vieną dieną ateis mano arba sesers eilė, jie gali mus nužudyti, kai tik panorės.

Didelis ar mažas, nėra jokio skirtumo, kadangi jie suteikia mums gyvybę, jie turi teisę ją ir atimti“.

Gyvenant pas tėvus kaimelyje, mirties baimė visada persekioja. Aš bijau lipti kopėčiomis, kai tėvas yra apačioje. Aš bijau kirvio, kuriuo kapojamos malkos, bijau šulinio, į kurį einu atnešti vandens. Bijau, kai tėvas stebi grįžtančias su mumis į tvartą avis. Bijau naktį girgždančių durų, kad gali mane uždusinti po avies kailiu, ant kurio miegu.

Kartais, grįždamos iš pievos su gyvuliais, mes su Kainata truputį pasišnekam:

„O jeigu visi bus negyvi, kai grįšime į namus..? O jeigu tėvas užmušė motiną? Akmens smūgio pakaktų! Ką darytume?“

— Aš, kiekvieną kartą eidama į šulinį vandens, meldžiuosi, nes šulinys yra labai gilus. Aš manau, kad jeigu kas nors mane į jį įstumtų, niekas nežinotų, kur aš prapuoliau! Tu gali numirti jo dugne, niekas neateis ieškoti.

Tas šulinys man kėlė didžiausią siaubą. Aš jaučiau, kad jo labai bijojo ir motina. Aš taip pat bijojau daubų gindama ožkas ir avis. Aš dairydavausi aplinkui, kad kur nors pasislėpęs tėvas manęs neįstumtų į jas. Tai padaryti jam būtų lengva ir aš daubos gilumoje numirčiau. Galėjo netgi apmėtyti mane akmenimis ir aš ten likčiau visiems laikams.

Mūsų motinos galima mirtis mus labiau jaudino negu kokios nors sesers mirtis. Vienos sesers nebus, liks kitos... Tėvas motiną dažnai mušdavo kaip mus.

Kartais ji bandydavo mus ginti, kai jis labai smarkiai daužydavo, tada jis trenkdavo jai, ją pargriaudavo ant žemės, tampydavo už plaukų... Mūsų kasdienis gyvenimas buvo diena iš dienos galima mirtis. Ji galėjo ištikti nei iš šio, nei iš to, netikėtai, paprasčiausiai dėl to, kad taip sumanė tėvas. Visiškai taip pat kaip motina nusprendė uždusinti kūdikius mergaites.

Motina būdavo nėščia, paskui ji nebebūdavo nėščia, niekas jos neklausdavo, kodėl. Mes nebendraudavome su kitomis kaimelio mergaitėmis. Tik laba diena ir sudie. Niekada nebūdavome kartu, tik per vestuves. Ir pokalbiai būdavo banalūs. Kalbėdavome apie maistą, aptardavome nuotaką, kitas merginas, kurios atrodydavo gražios arba negražios... moterį, kuriai nusišypsojo laimė, nes ji buvo pasidažiusi.

— Pažiūrėk į šitą, ji išsipešiojo antakius...

— Jos gražūs plaukai.

— O, anoji, ji yra su batais!

Tai buvo turtingiausia kaimelio mergina, ji avėjo siuvinėtas šlepetes. Mes eidavome į laukus basos, prilįsdavo į kojas rakščių, todėl reikėdavo atsisėsti ant žemės ir jas traukti. Motina neturėjo batų, sesuo Nura ištekėjo basomis. Dažniausiai tokie pokalbiai vykdavo vestuvėse, o aš dalyvavau tik dviejose ar trijose ceremonijose.

Niekas nesumanydavo skųstis mušamas, nes tai buvo kasdienis dalykas. Neklausinėdavo apie gyvus ar mirusius kūdikius, nebent jeigu moteris buvo ką tik pagimdžiusi berniuką. Jeigu sūnus būdavo gyvas, šlovė jai ir jos šeimai. Jei jis mirdavo, jį apverkdavo, nelaimėjai ir šeimai. Būdavo skaičiuojami patinai, o ne patelės.

Aš nežinau, kur dėdavo motina uždusintus kūdikius mergaites. Ar jas kur nors palaidodavo? Ar jas išmesdavo šunims suėsti?.. Motina vilkėdavo juodai, tėvas — taip pat. Kiekvienas mergaitės gimimas šeimoje būdavo kaip laidotuvės. Visada būdavo kalta vien tik motina, kad gimdydavo mergaites. Taip manė tėvas, taip manė ir visas kaimelis.

Mūsų kaimelyje, jeigu vyrui reikėdavo pasirinkti merginą ar karvę, jis rinkdavosi karvę. Tėvas nuolatos kartodavo, kad mes esame nieko vertos: „Karvė duoda pieno ir veda veršelius. Ką daro su pienu ir veršeliais? Juos parduoda. Pinigai parnešami į namus, ir tuo norima pasakyti, kad karvė padeda šeimai. O duktė? Kokia iš jos nauda šeimai? Jokia. Kuo naudingos avys? Vilna. Parduodama vilna, gaunama pinigų. Avys auga, atsiveda ėriukų, be to, dar duodą pieno, iš kurio spaudžiami sūriai, jie parduodami ir pinigai parnešami į namus. Karvė ar avis geriau negu duktė“.

Mes, mergaitės, buvome tuo įtikintos. Beje, su karve, avimi, ožka būdavo elgiamasi daug geriau negu su mumis. Tėvas niekada nemušdavo nei karvės, nei avies!

Taip pat buvome įsitikinusios, kad mergaitė tėvui yra vienas vargas, nes jį visą laiką kankina baimė, kad ji gali neištekėti. Jeigu ją pavyksta ištekinti ir ji pabėga nuo su ja blogai besielgiančio vyro ir grįžta pas tėvus, šeimai būna didelis nemalonumas ir gėda. O jeigu jos nesiseka ištekinti, tėvą kankina baimė, kad ji neliktų senmergė, nes tai sukeltų visame kaimelyje daug kalbų ir visa šeima taptų pajuokos objektu. Jeigu senmergė eina gatve su tėvu ir motina, visi į ją žiūri ir šaiposi. Jeigu ji turi daugiau kaip dvidešimt metų ir dar gyvena tėvų namuose, tai jau nenormalu. Kaimelyje galioja taisyklė, kad pirmiausia išteka vyriausioji duktė, paskui pagal amžių iš eilės visos kitos. Bet jeigu mergina turi daugiau kaip dvidešimt metų ir neištekėjusi... tai jau labai blogai. Aš nežinau, kaip būdavo mūsų šalies miestuose, bet mūsų kaimelyje taip buvo.

Kai aš išvykau iš savo kaimelio, mano mama dar neturėjo keturiasdešimties metų. Ji pagimdė dvylika ar keturiolika vaikų. Jai liko penki ar septyni. Ar kitus vaikus uždusino? Tai nesvarbu. Paprasčiausiai tai buvo „normalu“.

Hanana?

Buvo bijoma mirties ir uždarytų geležinių durų, skiriančių nuo pasaulio išlikusias gyvas nuolankias dukteris. Mano brolis Asadas eidavo į mokyklą nešinas portfeliu, jodinėdavo, eidavo pasivaikščioti. Jis su mumis nevalgydavo. Mano brolis Asadas augo, kaip turi augti vyras, laisvas ir išdidus, kaip princas, aptarnaujamas namuose buvusių mergaičių. Aš šildydavau vandenį jam maudyti, kai jis dar buvo mažas, trinkdavau jam galvą, juo rūpinausi kaip neįkainojama brangenybe. Aš nieko nežinojau apie jo gyvenimą už namų sienų, nežinojau, ko jis mokėsi mokykloje, ką mieste jis matė ir veikė. Mes laukėme, kada jam ateis laikas vesti: vedybos, kaip ir sūnaus gimimas, yra vienintelis svarbus įvykis šeimoje!

Asadas buvo gražus. Mes buvome labai artimi vienas kitam, kiek tai įmanoma šeimoje, kai jis dar buvo vaikas. Metų skirtumas tarp mūsų, tai, kad aš buvau vyresnė už jį, man suteikė kurį laiką laimę būti greta jo. Aš neprisimenu, kad būčiau su juo žaidusi, kaip tokio amžiaus vaikai žaidžia Europoje. Keturiolikos ar penkiolikos metų jis jau buvo vyras ir jis išsprūdo man iš rankų.

Aš manau, kad jis labai anksti vedė, tikriausiai turėdamas apie septyniolika metų. Asadas pasidarė žiaurus. Mano tėvas jo nekentė... Aš nežinau, kodėl... Galbūt jis buvo į jį per daug panašus. Jis bijojo netekti valdžios, kurią iš jo gali atimti suaugęs sūnus. Nežinau, iš kur atsirado pyktis tarp jų, bet vieną dieną aš pamačiau tėvą, imantį krepšį, jį ištuštinantį ir pridedantį akmenų, užlipantį į terasą ir juos metantį Asadui ant galvos, tarsi norint jį užmušti.

Vedęs Asadas gyveno su žmona vienoje namo dalyje. Jis užstatė spinta duris, kad tėvas negalėtų pas jį užeiti. Aš greitai supratau, kad mūsų kaimelio vyrų žiaurumas atėjo iš senų laikų. Tėvas jį perduoda sūnui, kuris savo ruožtu jį perduoda savo sūnui ir taip tęsiasi iki begalybės.

Aš nemačiau savo šeimos dvidešimt penkerius metus, bet jeigu atsitiktinai pamatyčiau brolį, aš norėčiau jo paklausti vienintelio dalyko: „Kur dingo sesuo, kurią aš vadinu Hanana?“

Hanana... Aš ją matau rudaplaukę. Graži mergaitė, kur kas gražesnė už mane, tankiais plaukais ir labiau subrendusi fiziškai. Aš prisimenu, kad Kainata buvo švelni ir graži, pilnoka, o Hananos buvo šiek tiek kitoks būdas: ji buvo staigoka ir ne tokia nuolanki kaip mes. Jos antakiai buvo labai tankūs ir susieidavo virš akių. Ji nebuvo stora, bet šiek tiek apvaloka ir buvo galima spėti, kad ji bus stipri. Ji buvo ne tokia liekna mergaitė kaip aš. Padėdama mums nuimti alyvų derlių, Hanana lėtai jas skindavo, lėtai judėdavo. Šeimoje tai nebuvo įprasta: visi vaikščiodavo ir dirbdavo greitai, skubėdavo paklūsti, išginti ar parginti gyvulius. Ji nebuvo labai aktyvi, svajotoja ir niekada atidžiai neklausydavo, ką jai sakydavo. Jeigu, pavyzdžiui, skindavome alyvas, aš jau būdavau jų priskynusi pilną dubenį ir man mausdavo pirštų galus, o tuo tarpu Hananos priskinti vaisiai vos dengdavo dubens dugną. Tada aš jai padėdavau. Jeigu ji liktų paskutinė iš paskutiniųjų, tėvas ją baustų. Aš matau mus abi alyvmedžių lauke. Mes judame rinkimo ritmu į priekį tupėdamos toje pačioje linijoje. Judesiai turi būti greiti. Priskynusios pilnas rankas alyvų, jas metame į dubenį ir taip judame į priekį tol, kol prirenkame alyvų beveik iki dubens kraštų. Tada vaisius supilame į didelius drobinius maišus. Kiekvieną kartą, kai aš atsisuku, visada matau Hananą užpakalyje, jos judesiai lėti tarsi sulėtintame filme. Ji iš tikrųjų labai skiriasi nuo kitų. Aš neprisimenu, kad kada nors būčiau su ja kalbėjusi, ypač ja rūpinusis, išskyrus tada, kai reikėdavo padėti rinkti alyvas, arba supinti jos labai storus plaukus įkasą, kaip ji man juos pindavo. Aš jos nematau su mumis tvarte, nematau melžiančios karves ar avims kerpančios vilnas... greičiau virtuvėje, padedančią motinai. Tai tikriausiai dėl to ji beveik man išblėso iš atminties. Aš skaičiavau ir dar kartą skaičiavau stengdamasi ją įterpti į gimimų eilę: Nura, Kainata, Suada, Asadas ir... ? Mano ketvirtoji sesuo neegzistavo, aš jos netekau ir netgi pamiršau jos vardą. Kartais aš net nežinodavau, kas prieš ką gimė. Aš tikrai žinau, kada gimė Nura, Asadas, bet netgi dabar aš painioju Kainatą ir save. Blogiausia yra tai, kad aš daugelį metų nesidomėjau, kur dingo toji, kurią aš vadinu Hanana.

Aš ją visiškai „pamiršau“ tarsi geležinės durys būtų užsidariusios paskui tą mano kraujo seserį ir ją visiškai paslėpusios nuo jau sujauktos mano atminties žvilgsnio.

Vis dėlto, prieš kurį laiką pamačiau siaubingą vaizdą, žiauri vizija iškilo prieš akis. Kažkas moterų susirinkime man parodė negyvos jaunos merginos, pasmaugtos juodu telefono laidu, gulinčios ant žemės, nuotrauką. Man pasirodė, kad aš kažką panašaus jau buvau mačiusi. Ši nuotrauka mane labai sujaudino, ne vien tik dėl to, kad joje buvo nužudyta nelaiminga jauna mergina, bet ir dėl to, kad aš norėjau tarsi per rūką „pamatyti“ ką nors, kas mane liestų. Keista, bet rytojaus dieną staiga mano atmintis prašvito. Aš buvau ten! Aš mačiau! Aš žinojau, kada sesuo Hanana dingo!

Nuo to laiko aš gyvenu apimta to naujo košmaro ir esu ligonė. Kiekvienas tikslus prisiminimas, kiekviena mano praėjusio gyvenimo scena, kuri staiga man iškyla prieš akis, paverčia mane ligone. Aš norėčiau visiškai pamiršti tuos siaubingus dalykus ir daugiau kaip po dvidešimties metų aš nesąmoningai juos pamačiau. Tačiau norėdama savo krašte liudyti apie savo vaikystę ir moters gyvenimą, aš turiu panirti į savo mintis kaip į to šulinio, kurio kadaise aš taip bijojau, gelmę. Ir visi mano praeities epizodai, iškylantys į paviršių, man dabar atrodo tokie siaubingi, kad net sunku jais patikėti. Kartais aš pati savęs garsiai klausiu: „Ar aš iš tikrųjų patyriau tuos dalykus?“

Aš gyvenu, aš juos pergyvenau. Kitos moterys juos patyrė ir jos dar gyvena pasaulyje. Aš norėčiau viską pamiršti, bet mūsų, galinčių kalbėti, išlikusių gyvų yra tiek mažai, kad mano pareiga yra paliudyti ir dar kartą išgyventi tuos košmarus.

Aš esu namuose ir aš girdžiu rėkiant, paskui matau seserį, sėdinčią ant žemės ir mosikuojančią rankomis ir kojomis ir virš jos palinkusį išskėstomis rankomis brolį Asadą. Jis ją smaugia telefono laidu. Aš prisimenu tą vaizdą, tarsi būčiau vakar mačiusi. Aš esu taip smarkiai prisispaudusi prie sienos, tarsi norėdama į ją įlįsti, dingti. Aš esu su dviem mažom sesutėm, kurias prižiūriu. Aš jas laikau už plaukų, kad nejudėtų. Asadas turėjo mus matyti arba girdėti ateinančias. Jis rėkia: „Rouhi! Rouhi! Išeik! Išeik!“

Aš bėgu cementinių laiptų, vedančių į kambarius, link tempdama abi sesutes. Viena mažoji iš baimės dreba ir bėgdama užsigauna koją, bet aš ją tempiu paskui save. Aš visa drebu. Mes užsidarome kambaryje ir aš raminu mažylę. Aš pučiu jai kelį ir mes visos trys netriukšmaudamos būname tame kambaryje labai ilgai. Aš negaliu nieko daryti, visiškai nieko, tik tyliai būti su ta siaubinga vizija.

Brolis smaugia seserį... Ji tikriausiai norėjo kalbėti telefonu ir jis prislinko jai iš už nugaros, norėdamas ją pasmaugti... Ji negyva, aš esu tikra, kad ji negyva.

Tą dieną ji mūvėjo baltas plačkelnes ir vilkėjo ilgą palaidinukę iki kelių. Ji buvo basa. Aš mačiau judančias kojas, mačiau rankas, kurios mušė brolį per veidą tuo metu, kai jis rėkė: „Išeik!“

Man atrodo, telefonas buvo juodas. Jis buvo padėtas ant žemės didžiajame kambaryje, jo laidas buvo labai ilgas. Ji buvo beskambinanti telefonu, bet aš nežinau, kam ir kodėl. Aš neprisimenu, ką aš veikiau prieš tai, nei kur aš buvau, nei ką galėjo veikti Hanana, bet iš jos elgesio, mano nuomone, nebuvo matyti, kad brolis norėtų ją pasmaugti. Aš nesuprantu, kas darosi.

Aš buvau kambaryje su mažylėmis, kol grįžo mama. Ji buvo išėjusi kartu su tėvu. Asadas buvo vienas su mumis. Aš ilgai galvojau, kodėl namuose nieko daugiau nebuvo, tik jis ir mes. Paskui prisiminimai sekė vienas po kito.

Tą dieną mano tėvai buvo nuėję aplankyti brolio žmonos pas jos tėvus, kur ji rado prieglobstį, nes ją brolis nėščią primušė. Štai kodėl brolis buvo vienas su mumis namuose. Ir jis buvo įsiutęs kaip kiekvienas vyras, patyręs tokį įžeidimą. Kaip paprastai aš žinojau tik nuotrupas to, kas vyko. Mergaitė nedalyvauja šeimos pasitarimuose kilus konfliktams. Ji lieka nuošalyje. Vėliau aš sužinojau, kad brolienei įvyko priešlaikinis gimdymas, ir įtariau, kad jos tėvai už tai apkaltino mano brolį. Tačiau tą dieną nebuvo jokio ryšio tarp šių dviejų įvykių. Ką veikė Hanana prie telefono? Mes labai retai juo naudodavomės. Aš juo pasinaudojau du ar tris kartus, kad pakalbėčiau su vyriausiąja seserimi, teta ar brolio žmona. Jei Hanana kam nors skambino, tai buvo tikriausiai kas nors iš šeimos.

Kada šis telefonas atsirado namuose? Tais laikais kaimelyje nedaug kas juos turėjo... Tėvas modernizavo namus. Mes turėjome vonią su karštu vandeniu ir telefoną...

Kai tėvai grįžo į namus, aš žinau, kad motina kalbėjosi su Asadu. Aš ją matau verkiančią, bet dabar žinau, kad ji tik apsimetė verkianti. Dabar aš esu realistė ir aš suprantu, kas darosi mano šalyje. Aš žinau, kodėl žudomos mergaitės. Žinau, kaip tai daroma. Įvyksta šeimos pasitarimas, kurio metu nusprendžiama ją nužudyti ir pražūtingą dieną tėvų niekada nebūna namuose. Vienintelis žmogus, kuriam nurodyta ją nužudyti, lieka su mergaite.

Mano motina neverkė nuoširdžiomis ašaromis. Ji visiškai neverkė! Tai buvo spektaklis. Ji puikiai žinojo, kodėl brolis pasmaugė seserį. Jeigu nežinojo, tai kodėl tą dieną reikėjo jai išeiti su tėvu ir mano vyriausiąja seserimi? Kodėl mus vienas paliko su Asadu namuose? Aš tik nežinau priežasties, kodėl buvo pasmerkta žūčiai Hanana. Ji turėjo padaryti nuodėmę, bet aš nežinau kokią. Gal viena išėjo? Gal ją pamatė kalbančią su kokiu nors vyru? Ar kaimynas ją įskundė? Reikia kokios nors smulkmenos, kad mergaitė būtų laikoma paleistuve, kad ji užtrauktų gėdą savo šeimai ir turėtų mirti, kad nuplautų negarbės dėmę ne tik nuo tėvų, brolio, bet ir viso kaimelio!

Mano sesuo buvo labiau subrendusi už mane, nors amžiumi buvo jaunesnė. Ji turėjo padaryti kokią nors kvailystę, kurios aš nežinojau. Mergaitės atvirai neišsipasakoja savo paslapčių. Jos labai bijo jas patikėti netgi seserims. Aš kai ką žinau, nes aš tyliu...

Aš labai mylėjau brolį. Mes jį labai mylėjome visos, nes jis buvo šeimoje vienintelis vyras, vienintelis globėjas po tėvo. Jeigu tėvas mirtų, jis tvarkytų namus, o jeigu ir jis mirtų, jeigu liktų vienos moterys, šeima žlugtų. Nebeliktų avių, neliktų žemės, neliktų nieko daugiau. Šeimą ištiktų didžiulė nelaimė, jeigu ji netektų vienintelio brolio. Kaip gyventi be vyro? Tai vyras kuria savo įstatymus ir mus globoja, sūnus užima tėvo vietą ir ištekina seseris.

Asadas buvo žiaurus kaip tėvas. Tai buvo žudikas, bet šis žodis neturi jokios prasmės mano šalyje, jeigu kalbama apie moters nužudymą. Brolis ar svainis, ar dėdė, nesvarbu kas, privalo saugoti šeimos garbę. Nuo jų priklauso jų moterų gyvybė ar mirtis. Jeigu tėvas ar motina pasako sūnui: „Tavo sesuo padarė nuodėmę, tu privalai ją nužudyti...“, jis tai padaro gindamas šeimos garbę, toks yra įstatymas.

Asadas buvo mūsų mylimas brolis. Kartą jis nukrito nuo arklio — jis labai mėgo jodinėti. Arklys paslydo ir Asadas nukrito. Aš prisimenu, kad mes labai verkėme. Aš iš sielvarto suplėšiau suknelę, roviausi plaukus. Laimė, jis rimtai nesusižeidė ir mes jį slaugėme. Tačiau, kai tėvas susilaužė koją, mes buvome tokios laimingos, kad net šokome iš laimės. Netgi dar šiandien aš negaliu suvokti, kad Asadas yra žudikas. Pasmaugtos sesers vizija yra tikras košmaras, bet tuo momentu aš negalėjau jo smerkti. Ką jis padarė, buvo visiškai normalu, jo pareiga buvo tai padaryti, nes tai buvo būtina visai šeimai. Ir aš mylėjau brolį.

Aš nežinau, ką jie padarė Hananai. Šiaip ar taip, ji dingo iš namų. Aš ją pamiršau. Aš labai gerai nesuprantu, kodėl. Po baimės, žinoma, tuo metu buvo tokia mano gyvenimo logika, papročiai, įstatymas, visa tai, kas mus vertė tokius dalykus „normaliai“ vertinti. Jie virsta nusikaltimais ir siaubu tik kitur, Vakaruose, kitose šalyse, kur yra kitokie įstatymai. Aš pati turėjau mirti, bet išlikau gyva per stebuklą, išvengusi įprastinio įstatymo, kuris ilgai mane jaudino. Dabar aš suprantu, kad mane turėjo ištikti šokas ir mano asmeninė patirtis padidino tą šoką tiek, kad man iš atminties išblėso kai kurie įvykiai. Taip man pasakė psichiatras.

Štai kaip Hanana dingo iš mano gyvenimo ir atminties. Galbūt ji buvo palaidota su kitais kūdikiais. Galbūt ją sudegino, palaidojo atšlaitėje arba laukuose. O gal ją atidavė šunims? Aš nežinau. Aš gerai matau iš šio krašto žmonių akių, kalbėdama apie savo gyvenimą aname krašte, kad jiems tai nesuprantama. Jie man pateikia jiems logiškus klausimus: „Ar buvo atėjusi policija? Ar niekam neparūpo, kur ji dingo? Ką kalba kaimelio gyventojai?“

Aš niekada per savo gyvenimą nemačiau policijos. Jeigu dingsta moteris, tai dėmesio nevertas dalykas. Kaimelio gyventojai susitaikė su vyrų įstatymais. Jeigu nenužudytų merginos, kuri užtraukė nešlovę savo šeimai, kaimelio žmonės nusisuktų nuo tos šeimos, niekas nenorėtų su ja kalbėtis arba su ja prekiauti, šeima turėtų išsikelti gyventi kitur! Tada...

Žiūrint šių dienų akimis, seserį ištiko blogesnis likimas negu mane. Tačiau jai pasisekė, nes ji mirė. Bent ji daugiau nebekenčia.

Sesers riksmas dar ir dabar skamba mano ausyse, taip garsiai ji rėkė! Kainata ir aš kurį laiką bijojome dėl savo gyvybės. Kiekvieną kartą matydamos tėvą, brolį arba svainį bijojome, kad jie ko nors nesugalvotų. Kartais net nemiegodavome. Aš naktimis dažnai prabusdavau. Aš jaučiau nuolatinę grėsmę. Asadas visada būdavo piktas, žiaurus. Jis neturėjo teisės lankyti savo žmonos: ji išėjo iš ligoninės ir grįžo pas savo tėvus, nes Asadas buvo ją labai sumušęs. Ir vis dėlto vėliau ji grįžo gyventi pas jį. Toks buvo įstatymas. Ji jam pagimdė daugiau vaikų, laimė, berniukų. Mes didžiavomės Asadu, mes vis tiek jį mylėjome, nors jis mums kėlė siaubą. Aš nesuprantu, kodėl neapkenčiau tėvo, o mylėjau brolį, nors jie abu buvo labai panašūs.

Jeigu aš būčiau ištekėjusi savo kaimelyje ir pagimdžiusi mergaites, jeigu Asadas turėtų pasmaugti mano dukteris, aš būčiau pasielgusi kaip kitos moterys, visiškai nemaištaučiau dėl to. Čia neįmanoma taip galvoti ir kalbėti, bet ten, mūsų krašte, taip buvo.

Šiandien yra kitaip, nes savo kaimelyje aš esu mirusi ir antrą kartą gimusi Europoje. Dabar mano galvoje kitos mintys kirba.

Tačiau aš vis tiek myliu brolį. Tai tarsi alyvmedžio šaknis, kurios negalima išrauti, nors medis jau nebegyvas.

Žalias pomidoras

Kiekvieną rytą aš mėždavau tvartą. Jis buvo labai didelis ir iš jo sklido stiprus kvapas. Išmėžusi tvartą, palikdavau atviras duris, kad jis išsivėdintų. Ten būdavo labai drėgna ir nuo saulės kaitros viduje atsirasdavo garų. Pridėdavau kibirus mėšlo ir juos nešdavau ant galvos į daržą, kad išdžiūtų. Arklių mėšlu tręšdavo tik daržą. Tėvas sakydavo, kad tai geriausia trąša. Avių mėšlu kūrendavo krosnį duonai kepti. Gerai išdžiūvusį avių mėšlą, atsisėdusi ant žemės, aš minkydavau rankomis ir darydavau nedidelius paplotėlius, kuriuos dėdavau į krūvą, o vėliau jais kūrendavo krosnį.

Avis išgindavome į pievą ankstų rytą ir parvarydavome į tvartą apie vienuoliktą valandą, kai imdavo spiginti saulė. Avys paėsdavo ir miegodavo. Aš taip pat grįždavau į namus pavalgyti: įpilto į puodelį aliejaus, šiltos duonos, alyvų, vaisių, išgerti arbatos. Vakare valgydavome vištienos, avienos arba triušienos. Mes valgydavome mėsos beveik kasdien su ryžiais, kruopomis, kurias patys darydavome. Visas daržoves valgydavome iš savo daržo.

Kai dieną būdavo labai karšta, dirbdavau namuose. Maišydavau tešlą duonai. Taip pat girdydavau mažus ėriukus. Aš juos paimdavau už pakarpos kaip kates ir pakeldavau iki avies spenio, kad jie galėtų žįsti. Visada jų būdavo po kelis, tai aš juos girdydavau vieną po kito. Kai vienas sočiai pagerdavo pieno, aš jį padėdavau į jo vietą laukti, kol kiti pažįs. Paskui aš pašerdavau ožkas, kurios tvarte buvo laikomos atskirai. Du arkliai turėjo savo kampą, keturios karvės — taip pat. Tvartas iš tikrųjų buvo didžiulis: jame tilpo gerokai daugiau kaip šešiasdešimt avių ir mažiausiai keturiasdešimt ožkų. Arkliai visada ganydavosi pievoje, juos parvesdavo tik nakčiai. Jais jodinėdavo tik brolis ir tėvas, o mes — niekada. Baigusi darbą tvarte, aš išeidama neuždarydavau durų, nes būdavo labai karšta, o uždėdavau tik medinį užtvarą, labai sunkų ir storą, kuris neleisdavo gyvuliams išeiti.

Kai saulė būdavo žemiau, reikėdavo dirbti darže. Jame augo daug pomidorų, kuriuos reikėdavo skinti beveik kasdien, jeigu jie būdavo prinokę. Kartą neapsižiūrėjusi aš nuskyniau žalią pomidorą. Niekada nepamiršiu to pomidoro! Aš dažnai jį prisimenu būdama virtuvėje. Jis buvo pusiau geltonas, pusiau raudonas, jau pradėjęs nokti. Nešdama pomidorus į namus, aš ketinau jį paslėpti, bet jau buvo per vėlu, tėvas jau buvo parėjęs. Aš žinojau, kad man nereikėjo jo skinti, bet aš labai skubėjau abiem rankom juos skinti. Visada reikėdavo dirbti labai greitai, todėl mano judesiai buvo mechaniški, pirštai bėgiojo aplink pomidoro kerą į kairę, į dešinę, į kairę, į dešinę iki pat apačios... Ir paskutinis, kuris gavo mažiausiai saulės, visiškai man to nenorint, atsidūrė mano rankoje. Jis gulėjo čia ir buvo gerai matomas mano dubenyje. Jį pamatęs tėvas suriko: „Ar tu esi kvaila? Ar matai, ką darai? Tu nuskynei žalią pomidorą! Kvaiša!“

Ir jis man šėrė, paskui sutraiškė pomidorą man virš galvos, jo sėklos pabiro ant manęs. „Dabar tu jį suvalgysi!“ Jis man sugrūdo jį į burną ir su likusiu pomidoru ištepliojo veidą. Aš maniau, kad jį galima valgyti, bet jis buvo rūgštus, labai kartus, bjaurus. Aš jį prarijau didžiulėmis pastangomis. Paskui daugiau nebenorėjau valgyti, aš labai verkiau ir sublogavau. Tačiau jis panardino mano galvą į lėkštę ir privertė kaip šunį viską suvalgyti. Aš negalėjau pajudėti, jis mane piktai nutvėręs laikė už plaukų, man skaudėjo. Mano netikroji sesuo šaipėsi iš manęs ir kikeno. Už tai ji gavo tokį antausį, kad išspjovė viską, ką turėjo burnoje ir pradėjo verkti. Kuo labiau aš dejavau, kad man skauda galvą, tuo įnirtingiau tėvas murkdė mano veidą kruopose. Jis ištuštino dubenį suminkydamas kruopų gumuliukus, kuriuos sukimšo man į burną, taip smarkiai jis buvo įsiutęs. Paskui tėvas nusišluostė rankas į baltinius, man juos užmetė ant galvos ir, nuėjęs į verandą, ramiai įsitaisė pavėsyje.

Aš verkdama nunešiau padėklą. Mano visas veidas buvo išterliotas maistu, maisto buvo pilni plaukai ir akys. Aš šlaviau kaip kasdien norėdama surinkti mažiausias kruopelytes, iškritusias tėvui iš rankų.

Per daugelį metų aš pamiršau nemažai įvykių, tokių pat svarbių kaip vienos iš seserų dingimas, bet aš niekada nepamiršau to žalio pomidoro ir pažeminimo, kad su manimi tėvas elgėsi blogiau negu su šunimi. Blogiausia buvo jį matyti ten, sėdintį pavėsyje, besiilsintį po pietų kaip karalių beveik po kasdienio manęs mušimo. Jis buvo simbolis normalios vergijos, su kuria aš nuolankiai susitaikydavau lenkdama nuo smūgių galvą ir nugarą kaip seserys, kaip motina. Tačiau šiandien aš suprantu savo neapykantą. Aš troškau, kad jis pasismaugtų ryšėdamas savo kaklaskarę.

Toks buvo kasdienis gyvenimas. Apie ketvirtą valandą išgindavome avis ir ožkas iki saulės laidos. Mano sesuo visada eidavo keliu priekyje, o aš su lazda iš paskos, kad pavaryčiau gyvulius ir ypač pagąsdinčiau ožkas. Jos visada šėldavo ir būdavo pasiruošusios bėgti nežinia kur. Kartą pievoje buvo truputį ramiau. Joje buvome tik mes ir banda. Aš pasiėmiau arbūzą ir, norėdama jį perskelti, trenkiau į akmenį. Mes bijojome grįžti į namus, nes arbūzo saldžios sultys aptaškė mūsų sukneles. Grįždamos į tvartą, mes jas tiesiog ant savęs išskalbėme, kad tėvai nepamatytų. Nereikėjo nusivilkti suknelės, bet, laimė, ji labai greitai išdžiuvo.

Saulė, įgavusi ypatingą gelsvą atspalvį, tolo horizonte, dangus iš mėlyno pasidarė pilkas, reikėjo grįžti, kol dar nesutemo. Kadangi mūsų krašte labai greitai temsta, mes skubėjome keliu, perėjome sienas ir geležinės durys vėl užsidarė paskui mus.

Tada atėjo laikas melžti karves ir avis. Aš prisimenu, kad man labai skaudėdavo rankas. Statydavau didelį bidoną po karvės pilvu, atsisėsdavau ant labai žemos, visai prie žemės, taburetės, paimdavau karvės kanopą ir ją įsprausdavau sau tarp kojų, kad karvė nejudėtų ir pienas nesitaškytų, o bėgtų tik į kibirą. Jeigu ant žemės atsirastų pieno balutė, netgi nutikštų jo keli lašai, tai būtų paskutinė mano gyvenimo diena! Tėvas mane apskaldytų rėkdamas, kad jis neteko sūrio! Karvių speniai buvo labai dideli, kieti, nes būdavo pritvinkę pieno, o mano rankos — mažytės. Man labai skaudėdavo rankas, aš ilgai melždavau ir labai pavargdavau. Kartą, tuo metu tvarte buvo šešios karvės, aš užmigau, pasvirusi virš kibiro, laikydama karvės kanopą, įspraustą tarp kojų. Nelaimei, atėjo tėvas ir pamatęs suriko: „Paleistuvė! Kekšė!“ Jis mane tvarte vilko žeme už plaukų ir primušė diržu. Aš prakeikiau tą odinį platų diržą, kuris visada juosė jo liemenį kartu su kitu mažesniu diržu. Mažasis diržas plakė labai stipriai. Tėvas čaižė tai viena, tai kita ranka laikydamas diržą už galo kaip virvę. Mušdamas didžiuoju diržu, jis sulenkdavo jį per pusę ir diržas pasidarydavo labai sunkus. Aš maldavau ir verkiau iš skausmo, bet kuo daugiau aš dejavau, kad man skauda, tuo stipriau jis mane mušė vadindamas kekše.

Aš nenustojau verkusi vakarieniaudama. Motina bandė mane klausti, kas atsitiko. Ji matė, kad šį vakarą tėvas mane per smarkiai primušė, bet tėvas trenkė ir jai sakydamas, kad ne jos reikalas, kad jai nebūtina žinoti, kodėl jis mane primušė, svarbiausia, kad aš žinau už ką.

Įprastą dieną namuose gaudavau vieną antausį arba vieną spyrį už tai, kad per lėtai dirbau, kad vanduo arbatai pernelyg ilgai šilo... Kartais, nors retai, man pavykdavo išvengti smūgio į galvą. Aš neprisimenu, ar mano sesuo Kainata buvo tiek mušta, kiek aš, bet manau, kad taip, nes ji taip pat bijojo tėvo kaip aš. Aš dirbau greitai ir vaikščiojau greitai, tarsi diržas nuolat manęs tykotų. Asilas eina keliu, varomas lazdos. Jei nustoji jį mušti lazda, jis sustoja. Panašiai būdavo ir su mumis, išskyrus tai, kad tėvas mus mušdavo kur kas stipriau negu asilą. Aš dar gaudavau mušti ir rytojaus dieną, nes nepamiršdavau vakarykščio mušimo. Kad aš eidama neužmigčiau kaip asilas kelyje.

Asilas man primena dar ir kitą įvykį, susijusį su motina. Aš kaip paprastai genu į ganyklą bandą ir labai greitai grįžtu į namus dar greičiau mėžti tvarto. Motina yra su manim, ji mane skubina, nes eisime skinti figų. Reikia sukelti asilui ant nugaros dėžes ir eiti tolokai už kaimelio. Aš negaliu tiksliai pasakyti, kada tai buvo. Man atrodo, kad tai įvyko labai greitai po nutikimo su žaliu pomidoru. Jau buvo sezono pabaiga, nes figmedis, prie kurio sustojome, buvo be lapų. Pririšau asilą prie figmedžio kamieno, kad neėstų nuklojusių žemę vaisių ir lapų.

Aš pradėjau rinkti figas, o motina man sako: „Klausyk, Suada, tu pabūk čia su asilu, surink iš pakelės visas figas ir niekur nenueik toliau nuo to medžio. Niekur neik iš čia. Jei pamatysi tėvą, atjojantį baltu arkliu, brolį ar ką nors kitą, sušvilpk ir aš greitai grįšiu“. Ji nuėjo ant kelio, pas jos laukiantį ant arklio raitelį. Aš jį pažinojau iš matymo, jo vardas buvo Fadelis. Jo galva buvo labai apvali, pats mažo ūgio ir labai stiprus. Jo arklys buvo labai gerai prižiūrėtas, visas baltas su juoda dėmele, su supinta iki apačios uodega. Aš nežinau, ar Fadelis buvo vedęs, ar ne.

Mano motina su juo apgaudinėjo tėvą. Aš supratau tada, kai ji pasakė: „Jeigu kas nors kitas ateitų, sušvilpk“. Raitelis dingo man iš akių ir motina taip pat. Aš stropiai rinkau figas iš pakelės. Toje vietoje jų buvo nedaug, bet aš negalėjau eiti jų rinkti toliau, nes nepamatyčiau atjojančio tėvo ar ko nors kito.

Keista, bet ši istorija manęs nestebina. Kiek prisimenu, aš nelabai bijojau. Galbūt dėl to, kad motina sukūrė gerą planą. Asilas pririštas prie pliko figmedžio, jis negali ėsti nei lapų, nei vaisių, kaip ir turėtų būti per šį vaisių skynimą. Man nereikia jo prižiūrėti kaip sezono metu ir galiu dirbti viena. Padarau dešimt žingsnių viena kryptimi, dešimt — kita rinkdama figas nuo žemės ir dėdama į dėžes. Gerai matau kelią, vedantį į kaimelį, aš galiu matyti ką nors ateinantį iš toli ir sušvilpti laiku. Aš nebematau nei Fadelio, nei motinos, bet aš spėju, kad jie yra apie penkiasdešimt žingsnių atstumu, pasislėpę kažkur lauke. Taigi, jeigu kartais kas nors atsitiktų, ji visada galėtų įtikinti, kad buvo nuėjusi minutėlei atlikti skubaus reikalo. Vyras, netgi mano tėvas ar brolis, niekada nepadoriai apie tai neklausinėtų. Būtų gėda.

Aš nebuvau ilgai viena: buvau į dėžę pririnkusi nedaug figų, kai jie grįžo atskirai. Motina išeina iš lauko. Matau Vadėlį, lipantį ant žirgo; pirmą kartą jis nepataiko į balną, nes jo arklys aukštas. Jis turi gražų medinį šmaikštį, labai ploną ir, prieš nujodamas, nusišypso mamai.

Aš apsimetu, kad nieko nemačiau.

Viskas vyksta labai greitai. Kartais jie mylisi lauke, žolių prieglobstyje, o gal paprasčiausiai jie norėjo pasikalbėti, aš nieko nenoriu žinoti. Aš neturiu teisės paklausti, ką jie veikė, ar būti nustebusi, nes tai ne mano reikalas. Motina man neatvertų širdies. Ji taip pat žino, kad aš nieko nepasakysiu, paprasčiausiai dėl to, kad aš esu bendrininkė, ir aš, kaip ir ji, būsiu mirtinai primušta. Mano tėvas tik sugeba mušti moteris ir jas versti dirbti, kad turėtų pinigų. Tad, kad motina eina mylėtis su kitu vyru apsimetusi, kad nori jam pargabenti dėžes figų, aš esu labai patenkinta. Ji yra teisi.

Dabar mes skubame rinkti figas, kad dėžės būtų beveik pilnos ir atsigriebtume už sugaištą laiką. Jeigu jų nepririnksime, tėvas paklaus: „Tu atvežei tuščias dėžes, ką tu veikei?“ Ir aš galėsiu gauti diržo.

Mes esame gana toli nuo kaimelio. Motina sėda ant asilo, jos kojos truputį praskėstos aplink gyvulio kaklą, ji sėdi labai arti galvos, kad nesumaigytų vaisių. Aš einu priekyje, kad asilas neišklystų iš kelio ir mes keliaujame sunkiai prisikrovusios.

Truputį paėjusios sutikome visiškai vieną pagyvenusią moterį su asilu, taip pat gabenančią figas. Kadangi ji sena, jai nereikia palydovo. Mama pasisveikino su ja ir mes einame kartu. Tas kelias yra labai siauras ir neįprastas, duobėtas, kauburiuotas ir akmenuotas. Vietomis jis yra labai status ir asilas sunkiai kopia su kroviniu. Kartą jis sustojo kaip įbestas ant šlaito priešais didžiulę gyvatę ir nė krust iš vietos. Motina veltui jį mušė, ragino, jis nieko nenorėjo girdėti. Priešingai, jo nosis virpėjo iš baimės ir jis traukėsi atatupstas kaip aš. Aš nekenčiu gyvačių. Kadangi šlaitas iš tiesų buvo labai status, dėžės ant asilo nugaros ėmė judėti ir kilo pavojus, kad jos nukris. Laimė, mus lydėjusi moteris nebijojo didžiulių gyvačių. Aš nežinau, ką ji padarė, bet pamačiau, kaip gyvatė susivyniojo, susirangė — didžiulė gyvatė nuvinguriavo į daubą ir asilas galėjo keliauti toliau.

Aplink kaimelį buvo labai daug mažų ir didelių gyvačių. Buvo galima jų pamatyti kasdien ir visi jų labai bijodavo, kaip bijodavo granatų. Pasibaigus karui su žydais, jų mėtydavosi visur. Niekada negalėjai žinoti, ar atsitiktinai nežūsi užlipęs ant jos. Šiaip ar taip, aš girdėdavau apie tai šnekant namuose, kada apsilankydavo tėvo tėvas ar dėdė. Motina mus įspėdavo, kad saugotumėmės granatų, kurios buvo beveik nematomos tarp akmenų, ir aš visą laiką žiūrėdavau priešais save, bijodama ant jos užlipti. Aš neprisimenu, ar aš pati mačiau jų bent vieną, bet žinojau, kad nuolat gresia pavojus. Geriau reikėjo nekelti akmens ir atidžiai žiūrėti, kur statai koją. Gyvatės įšliauždavo į namus, sandėlį, įsirangydavo tarp ryžių maišų ar įlįsdavo į šiaudų krūvas tvarte.

Tuo metu, kai mes grįžome, tėvo namuose nebuvo. Tai buvo mums didelis palengvėjimas, nes mes sugaišome daug laiko: jau buvo dešimt valandų. Tomis valandomis saulė būna aukštai, karštis didžiulis ir labai prinokusios figos galėjo susiraukšlėti ir ištižti. Deja, reikėjo, kad jos gražiai atrodytų ir būtų rūpestingai paruoštos, kad tėvas jas galėtų parduoti turguje.

Aš labai mėgdavau ruošti dėžes figoms dėti. Aš parinkdavau gražių, labai didelių ir žalių figmedžio lapų dėžių dugnui iškloti. Paskui aš labai atsargiai, tarsi brangakmenius gražiai sudėliodavau vaisius ir užklodavau dideliais lapais, norėdama apsaugoti nuo saulės spindulių. Su vynuogėmis elgdavausi taip pat: vynuogių kekes nukirpdavau žirklėmis, kruopščiai nuskabydavau sugedusias uogas ar nešvarius lapus, išklodavau dėžes vynuogių lapais ir jais taip pat uždengdavau, kad kekės išliktų šviežios.

Būdavo žiedinių kopūstų, cukinijų, baklažanų, pomidorų ir moliūgų derliaus nuėmimo metas, taip pat tėvas pardavinėdavo sūrius, kuriuos aš turėdavau suslėgti. Aš supildavau pieną į didelį metalinį kibirą, nugriebdavau geltonus riebalus, kurie nusėsdavo ant kraštų, ir grietinę nupildavau atskirai daryti „labanui“, kurį parduodavo atskiruose pakeliuose ramadanui. Pakelius sudėdavau į didelius kibirus. Tėvo pareiga būdavo padaryti pakelius iš labai kieto plastiko, kad produktas nesugestų. Ant viršaus jis arabiškai užrašydavo „labanas“.

Iš „halibo“, pieno, aš rankomis darydavau jogurtus ir sūrius. Aš turėjau baltą permatomą audinį ir geležinį puodelį. Iš pradžių aš pripildavau puodelį iki pat viršaus, kad sūriai visada būtų vienodo didumo, paskui sudėdavau į sūrmaišį, užmegzdavau mazgą ir stipriai suspausdavau, kad išrūgos išbėgtų į kokį nors indą. Kai iš sūrio išvarvėdavo išrūgos, aš jį padėdavau ant didelio paauksuoto padėklo, uždengdavau audiniu, kad saulė ir musės jo nesugadintų. Paskui aš įpakuodavau sūrius į baltus paketus, kuriuos tėvas taip pat pažymėdavo. Paketai būdavo labai gražūs, rūpestingai padaryti. Kai būdavo vaisių ir daržovių sezonas, tėvas eidavo į turgų kasdien, ir du kartus per savaitę parduoti sūrių ir pieno.

Tėvas sėsdavo prie nedidelio sunkvežimio vairo tik tada, kai viskas būdavo sukrauta, o jeigu mes nespėdavome visko sukrauti laiku, vargas mums. Jis sėsdavo priekyje su motina, o aš įsitaisydavau tarp dėžių gale. Būdavo geras pusvalandis kelio. Kai važiuodama pamatydavau didelius pastatus, žinodavau, kad jau prasideda miestas. Gražus, labai švarus miestas. Jame buvo raudonos šviesos, kad sustotų mašinos, gražių krautuvėlių. Aš prisimenu vitriną, kurioje buvo manekenė, apvilkta nuotakos suknele. Tačiau man nebuvo galima eiti pasivaikščioti po miestą ir dar labiau, užeiti pažiūrėti į krautuvėles. Išsižiojusi iš smalsumo, aš sukdavau kaklą, kad kuo ilgiau galėčiau į jas žiūrėti iš toli. Aš niekada jų nebuvau mačiusi.

Aš labai norėjau aplankyti tą miestą, bet man būdavo gėda žiūrėti į šaligatviais einančias merginas, vilkinčias trumpas sukneles, plikomis kojomis. Jeigu aš jas sutikčiau iš arti, aš praeidama spjaučiau į jas. Tai buvo kekšės... Man jos buvo šlykščios. Jos vaikščiojo visiškai vienos, be tėvų greta. Aš galvodavau, kad jos niekada neištekės. Nė vienas vyras nepaprašys jų rankos, nes jos rodė savo kojas ir buvo raudonai nusidažiusios lūpas. Aš niekaip negalėjau suprasti, kodėl jų neuždaro namuose.

Dabar aš suprantu, kad gyvenimas kaimelyje nepasikeitė nuo to laiko, kai gimė mano motina, jos motina, ir dar anksčiau. Ar šias merginas mušdavo kaip mane? Ar jos tiek daug dirba kaip aš? Yra uždarytos kaip aš? Yra vergės kaip aš? Aš negalėjau nė centimetro nueiti nuo tėvo sunkvežimio. Jis žiūrėjo, kaip iškraunamos dėžės, paimdavo pinigus ir, jam mostelėjus, aš kaip asilas turėjau lipti slėptis į sunkvežimį patirdama vienintelį malonumą akimirką nedirbti ir žvilgtelėti į krautuvėles, kurių negalima matyti per vaisių ir daržovių dėžes.

Turgus būdavo labai didelis. Jame kažkas panašaus į stogus, dengtus vynuogienojais, sudarė vaisiams pavėsį. Tai buvo labai gražu. Viską pardavęs, tėvas būdavo laimingas. Prieš uždarant turgų, jis nueidavo pas pardavėją vienas ir atsinešdavo rankoje pinigus. Jis juos suskaičiuodavo, sudėdavo į medžiaginį maišelį, jį užrišdavo virvele ir maišelį pasikabindavo ant kaklo. Už turguje gautus pinigus jis galėjo atnaujinti namą.

Aš labai mėgdavau važiuoti sunkvežimiu, nes tai suteikdavo minutėlę poilsio. Važiuodama aš nieko neveikdavau, tik ramiai sėdėdavau. Tačiau kartą, atvažiavus į turgų, reikėjo skubėti, greitai nešioti dėžes. Tėvas norėjo parodyti, kad jo žmona ir duktė sunkiai dirba. Aš visada būdavau su motina. Jis niekada neveždavo kartu dviejų seserų.

Kai mano sesuo būdavo su jais, aš nešiodavau vandenį plauti kiemui, kad saulė galėtų jį išdžiovinti. Aš gamindavau valgį ir kepdavau duoną. Atsisėdusi ant žemės, aš priberdavau miltų į didelį dubenį su vandeniu ir druska ir minkydavau. Paskui, pridengusi tešlą baltu audeklu, ją palikdavau, kad pakiltų. Tada eidavau pakurti duonai kepti krosnį, kad ji labai įkaistų. Kepykla buvo didelė — kaip mažas namas mediniu stogu, o viduje buvo geležinė krosnis, kuri visą laiką kūrenosi. Žarijos degdavo labai ilgai, bet reikėdavo specialiai pakurstyti ugnį prieš kepant duoną.

Nuostabus vaizdas, kai kyla duona... aš labai mėgau ją kepti. Aš padarydavau tešloje skylę, prieš šaudama į krosnį, kad būtų gražiau. O kad tešla neliptų prie rankų, ją įkišdavau į miltų maišą. Aš glostydavau tešlą, kuri pasidarydavo balta ir labai švelni. Padarydavau dideles nuostabias galėtas, gražius apvalius duonos kepalus ir vieną plokščią kepalą, kuris visada turėdavo būti tos pačios formos. Jei toks neišeitų, tėvas jį man paleistų į veidą.

Kartą, iškepusi duoną, aš sėmiau iš krosnies pelenus. Kai aš išėjau iš kepyklos, mano plaukai, veidas, antakiai ir blakstienos buvo pilkos nuo dulkių. Aš purčiausi kaip šuo kratydamas blusas.

Vieną dieną, būdama namuose, pamačiau iš kepyklos kamino rūkstančius dūmus. Aš su seserimi nubėgau pažiūrėti, kas ten darosi. Pamačiusios liepsną, pradėjome rėkti, kad gaisras. Atbėgo tėvas su vandeniu. Liepsna buvo apėmusi kepimo krosnį, kurioje buvęs duonos kepalas sudegė. Liko tik degėsių, juodų kaip ožkos mėšlas, krūva. Aš buvau pamiršusi krosnyje tą duonos kepalą ir blogai išvaliusi pelenus. Krosnyje liko nuodėgulis, kuris užsiliepsnojo. Tai buvo mano kaltė. Aš neturėjau pamiršti to duonos kepalo ir ypač žinoti, kad niekada negalima maišyti pelenų su pagaliu norint išmesti žarijas.

Aš buvau kalta, kad kilo gaisras krosnyje duonai kepti ir tai buvo baisi katastrofa.

Tėvas mane mušė daug smarkiau negu bet kada. Jis mane spardė, daužė lazda per nugarą, sugriebė už plaukų, paklupdė ir įgrūdo veidą į pelenus, kurie, laimė, nebuvo karšti. Aš dusau, seilėjausi, pelenų prilindo į nosį ir burną, akys paraudo. Norėdamas mane nubausti, jis vertė valgyti pelenus. Kadangi aš labai verkiau, kai jis mane paleido, buvau visa juoda ir pilka raudonomis kaip pomidoras akimis. Aš labai nusikaltau. Jeigu tuo momentu nebūtų buvusi mano sesuo ir motina, tėvas tikrai būtų mane įmetęs į liepsną prieš ją užgesindamas.

Reikėjo statyti naują krosnį iš plytų. Darbas truko ilgai. Kiekvieną dieną mane užgauliojo, girdėjau piktus žodžius. Aš eidavau į tvartą susilenkusi, šluodavau kiemą nuleidusi galvą. Aš manau, kad tėvas iš tikrųjų manęs nekentė ir, išskyrus tą nusikaltimą, aš tikrai gerai dirbau.

Po pietų, prieš sutemstant, aš skalbdavau. Aš tvarkiau visus namų skalbinius, dulkindavau avių kailius, šluodavau, šeimininkaudavau, šerdavau gyvulius, valydavau tvartą. Poilsio valandėlės būdavo retos.

Vakarais mes, mergaitės, niekur neidavome. Tėvas su motina išeidavo kur nors labai dažnai: eidavo pas kaimynus, draugus. Brolis taip pat eidavo kur nors, bet mes niekada. Mes neturėjome draugių, vyriausioji sesuo mūsų niekada neaplankydavo. Vienintelis svetimas žmogus, kurį aš kartais matydavau namuose, buvo kaimynė Enama. Jos akyje buvo dėmelė, visi žmonės iš jos šaipėsi ir visi žinojo, kad ji niekada nebuvo ištekėjusi.

Nuo terasos aš matydavau turtingų žmonių vilą. Jie leisdavo laiką apšviestoje terasoje, girdėdavau jų juoką, matydavau juos valgančius lauke, netgi vėlai vakare. Tačiau mūsų namuose mes būdavome uždarytos kambariuose kaip triušiai savo narvuose. Iš kaimelio gyventojų aš prisimenu tik tą turtingą šeimą, gyvenusią netoliese, ir Enamą, visada vienišą senmergę, sėdinčią lauke priešais savo namus. Vienintelė pramoga buvo kelionė nedideliu sunkvežimiu į turgų.

Poilsio valandėlės būdavo labai retos... Kai nudirbdavome visus darbus namuose, eidavome padėti kitiems kaimiečiams, o kai jie neturėdavo darbo, padėdavo mums.

Kaimelyje buvo daug panašaus amžiaus mergaičių. Tad mus susodindavo į autobusą ir veždavo į laukus nuiminėti žiedinių kopūstų derliaus. Aš prisimenu žiedinių kopūstų lauką! Jis buvo toks didelis, kad nesimatė jo pabaigos ir atrodydavo, kad niekada nebaigsime jų pjauti! Vairuotojas buvo toks mažas, kad ant sėdynės pasidėdavo pagalvėlę, kad galėtų vairuoti. Jo galva buvo juokingai apvali, mažytė, plika.

Visą dieną pjaudavome žiedinius kopūstus keturiomis. Visos mergaitės kaip paprastai išsirikiuodavo į vieną eilę. Jas prižiūrėdavo pagyvenusi moteris su lazda. Nebuvo galima atsilikti. Žiedinius kopūstus kraudavome į didelius sunkvežimius. Pasibaigus darbo dienai, palikdavome sunkvežimį laukuose, sulipdavome į autobusą ir grįždavome į kaimelį. Kelias iš abiejų pusių buvo apsodintas apelsinmedžiais. Kadangi mes būdavome labai ištroškusios, vairuotojas sustabdydavo autobusą, paliepdamas mums nusiskinti po apelsiną ir greitai grįžti atgal.

„Vieną apelsiną ir kalasi“, taip sakydamas, jis įspėdavo, kad galima nusiskinti „vieną, o ne du apelsinus!“

Visos mergaitės bėgdamos sušoko į autobusą ir vairuotojas, sustojęs ant mažo keliuko, pavažiavo atgal. Paskui jis taiga sustabdė autobusą ir išlipęs pradėjo taip smarkiai rėkti, kad iš autobuso išlipo visos išsigandusios mergaitės.

Jis suvažinėjo vieną mergaitę. Jos galva pateko po ratu. Kadangi aš buvau priekyje, tai pasilenkiau, paėmusi už plaukų, pakėliau jos galvą manydama, kad ji dar gyva. Bet jos galva buvo priplota prie žemės ir aš nualpau iš siaubo.

Paskui aš prisimenu save sėdinčią autobuse ant mus prižiūrėjusios moters kelių. Vairuotojas sustodavo priešais kiekvieną namą, kad išlaipintų kurią nors mergaitę, nes mums buvo draudžiama grįžti vienoms netgi savo kaimelyje. Kai aš išlipau prie savo namų, prižiūrėtoja pasakė mano motinai, kad aš sergu. Mama mane paguldė, davė gerti. Tą vakarą ji man buvo gera, nes moteris jai viską paaiškino. Ji turėjo papasakoti kiekvienai mamai apie nelaimingą atsitikimą ir vairuotojas jos laukė. Tikriausiai to reikėjo dėl to, kad visi kalbėtų tą patį?

Keista, kad tai atsitiko kaip tik tai mergaitei. Pjaunant žiedinius kopūstus, ji visada būdavo eilės viduryje, niekada — eilės krašte. Taigi mūsų krašte, kai mergaitę taip saugo kitos mergaitės, reiškia, kad ji gali pabėgti. Aš pastebėjau, kad ta mergaitė visada būdavo apsupta kitų mergaičių, kad negalėtų pakeisti vietos eilėje. Man buvo ypač keista, kad su ja niekas nekalbėjo. Net nebuvo galima į ją žiūrėti, nes ji buvo kekšė, ir jeigu su ja kalbėtume, mus taip pat palaikytų kekšėmis. Gal vairuotojas ją tyčia suvažinėjo? Kaimelyje ilgai sklido įvairūs gandai. Atėjo policininkai mūsų apklausti, jie mus surinko lauke, kur tai įvyko. Buvo trys policininkai ir mums tai buvo kažkas nepaprasta, matyti vyrus policininkų asmenyje. Nebuvo galima žiūrėti jiems į akis, juos reikėjo gerbti, buvome labai susijaudinusios. Parodėme tikslią žūties vietą. Aš pasilenkiau, kur buvo padėtas galvos muliažas, ir jį pakėliau. Jie man pasakė: „Kalas, kalas, kalas...“ Užtenka.

Sulipome į autobusą. Vairuotojas verkė! Jis vairavo greitai ir neįprastai. Autobusas važiuodamas keliu šokinėjo ir aš prisimenu, kad prižiūrėtoja abiem rankom laikė savo krūtis, nes jos taip pat šokinėjo. Vairuotoją uždarė į kalėjimą. Mums ir visam kaimeliui tai nebuvo nelaimingas atsitikimas.

Paskui aš labai ilgai sirgau. Aš mačiau save, keliančią tos mergaitės sutraiškytą galvą, ir bijojau tėvų klausydama, ką jie apie ją šneka. Ji buvo padariusi kažką negero, bet aš nežinojau, ką. Šiaip ar taip, jie šnekėjo, kad ji buvo kekšė. Aš naktimis nemiegodavau, aš vis matydavau jos sutraiškytą galvą, girdėdavau atgal važiuojančio autobuso ratų bildesį. Aš niekada nepamiršiu tos mergaitės. Nepaisant visų kančių, kurias aš pati patyriau, šis paveikslas neišdilo man iš atminties. Jai buvo tiek pat metų kaip man, plaukai trumpi, labai gražiai apkirpti. Taip pat keista, kad jos plaukai buvo trumpi. Kaimelio mergaitės niekada nekirpdavo plaukų. Kodėl ji nusikirpo? Ji skyrėsi nuo mūsų, buvo gražiau apsirengusi. Ką ji padarė, kad ją vadino kekše? Aš niekada nesužinojau. Bet aš žinau, kodėl mane taip pavadino.

Juo daugiau man sukakdavo metų, tuo su didesne viltimi aš laukiau, kada man kas nors pasipirš. Bet niekas nesipiršo Kainatai ir atrodė, kad ji dėl to visiškai nesijaudina. Tarsi jai jau buvo lemta likti senmerge, o tai man atrodė, kad jai siaubinga, taip pat ir man, laukiančiai savo eilės.

Man būdavo gėda dalyvauti kitų vestuvėse, kad jose iš manęs nesišaipytų. Mergaitės labai norėdavo ištekėti, nes atsirasdavo galimybė gauti laisvę. Tačiau netgi ištekėjusi moteris rizikuodavo gyvybe, jeigu bent kiek išklysdavo iš doros kelio. Aš prisimenu moterį, turėjusią keturis vaikus. Jos vyras tikriausiai buvo mieste tarnautojas, nes jis visada vilkėdavo švarką. Aš jį iš toli matydavau visada einantį greitai, jo batai sukeldavo dulkes paskui jį.

Jo žmona buvo vardu Suheila ir vieną dieną aš išgirdau motiną sakančią, kad visas kaimelis šneka apie ją. Žmonės manė, kad ji užmezgė meilės ryšius su parduotuvės savininku, nes ji dažnai eidavo pirkti duonos, daržovių ir vaisių. Tikriausiai ji eidavo dėl to, kad neturėjo didelio daržo kaip mes. Galbūt ji susitikinėdavo su tuo žmogumi slapta kaip mano motina su Fadeliu. Vieną dieną motina pasakojo, kad tos moters du broliai atėjo į jos namus ir jai nupjovė galvą. Jie paliko tįsantį kūną ant žemės, o patys vaikščiojo po kaimelį nešiodami nupjautą galvą. Ji taip pat sakė, kad, grįžęs iš darbo jos vyras, labai apsidžiaugė, kad jo žmona negyva, nes jis įtarinėjo, kad ji mylisi su parduotuvės savininku. Tačiau ta moteris nebuvo labai graži, be to, ji jau turėjo keturis vaikus.

Aš nemačiau tų vyrų, vaikštančių po kaimelį su sesers galva, aš tik girdėjau apie tai pasakojančią motiną. Aš jau buvau pakankamai subrendusi, kad viską suprasčiau, bet aš nebijojau. Galbūt, kad aš nieko nemačiau. Man atrodė, kad mano šeimoje nėra kekšių ir man negresia ja tapti. Ši moteris buvo nubausta ir tai visiškai normalu. Kur kas normaliau negu mano amžiaus mergaitė, sutraiškyta ant kelio.

Aš neįsivaizdavau, kad paprasčiausios paskalos, kaimynų įtarinėjimai, netgi melas galėjo kiekvieną moterį padaryti kekše ir ją galėjo nužudyti dėl kitų garbės.

Tai yra vadinama garbės nusikaltimu, garimai ai Sharaf ir mano krašto žmonėms tai nėra nusikaltimas.

Nuotakos kraujas

Huseino tėvai atėjo prašyti Nuros rankos. Jie buvo atėję daug kartų visko aptarti, nes jeigu mūsų krašte tekinama duktė, ji parduodama už auksą. Taigi Huseino tėvai atnešė auksą, sudėtą į gražų paauksuotą dubenį, ir jo tėvas pasakė: „Štai pusė aukso Adnanui, tėvui, o kita pusė jo dukrai, Nurai“.

Jeigu šeima neturi tiek, kiek reikia aukso, deramasi. Dvi dalys yra svarbios, nes vestuvių dieną nuotaka turės parodyti visiems auksą, kurį gavo jos tėvas ją pardavęs.

Auksiniai papuošalai, kuriais ji pasipuoš vestuvių dieną, bus ne Nurai. Daugelio apyrankių, karolių, diademos jai reikia, kad ji ir jos tėvai būtų gerbiami. Ir tai nebus jos ateičiai ar jai pačiai, bet ji galės vaikščioti jais pasipuošusi po kaimelį ir žmonės, ją pamatę, kalbės, kiek aukso ji atnešė savo tėvams. Jeigu vestuvių dieną nuotaka neturi brangenybių, yra didelė gėda jai ir jos šeimai. Tėvas mums pamiršo tai pasakyti šaukdamas, kad dukterys atneša šeimai mažiau naudos negu viena avis. Parduodamas dukterį, jis turi teisę gauti pusę aukso!

Taigi jis gali derėtis. Derybos vyksta be mūsų, jose dalyvauja tik tėvai. Viską sutarus, nereikia pasirašyti kokio nors popieriaus — galioja vyrų susitarimas. Pasitikima vien tik vyrų pažadu.

Moterys: nei mano motina, nei Huseino motina, juo labiau nei busimoji nuotaka, neturi teisės kištis į pokalbį. Niekas dar nematė aukso, bet visi žino, kad vestuvės sutartos, nes buvo atėjusi Huseino šeima. Nereikia trukdyti, nereikia rodyti aukso vienas kitam, reikia gerbti vyrų derybas.

Mano sesuo Nura žino, kad kažkoks vyras atėjo į namus su savo tėvais, tad ji tikriausiai ištekės. Ji džiaugiasi. Nura man sakė, kad ji nori gražiau rengtis, išsipešioti antakius, turėti savo šeimą ir vaikų. Nura yra nedrąsi, gražaus veido. Ji nerimauja tuo metu, kai tėvai derasi. Nura labai norėtų žinoti, kiek Huseino tėvai atnešė aukso, ji meldžia Dievą, kad tėvai susitartų.

Nura nežino, kaip atrodo jos busimasis vyras, nežino, kiek jam metų. Ji nedrįsta paklausti, kaip jis atrodo. Gėda klausti. Netgi man, nors aš galėčiau kur nors pasislėpti ir pamatyti jaunikį. Tikriausiai ji bijo, kad paskui aš nepasakyčiau tėvams.

Po kelių dienų tėvas pakvietė Nurą, dalyvaujant motinai, ir jai pasakė: „Štai, tu ištekėsi tokią dieną“. Manęs ten nebuvo, nes aš neturėjau teisės būti su jais.

Aš netgi neturėčiau sakyti: „Aš neturėjau teisės“, nes tokia sąvoka mūsų krašte neegzistuoja. Tai toks paprotys ir daugiau nieko. Jeigu tėvas tau pasakė: „Sėdėk šitame kampe visą gyvenimą“, tu jame ir sėdėsi visą gyvenimą. Jeigu tėvas tau įdėjo į lėkštę alyvą ir pasakė: „Šiandien tu tik ją valgysi“, tu valgysi tik ją. Labai sunku išsinerti iš nuolankaus tarno kailio, su kuriuo mergaitė gimsta ir visą vaikystę praleidžia ne gyvendama, o paklusdama vyrui ir jo jėgai. To nuolatos reikalauja tėvas, motina, brolis, tad vienintelė išeitis yra ištekėti.

Kai mano sesuo Nura gavo labai trokštamą ištekėjusios moters statusą, aš turėjau apie penkiolika metų. Tačiau tikriausiai aš klystu, ir netgi labai, nes kai imu galvoti ir dėlioti mintyse įvykius eilės tvarka, pamatau, kad tuo metu mano gyvenimas neturėjo jokių požymių, būdingų Europoje gyvenančioms mergaitėms. Nebuvo švenčiama jokių gimimo dienų, neliko jokių nuotraukų, tai buvo gyvenimas mažo gyvuliuko, kuris valgė, dirbo kiek tai įmanoma greitai, miegojo ir buvo mušamas. Paskui sužinojau, kad esu „subrendusi“, vadinasi, jau yra pavojus užsitraukti visuomenės pyktį žengus nors mažiausią klaidingą žingsnį. Ir nuo amžiaus tarpsnio „subrendęs“ artimiausias etapas yra vedybos. Normaliai jau dešimties metų mergaitė yra subrendusi, o ji išteka tarp keturiolikos ir vėliausiai septyniolikos metų. Nura buvo priartėjusi prie vėliausios ribos.

Šeima ėmė ruoštis vestuvėms, pranešė kaimynams. Kadangi namas nebuvo labai didelis, pokyliui buvo išnuomotas bendras kiemas. Tai buvo labai graži vieta, kažkas panašaus į žydintį sodą, kur augo vynuogės ir buvo šokių aikštelė. Ten buvo dengta veranda, kurioje galėjai rasti pavėsį, ir joje ras prieglobstį nuotaka.

Mano tėvas išrinko avį. Visada pjaunamas jauniausias ėriukas, nes mėsa turi būti minkšta ir nereikia jos ilgai virti. Jeigu mėsa verda ilgai, sakoma, kad tėvas nėra labai turtingas, nes jis papjovė seną avį ir neduoda skaniai valgyti. Tai pakenktų jo geram vardui kaimelyje, o jo dukros reputacija būtų dar blogesnė.

Tad tėvas nusprendė pjauti ėriuką. Jis nuėjo į tvartą, visus apžiūrėjo, sugavo pasirinktąjį ir jį nuvedė į daržą. Jam surišo kojas, kad nejudėtų, paėmė peilį ir jį papjovė vienu peilio dūriu. Paskui, paėmęs galvą, ją truputį pasukiojo virš didelio dubenio, kad ištekėtų kraujas. Aš žiūrėjau į tekantį kraują su pasišlykštėjimu. Ėriuko kojos dar judėjo. Tėvas baigė savo darbą, dabar moterys ėmė tvarkyti mėsą. Jos užvirino vandens ėriuko viduriams išplauti. Žarnos nevalgomos, bet jos yra kažkam panaudojamos, nes jos rūpestingai padedamos į šalį. Paskui reikia nudirti kailį ir tą kruopštų darbą atlieka mano motina. Kailio negalima supjaustyti. Jis turi išlikti sveikas. Ėriukas jau padėtas ant žemės, gerai išskrostas ir švarus. Paėmusi savo didįjį peilį, motina nulupa nuo mėsos kailį. Ji pjauna jį sulig mėsa ir traukia tiksliais judesiais. Gabalas po gabalo kailis visiškai atsiskiria nuo mėsos. Motiną jį išdžiovins, paskui parduos ar sau pasiliks. Daugumą avių kailių parduodame. Negerbiami tie kaimiečiai, kurie atveža į turgų parduoti tik vieną kailį. Reikia jų atvežti daug, kad pasirodytumei esąs turtingas.

Vestuvių išvakarėse, sutemus, sudorojusi ėriuką motina užsiėmė seserimi. Ji paėmė seną puodą citriną truputį alyvuogių aliejaus, kiaušinio trynį ir cukraus, viską gerai ištirpdė puode ir užsidarė su Nura. Patepdama tuo tepalu ji išpešios plaukus nuo lytinių organų, ant kurių neturi likti nė vieno plaukelio. Jie turi būti be plaukų ir švarūs. Motina sakė, kad jeigu, nelaimei, liks nors vienas plaukelis, vyras išeis net nepažvelgęs į žmoną sakydamas, kad ji nešvari!

Ši istorija plaukų, dėl kurių esi nešvari, man labai rūpi. Nepešioja nei kojų, nei rankų plaukų, o tik nuo lytinių organų. Taip pat pešiojami antakiai, bet dėl gražumo. Kai mergaitei pradeda augti ant lytinių organų plaukai ir pasirodo krūtys, tai yra pirmas ženklas, kad ji jau yra moteris. Ir ji mirs su plaukais, nes kokias Dievas mus sukūrė, tokias ir pasiims. Ir vis dėlto visos mergaitės didžiuojasi mintimi, kad joms išpešios plaukus. Tai įrodymas, kad ji priklausys kitam, vyrui, o ne tėvui. Iš tikrųjų tampama kažkuo kitu be plaukų. Man atrodo, kad tai veikiau bausmė negu kas nors kita, nes aš girdžiu, kaip sesuo rėkia. Kai ji išeina iš kambario, būrelis moterų, laukusių už durų, ploja rankomis ir šaukia iš džiaugsmo. Tai didelis džiaugsmas: mano sesuo paruošta vedyboms, nuostabioji nekaltybės auka.

Po šios procedūros, ji eina miegoti. Moterys taip pat grįžta į savo namus, nes jos ją matė ir viskas buvo padaryta pagal taisykles.

Rytojaus dieną, saulei tekant, gaminamas valgis vestuvių kieme. Reikia, kad visi matytų kaip gaminamas maistas ir įvertintų patiekalų skaičių. Ypač negalima praleisti saujos ryžių virimo, nes apie tai kalbės visas kaimelis. Pusė kiemo yra skirta maistui. Patiekiama mėsos, afrikietiškas patiekalas iš kruopų, sultinio ir mėsos, daržovių, ryžių, vištienos ir daug saldumynų, pyragaičių, kuriuos motina iškepė padedama kaimynių, nes ji viena negalėtų tiek daug prikepti tokiam skaičiui svečių.

Kai jau patiekalai išdėstyti, patiekti visų apžiūrai, mama su kita moterimi pradeda rengti seserį. Suknelės priekis siuvinėtas, ilga iki kulkšnių, su medžiaginėmis sagomis. Išėjusi iš kambario, pasipuošusi auksiniais papuošalais, Nura atrodo nuostabiai. Graži kaip gėlė. Ji pasipuošusi apyrankėmis, karoliais ir ypač svarbiausiu nuotakos papuošalu — diadema! Tai auksu puoštas kaspinas, juosiantis galvą. Jos palaidi plaukai išlyginti su alyvuogių aliejumi, kad blizgėtų. Nura pasodinama į savo sostą — ant stalo, ant kurio pastatyta kėdė, uždengta balta staltiese. Nura turi sėdėti ant tos kėdės ir laukti, kada visi ateis ja pasigrožėti prieš atvykstant būsimam sutuoktiniui. Visos moterys stumdosi, norėdamos patekti į kiemą ir, džiaugsmingai šūkaudamos, apžiūrėti nuotaką.

Vyrai šoka lauke. Jie nesimaišo kieme tarp moterų.

Negalima žiūrėti pro langą, kaip jie šoka.

Tuojau įeis jaunikis. Nuotaka kukliai nuleidžia galvą. Ji dar neturi teisės jam pažvelgti į veidą. Beje, tai pirmas kartas, kada ji pagaliau pamatys, kaip jis atrodo. Aš įtariu, kad mano motina jai šiek tiek papasakojo apie jo išvaizdą, šeimą, darbą, amžių,., bet tai nėra tikras dalykas. Tikriausiai jai paprasčiausiai buvo pasakyta, kad jo tėvai atnešė aukso tiek, kiek paprašė.

Mano motina paima šydą, kurį uždeda seseriai ant galvos. Ateina jaunasis, gražiai apsirengęs, kaip princas. Jis prieina prie sesers. Nura išmintingai laiko rankas padėjusi ant kelių, nuleidusi galvą po šydu, kad parodytų, jog yra gerai išauklėta. Manoma, kad tas momentas yra svarbiausias sesers gyvenime.

Aš žiūriu kaip kiti, ir aš jai pavydžiu. Aš jai visada pavydėjau, kad ji yra vyresnė, kad visur eidavo su motina, o tuo tarpu mes su Kainata plušėjome tvarte. Aš pavydėjau, kad ji pirmoji paliks šiuos namus. Tą dieną kiekviena mergaitė norėtų būti nuotakos vietoj, apsivilkusi balta suknele ir pasipuošusi auksiniais papuošalais. Ji buvo labai graži. Vienintelis mano nusivylimas, kad Nura nebuvo apsiavusi batais. Būti basam, man atrodė, būti neturtingam. Aš mačiau gatvėje moteris, einančias į turgų, apsiavusias batais. Galbūt dėl to, kad vyrai visada juos avi, batai man yra laisvės simbolis. Norėčiau vaikščioti, kad akmenys ir rakštys man nežalotų odos... Nura basa, o Huseinas apsiavęs labai gražiais išblizgintais batais, kurie mane žavi.

Huseinas eina prie mano sesers. Jam pastato ant aukšto stalo kitą kėdę, apdengtą balta staltiese. Jis atsisėda, pakelia baltą šydą ir šūksniai pasigirsta kieme. Ceremonija įvyko. Vyras atidengė veidą tos, kuri liko dėl jo nekalta ir jam gimdys sūnus.

Jie abu ten sėdi kaip manekenai. Visi šoka, dainuoja, valgo, bet jie nejuda. Jiems atneša valgyti, kad jie nesusiteptų, jų gražius drabužius pridengia balta drobe.

Jaunasis neliečia savo žmonos, jis jos nepabučiuoja, nepaima už rankos. Nepastebimas joks meilės ar švelnumo gestas. Jie yra nejudantis vestuvių paveikslas ir tai trunka ilgai.

Aš nieko nežinau apie tą vyrą: nei kiek jam metų, ar jis turi brolių ir seserų, kur jis dirba ir kur jis su tėvais gyvena, nors jis yra iš mūsų kaimelio. Neieškoma žmonos kur nors kitur, o tik savo kaimelyje! Aš pirmą kartą matau šį vyrą. Nežinojau, ar jis gražus ar negražus, žemas ar aukštas, ar storas, aklas, vienarankis, kreiva burna ar ne, ar jis buvo su ausimis ar ne, ar jo didelė nosis... Huseinas yra labai gražus vyras. Jis nėra labai aukštas, apie metro septyniasdešimties ūgio, plaukai garbanoti, labai trumpi, šiek tiek apkūnus. Jo veidas tamsokas, įdegęs, gerai įmitęs. Nosis labai trumpa, gana stambi, plačiomis šnervėmis, jis yra gražaus stoto. Huseinas vaikšto išdidžiai ir iš pirmo žvilgsnio neatrodo piktas, bet jis, ko gero, piktas. Aš jaučiu, kad jis piktas, nes kartais kalba nervingai.

Norėdamos, kad svečiai suprastų, kad jau šventė baigėsi ir laikas skirstytis, moterys dainuoja, tiesiogiai kreipdamosi į vyrą, kažką panašaus: „Globok dabar mane. Jeigu tu manęs neglobosi, tu nebūsi vyras...“ Ir paskutinė daina yra privaloma: „Iš čia neišeisime, jeigu tu nepašoksi“.

Būtina, kad pašoktų abu jaunieji, kad baigtųsi apeigos.

Vyras pakviečia žmoną nulipti — šį kartą jis paliečia žmoną pirštu, ji jam priklauso — ir jie šoka. Kai kurie jaunieji nešoka, nes yra nedrąsūs. Mano sesuo daug šoko su vyru ir jais grožėjosi visas kaimelis.

Dabar vyras vedasi žmoną į savo namus, jau naktis. Tėvas pasiūlo savo namą, jeigu jo neturi vyras. Huseino namas yra netoli nuo tėvų namų, tame pačiame kaimelyje. Jaunieji išeina vieni pėsčiomis. Mes žiūrime į juos išeinančius verkdami. Netgi mano brolis apsipila ašaromis. Verkiame, nes ji paliko mūsų namus, verkiame, nes nežinome, kas jai atsitiks, jeigu ji nebus nekalta mergaitė savo vyrui. Visi esame neramūs. Reikia laukti to momento, kada vyras parodys per balkoną paklodę arba ją pakabins ant lango auštant, kad žmonės galėtų pamatyti ją išteptą nekaltos mergaitės krauju. Tą paklodę turi pamatyti visi ir dauguma kaimelio gyventojų turi ateiti jos pažiūrėti. Dviejų ar trijų liudytojų nepakanka. Niekada negali žinoti, kada įrodymas gali būti užginčytas.

Aš prisimenu jų namą, jų kiemą. Jį supo iš visų pusių akmenų ir cemento siena. Visi stovėdami laukė. Staiga mano svainis pasirodė su paklode ir pasigirdo šūksniai. Vyrai švilpė, moterys dainavo plodamos rankomis, kad jis parodė paklodę. Tai yra speciali paklodė, kuri tiesiama pirmajai nakčiai. Huseinas ją pakabino balkone, prisegdamas iš abiejų pusių baltais segtukais. Vestuvės — baltos, paklodė — balta, segtukai — balti. Kraujas — raudonas.

Huseinas pasveikino minią pamojuodamas ranka ir grįžo į vidų. Tai reiškė pergalę.

Avies kraujas, nekaltos mergaitės kraujas, visur kraujas. Aš prisimenu, kad per kiekvieną Aidą (musulmonų šventę, švenčiamą pasibaigus ramadanui) tėvas pjaudavo avį. Kraujo pripildavo metalinį dubenį ir į jį įmerkdavo skudurą išdažyti durims ir plokštėmis išklotam klojiniui. Reikėdavo vaikščioti į vidų per duris, iki pat viršaus išteptas krauju. Tai mane susargdindavo. Viskas, kas būdavo žudoma, mane susargdindavo iš baimės. Kai aš buvau vaikas, mane, kaip visus kitus, versdavo žiūrėti, kaip tėvas pjauna viščiukus, triušius, avis ir su seserimi mes buvome įsitikinusios, kad jis mums gali nusukti sprandą kaip viščiukui, mums nuleisti kraują kaip aviai. Pirmą kartą pamačiusi pjaunamą gyvulį aš labai išsigandau ir pasislėpiau prie mamos kojų, kad nematyčiau, bet ji mane privertė žiūrėti. Ji norėjo, kad aš žinočiau, kaip tėvas pjauna gyvulį, kad dalyvaučiau toje procedūroje ir nebijočiau. Tačiau aš visą laiką bijojau, nes kraujas ir tėvas buvo neatsiejami.

Kitą vestuvių dieną aš žiūrėjau kaip kiti į sesers kraują ant baltos paklodės. Mano motina verkė, aš taip pat verkiau. Tuo momentu daug verkiama, nes reikia parodyti savo džiaugsmą, pagerbti tėvą, išsaugojusį ją nekaltą. Taip pat verkiama iš palengvėjimo, kad Nura išlaikė didįjį išbandymą. Vienintelį išbandymą savo gyvenime. Jai dabar tik beliko įrodyti, kad gali pagimdyti sūnų.

Visiškai normalu, kad aš tikiu, jog ir man bus taip pat. Aš esu labai laiminga, kad Nura ištekėjo: po jos bus mano eilė. Keista, bet tuo momentu aš negalvoju apie Kainatą tarsi metais vyresnės sesers nė nebūtų. Ir vis dėlto Kainatai pirma reikia ištekėti!

Paskui visi grįžtame į namus. Reikia sutvarkyti kiemą. Nuotakos šeima turi išplauti indus, iššluoti, apšvarinti kiemą, reikia atlikti daug darbų. Kartais padeda kaimynai, bet ne visada.

Nuo to laiko, kai Nura ištekėjo, ji daugiau nebeateina į namus, ji nebeturi laiko vaikščioti kitur, nes jai reikia rūpintis šeima. Tačiau, praėjus kelioms dienoms po vestuvių, mažiau negu po mėnesio, ji vis dėlto grįžo į namus verkdama skųstis mamai. Kadangi aš negalėjau paklausti, kas atsitiko, aš slapčiomis stovėjau laiptų viršuje norėdama viską suprasti.

Nura parodė motinai smūgių žymes. Huseinas ją labai primušė, šėrė net per veidą. Ji nusimovė kelnes ir parodė mėlynas šlaunis. Mama verkė. Huseinas tikriausiai ją vilko žeme už plaukų, vyrai taip darydavo. Bet aš neišgirdau, kodėl Huseinas ją mušė. Kartais pakanka, kad jaunoji žmona nelabai skaniai pagamintų valgį, pamirštų įberti druskos, nebūtų padažo, pamirštų įpilti truputį vandens... ir to pakanka, kad vyras primuštų. Nura skundėsi motinai, nes mūsų tėvas buvo labai žiaurus ir ją būtų išvaręs į vyro namus jos neišklausęs. Mama ją išklausė, bet nepaguodė. Ji jai tik pasakė: „Tai tavo vyras, nieko rimta, grįžk į namus“.

Ir sumušta Nura grįžo į vyro namus. Ji grįžo pas savo vyrą, kuris ją auklėjo lazdos smūgiais.

Nebuvo kito pasirinkimo. Nors mus ir smaugtų, nebūtų kito pasirinkimo. Matydama sumuštą savo seserį, aš galvojau, kad vestuvės reikalingos tik tam, kad būtumei mušama kaip anksčiau. Tačiau nors ir būsiu mušama, aš vis tiek norėjau ištekėti labiausiai už viską pasaulyje. Šiaip ar taip, arabių moterų likimas mano kaimelyje yra įdomus dalykas. Su juo natūraliai susitaikoma. Nė menkiausia mintis mums nekyla tam priešintis. Moterys net nežino, kad reikia priešintis. Jos moka verkti, slėptis, jeigu reikia, meluoti, kad išvengtų lazdos, bet niekada nedrįsta priešintis paprasčiausiai dėl to, kad nėra kitos vietos, kur gyventi, — tik pas tėvą arba vyrą. Gyventi vienai — nesuvokiamas dalykas.

Huseinas netgi neatėjo parsivesti žmonos. Tarp kitko, ji ilgai nepasiliko tėvų namuose, motina labai išsigando, kad duktė nepanorėtų grįžti į namus! Vėliau, kai Nura tapo nėščia, visi tikėjosi, kad gims berniukas, ji tapo princesė savo uošvių, vyro ir mūsų šeimoje. Kartais aš jai pavydėdavau. Šeimoje Nura buvo daug reikšmingesnė negu aš. Jau prieš vestuves ji daugiau kalbėdavo su motina ir po vestuvių jai buvo daug artimesnė. Kai jos eidavo kartu atnešti šieno, jos sugaišdavo daugiau laiko, nes jos abi daug kalbėdavosi. Jos užsidarydavo kambaryje, prisimenu, jo durys buvo žalios, o aš praeidavau pro šalį. Aš buvau vieniša, visų pamiršta, nes mano sesuo už tų durų pešiojosi plaukus su motina. Šiame kambaryje taip pat buvo laikomi grūdai, alyvos ir miltai.

Aš nežinau, kodėl staiga prisiminiau tas duris. Aš į tą kambarį dažnai užeidavau, beveik kasdien su maišais. Kažkas vyko keliantis nerimą už tų durų, bet kas? Man atrodo, kad aš pasislėpiau tarp maišų iš baimės. Aš atrodžiau kaip beždžionė, klūpanti tamsoje. Šiame kambaryje nėra daug šviesos. Aš esu pasislėpusi jame, prispaudusi kaktą prie žemės. Plokščių klojinys yra rudas, sudėtas iš mažų rudų plytelių. Tėvas išklojo baltą piešinį tarp plytelių. Aš kažko bijau. Aš matau motiną, jai užmautas maišas ant galvos. Tai tėvas jai užmovė maišą ant galvos. Ar tai buvo čia, ar kitur? Ar norėdamas ją nubausti? Ar norėdamas ją pasmaugti? Aš negaliu rėkti. Šiaip ar taip, tai mano tėvas, jis laiko stipriai suspaudęs maišą už mamos galvos, aš matau jo profilį, jo nosį prie audinio. Viena ranka tėvas laiko motiną už plaukų, o kita ranka maišą.

Ji apsirengusi juodai. Kažkas turėjo įvykti prieš kelias valandas. Bet kas? Mano sesuo atėjo į namus, nes vyras ją primušė. Mama išklausė jos skundus. Argi mama negali pagailėti savo dukters? Ji negali verkti, ji neturi teisės bandyti ją ginti nuo tėvo? Man atrodo, kad prisiminimai seka vienas po kito nuo tų žalių durų. Mano sesers apsilankymas, aš pasislėpusi tarp maišų, pilnų grūdų, mano motina, kurią smaugia su kitu tuščiu maišu. Aš turėjau ten įeiti, kad galėčiau pasislėpti. Man buvo įprasta slėptis. Tvarte, kambaryje ar koridoriaus spintoje, kur būdavo džiovinami avių kailiai prieš juos vežant parduoti. Jie ten būdavo sukabinti kaip turguje ir aš pasislėpdavau tarp jų, nors ir dusdavau, kad manęs nerastų. Tačiau aš retai slėpdavausi tarp atsargų maišų, aš labai bijodavau gyvačių. Jeigu aš ten pasislėpiau, vadinasi, bijojau, kad kažkas blogo neįvyktų ir man.

Tai tikriausiai buvo diena, kai tėvas mane norėjo pasmaugti kambaryje avies kailiu. Jis norėjo, kad aš pasakyčiau tiesą, ar mama jį apgaudinėjo ar ne. Jis sulankstė kailį dvigubai ir uždėjo man ant galvos. Aš labiau norėjau numirti negu išduoti motiną. Netgi jeigu aš ją mačiau savo akimis slepiantis su vyru. Jeigu aš pasakyčiau tiesą, jis nužudytų mus abi. Netgi jeigu pridėtų peilį prie gerklės, aš negalėčiau išduoti. Man trūksta oro. Ar jis mane paleis, ar man pavyks pasprukti? Šiaip ar taip, aš bėgu slėptis apačion, už tų žalių durų, tarp šių nepajudinamų maišų, panašių į pabaisas. Jie man visada kėlė siaubą šiame beveik juodame kambaryje. Aš sapnavau, kad tėvas naktį išpylė grūdus ir prikimšo pilnus maišus gyvačių!

Štai kaip kartais mano ankstesnio gyvenimo nuotrupos randa vietą mano atmintyje. Žalios durys, maišas, tėvas, norintis pasmaugti motiną ar mane, kad kalbėčiau, mano baimė juodame fone ir gyvatės.

Neseniai aš viską mečiau į šiukšlių maišą ir plastikinio vyniojamojo popieriaus gabalas atsidūrė viršuje. Po truputį jis ėmė slinkti žemyn sukeldamas keistą šlamesį. Aš pašokau, tarsi gyvatė būtų pasirodžiusi iš šiukšlių maišo. Aš drebėjau ir ėmiau verkti kaip vaikas.

Tėvas mokėjo užmušti gyvatę. Jis turėjo specialią lazdą su dviem kabliukais gale. Jis ją įsprausdavo tarp dviejų kablių ir gyvatė negalėdavo pajudėti. Paskui ją užmušdavo lazda. Kadangi jis mokėjo padaryti gyvates nejudrias, kad galėtų užmušti, jis taip pat galėjo jas sudėti į maišus, kad man įgeltų, kai įkišiu ranką į maišą pasemti miltų. Štai kodėl aš bijojau tų žalių durų, kurios mane hipnotizavo, nes motina ir sesuo be manęs ten pešiojosi plaukus. Ir kad aš vis dar nebuvau oficialiai paprašyta tekėti.

Tačiau gandai vis dėlto pasiekė mano ausis, kai aš turėjau vos dvylika ar trylika metų... Viena šeima neoficialiai kalbėjosi apie mane su mano tėvais. Buvo man tinkamas vyras kaimelyje. Tačiau reikėjo laukti. Prieš mane dar buvo Kainatos eilė.

Asadas

Aš viena bėgau, rėkiau, kai jo arklys paslydo ir jis nuo jo nukrito. Man visada prieš akis stovi brolio paveikslas: vėjo plaikstomi jo įvairiais atspalviais žėruojantys žali marškiniai. Jis nuostabiai atrodė ant arklio. Aš labai mylėjau savo brolį, todėl šis vaizdas man niekada neišblėso iš akių.

Man atrodo, kad jis man buvo dar mielesnis po to, kai dingo Hanana. Aš šliaužiojau priėjo kojų. Aš jo nebijojau, aš nebijojau, kad jis gali man ką nors bloga padaryti... Galbūt dėl to, kad aš buvau vyresnė už jį? Kad mes buvome artimesni? Tačiau jis taip pat mus mušdavo, kai nebūdavo tėvo. Kartą Asadas netgi puolė motiną. Jie susiginčijo, jis ją tempė už plaukų ir ji verkė... aš juos aiškiai matau, nors neprisimenu, dėl ko jie susikivirčijo. Man visada labai sunku susieti vaizdus, juos paaiškinti, tarsi mano palestinietiška atmintis būtų išplevenusi mažomis nuotrupomis į naują gyvenimą, kurį aš turėjau kurti Europoje.

Šiandien tai sunku suprasti po to, ką mano brolis padarė, bet tuo metu, siaubui praėjus, aš nesuvokiau, kad Hanana mirė. Tik šiandien, vėl matydama savo atmintyje iškilusią sceną, aš negaliu galvoti apie ką nors kita, susiedama įvykius logiškai ir prabėgus kuriam laikui. Beje, kiekvieną kartą tėvų nebūdavo namuose, kai vykdavo kokia nors drama, tai yra, kai moterį pasmerkdavo mirčiai šeima. Visada tas, kuris turėdavo įvykdyti nuosprendį, likdavo vienas namuose. Paskui aš daugiau niekada nebemačiau Hananos. Niekada. Tą vakarą Asadas buvo pamišęs iš įniršio, nes buvo įskaudintas, kad negalėjo dalyvauti žmonos gimdyme, pažemintas savo uošvių. Gal apie laukiamo kūdikio mirtį buvo pranešta telefonu? O gal Hanana su juo netinkamai kalbėjo? Aš nežinau. Smurtas prieš moteris pas mano tėvus ir apskritai mūsų kaimelyje buvo labai dažnas ir kasdien pasitaikantis! Aš labai mylėjau Asadą. Kuo labiau tėvas neapkentė sūnaus, tuo stipriau aš mylėjau savo vienintelį brolį.

Aš prisimenu jo vestuves kaip nepaprastą šventę. Tikriausiai tai bus vienintelis prisiminimas tikro džiaugsmo, patirto beprotiškoje praeityje. Tuo metu man turėjo būti apie aštuoniolika metų ir aš buvau sena. Aš netgi neidavau į kitų mergaičių vestuves, nes jos akivaizdžiai šaipėsi iš manęs. Eidama pro šalį, girdėdavau įžeidžiančias kalbas, juokus. Ir aš verkdavau visą laiką. Kartais man būdavo gėda išginti savo bandą į kaimelį, bijodavau žmonių žvilgsnių. Aš buvau nė kiek ne geresnė už kaimynę su dėmele akyje, kurios niekas nenorėjo vesti. Motina man leido neiti į vestuves vienos kaimynės — ji suprato mano neviltį. Tada aš išdrįsau pasakyti tėvui: „Juk tai nusikaltimas! Leisk man ištekėti!“ Jis nenorėjo nė girdėti ir pasipylė smūgiai į galvą: „Tavo sesuo turi pirma ištekėti! Dink iš akių!“ Aš jam tai tik kartą pasakiau, o ne du.

Tačiau dėl to, kad veda brolis, visa šeima buvo laiminga, o aš laimingiausia iš visų. Jo busimosios žmonos vardas buvo Fatma ir aš nesuprantu, kodėl ji atėjo iš svetimos šeimos, iš kito kaimelio. Gal dėl to, kad arti mūsų namų nebuvo šeimos, turinčios dukterį? Tėvas išnuomojo autobusus važiuoti į vestuves. Vieną autobusą — moterims, kitą — vyrams. Žinoma, autobusas su vyrais važiavo priekyje.

Autobusai važiavo per kalnus ir kiekvieną kartą, kai pravažiuodavo posūkį, moterys šūksniais dėkodavo Dievui, kad mus visas apsaugojo nuo daubų, nes kelias buvo labai pavojingas. Peizažas buvo panašus į dykumos, kelias neasfaltuotas, jį dengė juoda ir išdžiūvusi žemė, todėl vyrus vežęs autobusas, važiuodamas priekyje, kėlė didžiulį dulkių debesį. Tačiau visi šoko. Įsispraudusi tarp kojų tamburiną, aš akompanavau moterų šūksniams. Aš taip pat šokau mojuodama kaklaskare, aš labai gerai mokėjau šokti. Visi šoko, visi buvo linksmi, tik vienintelis vairuotojas nešoko!

Brolio vestuvės buvo didesnė šventė negu sesers vestuvės. Jo žmona buvo jauna, graži, mažo ūgio ir labai įdegusi. Ji jau nebuvo vaikas, ji turėjo beveik tiek pat metų, kiek Asadas. Mūsų kaimelyje šaipėsi iš mano tėvo ir motinos, kad brolis „priverstas“ vesti brandaus amžiaus merginą ir dar nepažįstamą. Jis turėjo vesti jaunesnę už save merginą, nenormalu vesti moterį tokio pat amžiaus! O kodėl reikėjo ieškoti žmonos kitur? Tai buvo labai graži mergina ir ji galėjo turėti daug brolių. Mano tėvas išleido daug aukso, kad ją gautų. Ji turėjo daug brangenybių.

Tai buvo trys ištisos dienos šokių ir švenčių. Aš prisimenu, kad, grįžtant iš vestuvių, vairuotojas sustabdė autobusą ant kelio ir mes dar šokome. Aš save matau su kaklaskare ir tamburinu, aš jaučiausi laiminga, didžiavausi Asadu. Jis mums buvo kaip gerasis Dievas. Keista ta neišblėstanti meilė Asadui. Jis yra vienintelis, kurio aš nesugebu neapkęsti, nepaisant to, kad jis mane daužė, netgi, kad mušė savo žmoną, netgi, kad jis tapo žudiku.

Mano akyse jis yra Asadas ahouia. Asadas mano brolis. Asadas ahouia. Laba diena, mano broli Asadai. Niekada aš neišeidavau dirbti jam nepasakiusi: „Laba diena, mano broli Asadai!“ Tikras visiškas atsidavimas jam. Būdami vaikai, mes daug kuo dalijomės. Dabar, kai jis yra vedęs ir kai gyvena su žmona mūsų namuose, aš jam toliau tarnauju. Jeigu trūksta šilto vandens jo voniai, aš jam jį šildau, aš plaunu vonią, skalbiu ir tvarkau jo baltinius. Aš juos susiuvu, jeigu reikia, prieš padėdama į vietą.

Aš neturėčiau jo mylėti ir jam nuolankiai ir su didele meile tarnauti, nes jis yra toks, kaip kiti vyrai. Labai greitai po vestuvių jis primušė Fatmą ir ji jam padarė gėdą sugrįždama į savo tėvų namus. Ir priešingai papročiui, jos tėvas ir motina jos jėga neparvarė į mūsų namus tą pačią dieną. Jie tikriausiai buvo turtingesni, pažangesni už mus arba, kadangi Fatma buvo vienintelė jų dukra, ją labai mylėjo, aš nežinau. Aš manau, kad dėl to pradėjo kivirčytis mano tėvas ir Asadas. Brolis norėjo tos moters iš kito kaimelio, jis privertė tėvą duoti daug aukso, o išėjo taip, kad ta moteris prieš laiką pagimdė, užuot pagimdžiusi sūnų, ji mums užtraukė gėdą grįždama į savo namus! Žinoma, aš nedalyvavau šeimos pasitarime ir aš nieko neprisimenu, kad galėčiau pateisinti savo šiandieninius samprotavimus, bet aš puikiai prisimenu tėvą terasoje su krepšiu akmenų ir juos mėtantį vieną po kito Asadui ant galvos. Taip pat prisimenu spintą, kuria brolis užstatė savo kambario duris, kad tėvas negalėtų įeiti. Asadas tikriausiai norėjo, kad namas jam vienam priklausytų, ir jis elgėsi taip, tarsi jis jam priklausė. Aš manau, kad tėvas nenorėjo, kad namuose jis rodytų savo galią, atimtų iš jo valdžią ir pinigus.

Tėvas dažnai sakydavo broliui: „Tu dar esi vaikas!“

Asadas sukilo prieš tėvo valią būdamas labai pasitikintis savimi ir mūsų visų labai išlepintas. Jis buvo princas namuose. Be to, mūsų krašte jokiu būdu negalima sakyti vyrui, kad jis yra vaikas, nes tai yra didelis pažeminimas! Ir Asadas rėkdavo: „Aš čia esu savo namuose!“ Tėvas negalėjo to pakęsti. Kaimelyje žmonės klausinėjo vienas kitą, kokią kvailystę padarė Fatma, kodėl ji taip dažnai bėgdavo pas savo tėvą. Galbūt ją matė su kitu vyru? Apkalbos tokiu atveju greitai sklinda. Apie ją blogai šnekėjo, bet tai buvo netiesa. Ji buvo maloni mergaitė. Nelaimė, jeigu kas nors kartą pasakytų: „Ji yra bloga“, visam kaimeliui ji būtų bloga ir visi nepalankiai į ją žiūrėtų.

Dėl to mano motina buvo nelaiminga. Kartais ji bandydavo nuraminti tėvą, kai jis puldavo Asadą:

— Kodėl tu taip padarei? Palik jį ramybėje!

— Aš noriu jį užmušti! Jeigu tu jį ginsi, tu taip pat gausi!

Aš mačiau Fatmą, gulinčią ant žemės, ir brolį, spardantį jai į nugarą. Kartą jos akis buvo labai raudona, o veidas visas mėlynas. Bet negalėjome nieko nei sakyti, nei daryti. Nuo tėvo ir brolio smurto reikėjo tik slėptis, kad mes taip pat nebūtume primuštos.

Ar mano brolis mylėjo žmoną? Tuo laiku meilė man buvo paslaptis. Mūsų krašte kalbama apie vedybas, o ne apie meilę, apie visišką paklusnumą ir nuolankumą, nėra jokios meilės tarp vyro ir moters. Pripažįstami tik privalomi lytiniai santykiai su nekalta vyro nupirkta mergaite. Jeigu to nėra, gresia užmarštis arba mirtis. Taigi, kur yra meilė?

Vis dėlto aš prisimenu kaimelyje vieną moterį, kuri gyveno gražiausiame name su vyru ir vaikais. Ta šeima gyveno labai prabangiai ir turtingai. Vaikai lankė mokyklą. Tai buvo didelė šeima, nes vesdavo vieni kitus pusbroliai ir pusseserės. Jų namuose visur buvo išklotos plytelės. Netgi kelias į namus buvo išklotas plytelėmis. Į kitus namus vesdavo akmenimis ir smėliu, kartais — asfaltu, klotas kelias. Prie jų namų buvo graži alėja, apsodinta medžiais. Jie turėjo sodininką. Jų kiemas buvo aptvertas kaltos geležies pinučiais, kurie švytėjo kaip auksas. Šis namas buvo pastebimas iš toli. Mūsų krašte garbinama viskas, kas blizga. Jeigu žmogus turi įsistatęs auksinį dantį, tai rodo, kad jis yra turtingas! O jeigu esi turtingas, tai reikia visiems parodyti. Tas namas buvo modemus ir visiškai naujas, nuostabus iš išorės. Priešais jį visada stovėdavo du ar trys automobiliai. Žinoma, aš niekada nebuvau į jį įėjusi, bet, gindama pro šalį avis, svajodavau tokį namą turėti. Jo savininkas buvo Hasanas, labai aukštas ponas, labai įdegęs ir labai elegantiškas. Jis ir jo žmona buvo neatskiriami vienas nuo kito, juos visada matydavome kartu. Ji laukėsi dvynukų ir turėjo gimdyti. Nelaimei, gimdymas buvo nesėkmingas, dvynukai liko gyvi, o moteris mirė. Ramybė jos sielai, nes ji buvo labai jauna. Tai buvo vienintelės laidotuvės, kurias aš mačiau kaimelyje. Mane labiausiai sujaudino ir pribloškė tai, kad visa šeima šaukė ir rėkė eidami paskui neštuvus, kur gulėjo mirusioji, o jos vyras verkė labiausiai. Iš sielvarto jis draskė savo ilgus tradicinius marškinius, eidamas paskui žmonos kūną. Jos anyta taip pat plėšė savo suknelę. Aš pamačiau šios pagyvenusios moters nuogas krūtis, krintančias ant pilvo tarp suplėšyto audinio draiskalų. Aš niekada nebuvau mačiusi tokio sielvarto. Ta moteris, kurią laidojo, buvo mylima, jos mirtis prislėgė visą šeimą, visą kaimelį.

Ar aš taip pat buvau laidotuvėse, ar aš jas mačiau tik nuo terasos? Greičiau mačiau nuo terasos, nes buvau labai jauna. Šiaip ar taip, aš verkiau. Buvo daugybė žmonių. Jie ėjo lėtai per kaimelį. Ir to vyro, kuris išrėkė savo skausmą, kuris plėšė marškinius ant savo kūno, aš jo niekada nepamiršiu. Jis buvo labai gražus, rodydamas savo meilę žmonai.

Tai buvo labai orus ir gražaus stoto vyras.

Mano motinos ir dėdės tėvai gyveno kaimelyje, ir mano senelis, Munteris, taip pat buvo visada gerai prižiūrėtas. Jis buvo toks pat aukštas kaip jo sūnus, gražiai nusiskutęs, visada puikiai apsirengęs, bet jis vilkėjo tradicinį kostiumą. Rankoje jis visada laikydavo savo „rožinį“ ir skaičiuodavo vieną po kito perlus tarp savo ilgų pirštų. Kartais jis ateidavo parūkyti pypkės su tėvu ir neatrodė, kad jie gerai sutartų. Tačiau vieną dieną motina paliko namus ir nuėjo nakvoti pas savo tėvus, nes mano tėvas ją labai primušė. Ji mus paliko vienus su tėvu. Mūsų krašte moteris negali su savimi pasiimti vaikų. Kas bebūtų, mergaitės ar berniukai, jie likdavo pas tėvą. Ir kuo labiau aš augau, tuo daugiau jis ją mušė, tuo dažniau ji išeidavo iš namų. Senelis Munteris ją per prievartą parvesdavo į namus. Kartais ji išeidavo savaitei, kartais — dienai ar nakčiai. Kartą ji buvo išėjusi beveik mėnesiui ir senelis daugiau nebenorėjo kalbėti su tėvu.

Aš esu tikra, kad jeigu mano motina būtų numirusi, ji niekada nebūtų laidojama kaip ta moteris, ir mano tėvas nebūtų verkęs ir šaukęs draskydamas savo marškinius kaip ponas Hasanas. Tėvas nemylėjo motinos.

Aš buvau įsitikinusi, kad meilė visiškai neegzistavo mūsų krašte, šiaip ar taip, bent mūsų namuose. Galiausiai aš mylėjau tik brolį nepaisant jo žiaurumo ir kartais iškrėstų kvailysčių. Mano seserys jį taip pat mylėjo. Nura jau nebegyveno namuose, bet Kainata buvo tokia kaip aš, ji globojo brolį ir grožėdavosi, kai jis jodinėdavo.

Išskyrus mažąsias sesutes, dar pernelyg mažas, kad svajotų apie vestuves, tik mes su Kainata buvome likusios namuose. Dvi senmergės. Kai dėl Kainatos, man atrodė, kad ji susitaikė su ta mintimi. Ji nebuvo bjauri, bet... bet nei labai graži, nei linksma. Kainata buvo kitokia negu aš. Mes buvome dvi valstietės galbūt negražiai apsirengusios, negražiai susišukavusios... Tačiau aš buvau maža ir liekna, o ji stamboka, su gana didele krūtine... Mūsų krašte vyrai myli apkūnias moteris, bet jie nevertina didelių krūtų. Ji niekam nepatiko, dėl to Kainata liūdėjo ir nesistengė būti gražesnė. Kainata pasidarė stora, nors valgė tą patį, ką aš, bet dėl to ji buvo nekalta. Šiaip ar taip, nė viena iš mūsų negalėjome pasidaryti gražesnė negu Dievas mus sukūrė. Ir kas galėjo mus padaryti gražesnėmis? Neturėjome gražių suknelių, visada mūvėjome tas pačias baltas arba pilkas kelnes, neturėjome jokio makiažo nei papuošalų. Ir visada būdavome uždarytos kaip senos vištos, visada vaikščiojome palei sienas skaičiuodamos žingsnius, nukabinusios nosis, kai išeidavome su avimis iš namų.

Nors Kainata nebeturi vilties ir man užstoja kelią ištekėti, aš žinau, kad kažkoks vyras vis dėlto prašė mano rankos. Motina man sakė: „Fajezo tėvas buvo atėjęs, jis tavęs prašė savo sūnui. Tačiau šiuo momentu negalima kalbėti apie vestuves, reikia palaukti, kol ištekės tavo sesuo“.

Nuo to laiko aš įsivaizdavau, kad jis manęs laukia ir nekantraudavau dėl to, kad mano tėvai neleidžia man tekėti. Mano brolis Asadas jį pažinojo. Fajezas gyveno priešais mūsų namus, kitoje kelio pusėje. Jų šeima nebuvo valstiečiai kaip mes, jie daug nedirbo darže. Jo tėvai turėjo tris dukteris ir tik Fajezas liko nevedęs. Namuose nebuvo mergaičių, todėl namo nejuosė siena, bet graži tvora ir durys niekada nebuvo rakinamos. Namo sienos buvo rausvos, o automobilis, visada stovintis priešais, — pilkas.

Fajezas dirbo mieste. Aš nežinau, ką jis ten veikė, bet įsivaizdavau, kad jis dirba kokioje nors kontoroje kaip mano dėdė. Šiaip ar taip, jis daug gražesnis už Huseiną, mano vyriausiosios sesers vyrą. Huseinas visada būna apsivilkęs darbininkiškais drabužiais, niekada nebūna labai švarus, jis smirda.

Fajezas yra elegantiškas, turi gražų keturių vietų automobilį, kuris išvažiuoja iš namų kiekvieną rytą.

Taigi aš pradėjau tykoti jo automobilio, kad pamatyčiau Fajezą. Geriausia stebėjimo vieta buvo terasa, kurioje aš kratydavau avių vilnos kilimus, kur skindavau vynuoges, džiaustydavau skalbinius. Aš visada galėdavau rasti ką veikti terasoje.

Iš pradžių aš nustačiau, kad jis visada statydavo savo automobilį toje pačioje vietoje, už kelių žingsnių nuo durų. Kadangi aš negalėjau ilgai užsibūti terasoje, kad galėčiau nustatyti kelintą valandą jis išeina iš namų, man prireikė keliolikos dienų sužinoti, kad jis kiekvieną rytą išeidavo apie septintą valandą, tuo momentu, kai aš labai nesunkiai galėdavau rasti ką veikti terasoje.

Pirmą kartą man pasisekė jį pamatyti. Aš greitai išmėžiau tvartą ir atnešiau šieno sergančiai avelei, kuri turėjo ėriuotis. Aš buvau už dviejų ar trijų žingsnių nuo jo su glėbiu šieno, kai jis išėjo iš namų. Toks pat elegantiškas kaip mano dėdė, apsivilkęs kostiumu, su gražiais juodais ir smėlio spalvos batais su raišteliais, nešinas „diplomatu“. Jo plaukai buvo juodi kaip smala, oda labai įdegusi ir išdidi eisena.

Aš nuleidau galvą ir ją įkišau į šieną. Aš girdėjau jo, einančio į automobilį, žingsnius, automobilio durelių trinktelėjimą, užvesto variklio gaudesį ir ratų, važiuojančių smėliu, girgždesį. Aš pakėliau galvą tik tada, kai automobilis nutolo ir laukiau su besidaužančia krūtinėje širdimi bei drebančiomis kojomis, kad jis dingtų iš akių. Tada aš sau pasakiau: „Aš noriu, kad tas jaunuolis būtų mano vyras, aš jį myliu. Aš jo noriu, aš jo noriu...“ Bet kaip tai padaryti? Kaip reikėtų jį maldauti, kad nueitų prašyti mano tėvo leisti mane vesti? Kaip reikėtų jį iš pradžių užkalbinti? Mergaitė negali užkalbinti vyro. Ji net negali jam žiūrėti į veidą. Tai neįmanoma ir net jeigu tas vyras norėtų mane vesti, ne jis turi lemiamą balsą. Tai mano tėvas, visada jis sprendžia ir jis mane nužudytų sužinojęs, kad aš delsiau minutėlę ant kelio su šiaudų glėbiu, kad atkreipčiau Fajezo dėmesį.

Aš neturėjau daug vilčių tą dieną, bet norėjau, kad jis mane pamatytų, kad jis žinotų, jog aš jo laukiau. Tada aš nusprendžiau žūtbūt slapčiomis jį sutikti ir su juo pakalbėti rizikuodama būti užmušta akmenimis ar lazdos smūgiais. Aš nebenorėjau laukti dar ištisus mėnesius ar metus, kol Kainata paliks namus, tai būtų per daug neteisinga. Aš nenorėjau toliau senti ir tapti kaimelio pajuokos objektu. Aš nenorėjau prarasti viltį išvykti kitur su vyru, išsivaduoti iš tėvo žiaurumų.

Kiekvieną rytą ir kiekvieną vakarą aš būsiu terasoje, tykosiu savo mylimojo tol, kol jis pakels akis į mane ir man duos kokį nors ženklą. Nusišypsos. Jeigu taip neatsitiks, aš esu tikra, jis eis prašyti rankos kitos mergaitės kaimelyje ar kitur. Ir vieną dieną aš pamatysiu moterį vietoj savęs lipančią į tą automobilį.

Ji pavogs iš manęs Fajezą.

Paslaptis

Aš supratau, kad rizikuoju savo gyvybe įsipainiojusi į tą meilės istoriją, kuri prasidėjo prieš dvidešimt penkerius metus mano gimtajame kaimelyje Transjordanijoje. Kaimelis buvo mažytis tuo metu izraeliečių užimtoje teritorijoje. Tačiau jo pavadinimą aš ne visada galiu pasakyti, nes kiekvieną kartą rizikuoju savo gyvybe net būdama už tūkstančių kilometrų nuo jo. Ten aš esu oficialiai mirusi, apie mano buvimą jau seniai pamiršta, bet jeigu aš šiandien grįžčiau į savo kaimelį, mane nužudytų antrą kartą gindami šeimos garbę. Tai paprotinė teisė.

Savo namų terasoje tykodama, kada pasirodys vyras, kurį aš myliu, aš buvau jauna mergaitė, kuriai grėsė mirtis. Tačiau mano galvoje kirbėjo vienintelė mintis — vestuvės.

Pavasaris. Negalėčiau pasakyti, koks buvo mėnuo, — tikriausiai balandis. Mūsų kaimelyje neskaičiuojami mėnesiai taip kaip Europoje. Niekada niekas tiksliai nežino, kiek metų turi tėvas ar motina, nežino, kuriais metais gimė. Metai skaičiuojami pagal ramadaną, nuo pjūties ar figų skynimo laiko. Visada vadovaujamasi saule visą dieną, kuri prasideda ir baigiasi su saule.

Aš maniau, kad tuo metu turėjau apie septyniolika metų, bet vėliau sužinojau, kad popieriuje man buvo devyniolika. Tačiau aš nežinau, kur yra tas popierius ir kaip jis atsirado. Galimas dalykas, kad motina sumaišė vienos dukterų gimimo datą su kitos dukters gimimo data tuo momentu, kai jai liepė pasakyti, kada aš iš tikrųjų gimiau. Aš esu subrendusi nuo to laiko, kai susirgau mėnesinėmis, taigi jau praėjo trys ar keturi ramadanai nuo tada, kai esu tinkama tekėti. Aš tapsiu moterimi savo vestuvių dieną. Mano motina dar yra jauna, bet atrodo jau sena, mano tėvas pagyvenęs, nes jis jau nebeturi daug dantų.

Žinoma, Fajezas yra vyresnis už mane, bet tai yra gerai. Aš tikiuosi, kad dėl to man su juo bus saugiau. Mano brolis Asadas vedė labai jaunas savo amžiaus mergaitę ir jeigu, nelaimei, ji nepagimdys jam sūnaus, vieną dieną jis parsives kitą moterį.

Aš laukiu, kada išgirsiu Fajezo, ateinančio žvyruotu keliu, žingsnius. Aš kratau avių vilnos kilimą stovėdama prie terasos krašto. Jis pakelia akis. Jis žiūri į mane ir aš žinau, kad jis viską suprato. Nedavė jokio ženklo, nepasakė nė žodelio, įlipo į automobilį ir nuvažiavo. Mano pirmasis pasimatymas užtruko tiek laiko, per kurį galima suvalgyti alyvą, bet įspūdis buvo nepamirštamas.

Kitos dienos rytas buvo dar nuotykingesnis. Aš apsimečiau gaudanti ožką, kad galėčiau praeiti pro jo namus. Fajezas man nusišypsojo. Kadangi automobilis tuojau pat nenuvažiavo, aš žinau, kad jis žiūri į mane, genančią į pievą gyvulius.

Rytą oras būna vėsesnis, todėl man atsirado proga užsivilkti raudonos vilnos švarkelį, susagstomą nuo bambos iki kaklo, vienintelį savo naują drabužį, su kuriuo aš atrodžiau gražesnė. Jeigu aš būčiau galėjusi šokti tarp avių, aš taip būčiau ir padariusi. Mano antrasis pasimatymas truko šiek tiek ilgiau, nes nepastebimai grįžtelėjusi prieš išeidama iš kaimelio, aš pamačiau, kad automobilis dar nenuvažiavo.

Aš negaliu daugiau rodyti jokių ženklų. Dabar jis turėtų spręsti, ką jam daryti, kad galėtų su manim slapta pasikalbėti. Jis žino, kur ir kada aš einu.

Kitą dieną motinos nebuvo namuose, tėvas buvo su ja išvykęs į miestą, brolis buvo su savo žmona, o Kainata triūsė tvarte ir prižiūrėjo mažas sesutes. Aš viena ėjau skinti žolių triušiams. Po penkiolikos minučių Fajezas jau stovėjo čia, priešais mane. Jis priėjo prie manęs kukliai ir pasisveikino. Nuo jo staigaus pasirodymo aš pasimečiau. Dairiausi aplinkui bijodama, kad neateitų brolis ar kokia nors kaimelio moteris. Nieko nesimatė, bet aš nuėjau prie gale lauko buvusio šlaito ir Fajezas nusekė iš paskos. Man buvo gėda, aš žiūrėjau sau į kojas, glamžiau suknelę ir tampiau švarkelio sagas, nežinodama, ką sakyti. Jis nutaisė pasitikinčio savimi žmogaus pozą ir kramtydamas žalią javo stiebelį ėmė mane klausinėti:

— Kodėl tu neišteki?

— Reikia, kad rasčiau gyvenimo vyrą ir sesuo ištekėtų.

— Ar tau tėvas ką nors sakė?

— Jis man sakė, kad kažkada tavo tėvas buvo atėjęs jo aplankyti.

— Ar tau gera gyventi namuose?

— Mane muš, jeigu pamatys su tavim.

— Ar tu norėtumei, kad kartu su seserimi ištekėtumėte?

— Reikia, kad sesuo ištekėtų pirma...

— Tu bijai?

— Taip, aš bijau. Mano tėvas piktas. Tau taip pat pavojinga. Mano tėvas gali mane primušti ir tave taip pat!

Fajezas ramiai sėdėjo už šlaito, tuo tarpu aš greitai skyniau žolę. Atrodė, kad jis manęs laukė, nors jis gerai žinojo, kad aš negaliu su juo grįžti į kaimelį.

— Tu lik čia, o aš grįšiu viena.

Aš skubu į namus didžiuodamasi savimi. Aš noriu, kad jis susidarytų gerą įspūdį, kad mane laikytų protinga mergina. Aš turiu labai rūpintis savo reputacija, nes aš jį prisiviliojau.

Aš niekada gyvenime nebuvau tokia laiminga. Būti su juo taip arti, netgi kelias minutes, nuostabu. Aš jį jaučiu visu savo kūnu negalėdama šiuo momentu to jausmo apibūdinti. Aš esu per daug naivi, ir nesu gavusi daugiau išsilavinimo negu ožka, bet šis nuostabus jausmas — tai mano širdies ir taip pat mano kūno laisvės jausmas. Pirmą kartą gyvenime aš esu kažkas, nes aš pati nusprendžiau padaryti tai, ką padariau. Aš esu gyva. Aš neklausau nei tėvo, nei nieko kito. Priešingai, aš esu neklaužada.

To momento įvykius ir po to sekusius aš gerai prisimenu. Atrodo, tarsi prieš tai jų net nėra buvę. Aš savęs nematau, nežinau, į ką esu panaši, nežinau, ar esu graži, ar ne. Aš nelaikau savęs žmogiška būtybe, galinčia galvoti, ką nors jausti. Aš pažįstu baimę, jaučiu troškulį, kai yra karšta, patiriu kančią ir pažeminimą, kai mane pririša tvarte kaip gyvulį ir labai smarkiai muša, kad net nejaučiu nugaros. Siaubas mane apima, kai pagalvoju, kad mane kas nors gali pasmaugti ar įmesti į šulinį. Aš nuolankiai ištvėriau tiek daug smūgių. Nors mūsų tėvas jau greitai nebepabėga, jis visada randa būdą mus sugauti. Jam visiškai paprasta trenkti galvą į vonios kraštą už tai, kad aš išpyliau vandenį. Visai nieko nereiškia uždrožti lazda per kojas, jeigu per vėlai atnešiau arbatą. Taip gyvenant, negalima galvoti apie save. Po pirmojo tikro pasimatymo su Fajezu neprinokusių javų lauke aš pirmą kartą pajutau, kas aš esu: moteris, nekantraujanti jį sutikti, jį mylinti ir pasiryžusi bet kokia kaina tapti jo žmona.

Rytojaus dieną ant to paties kelio jis laukė manęs, einančios į laukus, norėdamas su manimi susitikti.

— Ar tu žiūri į kitus vaikinus, o ne vien į mane?

— Ne. Niekada.

— Ar nori, kad pakalbėčiau su tavo tėvu dėl vestuvių?

Aš jam norėjau už tuos žodžius išbučiuoti kojas. Aš norėjau, kad jis eitų pas jį dabar, tą pačią minutę, kad bėgtų pranešti savo tėvui, jog jis, Fajezas, nenori daugiau laukti, kad reikia manęs prašyti mano šeimos, atnešti man aukso ir brangenybių ir iškelti didelę puotą.

— Aš tau duosiu ženklą kitą kartą ir kai eisi su manim nesivilk raudono švarkelio, jis per daug ryškus, tai pavojinga.

Dienos bėga, saulė kyla ir leidžiasi, rytą ir vakarą aš laukiu jo ženklo terasoje. Aš dabar esu tikra, kad jis mane įsimylėjo. Į mūsų paskutinį pasimatymą jis neatėjo. Aš ilgai laukiau daugiau kaip penkiolika minučių rizikuodama pavėluoti į namus ir būti užklupta tėvo. Aš labai nerimavau ir jaučiausi nelaiminga, bet kitas kartas vis dėlto atėjo. Aš pamačiau jį iš tolo, ateinantį keliu, jis man parodė ženklą pasislėpti pievoje, už šlaito, kur niekas mūsų negalėtų matyti, nes slėptų aukštos žolės.

— Kodėl tu neatėjai?

— Aš buvau atėjęs, aš pasislėpiau toliau norėdamas pažiūrėti, ar tu nesusitikinėji su kitu.

— Aš į nieką kitą nežiūriu.

— Vaikinai švilpia, kai tu eini.

— Mano akys nekrypsta nei į dešinę, nei į kairę. Aš esu dora.

— Dabar aš žinau. Aš mačiau tavo tėvą. Greitai bus vestuvės.

Po antro pasimatymo Fajezas buvo atėjęs pas mano tėvą. Ir nors vestuvių data dar nebuvo nustatyta, nesibaigus metams aš turėčiau ištekėti.

Tą dieną buvo gražu ir šilta, figos dar buvo neprinokusios, bet aš buvau tikra, kad man nereikės laukti vasaros pradžios ir derliaus nuėmimo, kada motina paruoš karštą vašką plaukams išpešioti. Fajezas priėjo prie manęs labai arti. Aš užsimerkiau, truputį bijojau. Aš pajutau jo ranką už kaklo ir jis mane pabučiavo į lūpas. Aš tuojau pat nieko nesakiusi jį atstūmiau norėdama tokiu savo judesiu pasakyti: „Palauk. Daugiau negalima“.

— Iki rytojaus. Lauk manęs, bet ne ant kelio, nes tai labai pavojinga. Pasislėpk čia, griovyje. Aš ateisiu po darbo.

Fajezas nuėjo pirma manęs. Aš palaukiau, kad jis nueitų pakankamai toli ir galėčiau grįžti kaip visada, bet šį kartą buvau labiau susijaudinusi. Šis bučinys, pirmas mano gyvenime, mane pribloškė. Ir rytojaus dieną matydama jį artėjantį prie mano slėptuvės, aš labai drebėjau. Niekam namuose nekilo įtarimo dėl mano slaptų pasimatymų. Kartais rytą mane lydėdavo sesuo, kai aš gindavau avis ir ožkas, bet grįžusi į namus ji daugiau laiko praleisdavo triūsdama tvarte ir namuose, tad popiete pievoje aš likdavau viena. Pavasarį žolė aukšta, taigi avys turėdavo ko ėsti, todėl jų dėka aš laisvai galėdavau vaikščioti viena. Tai buvo apgaulinga laisvė, kurią man suteikė šeima, nes tėvas visada stebėdavo iš arti mano išėjimą ir parėjimą. Kaimelis, kaimynai buvo čia pat, kad man primintų, jog aš neturiu teisės nukrypti į šalį. Aš bendravau su Fajezu nuo terasos nematomais judesiais. Vienas galvos judesys ir aš žinodavau, kad jis ateis. Tačiau, jeigu jis įlipdavo į savo automobilį labai greitai niekur nepažvelgdamas, jis neateis. Tą dieną aš žinojau, kad jis ateis. Fajezas man patvirtino. Mane buvo apėmusi stipri nuojauta, kad kažkas turi įvykti.

Aš bijojau, kad Fajezas nepanorėtų ko nors daugiau negu pabučiuoti, ir kartu aš to troškau gerai nežinodama, kas manęs laukia. Aš bijojau jį atstumti, jeigu jis žengtų per toli, kad jis nesupyktų. Aš taip pat juo pasitikėjau manydama, kad jis gerai žino, jog aš neturiu teisės leistis paliečiama prieš vestuves. Jis gerai žinojo, kad aš nesu kekšė. Ir jis pažadėjo mane vesti. Bet vis dėlto aš bijojau būdama visiškai viena tik su banda šioje pievoje. Pasislėpusi aukštose žolėse aš kartu stebėjau gyvulius ir kelią. Aš nieko nemačiau. Pieva buvo nuostabi, žydėjo gėlės. Tuo metų laiku avys būdavo ramios, jos skabydavo žolę ir toli nebėgdavo kaip vidurvasarį, kai žolė būdavo menkesnė.

Aš jo laukiau dešinėje pusėje, o Fajezas, mano nuostabai, atėjo iš kitos pusės. Tai gerai, jis stengėsi, kad jo niekas nepamatytų, jis mane saugojo. Jis buvo labai gražus. Fajezas mūvėjo aptemptomis nuo liemens iki kelių ir plačiomis iki apačios kelnėmis. Tokios kelnės buvo madingos tarp moderniai, vakarietiškai besirengiančių vyrų. Jis vilkėjo baltą megztinį ilgomis rankovėmis, trikampe iškirpte, per kurią matėsi krūtinės plaukai. Man jis atrodė elegantiškas, toks šaunus greta manęs. Aš jo paklausiau, neapsivilkau raudonojo švarkelio, kad iš toli manęs niekas nepamatytų. Mano suknelė ir plačkelnės buvo pilkos. Aš visada stengiausi išskalbti savo drabužius, nes dirbant jie dažnai išsitepdavo. Aš paslėpiau savo plaukus po balta skarele, bet apgailestavau, kad neužsivilkau savo gražiosios raudonos liemenės, nes labai norėjau būti gražesnė.

Susėdame ant žemės, jis mane glamonėja. Jis padeda ranką man ant šlaunies, bet aš jam neleidžiu daugiau nieko daryti. Fajezas supyksta. Piktai žiūrėdamas man į akis, jis sako:

— Kodėl tu nenori? Leisk man!

Aš labai bijau, kad jis nenueitų, kad nesusirastų kitos... Jis gali tai padaryti kada tik panorėjęs, nes yra vyras, mano busimasis vyras. Aš jį myliu, aš nenorėčiau jam atsiduoti, aš labai bijau, bet dar labiau bijau jo netekti. Jis yra mano vienintelė viltis. Tad aš jam leidžiu daryti viską nežinodama, kas man gali atsitikti ir kiek toli jis eis. Fajezas yra čia, man prieš akis, jis nori mane liesti, visa kita neturi reikšmės. Neilgai trukus leisis saulė, jau ne taip karšta, man lieka nebedaug laiko ir aš turėsiu ginti į namus bandą. Jis mane parverčia į žolę ir daro tai, ką nori. Aš daugiau nieko nesakau, aš nepadarau nė menkiausio judesio, kad jį atstumčiau. Jis nėra žiaurus, jis manęs nepaima jėga, jis labai gerai žino, ką daro. Netikėtai pajaučiu skausmą. Aš to nesitikėjau, bet ne iš skausmo aš pradėjau verkti. Jis nieko nesako nei prieš tai, nei po to, jis manęs neklausia, kodėl aš verkiu, ir aš netgi nežinau, kodėl aš plūstu ašaromis. Aš nežinočiau ką jam pasakyti, jeigu jis manęs paklaustų. Aš nenorėjau. Aš esu nekalta, aš nieko neišmanau apie vyro ir moters meilę, niekas man to nepaaiškino. Mylintis su savo vyru moteriai turi pasirodyti kraujas, tai buvo viskas, ką aš žinojau nuo vaikystės. Jis daro viską ką nori, tylomis, kol aš pradedu kraujuoti, ir štai jis atrodo nustebęs, tarsi to nebūtų tikėjęsis. Gal jis manė, kad aš jau mylėjausi su kitais vyrais? Už tai, kad aš gindavau viena avis? Jis pats sakė, kad manęs tykojo ir aš esu rimta mergaitė. Aš nedrįstu pažvelgti jam į veidą man gėda. Jis paima mane už smakro ir sako:

— Aš tave myliu.

— Aš tave taip pat myliu.

Tuo momentu aš nesupratau, kad jis didžiavosi savimi. Tai tik kur kas vėliau aš supykau, kad jis suabejojo mano skaistybe, pasinaudojo manimi gerai žinodamas, kas man už tai gresia. Aš nenorėjau su juo mylėtis pasislėpusi griovyje, aš norėjau to paties, ko norėjo mano kaimelio mergaitės. Norėjau ištekėti, kad man gerai išpešiotų plaukus, turėti gražią suknelę ir eiti miegoti į jo namus. Aš norėjau, kad auštant jis parodytų visiems žmonėms suteptą baltą paklodę. Aš norėjau išgirsti moterų šūksnius. Jis pasinaudojo mano baime, jis žinojo, kad aš atsiduosiu norėdama jį išsaugoti.

Aš nubėgau truputį toliau nusišluostyti nuo kojų kraują ir padoriau apsirengti, o jis tuo metu tvarkė savo drabužius. Paskui aš jo maldavau manęs nemesti, kuo greičiau iškelti vestuves. Mergaitei prarasti nekaltybę yra labai rimtas dalykas. Tada jai jau baigtas gyvenimas.

— Niekada aš tavęs nepaliksiu.

— Aš tave myliu.

— Aš taip pat tave myliu. Dabar tu eik į namus, persivilk drabužius ir elkis taip, tarsi nieko nebūtų atsitikę. Ypač neverk namuose.

Jis nuėjo pirma manęs. Aš daugiau nebeverkiau, bet truputį susirgau. Šlykštus buvo tas kraujas. Mylėtis su vyru nėra šventė. Man skaudėjo, jaučiausi bjauriai, neturėjau vandens apsiplauti, tik žolės nusišluostyti, dar jaučiau deginimą pilve, reikėjo suvaryti avis ir ginti jas į namus, o kelnės buvo nešvarios. Reikėjo jas paslapčiomis išskalbti. Greitai eidama keliu aš galvojau, kad daugiau nekraujuosiu, savęs klausiau, ar man visada skaudės mylintis su savo vyru. Ar aš visada kaip dabar tuo bjaurėsiuosi?

Ar grįžtančios į namus mano veidas atrodo normaliai? Aš nebeverkiu, bet aš kenčiu viduje ir bijau. Aš suvokiu, ką padariau. Aš jau nebesu nekalta mergaitė. Aš nebūsiu saugi tol, kol neištekėsiu. Vestuvių vakarą aš nebūsiu nekalta. Tačiau tai nesvarbu, nes jis žino, kad aš prieš mylėdamasi su juo buvau nekalta. Aš rasiu išeitį, aš įsipjausiu su peiliu ir ištepsiu krauju savo vestuvių paklodę. Aš būsiu tokia pat kaip kitos moterys.

Aš laukiau tris dienas. Aš tykojau terasoje, kad Fajezas parodys kokį nors ženklą ir paskirs pasimatymą. Šį kartą jis mane nutempė po nedidele akmenų priedanga, į kitą lauko galą. Paprastai ten visi slėpdavosi nuo lietaus. Dabar nebekraujavau. Man dar skaudėjo, bet aš kur kas mažiau bijojau. Jis atėjo ir tai man buvo svarbiausia. Jis buvo čia, ir aš dar stipriau jį mylėjau. Nesvarbu, ką jis darė su mano kūnu, širdyje aš jį mylėjau. Jis buvo visas mano gyvenimas, vienintelė viltis palikti tėvų namus, būti moterimi, einančia su vyru gatve, lipančia su juo į automobilį važiuoti į parduotuves pirkti suknelių, batų ir reikalingų produktų turguje.

Aš esu laiminga būdama su juo, jam priklausydama... Tai vyras, tikras vyras. Aš gerai supratau, kad tai jam buvo ne pirmas kartas, jis žinojo, kaip tai reikia daryti. Aš tikiu, kad bus vestuvės, jis nežino kada, o aš juo labiau, bet aš neklausinėju. Esu tikra, kad jos bus.

Laukiant vestuvių reikia būti labai atsargiai, kad niekas manęs neįskųstų. Į kitą pasimatymą eisiu kitu keliu. Aš skaičiuoju laiką, kurio man reikės daugiau, ir tuo tarpu aš nedrįstu išeiti viena iš namų per geležines duris. Aš palaukiu motinos ar sesers. Aš visada stebiu, kada rytą Fajezas išvažiuoja. Vos išgirdusi jo žingsnius žvyruotu keliu aš greitai pribėgu prie cementinės sienelės. Jeigu kas nors yra lauke, aš atsuku nugarą; jeigu nieko nėra, aš laukiu ženklo. Jau buvo du pasimatymai nuo to laiko, kai aš nebesu nekalta. Mes negalime susitikti kasdien, tai būtų neatsargu. Ženklą apie trečią pasimatymą gavau tik baigiantis šeštai dienai. Aš visada bijau ir visada tikiu, kad jis įvyks. Aš klausau menkiausio triukšmo laukuose. Aš stengiuosi nebūti lauko pakraštyje. Aš laukiu, sėdėdama griovio žolėje su lazda, žiūriu į bites, skraidančias ant laukinių gėlių, svajoju, kad greitai nebeganysiu avių ir ožkų, apie dienas, kai iš tvarto nebemėšiu mėšlo. Jis tuojau ateis, jis mane myli ir kai jis eis iš čia, aš jam pasakysiu kaip pirmą ir antrą kartą: „Nepalik manęs“.

Mes mylimės trečią kartą. Saulė geltona, aš turiu grįžti melžti avių ir ožkų. Aš sakau:

— Aš tave myliu, nepalik manęs. Kada ateisi?

— Negalima tuojau pat vėl susitikti. Reikia truputį palaukti. Reikia būti atsargiems.

— Iki kada?

— Iki tada, kai aš tau duosiu ženklą.

Mano meilės istorija tęsėsi penkiolika dienų, buvo trys pasimatymai avių ganykloje. Fajezas buvo teisus, kad reikia būti atsargiems, ir aš turiu būti kantri, laukti, kad mano tėvai su manimi pakalbėtų, kaip jie kalbėjo su mano seserimi Nura. Mano tėvas negali daugiau laukti, kad galėtų ištekinti Kainatą prieš mane! Kadangi Fajezas manęs prašė, ir ji vis dar yra senmergė turėdama dvidešimt metų, jis gali manim atsikratyti, jis turi dar dvi dukteris! Khadija ir Salima, mažosios, savo ruožtu galės eiti dirbti su motina, prižiūrėti bandą ir nuiminėti derlių. Fatma, brolio žmona, vėl nėščia, ji greitai gimdys. Ji taip pat gali dirbti. Aš laukiu savo likimo visą laiką truputį bijodama, nes jis ne nuo manęs priklauso. Bet aš laukiu labai ilgai. Dienos slenka, o Fajezas man neduoda ženklo. Tačiau kiekvieną vakarą aš tikiuosi, kad jis pasirodys, kaip jis moka tai padaryti atsirasdamas nežinia iš kur, iš kairės ar dešinės nuo griovio, kur aš slepiuosi.

Vieną rytą tvarte aš keistai pasijutau. Nuo mėšlo kvapo man apsvaigo galva. Gaminant valgį, nuo avienos mane pykindavo. Aš pasidariau nervinga, norėdavau verkti arba nei iš šio, nei iš to miegoti. Kiekvieną kartą Fajezas išeidamas iš namų žiūri kitur, man neparodo jokio ženklo. Laikas slenka labai lėtai ir aš nebežinau, kada sirgau mėnesinėmis, nei kada jos turi būti. Aš dažnai girdėdavau motiną klausiančią seserį Nurą:

— Ar tu sergi mėnesinėmis?

— Taip, mama.

— Ne dabar, o apskritai.

Arba dar:

— Tu nesirgai mėnesinėmis? Vadinasi, tu esi nėščia!

Aš nesulaukiu, kada sirgsiu mėnesinėmis. Aš tikrinu daug kartų per dieną. Kiekvieną kartą, kai einu į tualetą, į priedangą, aš žiūriu, ar nėra kraujo. Kartais aš taip keistai jaučiuosi, kad viltis grįžta. Tačiau visada būna ne tai. Aš labai bijau ir baimė man spaudžia gerklę tarsi norėčiau vemti. Aš nebesijaučiu taip kaip anksčiau. Aš nebenoriu dirbti, keltis. Mano prigimtis pasikeitė.

Aš ieškau priežasties, kuri nebūtų visų blogiausia. Aš savęs klausiu, ar ištikęs šokas dėl prarastos nekaltybės gali taip pakeisti merginą. Galbūt mėnesinės vėluoja? Aš negaliu išsiaiškinti to naivaus paaiškinimo. Nekalčiausias klausimas apie tai užtrauktų ant manęs Dievo prakeiksmus.

Aš apie tai visą laiką galvoju, kiekvieną akimirką dieną ir ypač vakare užmigdama šalia savo seserų. Jeigu aš esu nėščia, tėvas mane pasmaugs po avių vilnos antklode. Rytą keldamasi aš džiaugiuosi, kad esu gyva.

Aš bijau, kad kas nors iš šeimos nepastebėtų, kad aš pasikeičiau. Mane pykina pamačius saldytą ryžių patiekalą, apima miegas tvarte. Aš jaučiuosi pavargusi, skruostai išbalę, motina neišvengiamai pastebės ir paklaus, ar aš nesergu. Aš niekada nesirgau. Aš slepiuosi, apsimetu, kad gerai jaučiuosi, bet tai daryti sekasi kaskart vis sunkiau. O Fajezas nesirodo. Jis sėda į savo automobilį apsivilkęs gražiu kostiumu, su diplomatu ir gražiais batais ir nuvažiuoja taip greitai, kad net pakyla dulkių debesis. Prasideda vasara. Rytais būna labai karšta. Aš turiu ginti gyvulius auštant ir juos parvaryti į namus prieš prasidedant kaitrai. Aš nebegaliu jo tykoti terasoje, o reikia būtinai pakalbėti apie vestuves. Man ant nosies atsirado keista dėmė. Nedidelė ruda dėmelė, kurią aš stengiuosi paslėpti, nes žinau, ką tai reiškia. Nurai taip pat buvo atsiradusi tokia dėmelė, kai ji buvo nėščia. Motina pažvelgė į mane nustebusi:

— Iš kur ji?

— Tai nuo chna, aš neatsargiai patryniau pirštais.

Aš iš tikrųjų specialiai su chna išsitepliojau nosį. Tačiau tas melas negalėjo ilgai trukti. Aš esu nėščia ir nemačiau Fajezo daugiau kaip mėnesį.

Būtinai man reikia su juo pasikalbėti. Vieną vakarą, kai saulė dar nebuvo nusileidusi, aš sode šildžiau vandenį tarsi norėdama skalbti ir užlipau į terasą su skalbiniais maždaug tokiu laiku, kada Fajezas turėjo grįžti. Šį kartą aš jam daviau ženklą galva ir atkakliai dariau visokius judesius rankomis, kad jis suprastų: „Aš noriu su tavimi susitikti, aš eisiu ten, reikia, kad ir tu ten ateitum..

Jis mane matė ir aš nuėjau į sutartą vietą užuot ėjusi prižiūrėti sergančios avies. Avis iš tikrųjų negalavo, nes turėjo ėriuotis, ir ne vieną kartą aš turėjau praleisti naktį prie besiėriuojančios avies. Aš netgi visą naktį miegojau ant šiaudų bijodama, kad negirdėsiu, kada ji ėriuosis.

Jis atėjo į mūsų pasimatymų vietą tuojau pat po manęs ir puolė mane glamonėti manydamas, kad tam aš jį pakviečiau. Aš atsitraukiau:

— Ne, ne dėl to aš tave norėjau matyti.

— Tai dėl ko?

— Aš noriu su tavimi pakalbėti.

— Paskui pakalbėsim... Ateik!

— Tu manęs nemyli, ar negalime susitikti, kad galėtume pasikalbėti?

— Aš tave myliu, aš taip stipriai tave myliu, kad kiekvieną kartą, kai tave matau, aš tavęs noriu.

— Fajezai, pirmą kartą aš nieko nenorėjau, paskui tu mane pabučiavai ir aš sutikau tris kartus, šiandien aš nesusirgau mėnesinėmis.

— Tikriausiai jos vėluoja?

— Ne, jos niekada nevėluoja ir aš keistai jaučiuosi.

Jis nieko nebenori. Aš pamačiau iš jo veido: jis išbalo.

— Ką darysime?

— Dabar reikia kuo greičiau susituokti! Negalima delsti, reikia eiti pas mano tėvą, kad ir nebus šventės, man nesvarbu!

— Žmonės apkalbės kaimelyje, taip nedaroma!

— Kaip bus su paklode, kurią reikės pakabinti balkone?

— Dėl to nesirūpink, aš tuo užsiimsiu, aš padarysiu. Bet negalima kelti nedidelių vestuvių, kalbėjom apie dideles vestuves, bus didelės vestuvės. Aš pakalbėsiu su tavo tėvu. Lauk manęs rytoj, tą pačią valandą.

— Tačiau tai ne visada man įmanoma. Tu esi vyras, tu darai tai, ką nori... Lauk, kol aš tau duosiu ženklą. Jeigu aš galėsiu, tu mane pamatysi pinančią plaukus. Jeigu aš nenusirišiu skarelės, neateik.

Rytojaus dieną aš surizikavau sakydama, kad einu parnešti žolės sergančiai avelei. Aš daviau ženklą ir drebėdama nubėgau į pasimatymą. Tėvas nieko nepasakė, bent aš nieko negirdėjau. Aš taip bijojau, kad dusau iš baimės. Jis atėjo po geroko pusvalandžio. Iš atsargumo aš jį užpuoliau:

— Kodėl nebuvai atėjęs pas mano tėvą?

— Aš nedrįsau pažvelgti tavo tėvui į akis. Aš bijau.

— Bet reikia, kad paskubėtumei, dabar jau beveik du mėnesiai. Man augs pilvas, ką aš darysiu?

Ir aš pradėjau verkti. Tada Fajezas man pasakė:

— Liaukis, neverk eidama į namus. Rytoj aš nueisiu pas tavo tėvą.

Aš juo patikėjau, labai norėjau juo tikėti, nes aš jį mylėjau ir taip pat tikėjau, kad jis manęs paprašė mano tėvo. Aš supratau, kad jis bijojo jam pažvelgti į akis. Nebuvo taip paprasta paaiškinti, kodėl jis norėjo, kad taip greitai būtų vestuvės. Kokią priežastį jis turėjo rasti, kad įtikintų tėvą ir numalšintų jo įniršį nepasakydamas paslapties ir nenuplėšdamas man garbės, taip pat ir savosios, prieš šeimą?

Tą vakarą aš meldžiausi kaip paprastai. Mano tėvai buvo labai religingi, motina dažnai eidavo į mečetę. Mergaitės turėjo namuose melstis du kartus per dieną. Rytojaus dieną aš dėkojau Alachui, kad dar atsibudau gyva.

Automobilis jau buvo nuvažiavęs, kai aš nuėjau į terasą. Tada aš triūsiau kaip paprastai, slaugiau avelę, mėžiau tvartą, išginiau bandą, skyniau pomidorus.

Aš laukiau vakaro. Aš taip bijojau, kad paėmiau didelį akmenį ir sudaviau juo į pilvą tikėdamasi, kad pasirodęs kraujas viską sutvarkys.

Paskutinis pasimatymas

Atėjo vakaras. Aš beviltiškai laukiu, kada pamatysiu ateinantį Fajezą vieną ar su savo tėvais, bet aš gerai žinau, kad jis neateis. Šiandien jau per daug vėlu. Ir automobilio nėra priešais namus, langinės neatidarytos.

Man tai yra katastrofa. Aš praleidžiu bemiegę naktį bandydama įsivaizduoti, kad jis nuvažiavo aplankyti savo šeimos kitur, o langinių neatidarė dėl kaitros.

Keista, kad mano atmintis išsaugojo tą kelių savaičių mano gyvenimo tarpsnį. Aš, kuri taip sunkiai atkūriau žiaurius savo vaikystės vaizdus, be trupinėlio laimės ar akimirkos ramybės, aš niekada nepamiršau pavogtos laisvės, baimės ir vilties akimirkų. Tą naktį aš aiškiai mačiau save po avies antklode, pritrauktais prie smakro keliais, apkabinusią abiem rankom pilvą klausančią mažiausio šnaresio tamsoje. Rytoj jis bus ten, rytoj jo ten nebus... Jis mane išgelbės, jis mane pames... Tai buvo tarsi muzika, kuri nenutilo mano ausyse.

Rytojaus dieną pamačiau stovintį priešais namą automobilį. Aš sau pasakiau: „Jis gyvas!“ Yra vilties. Aš negalėjau nueiti patykoti, kada jis išvažiuos, bet vakare, jam grįžtant, aš buvau terasoje. Aš parodžiau sutartą ženklą dėl pasimatymo rytojaus dieną prieš leidžiantis saulei.

Baigiantis popietei, leidžiantis saulei, aš ėjau avims atnešti šieno. Aš palaukiau dešimt, penkiolika minučių manydama, kad jis pasislėpė kur nors toliau. Javapjūtė buvo pasibaigusi, bet kai kur laukuose aš galėjau pririnkti didelį javų pėdą, kurį surišau su šiaudais. Aš juos rikiuoju prie kelio ir rišu pirma laiko. Aš dirbu greitai, bet pasilieku tris pėdus surišti, kad deramai atrodyčiau, jeigu kas nors eitų pro šalį, nes šioje vietoje aš esu gerai matoma. Man tereikėtų tik pasilenkti prie pėdų ir pavaizduoti labai užsiėmusią, nors darbas jau yra baigtas. Aš galiu penkiolika minučių atsikvėpti prieš grįždama į namus, nes pasakiau motinai, kad parnešiu šieną po pusvalandžio. Tuo laiku avys jau būna suvarytos į tvartą, ožkos ir karvės taip pat, ir man belieka tik jas melžti ir spausti sūrius rytdienai. Aš prigalvojau visokių priežasčių šiam pasimatymui. Aš ėjau į šulinį atnešti vandens gyvuliams girdyti, o tam reikia daug kartų nueiti su dideliu kibiru ant galvos. Triušiams reikėjo minkštos žolės, vištoms — grūdų ir aš ėjau rinkti varpų... Aš ėjau pažiūrėti, ar pradėjo nokti figos, man reikėjo citrinos valgiui gaminti arba užkurti ugnį duonos kepimo krosnyje.

Reikėjo be paliovos saugotis tėvų, kurie nepasitikėjo savo dukterimi. Duktė gali iškrėsti daug dalykų... Ji vaikšto į kiemą? Ką ji veikia kieme? O gal ji kartais paskyrė pasimatymą už duonos kepimo krosnies? Ji eina į šulinį vandens? Ar ji pasiėmė kibirą? Ar gyvuliai dar negirdyti? Ji išėjo šieno? Kiek pėdų ji atneš?

Šį vakarą aš tempiu drobinį maišą nuo pėdo prie pėdo. Aš jį greitai prikemšu ir laukiu, laukiu. Aš žinau, kad mano tėvas sėdi kaip paprastai prie lempos priešais namus ir laukia su diržu rankoje, rūkydamas pypkę kaip paša, kad dukra grįžtų tiksliai tą valandą, kada turi grįžti. Jis skaičiuoja minutes. Jis turi laikrodį ir, jeigu aš sakau, kad ateisiu po pusvalandžio, turi praeiti pusvalandis be vienos minutės, jeigu nenoriu gauti diržo.

Man beliko surišti tik tris pėdus. Dangus pilkėja, saulės geltonis blėsta. Aš neturiu laikrodžio, bet man dar liko kelios minutės prieš sutemstant, o naktis mūsų krašte labai greitai ateina. Galėtumei pagalvoti, kad mums šviesdama saulė taip pavargsta, kad staiga krinta kaip akmuo mus palikdama tamsoje.

Aš praradau viltį. Viskas baigta. Jis mane metė. Aš grįžtu į namus. Jo automobilio dar nėra. Aš atsikeliu rytojaus rytą, jo automobilio vis dar nėra.

Iš tikrųjų viskas baigta. Nebėra daugiau vilties gyventi ir aš tai suprantu. Jis manim pasinaudojo, jam pasitaikė gera proga. Bet ne man.

Aš kramtau pirštus, bet jau per vėlu. Aš jo niekada nebepamatysiu. Baigiantis savaitei, aš net nesistengiu jo tykoti terasoje. Rausvo namo langinės uždarytos, jis pabėgo su automobiliu kaip koks niekšas. Aš negaliu nieko prašyti pagalbos.

Po trijų ar keturių mėnesių mano pilvas pradėjo augti. Dar jį gerai paslepiu po suknele, bet kai nešu kibirą ar kokią nors naštą ant galvos, išlenkusi lanku nugarą ir pakėlusi rankas, turiu dėti dideles pastangas, kad jo nesimatytų. Be to, dar ta dėmė ant nosies, aš ją trinu, kad nuvalyčiau, bet ji nenusivalo. Aš negaliu visą laiką kartoti, kad nuo chna, motina nepatikės.

Naktį nerimas būdavo didžiausias. Aš dažnai eidavau miegoti su avimis. Priežastį visada rasdavau: kai avis ėriuojasi, ji šaukia kaip žmogiška būtybė, ir jeigu jos negirdi, atsitinka, kad mažylis uždūsta motinos pilve.

Kartais aš pagalvoju apie sunkiai gimdžiusią mažylį avį. Aš įkišau jai ranką į pilvo gilumą ir labai atsargiai pasukau ėriuko galvą į tinkamą padėtį, ir jį traukiau į save. Aš labai bijojau, kad jam neskaudėtų, ir ilgai kovojau, kad mažasis ėriukas išliktų gyvas. Vargšei motinai nesisekė jo stumti ir aš turėjau jai labai padėti. Tačiau maždaug po valandos ji nugaišo.

Gimė maža avytė. Ji sekiodavo paskui mane kaip vaikas. Pamačiusi, kad aš išvažiuoju, ji mane šaukdavo. Pirma pamelždavau kitas avis, paskui ją girdydavau iš buteliuko su žinduku. Tada aš turėjau apie penkiolika metų. Aš padėjau ėriuotis daugeliui avelių, bet atmintyje man išliko vienintelis šis ėriavimasis. Mažylė eidavo paskui mane į daržą ji lipdavo namų laiptais. Kur aš beeičiau, ji visur sekdavo paskui mane. Motina nugaišo, o avytė liko gyva...

Kadangi buvau mačiusi, kaip sunkiai gimsta ėriukas, man buvo keista, kaip motina gali uždusinti savo vaikus. Tačiau tuo metu aš visiškai apie tai nesusimąsčiau. Tai buvo įprasta ir su tuo reikėjo susitaikyti. Prisimindama šiuos vaizdus, šiandien aš būčiau tam pasipriešinusi. Jeigu tada aš būčiau buvusi tokia supratinga kaip dabar, aš veikiau būčiau pasmaugusi motiną kad išgelbėčiau nors vieną mažylę.

Tokioms nuolankioms moterims kaip mūsų krašte, žudyti dukteris yra visiškai normalu. Tokiam tėvui kaip manasis, kirpti savo dukrai plaukus žirklėmis avims kirpti, visiškai normalu, jas mušti diržu ar lazda, taip pat normalu, jas pririšti tvarte nakčiai su karvėmis, irgi normalu. Ką galėjo man padaryti tėvas sužinojęs, kad aš esu nėščia? Mano sesuo Kainata ir aš manėme, kad būti pririštoms tvarte yra blogiausia, kas gali nutikti. Surištomis rankomis už nugaros, kaklaskare užrišta burna, kad nerėktume, ir surištomis kojomis virve, kuria mus mušdavo, negalinčios ištarti nė žodžio, nemiegojusios visą naktį, bet mums tai atrodė visiškai paprasta, tik kiekvieną kartą mes galvodavome tą patį: „Jeigu esame pririštos, vadinasi, esame gyvos“.

Vieną dieną man skalbiant atėjo tėvas. Aš išgirdau jį atšlūbčiojantį man už nugaros ir jo lazdos bambsėjimą į kiemo žemę. Jis sustojo man už nugaros, o aš nedrįsau pasikelti:

— Aš esu tikras, kad tu esi nėščia.

Aš paleidau iš rankų skalbinį į metalinį dubenį, neturėjau jėgų pakelti į jį akių. Iš apstulbimo ar pažeminimo aš negalėčiau įkvėpti oro, negalėčiau meluoti, jeigu į jį pažiūrėčiau.

— Bet ne, tėti.

— Bet taip! Žiūrėk! Tu pastorėjai! O ta dėmė, tu sakai, kad nuo saulės, paskui sakei, kad nuo chna. Motina apžiūrės tavo krūtis.

Motina įtarė, kad esu nėščia, o jis dabar atėjo įsakyti.

— Reikia jas parodyti motinai.

Ir tėvas nuėjo pasiramsčiuodamas lazda ir daugiau nepridurdamas nė žodžio.

Jis manęs nemušė. Aš nesipriešinau, man užėmė žadą. Aš maniau, kad šį kartą taip ir yra, aš esu mirusi. Dabar buvo motinos eilė. Įrėmusi rankas į šonus, ji apėjo aplink dubenį. Motina buvo rami, bet šiurkšti.

— Dabar nustok skalbusi! Parodyk savo krūtis!

— Ne, aš tavęs maldauju, mama, man gėda.

— Arba tu man jas parodai, arba aš tau perplėšiu suknelę!

Tada aš atsegiau savo apykaklės sagas iki krūtinės ir praskėčiau suknelę.

— Ar tu nėščia?

— Bet ne!

— Ar sergi mėnesinėmis?

— Taip!

— Kitą kartą kai sirgsi mėnesinėmis, man parodysi popierių!

Aš pasakiau taip, kad būčiau rami, kad ją nuraminčiau ir jausčiausi saugiai. Aš žinau, kad turėsiu įsipjauti, ištepti krauju popierių ir jai parodyti pasirodžius artimiausiam mėnuliui.

Aš palikau savo skalbinius, išėjau be leidimo iš namų per daržą ir pasislėpiau tarp seno citrinmedžio šakų. Kvaila šitaip pasislėpti, citrinmedis manęs neišgelbės, bet aš labai bijau ir nežinau, ką darau. Tėvas mane greitai surado įlipusią į medį kaip ožką ir pasislėpusią tarp lapų. Jam tereikėjo tik patraukti už kojų ir aš nukritau.

Iš vieno mano kelio bėgo kraujas, jis mane parvedė į namus. Tėvas priskynė šalavijų lapų, juos susmulkino ir uždėjo tą košę ant žaizdos, kad nustotų bėgti kraujas. Keista. Aš nesuprantu, kodėl, mane taip žiauriai numetęs, jis rūpinasi manim, ko niekada nebuvo daręs. Tuo momentu aš pagalvojau, kad galiausiai jis nėra toks piktas. Jis patikėjo tuo, ką jam pasakiau. Prabėgus kuriam laikui, aš svarsčiau, kad, ko gero, paprasčiausiai jis nenorėjo, kad tą kraują panaudočiau juos įtikindama, kad sirgau mėnesinėmis...

Krisdama aš užsigavau pilvą ir tikėjausi, kad susirgsiu mėnesinėmis.

Truputį vėliau tėvai sušaukė šeimos pasitarimą, kuriame man neleido dalyvauti. Į jį pakvietė Nurą ir Huseiną. Aš klausiausi už sienos. Jie kalbėjo visi kartu ir aš išgirdau tėvą sakant:

— Aš esu įsitikinęs, kad ji yra nėščia, ji nenori mums prisipažinti, palaukime, kol ji mums parodys, kad serga mėnesinėmis...

Jiems baigus kalbėtis, aš užlipau į antrą aukštą ir apsimečiau mieganti.

Rytojaus dieną tėvai išvažiavo į miestą. Man uždraudė išeiti iš namų. Kiemo durys buvo uždarytos, bet aš daržais išbėgau slėptis į laukus. Paėmusi didelį akmenį pradėjau juo be perstojo per suknelę daužyti pilvą kad pasirodytų kraujas. Niekas man niekada nebuvo sakęs, kaip auga kūdikiai motinos pilve. Aš tik žinojau, kad, atėjus tam tikram momentui, kūdikis ima judėti. Aš mačiau motiną nėščią aš žinojau, kiek reikia laiko, kad kūdikis ateitų į šį pasaulį, bet daugiau nieko nežinojau. Nuo kada kūdikis yra gyvas? Man atrodė, kad nuo tada, kai jis gimsta, nes tuo momentu mačiau kaip motina sprendė, ar jį palikti gyventi, ar jam atimti gyvybę. Aš karštai troškau, būdama nėščia tris su puse ar keturis mėnesius, kad pasirodytų kraujas. Aš vien tik apie tai galvojau. Aš nesupratau, kad kūdikis, esantis mano pilve, jau yra žmogiška būtybė.

Ir aš verkiau iš įniršio ir baimės, kad nepasirodo kraujas, kad grįš tėvai ir turiu pareiti į namus anksčiau už juos.

Tie prisiminimai šiandien yra labai skausmingi... aš jaučiuosi tokia kalta. Aš veltui sau sakau, kad nieko nežinojau, kankinama to, kas manęs laukė. Košmaras, kai pagalvoju, kad aš daužiau savo pilvą, kad nebūtų kūdikio.

Rytojaus dieną vėl aš daužiau savo pilvą viskuo, kas pakliuvo po ranka, ir kiekvieną kartą, kai galėdavau tai daryti. Motina laukė. Ji man davė laiko vieną mėnesį nuo tos dienos, kai privertė jai parodyti krūtis. Aš žinau, kad ji skaičiuoja dienas, ir laukdama to momento aš negaliu niekur išeiti. Aš esu įkalinta namuose ir turiu tenkintis tik namų ruoša. Motina man pasakė: „Tu daugiau nebeišeisi per duris! Tu daugiau nebeganysi avių, nebeisi šieno“.

Aš galiu pabėgti per kiemus ir daržus, bet kur aš eisiu? Aš niekada nevažiavau viena autobusu, neturiu pinigų ir, be to, vairuotojas neleis man įlipti į autobusą.

Aš jau turėčiau būti nėščia penktą mėnesį. Aš jutau judantį vaisių pilve ir stačia trenkiuosi kaip pamišusi į sienos kampą. Aš nebegaliu daugiau meluoti nei slėpti savo pilvo ir krūtų, aš nebeturiu jokios išeities.

Vienintelė mintis, kuri šovė man į galvą, vienintelė galima, pabėgti iš namų ir prašyti prieglobsčio pas motinos seserį. Ji gyvena kaimelyje. Aš žinau, kur yra jos namas. Taigi vieną rytą, kai tėvai buvo išėję į turgų, aš perėjau daržą, praėjau pro šulinį, peršokau per šlaitą ir nuėjau iki jos. Aš neturėjau daug vilčių, nes ji buvo pikta, pavydėjo mano motinai, bet ko, nežinojau. Bet kaip tik todėl galbūt ji mane priims ir ras išeitį. Pamačiusi mane ateinančią vieną, ji iš pradžių susirūpino, kur yra mano tėvai. Kodėl jie neatėjo su manimi.

— Reikia, kad man padėtumėte, teta.

Ir aš jai papasakojau viską apie numatytas ir suvėluotas vestuves, javų lauką.

— Kas jis?

— Jo vardas Fajezas, bet jo nėra kaimelyje, jis žadėjo...

— Gerai. Aš tau padėsiu.

Teta apsirengė, užsirišo skarelę ir paėmė mane už rankos:

— Ateik, eisime kartu.

— Bet kur eisime? Ką tu darysi?

— Ateik, duok man ranką, nereikia, kad matytų tave einančią vieną.

Aš įsivaizdavau, kad ji mane nuves pas kitą moterį, kaimynę, kuri žino paslaptį vėl susirgti mėnesinėmis arba neleisti vaisiui augti pilve. Arba ji mane kur nors paslėps, kol aš juo atsikratysiu.

Tačiau teta mane parvedė į namus. Ji mane tempė kaip asilą, nenorintį eiti į priekį.

— Kodėl tu mane vedi į namus? Padėk man, aš tavęs maldauju!

— Kadangi ten tavo vieta, jie turi tavim pasirūpinti, o ne aš.

— Aš tavęs maldauju, pasilik su manim! Tu žinai, kas man bus!

— Čia tavo vieta! Ar tu mane supratai? Ir daugiau niekada nebėk iš namų!

Ji mane privertė įeiti per duris, pašaukė tėvus, apsisuko ir nuėjo neatsigręždama. Aš mačiau jos veide pyktį, neapykantą. Ji tikriausiai galvojo: „Mano sesuo turi gyvatę namuose, ši mergaitė užtraukė nešlovę šeimai“.

Tėvas uždarė duris, o motina metė į mane piktą žvilgsnį, smakro judesiu ir rankos mostu tarsi sakydama: „Kekšė... prostitutė... tu išdrįsai nueiti pas mano seserį!“ Jos viena kitos neapkentė. Kai vienai nutikdavo kokia nors nelaimė, kita apsidžiaugdavo.

— Taip, aš buvau pas ją tikėjausi, kad ji galės man padėti, mane paslėpti...

— Ateik! Lipk į savo kambarį!

Aš drebu visu savo kūnu, kojos manęs nelaiko. Aš nežinau, kas manęs laukia užsidarius kambario durims. Aš negaliu žengti nė žingsnio.

— Suada! Ateik!

Sesuo man neprataria nė žodžio. Jai taip pat gėda kaip ir man ir ji taip pat daugiau nebeišeina iš namų. Motina dirba kaip paprastai, mano kitos seserys prižiūri gyvulius, o aš esu uždaryta kaip raupsuotoji. Kartais aš girdžiu juos kalbančius vienus su kitais. Jie bijo, kad kas nors manęs nepamatytų kaimelyje, kad žmonės neapkalbėtų. Norėdama išgelbėti savo kailį ir pasislėpti pas tetą aš padariau ypač didelę gėdą motinai. Kaimynai sužinos, burnos kalbės, ausys klausysis.

Nuo tos dienos aš nebekišu nosies į lauką. Į mano kambario duris tėvas įtaisė naują užraktą kuris kiekvieną kartą pokšteli kaip šautuvo šūvis. Durys į daržą taip pat trinksi.

Plaudama kiemą kartais aš žiūriu į tas duris ir man suspaudžia krūtinę. Niekada aš nebegalėsiu iš čia išeiti.

Aš nesuprantu, kad tos durys nėra tokios baisios, nes daržas ir akmeninis šlaitas, kuris jas saugo, nėra neįveikiamos kliūtys. Aš per jas buvau išėjusi ne vieną kartą. Tačiau būti uždarytai kaip kalėjime gresia kiekvienai tokiai kaip aš merginai. Lauke būtų blogiau. Lauke lauktų gėda, neapykanta, apmėtymas akmenimis, kaimynai, spjaudantys į veidą, arba tempiantys už plaukų į namus. Apie buvimą lauke aš negalvoju. Bėga savaitės. Niekas manęs neklausinėja, niekas nenori žinoti, kas tai padarė, kaip ir kodėl. Netgi jeigu aš apkaltinčiau Fajezą, tėvas neitų jo ieškoti, kad su manim apvesdintų. Tai mano kaltė, o ne jo. Vyras, atėmęs moteriai skaistybę, nėra kaltas, tai ji to norėjo. Dar blogiau, jeigu ji to prašė! Aš esu praradusi garbę kekšė, nes sugundžiau vyrą. Aš nerandu nieko, kad galėčiau save pateisinti. Mano naivumas, mano meilė jam, jo pažadas vesti, netgi jo pirmas prašymas tėvo leisti man už jo tekėti, visa tai nesiskaito. Mūsų krašte save gerbiantis vyras neveda merginos, kuriai jis atėmė skaistybę prieš vestuves.

Ar jis mane mylėjo? Ne. Ir jeigu aš padariau klaidą, tai dėl to, kad tikėjau, kad aš jį sulaikysiu darydama tai, ko jis nori. Ar aš buvau įsimylėjusi? Bijojau, kad jis nesusirastų kitos? Tai nieko neverta gynyba... netgi man ji nebeturi prasmės.

Vieną vakarą įvyko naujas šeimos pasitarimas. Jame dalyvavo tėvai, mano vyriausioji sesuo ir jos vyras Huseinas. Brolio nebuvo namuose, nes turėjo gimdyti jo žmona, ir jis buvo išėjęs pas ją į jos namus.

Aš klausau bauginančių smurtu jų kalbų už sienos. Motina sako Huseinui:

— Negaliu prašyti sūnaus, jis nesugebės, jis yra per jaunas.

— Aš galiu tai padaryti.

Tėvas kalba savo ruožtu:

— Jeigu tu tai darysi, reikia padaryti kaip reikiant. Ką tu manai daryti?

— Nesirūpink, aš rasiu būdą.

Motina vėl prabilo:

— Tu turi tai padaryti, bet reikia ja atsikratyti vienu ypu.

Aš girdžiu seserį verkiančią ir sakančią, kad ji to nenori girdėti ir nori eiti į savo namus. Huseinas jai liepia palaukti ir priduria tėvams:

— Jūs išeisite iš namų. Išeikite iš namų, nereikia, kad jūs čia būtumėte. Kai grįšite, viskas bus padaryta.

Aš išgirdau mirties nuosprendį savo ausimis ir išbėgau ant laiptų, kai sesuo turėjo išeiti. Aš negirdėjau pabaigos. Truputį vėliau tėvas apėjo namus ir užtrenkė mergaičių kambario duris.

Aš nemiegojau. Negalėjau suvokti, ką aš girdėjau. Aš vis kartojau: ar tai sapnas? Ar tai košmaras? Ar jie iš tikrųjų nori tai padaryti? Gal nori mane pagąsdinti? O jeigu padarys, tai kada? Kaip? Ar man nukirs galvą?

Galbūt jie man leis pagimdyti kūdikį ir paskui nužudys? Ar jie pasiliks jį, jeigu bus sūnus? Ar motina uždusins kūdikį, jeigu bus mergaitė?

Ar jie mane nužudys prieš gimdymą?

Rytojaus dieną aš elgiausi tarsi nieko nebūčiau girdėjusi. Aš saugojausi, bet netikėjau, kad iš tikrųjų kas nors gali įvykti. Paskui aš vėl imdavau drebėti ir tuo patikėdavau. Vieninteliai klausimai mane kankino, kada ir kur. Tai negalėjo būti padaryta tuojau pat... beje, Huseinas buvo išvykęs. Be to, aš negalėjau įsivaizduoti Huseino, norinčio mane nužudyti!

Tą dieną motina man pasakė įprastu tonu:

— Laikas tau skalbti, tėvas ir aš išvykstame į miestą.

Aš žinojau, kas bus. Jie išvyksta iš namų, kaip jiems liepė Huseinas.

Prisiminusi neseniai dingusią seserį Hananą pamačiau, kad dabar viskas klostosi taip pat. Tėvai buvo išėję, dukterys liko vienos namuose su broliu. Vienintelis skirtumas, kalbant apie mane tas, kad dar nebuvo atėjęs Huseinas. Aš žiūrėjau į kiemą jis buvo didelis, iš dalies grįstas plokštėmis, likusi dalis padengta smėliu. Kiemą juosė siena, virš kurios buvo aukšti pinučiai su smaigaliais. Ir viename kampe buvo plikos, metalinės durys be užrakto ir rakto, su vienintele rankena išorėje.

Mano sesuo Kainata niekada neskalbia su manim, mums nereikia būti abiem.

Aš nežinau, kokį darbą jai liepė padaryti, nei kur ji yra su mažosiomis. Ji daugiau su manim nešneka. Ji miega šalia manęs, atsukusi nugarą nuo to laiko, kai bandžiau pabėgti pas tetą.

Motina laukia, kad surinkčiau skalbinius. Jų yra daug, nes paprastai mes skalbiame kartą per savaitę. Jeigu aš pradėsiu skalbti apie antrą ar trečią valandą popiet, tai baigsiu skalbti prieš šešias valandas vakaro.

Pirmiausia aš atsinešu iš šulinio, esančio daržo gilumoje, vandens, sukraunu malkas ugniai kūrenti, pastatau didelį skalbinių katilą ir pusę jo pripilu vandens. Ir atsisėdu ant akmens laukdama, kol jis sušils.

Tėvai išeina per namo duris, kurias išeidami visada užrakina.

Aš esu iš kitos pusės, šitame kieme. Aš visą laiką žarstau žarijas. Liepsna neturi sumažėti, reikia, kad vanduo būtų labai karštas skalbiniams pamerkti. Paskui aš patrinsiu dėmes su alyvmedžių aliejaus muilu ir eisiu į šulinį vandens skalbiniams skalauti.

Tai ilgas ir varginantis darbas, kurį aš atlieku daugelį metų, bet šiuo momentu jis man yra ypač sunkus.

Aš esu čia, kojos plikos, sėdžiu ant akmens, apsivilkusi pilkos drobės suknele, išvargusi nuo baimės. Aš netgi nebežinau, nuo kada esu nėščia su ta baime pilve. Šiaip ar taip, daugiau kaip šešis mėnesius. Retkarčiais aš pažiūriu į duris, esančias ten, didžiulio kiemo gilumoje. Jos mane hipnotizuoja.

Jeigu jis ateis, jis galės įeiti tik per tas duris.

Liepsna

Staiga aš išgirdau, kaip trinktelėjo durys. Jis yra ten, jis ateina.

Tas vaizdas man iškyla prieš akis po dvidešimt penkerių metų tarsi laikas būtų sustojęs. Tai buvo paskutiniai metai prieš tai buvusio gyvenimo ten, mano kaimelyje Transjordanijoje. Tie vaizdai plaukia sulėtintai kaip televizijos filme. Jie be paliovos man iškyla prieš akis. Aš norėčiau juos ištrinti pasirodžius pirmiesiems kadrams, bet aš negaliu sustabdyti filmo. Durims trinktelėjus, jau buvo per vėlu jį sustabdyti, aš turiu juos, tuos vaizdus, dar kartą pamatyti, nes kiekvieną kartą aš stengiuosi suprasti tai, ko nesupratau: kaip jis tai padarė? Ar aš galėjau nuo jo pabėgti, jeigu būčiau susigaudžiusi?

Jis artėja prie manęs. Tai mano svainis Huseinas, apsivilkęs darbiniais drabužiais: užsimovęs senas kelnes ir apsivilkęs medvilniniais trumpom rankovėm marškinėliais. Jis ateina priešais mane ir šypsodamasis man sako: „Sveika, kaip sekasi?“. Jo dantyse kyšo žolė, kurią Huseinas kramto visą laiką šypsodamasis: „Aš tavim pasirūpinsiu“.

Ta šypsena... jis sako, kad manim pasirūpins, aš to nesitikėjau. Aš taip pat truputį šypsausi norėdama jam padėkoti ir nedrįsdama ištarti nė žodžio.

— Tavo didelis pilvas, a?

Aš nuleidžiu galvą, man gėda į jį pažiūrėti. Aš dar žemiau nuleidžiu galvą, kakta net siekia kelius.

— Va čia dėmelė. Tu tyčia ją uždėjai su chna?

— Ne, aš tepiau plaukus su chna, aš neuždėjau jos tyčia.

— Tu uždėjai ją tyčia, norėdama paslėpti dėmelę.

Aš žiūriu į rankose laikomus skalbinius, kuriuos ką tik skalavau, o rankos dreba.

Tai paskutinis nekintamas ir aiškus vaizdas. Tie skalbiniai ir mano drebančios abi rankos. Paskutiniai jo žodžiai, kuriuos išgirdau, buvo: „Tu tyčia ją padarei norėdama paslėpti dėmelę“.

Jis daugiau nieko nesakė, aš buvau iš gėdos nuleidusi galvą, jaučiau nedidelį palengvėjimą, kad jis daugiau nebeklausinėja.

Staiga aš pajutau, kad kažkas šaltas nuvarvėjo man per galvą. Ir staiga mane apėmė liepsna. Aš supratau, kad liepsna, ir filmas ėmė greičiau suktis, vaizdai ėmė bėgti labai greitai. Aš plikomis kojomis pasileidau bėgti į daržą, rankomis daužydama plaukus, aš rėkiau ir jutau už nugaros plevėsuojančią suknelę. Ar liepsna irgi buvo apėmusi suknelę?

Aš jaučiu benzino kvapą ir bėgu; o suknelės apačia neleidžia bėgti dideliais žingsniais. Siaubas mane instinktyviai gena tolyn iš kiemo. Aš bėgu daržo link, nes nėra kitos išeities. Bet paskui aš beveik nieko nebeprisimenu. Aš žinau, kad bėgu, apimta liepsnos, ir rėkiu.

Kaip man pavyko pabėgti? Ar jis mane vijosi? Ar jis laukė, kad aš pargriūčiau ir pamatytų mane liepsnojančią?

Aš perlipau per nedidelę daržo sieną ir atsiradau ar kaimynų darže, ar gatvėje. Ten buvo moterų, man atrodo, kad dvi, tai tikriausiai išbėgau į gatvę, ir jos daužė liepsną iš viršaus. Man atrodo, kad skarelėmis.

Jos mane nutempė iki kaimelio fontano ir staiga ant manęs pasipylė vanduo tuo momentu, kai aš rėkiau iš baimės. Aš girdėjau rėkiančias moteris, bet nieko nemačiau. Aš buvau nulenkusi galvą prie krūtinės, jaučiau tekantį šaltą vandenį, kuris nenustojo bėgti, ir aš rėkiau iš skausmo, nes vanduo mane degino. Aš susigūžiau, užuodžiau degančios mėsos bei dūmų kvapą. Galbūt aš apalpau. Aš daug ko nemačiau. Dar prabėgo keli neryškūs vaizdai, girdėjau garsus, tarsi važiuočiau tėvo nedideliu sunkvežimiu. Bet tai buvo ne mano tėvas. Aš girdėjau moterų balsus, kurios verkė, palinkusios virš manęs. „Vargšelė“, „vargšelė“... Jos mane ramino. Aš gulėjau automobilyje ir jaučiau krestelėjimus važiuojant keliu. Aš girdėjau save dejuojančią.

Paskui daugiau nieko nebegirdėjau, po to vėl išgirdau automobilio burzgimą ir moterų balsus. Aš dar degiau tarsi liepsna būtų visą laiką mane apėmusi. Aš negalėjau pakelti galvos, negalėjau pajudinti nei kūno, nei rankų, aš buvau apimta liepsnos, visą laiką apimta liepsnos... aš smirdėjau benzinu, aš nieko nesupratau iš variklio gaudesio ir moterų dejonių, aš nežinojau, kur jos mane vežė. Jeigu aš truputį pramerkdavau akis, matydavau tik mažytį savo suknelės ar odos lopinėlį. Viskas buvo juoda, smirdėjo. Aš visą laiką degiau, nors manęs jau nebuvo apėmusi liepsna. Bet vis dėlto aš degiau. Man atrodė, kad aš vis bėgu apimta liepsnos.

Aš mirsiu. Gerai. Galbūt jau dabar esu mirusi. Pagaliau viskas baigta.

Pasmerkta mirti

Aš guliu ligoninės lovoje susigūžusi po paklode. Medicinos sesuo atėjo nuplėšti man suknelės. Ji piktai patraukė audinį ir skausmas mane sukaustė. Aš beveik nieko nematau, mano smakras prilipęs prie krūtinės, aš negaliu jo pakelti. Aš taip pat negaliu pajudinti rankų. Skausmas apėmęs galvą, pečius, nugarą, krūtinę. Nuo manęs sklinda blogas kvapas. Seselė yra labai pikta, mane apima baimė, kai ją pamatau įeinančią. Ji su manim nekalba. Ji nuplėšia nuo manęs mėsos gabalus, uždeda kompresą ir išeina. Aš esu tikra, kad, jeigu galėtų, ji mane numarintų. Aš esu nepadori mergina, jeigu norėjo mane sudeginti, ir aš to nusipelniau, nes esu neištekėjusi ir nėščia. Aš gerai suprantu, ką ji galvoja.

Tamsa. Komos būsena. Kiek praėjo laiko, dienų ar naktų?..

Niekas nenori prie manęs prisiliesti, manim nesirūpina, man neduoda nei valgyti, nei gerti, laukia, kad aš numirčiau.

Aš labai noriu numirti, nes man labai gėda dar būti gyvai. Aš nepaprastai kenčiu. Ne aš vaikštau, o ta bloga moteris, kuri vis ateina man nuplėšti mėsos gabalų. Niekas kitas. Aš norėčiau, kad pateptų nudegimus aliejumi, tada mažiau skaudėtų, kad pakeltų paklodę ir oras mane truputį atvėsintų. Atėjo gydytojas. Aš mačiau jo kojas kelnėse ir baltą palaidinę. Jis kažką sakė, bet aš nieko nesupratau. Visą laiką ta blogoji moteris ateina ir išeina. Aš galiu pajudinti kojas, aš jomis kartkartėmis pakeliu paklodę. Kai guliu ant nugaros skauda, kai atsigulu ant šono, taip pat skauda. Aš miegu, mano galva visą laiką prilipusi prie krūtinės. Galva nuleista, tarsi mane būtų apėmusi liepsna.

Mano rankos kažkokios keistos, truputį praskėstos ir abi sukaustytos. Plaštakos yra, bet aš jomis negaliu pasinaudoti. Aš taip norėčiau pasikasyti, nuplėšti odą, kad nebereikėtų kentėti.

Mane verčia keltis. Aš einu su sesele. Man skauda akis. Aš matau kojas, rankas, kabančias iš abiejų pusių, plokščių klojinį. Aš nekenčiu tos moters. Ji mane atveda į kažkokį kambarį ir paleidžia vandens srovę norėdama mane nuprausti. Ji sako, kad aš labai dvokiu, ir ją net pykina nuo to dvoko. Aš dvokiu, aš verkiu, aš čia esu kaip šlykščios atliekos, kaip puvėsiai, ant kurių užpila kibirą vandens. Kaip kakis tualete, nuleidžia vandenį ir viskas baigta. Mirštu. Vanduo man plėšia odą, aš rėkiu, aš verkiu, aš maldauju, kraujas bėga iki pirštų galų. Ji mane verčia stovėti. Ji plėšia, bėgant šaltai vandens srovei, juodus mėsos gabalus, sudegusios suknelės skutus, dvokiančius nešvarumus, kurių primeta krūvelę dušo kambaryje. Aš taip dvokiu puvėsiais, apdegusia mėsa ir dūmais, kad ji net užsirišo kaukę ir momentais išbėga iš dušo kambario kosėdama ir mane keikdama.

Aš jai keliu pasibjaurėjimą, aš turėčiau pastipti kaip šuo, bet toli nuo jos. Kodėl ji manęs nepribaigia? Aš grįžtu į savo lovą, kartu deginančią ir ledinę, ir ji užmeta ant manęs paklodę, kad daugiau manęs nematytų. Stipk, man sako jos žvilgsnis. Stipk ir tegu tave išmeta kitur.

Tėvas sėdi prie manęs laikydamas rankoje lazdą. Jis yra įniršęs, jis beldžia lazda į žemę, jis nori žinoti, kas mane padarė nėščią, kas mane čia atvežė, kaip tai atsitiko. Jo akys raudonos. Šis senas žmogus verkia, bet, laikydamas rankose lazdą, jis man visada kelia siaubą ir aš negaliu net jam atsakyti. Aš užmigsiu, numirsiu ar atsibusiu, tėvas buvo čia ir jo daugiau nebėra.

Tačiau aš nesapnavau, jo balsas dar skamba ausyse: „Kalbėk!“

Man pavyko truputį atsisėsti, prilaikant pagalvei galvą, ir daugiau nebejaučiau prie paklodės prilipusių rankų. Niekas nenumalšina skausmo, bet aš galiu matyti, kas eina koridoriumi, nes durys yra praviros. Aš užgirdau kažką ateinantį, pamačiau plikas kojas, juodą ilgą suknelę, tokį kaip mano mažą, laibą, beveik liesą siluetą. Tai ne seselė. Tai mano motina.

Su dviem kasomis, suteptomis alyvų aliejumi, juoda skarele, keista kakta, išsikišusia tarp antakių ir jungiančią nosį ji panaši į plėšrųjį paukštį. Aš jos bijau. Motina atsisėda ant taburetės su savo juodu krepšiu. Linguodama galvą ji verkšlena, šnarpščia, šluosto nosine ašaras.

Motina verkia apimta sielvarto dėl ją ištikusios gėdos. Jai gaila savęs ir visos šeimos ir aš matau jos akyse neapykantą.

Ji manęs klausinėja spausdama prie krūtinės savo krepšį. Aš žinau tą krepšį, jis man yra labai įprastas. Ji visada jį nešasi eidama į turgų ar į laukus. Motina į jį įsideda duonos, plastikinį butelį vandens, kartais pieno. Aš jos bijau, bet, kaip paprastai, mažiau negu tėvo. Tėvas gali mane nužudyti, o ji ne. Ji manęs klausinėja tarsi vaitodama, o aš jai atsakau šnabždėdama.

— Tu tik pažiūrėk, mano dukra... Aš niekada negalėsiu tavęs tokios parsivesti į namus, tu daugiau nebegali gyventi namuose, ar tu matai?

— Aš negaliu savęs matyti.

— Tu esi apdegusi. Tai gėda visai šeimai. Dabar aš negaliu tavęs pasiimti. Pasakyk, kaip tu tapai nėščia? Su kuo?

— Fajezas. Aš nežinau jo tėvo vardo.

— Tai Fajezas, mūsų kaimynas?

Motina vėl pradėjo verkti, spausti prie akių į gumulą suglamžytą nosinę tarsi norėdama tą gumulą įgrūsti į galvą.

— Kur tai atsitiko? Kur?

— Laukuose.

Motina vaiposi, kramto lūpas ir dar smarkiau verkia.

— Klausyk, mano dukrą klausyk, aš labiau norėčiau, kad tu numirtumei, būtų geriau, jeigu tu numirtumei. Tavo brolis jaunas. Jeigu tu nenumirsi, jis turės nemalonumų.

Mano brolis turės nemalonumų. Kokių nemalonumų? Aš nesuprantu.

— Policija buvo atėjusi į mūsų namus. Norėjo pamatyti visą šeimą. Tavo tėvą brolį, motiną ir svainį, visą šeimą. Jeigu tu nenumirsi, tavo broliui bus nemalonumų su policija.

Ji tikriausiai ištraukė iš krepšio stiklinę, nes aplink mane nieko nebuvo. Nei stalo prie lovos, aš nieko nemačiau. Ne, aš nemačiau jos ko nors ieškančios krepšyje, ji tikriausiai paėmė stiklinę nuo palangės, tai buvo ligoninės stiklinė, bet aš nemačiau, ko ji pripylė į stiklinę.

— Jeigu tu neišgersi to skysčio, tavo brolis turės nemalonumų, policija buvo atėjusi į namus.

Gal motina ją pripylė, kai aš verkiau iš gėdos, skausmo, baimės. Aš verkiau dėl daugelio dalykų, nuleidusi galvą ir užsimerkusi.

— Išgerk tą stiklinę... tai aš tau ją duodu.

Niekada aš nepamiršiu tos didelės stiklinės, pripildytos iki viršaus permatomo kaip vanduo skysčio.

— Tu ją išgersi, brolis neturės jokių nemalonumų. Bus geriau, bus geriau tau, bus geriau man, bus geriau tavo broliui.

Motina verkė. Aš taip pat verkiau. Aš prisimenu, kad tekėjusios per smakro nudegimus, per kaklą ašaros man graužė odą.

Aš negalėjau pakelti rankų. Motina man pakišo savo rankas po galva, pakėlė mano galvą prie stiklinės, kurią laikė rankoje. Iki tol man niekas nebuvo davęs gerti. Ji prikišo tą didelę stiklinę man prie burnos. Aš norėjau bent suvilgyti lūpas, nes labai mane troškino. Aš bandžiau pakelti smakrą, bet man nepavyko.

Staiga įėjo gydytojas ir motina pašoko. Jis staigiai pagriebė stiklinę, ją šiurkščiai pastatė ir labai garsiai sušuko: „Ne!“

Aš pamačiau išsiliejusį ant palangės skystį. Jis tekėjo per stiklinę, permatomas, toks pat skaidrus kaip vanduo.

Gydytojas paėmė motiną už rankos ir išvedė iš palatos. Aš tebežiūrėjau į tą stiklinę, aš būčiau gėrusi ant žemės išsiliejusį skystį, aš jį būčiau laižiusi kaip šuo. Mane troškino, aš norėjau gerti taip pat kaip mirti.

Gydytojas sugrįžo ir man pasakė:

— Tau pasisekė, kad aš atėjau pačiu laiku. Tavo tėvas, o dabar motina! Daugiau niekas iš tavo šeimos čia nebeateis!

Jis pasiėmė stiklinę ir man pakartojo:

— Tau labai pasisekė... Daugiau nieko nenoriu matyti iš tavo šeimos!

— Aš labai norėčiau pamatyti savo brolį Asadą, jis yra labai geras.

Aš nebeprisimenu, ką jis man atsakė. Aš jaučiausi keistai, man viskas sukosi galvoje. Ar motina kalbėjo apie policiją, apie brolį, kuris turės nemalonumų? Kodėl jis, juk tai Huseinas mane padegė? Ši stiklinė buvo man paduota, kad numirčiau. Dar buvo likusi skysčio balutė ant palangės. Motina norėjo, kad aš numirčiau. Ir vis dėlto man pasisekė, sakė gydytojas, nes aš buvau beišgerianti tuos nematomus nuodus. Aš jaučiausi tarsi išsivadavusi iš mirties, kuri mane buvo nužiūrėjusi, ir gydytojas per akimirką ją nuvarė šalin. Mano motina buvo nuostabi motina, geriausia iš visų motinų, ji atlikinėjo savo pareigą norėdama mane numarinti. Man būtų buvę geriau, jeigu būčiau numirusi. Nereikėjo manęs išgelbėti iš ugnies, atvežti čia kentėti ir taip ilgai laukti mirties, kad nuplaučiau savo ir visos šeimos gėdą.

Praėjus trims ar keturioms dienoms po motinos apsilankymo, atėjo brolis. Niekada aš nepamiršiu to permatomo plastikinio krepšio, kuriame mačiau apelsinus ir vieną bananą. Čia būdama aš nieko nevalgiau ir negėriau. Aš negalėjau ir niekas man nesistengė padėti. Netgi gydytojas nedrįso pagelbėti. Aš supratau, kad mane paliko numirti, nes niekas nenorėjo kištis į mano reikalus. Aš buvau kalta visų akyse. Aš patyriau likimą visų moterų, nuplėšusių vyrų garbę. Jie mane paprasčiausiai nuprausė, nes skleidžiau smarvę, visiškai nenorėdami mane išgydyti. Jie mane čia laikė, nes čia buvo ligoninė, kurioje aš turėjau numirti nepridarydama nemalonumų tėvams ir visam kaimeliui.

Huseinas blogai atliko savo darbą, jis man leido apimtai liepsnos bėgti.

Asadas nieko neklausinėjo. Jis bijojo ir skubėjo grįžti į kaimelį.

— Aš ėjau laukais, kad niekas manęs nepamatytų. Jeigu tėvai sužinotų, kad aš buvau atėjęs tavęs aplankyti, aš turėčiau nemalonumų.

Aš norėjau, kad jis ateitų, ir vis dėlto aš jaučiausi nerami, matydama jį palinkusį virš savęs. Aš mačiau iš jo akių, kad jis bjaurisi mano nudegimais. Niekam, netgi jam, nerūpėjo, kaip man skaudėjo odą, kuri įkrito, puvo, šlapiavo, lėtai žudydama lyg gyvatės nuodai visą mano kūną, pliką galvą, pečius, odą, rankas, krūtis.

Aš labai verkiau. Ar aš verkiau dėl to, kad žinojau, jog jį matau paskutinį kartą? Ar aš verkiau dėl to, kad norėjau pamatyti jo vaikus? Jo žmona turėjo gimdyti. Vėliau aš sužinojau, kad ji pagimdė du berniukus. Visa šeima turėjo ja žavėtis ir sveikinti.

Aš negalėjau valgyti vaisių. Vienai tai buvo neįmanoma, ir krepšys dingo.

Daugiau aš nebemačiau savo šeimos. Mano akyse išliko paskutinį kartą matytas motinos, laikančios užnuodyto vandens stiklinę, tėvo, piktai beldžiančio į žemę lazda, ir brolio su krepšiu vaisių vaizdas.

Didžiulio skausmo kankinama aš dar stengiausi suprasti, kodėl aš nemačiau, kaip užsiliepsnojo mano galva. Šalia manęs stovėjo benzino bidonas, bet jis buvo užsuktas kamščiu. Aš nemačiau, kada Huseinas jį paėmė. Tuo momentu, kai jis sakė, kad „manim pasirūpins“, aš buvau nuleidusi galvą ir kelias sekundes patikėjau, kad išsigelbėjau matydama jį besišypsantį ir ramiai kramtantį žolę. Iš tikrųjų jis norėjo įgyti mano pasitikėjimą, kad aš nepabėgčiau. Jis viską išvakarėse buvo numatęs kalbėdamasis su mano tėvais. Bet iš kur jis gavo ugnies? Nuo žarijų? Aš nieko nemačiau. O gal jis degtuku taip greitai padegė benziną? Šalia manęs visada gulėdavo degtukų dėžutė, bet aš nemačiau, kad jis ją paimtų. Tada gal kišenėje turėjo žiebtuvėlį... Vos tik pajutusi šaltą skystį ant plaukų, aš jau liepsnojau. Aš labai norėčiau sužinoti, kodėl aš nieko nemačiau.

Naktį, gulinčią lovoje ant nugaros, mane kankino begalinis košmaras. Aš guliu visiškoje tamsoje, matau aplink save užuolaidas, langas kažkur dingęs. Jaučiu keistą skausmą tarsi kas peiliu būtų perdūręs pilvą, dreba kojos... aš mirštu. Aš bandau atsikelti, bet nepavyksta. Mano rankos sukaustytos, tai dvi nešvarios žaizdos, kurios atsisako man paklusti. Nieko nėra, aš esu viena, tai kas gi man įsmeigė tą peilį į pilvą?

Aš jaučiu kažką keistą tarp šlaunų. Aš sulenkiu vieną koją, paskui kitą, aš ieškau koja, aš bandau viena atsikratyti man siaubą keliančiu daiktu. Iš pradžių aš nesuvokiau, kad gimdau. Savo dviem kojom aš grabalioju tamsoje. Aš lėtai pastumiu, to nežinodama, kūdikio kūnelį po paklode. Paskui aš guliu nejudėdama, išvarginta pastangų. Aš suglaudžiu kojas ir jaučiu kūdikį iš abiejų pusių. Jis truputį juda. Aš sulaikau kvėpavimą. Kaip jis taip greitai išėjo? Vienas durklo smūgis į pilvą ir jis jau čia? Aš tuojau užmigsiu, neįmanoma, kūdikis negalėjo išeiti vienas, neįspėjęs. Tai košmaras.

Tačiau aš nesapnuoju, nes jį jaučiu čia, tarp kelių, prie kojų odos. Mano kojos neapdegė, aš viską jaučiu savo kojų oda. Aš nedrįstu daugiau pajudėti, paskui aš dar kartą pakeliu koją tarsi ranka... norėdama paliesti... mažytę galvą, silpnai judančias rankytes.

Aš turėjau rėkti. Aš nieko neprisimenu. Gydytojas įeina į palatą, atitraukia užuolaidas, bet aš visą laiką skendėju tamsoje. Lauke turėtų būti naktis. Per praviras duris aš matau tik šviesą koridoriuje. Gydytojas pasilenkia, numeta paklodę ir išsineša kūdikį man jo net neparodydamas.

Daugiau nieko nebėra tarp mano kojų. Kažkas užtraukia užuolaidas. Aš daugiau nieko neprisimenu. Aš buvau apalpusi, ilgai miegojau, aš nieko nežinau. Rytojaus dieną, kitas dienas aš esu tikra, kad kūdikis išėjo iš mano pilvo.

Aš nežinojau, ar jis gyvas, ar miręs, niekas man nieko nesakė, o aš nedrįsau paklausti tos piktos seselės, ką padarė su kūdikiu.

Tegul jis man atleidžia, aš nesugebėjau jo realiai įsivaizduoti. Aš žinojau, kad pagimdžiau, bet kūdikio nemačiau, jo man nepadavė į rankas, nežinojau, ar tai buvo berniukas, ar mergaitė. Tuo momentu aš nebuvau motina, bet žmogaus, pasmerkto mirti, likučiai. Gėda buvo stipresnė už viską.

Vėliau gydytojas man pasakė, kad aš pagimdžiau septynių mėnesių labai mažytį kūdikį, kad jis yra gyvas ir saugioje vietoje. Aš neaiškiai girdėjau, ką jis man sakė, man nepaprastai skaudėjo apdegusias ausis! Viršutinė mano kūno dalis buvo vienas skaudulys ir aš perėjau iš komos būsenos į pusiau budrią būseną, nematydama bėgančių dienų ir naktų. Visi tikėjosi, kad aš mirsiu ir to laukė.

Tačiau Dievas man neleido greitai numirti. Naktys ir dienos maišėsi tame pačiame košmare ir retais sąmonės praskaidrėjimo momentais mane persekiojo įkyri mintis — nuplėšti nagais tą šlykščią, dvokiančią odą, kuri man suteikė daug skausmo. Nelaimei, mano rankos daugiau manęs nebeklausė.

Per tą košmarą kartą kažkas buvo įėjęs į mano palatą. Aš veikiau atspėjau, kad kažkas buvo įėjęs, bet nieko nemačiau. Moters ranka praėjo kaip šešėlis virš mano veido jo nepaliesdama. Moteriškas balsas su keistu akcentu man pasakė arabiškai: „Aš tau padėsiu... Pasikliauk manim, aš tau padėsiu, ar tu girdi?“

Aš pasakiau „taip“ tuo netikėdama. Man buvo labai blogai, numestai į tą lovą ir visų nekenčiamai. Aš nesupratau, kaip gali kas nors man padėti, ir ypač kas gali tai padaryti. Mane parvežti į šeimos namus? Seimai manęs nebereikėjo. Praradusi garbę apdegusi moteris turi visai sudegti. Man padėti daugiau nebekentėti, man padėti numirti, tai buvo vienintelė išeitis.

Tačiau aš pasakiau „taip“ tam moters balsui nežinodama, kas ta moteris.

Žaklina

Mano vardas Žaklina. Šuo metu aš esu Viduriniuosiuose Rytuose, kur dirbu vienoje humanitarinės pagalbos organizacijoje — „Žemė — žmonių planeta“. Aš vaikštau po ligonines ieškodama pamestų, nesveikų arba dėl blogos mitybos sergančių vaikų. Aš bendradarbiauju su Tarptautine Raudonojo Kryžiaus organizacija ir kitomis organizacijomis, kurios rūpinasi palestiniečiais ir izraeliečiais. Taigi aš darbuojuosi dviejose bendruomenėse ir palaikau glaudžius ryšius su abiem tautomis. Aš gyvenu su jomis.

Tačiau tik baigiantis septyneriems metams, praleistiems Viduriniuosiuose Rytuose, aš išgirdau apie žudomas mergaites. Jų šeimos joms priekaištauja, kad sutiko vaikiną ar su juo pakalbėjo. Kartais jos įtarinėjamos be jokių įrodymų, kam nors paleidus paskalas. Pasitaiko, kad mergaitės iš tikrųjų turėjo kokį nors nuotykį su vaikinu, o tai yra visiškai neįsivaizduojamas dalykas jų bendruomenėje, nes tik nuo tėvų priklauso jų vedybos. Aš girdėjau apie tai šnekant... Man sakė... Tačiau iki šiol aš nebuvau susidūrusi su tokiu atveju.

Vakarietiškam mentalitetui mintis, kad tėvai ar broliai gali žudyti savo dukras ir seseris vien dėl to, kad jos įsimylėjo, atrodytų neįtikėtina, ypač šiais laikais. Mūsų kraštuose moterys įgyja laisvę, balsuoja, gimdo visiškai vienos vaikus...

Tačiau šiame krašte aš gyvenu jau septynerius metus ir tuojau pat patikėjau, kad taip yra, nors man nė karto nebuvo pasitaikę susidurti su tokiais dalykais ir dabar pirmą kartą išgirdau apie juos kalbant. Reikia užsitarnauti didelį pasitikėjimą, kad išgirstum apie tokį draudžiamą, svetimtaučiams visiškai svetimą dalyką kaip šis. Apie tą merginą man papasakojo moteris, draugė katalikė, su kuria aš labai dažnai bendravau, nes ji rūpinosi vaikais. Ji susitinka su daugeliu moterų, atvykusių iš įvairių kraštų, įvairių kaimų. Ir ji yra tarsi kokio nors rajono moukhtar, tai yra ji kviečia moteris pasivaišinti kava ar arbata ir kalbasi su jomis apie tai, kas vyksta jų kaimuose. Tokia bendravimo forma tuose kraštuose yra labai svarbi. Kava arba arbata geriama ištisą dieną šnekučiuojantis. Tai toks paprotys ir gera proga sužinoti apie į sunkią padėtį patekusius vaikus.

Kartą ji išgirdo būrelį moterų kalbančių, kad „kaimelyje buvo blogo elgesio mergina, kurią tėvai norėjo sudeginti. Jos kalbėjo, kad ji kažkur guli ligoninėje“.

Mano draugė turi ypatingą Dievo malonę, ji yra gerbiama ir nepaprastai drąsi ir aš tuo vėliau įsitikinau. Paprastai ji rūpinasi tik vaikais, bet motina visada yra labai arti vaiko! Taigi apie šių metų rugsėjo 15 dieną mano draugė man pasakė:

— Paklausyk, Žaklina, ligoninėje guli bemirštanti mergina. Socialinė darbuotoja man sakė, kad ją norėjo sudeginti kažkas iš jos šeimos. Gal tu gali jai padėti?

— Ką tu daugiau žinai apie ją?

— Tik tiek, kad ta mergina, kuri buvo nėščia ir apie kurią kaimelyje šnekėjo: „Gerai, kad ją nubaudė, dabar ji numirs ligoninėje“.

— Tai siaubinga!

— Aš žinau, bet šiame krašte taip yra. Ji yra nėščia, paskui, štai, ji mirs. Taip yra. Tai normalu. Žmonės sako: „Vargšai tėvai!“ Gailimasi tėvų, bet ne mergaitės. Beje, ji iš tikrųjų mirs, sprendžiant iš to, ką aš girdėjau šnekant.

Išgirdus tokią istoriją, suskambo pavojaus skambutis mano galvoje. Tuo metu aš dirbau asociacijoje „Žemė — žmonių planeta“, kuriai vadovavo fantastiškas žmogus Edmondas Kaiseris. Pirmiausia aš turėjau pasirūpinti vaikais. Aš niekada nebuvau susidūrusi su tokiais atvejais, bet sau pasakiau: „Žaklina, drauguže, tu turi nueiti pažiūrėti iš arčiau, kas darosi!“

Aš nuėjau į tą ligoninę, kurią mažai žinojau, nes joje retai lankiausi. Man neatsirado jokių sunkumų, nes aš pažįstu šalį, papročius, suprantu kalbą ir esu praleidusi nemažai laiko ligoninėse. Aš paprasčiausiai paprašiau, kad mane nuvestų pas apdegusią mergaitę. Mane nuvedė be jokių problemų ir aš įėjau į didžiulę palatą, kurioje buvo dvi lovos ir jose gulėjo dvi mergaitės. Aš tuojau supratau, kad tai pasmerktųjų mirčiai palata, vieta, kur guldomi ligoniai, kurių nereikia niekam rodyti.

Palata buvo gana tamsi, ant langų grotos, dvi lovos ir daugiau visiška tuštuma.

Kadangi palatoje buvo dvi mergaitės, aš pasakiau seselei:

— Aš ieškau tos merginos, kuri ką tik pagimdė kūdikį.

— O taip, tai anoji!

Ir viskas. Seselė išėjo. Ji netgi nesustojo koridoriuje, ji manęs nepaklausė, kas aš esu, nieko neklausė! Tik mostelėjo ranka į vieną iš lovų: „Tai anoji!“

Aš pamačiau vieną mergaitę trumpais garbanotais plaukais, bet beveik nuskustais, o kitą su pusiau ilgais standžiais plaukais. Abiejų mergaičių veidai buvo visiškai juodi, apnešti suodžiais. Jų kūnai buvo uždengti paklode. Aš žinau, kad čia jos guli jau kurį laiką, — apie penkiolika dienų, kaip man sakė. Aišku, kad jos negali kalbėti. Dvi merdinčios būtybės. Toji, kurios plaukai standūs, yra komos būsenoje. Kita, pagimdžiusi kūdikį, kartkartėmis sunkiai pakelia vokus.

Niekas neužeina į šią palatą, nei seselė, nei gydytojas. Aš nedrįstu kalbėti, juo labiau jų liesti, o palatoje tvyrantis kvapas yra šlykštus. Aš atėjau aplankyti vienos, o radau dvi siaubingai apdegusias mergaites, kuriomis niekas nesirūpina. Aš išeinu iš šios mirtininkių palatos ieškoti seselės kitur. Aš radau vieną jų:

— Norėčiau pamatyti gydytoją — ligoninės vadovą.

Aš esu pripratusi prie tokių ligoninių vietų ir tai man nėra nieko naujo. Vyriausiasis gydytojas mane priėmė gerai, greičiau — maloniai.

— Štai čia yra dvi apdegusios mergaitės. Ar jūs žinote, kad aš dirbu humanitarinės pagalbos organizacijoje, galbūt būtų galima joms padėti?

— Paklausykite... aš jums nepatariu to daryti. Viena jų įkrito į ugnį, o kita — tai šeimos problema. Aš jums iš tikrųjų nepatariu kištis į šeimos reikalus.

— Daktare, vis dėlto mano darbas yra padėti ir ypač žmonėms, kuriems niekas nepadeda. Ar galite man truputį daugiau apie ją papasakoti?

— Ne, ne, ne. Būkite atsargi. Nesikiškite į tokias istorijas!

Jeigu taip, nereikia per daug prievartauti žmonių. Aš likau ligoninėje, bet nulipau į mirtininkių palatą ir minutėlei prisėdau. Aš laukiau tikėdamasi, kad toji, kuri truputį pramerkia akis, galės kalbėti. Kitos būsena labiau kėlė nerimą.

Kadangi seselė ėjo koridoriumi, aš pabandžiau jos paklausti:

— Kas nutiko tai merginai, kuri turi plaukų ir nejuda?

— A, ji įkrito į ugnį, jos būklė labai sunki, ji mirs.

Be jokio gailesčio seselė pasakė tokią diagnozę, ji tik paprasčiausiai konstatavo faktą. Tačiau pasakymas, kad „ji įkrito į ugnį“, manęs neapgavo.

Antroji mergaitė truputį judėjo. Aš priėjau prie jos ir ilgokai stovėjau netardama nė žodžio. Aš žiūrėjau į ją, stengiausi suprasti, klausiau triukšmo koridoriuje tikėdamasi, kad kas nors ateis, į ką aš galėsiu kreiptis. Tačiau seselės prabėga pro palatą labai greitai, jos visiškai nesidomi tomis dviem mergaitėmis. Visiškai aišku, kad jos visiškai neprižiūrimos. Iš tikrųjų jos truputį prižiūrimos, bet aš nieko nematau. Niekas neprieina prie manęs, nieko manęs neklausia. Vis dėlto aš esu užsienietė, apsivilkusi vakarietiškai, nors visada labai prisidengusi gerbdama tos šalies, kurioje dirbu, tradicijas. Tai būtina, kad visur tave priimtų. Galėtų bent manęs paklausti, ką aš čia veikiu, bet vietoj to, jie mane ignoruoja.

Praėjus kuriam laikui, aš pasilenkiu virš tos, kuri, atrodo, galėtų mane girdėti, bet aš nežinau, kurią vietą galėčiau paliesti. Per paklodę negaliu matyti nudegimų. Aš matau, kad smakras visiškai prilipęs prie krūtinės. Tai vientisas gabalas. Matau nudegusias ausis, kurių nedaug yra likę. Aš vedžioju ranką jai prieš akis. Ji nereaguoja. Aš nematau nei jos rankų, nei plaštakų ir nedrįstu pakelti paklodės. Galiausiai nežinau, ką daryti. Reikia ją kur nors paliesti, kad praneščiau apie savo buvimą. Reikia elgtis kaip su mirštančiąja, kad suprastų, jog čia kažkas yra, kad jaustų kieno nors buvimą, žmogišką kontaktą.

Jos kojos sulenktos, keliai po paklode padėti kaip moterų, sėdinčių rytietiška poza, bet horizontaliai. Aš padėjau ranką ant kelio ir ji atmerkė akis.

— Kuo tu vardu?

Ji nieko neatsakė.

— Klausyk, aš noriu tau padėti. Aš grįšiu ir tau padėsiu.

— Aioua.

Arabiškai tai reiškia „taip“, ir viskas. Ji vėl užmerkia akis. Aš net nežinau, ar ji mane matė.

Toks buvo mano pirmasis susitikimas su Suada.

Aš išėjau iš ligoninės priblokšta. Aišku, aš kažką darysiu! Viską, ką iki šiol dariau, aš jaučiau tarsi gavusi kvietimą tai daryti. Išgirdusi kalbant apie nelaimę, aš ten vykstu ir žinau, kad ką nors padarysiu atsakydama į tą kvietimą. Aš nežinau, ką padarysiu, bet sugalvosiu.

Aš nuėjau pas savo draugę, iš kurios sužinojau daugiau naujo apie šią mergaitę.

— Jos kūdikį socialinė tarnyba jau paėmė paliepus policijai. Tu negalėsi nieko padaryti. Ji jauna, niekas tau ligoninėje nepadės. Žaklina, patikėk manim, tu nieko negalėsi padaryti.

— Gerai, žiūrėsime.

Rytojaus dieną aš vėl atėjau į ligoninę. Ji dar nebuvo labai sąmoninga, o jos lovos kaimynė vis dar buvo komos būsenoje. Tas šlykštus kvapas buvo nepakeliamas. Aš nežinau, ar dideli buvo nudegimai, bet niekas jų nedezinfekavo. Rytojaus dieną viena iš dviejų lovų buvo tuščia. Mergina, buvusi komos būsenoje, naktį mirė. Aš žiūriu į tą tuščią, bet dar neišvalytą, lovą apimta didžiulės širdgėlos. Visada mane apima didžiulis sielvartas, kai negali padėti. Ir aš sau pasakiau: „Dabar reikia pasirūpinti kita mergaite“. Bet ji yra pusiau sąmoninga, ji daug kliedi ir aš nieko nesuprantu, ką ji bando man atsakyti.

Ir staiga įvyksta stebuklas palestiniečio gydytojo asmenyje, kurį aš ligoninėje matau pirmą kartą. Ligoninės vadovas man jau sakė: „Palikite ją, ji tuojau mirs“. Aš paklausiau to jauno gydytojo nuomonės:

— Kaip jūs manote? Kodėl jai nenuvalo veido?

— Bando, kiek galima, nuvalyti, bet tai nėra lengva padaryti. Šis atvejis mums yra labai sunkus, labai komplikuotas dėl papročių... jūs suprantate...

— Ar jūs tikite, kad galima ją išgelbėti, kad galima ką nors padaryti?

— Jeigu ji dar nenumirė, tikriausiai yra šansų. Bet būkite atsargi su tokiomis istorijomis, būkite labai atsargi.

Kitomis dienomis rasdavau jos veidą truputį švaresnį ir kur ne kur pastebėdavau merkurochromo žymių. Jaunasis gydytojas davė nurodymus seselei, kuri kažką darė per daug nesivargindama. Vėliau Suada man pasakojo, kad ją paėmė už plaukų norėdami nuprausti vonioje, nes visi bijojo prie jos prisiliesti. Aš stengiausi labai nekritikuoti, kad nepabloginčiau santykių su ta ligonine. Aš atėjau susitikti sujaunu gydytoju arabu, vieninteliu, kuris man atrodė prieinamas.

— Aš dirbu humanitarinės pagalbos organizacijoje, aš galiu padėti, todėl norėčiau žinoti, ar yra vilties, kad ji gyvens.

— Man atrodo, kad taip. Būtų galima ką nors daryti, bet abejoju, ar tai bus daroma mūsų ligoninėje.

— Tada galbūt būtų galima ją perkelti į kitą ligoninę?

— Taip, bet ji turi šeimą, tėvus, ji yra nepilnametė, negalima! Negalima kištis, tėvai žino, kad ji čia, motina buvo atėjusi ir, beje, jų lankymas nuo to laiko uždraustas... Patikėkite, tai labai ypatingas atvejis.

— Paklausykite manęs, daktare, aš norėčiau padėti. Aš nežinau, kokie yra draudimai, bet jeigu jūs sakote, kad yra vilties, nors ir labai mažai, kad ji gyvens, aš negaliu jos palikti.

Jaunasis gydytojas žiūrėjo į mane truputį nustebęs dėl mano užsispyrimo. Tikriausiai jis manė, kad aš esu nereikšminga... viena iš tų „humanitarių“, kuriai visiškai nežinomi šalies papročiai. Aš jam daviau apie trisdešimt metų ir jis man atrodė malonus. Gydytojas buvo aukštas, liesas, brunetas ir gerai kalbėjo angliškai. Jis buvo visiškai nepanašus į savo kolegas, kurie paprastai negirdėdavo vakariečių prašymų.

— Jeigu jums galėsiu padėti, padėsiu.

Įgijau jo pasitikėjimą. Kitomis dienomis jis noriai kalbėjo su manim apie ligonės būklę. Jis pasakojo, kaip mokėsi Anglijoje, o kai esi pakankamai išsilavinęs, lengviau bendrauti. Aš toliau domėjausi Suada ir sužinojau, kad iš esmės ja niekas nesirūpina.

— Ji yra nepilnametė ir negalima jos liesti neatsiklausus tėvų. O jiems ji yra mirusi, šiaip ar taip, jie laukia jos mirties.

— Bet jeigu aš ją norėčiau paguldyti į kitą ligoninę, kur ji būtų gydoma ir geriau prižiūrima, kaip manote, ar leistų man tai padaryti?

— Ne. Tik tėvai gali leisti tai padaryti, o jie nesutiks!

Aš vėl nuėjau pas savo draugę ir jai papasakojau apie avantiūrišką man kilusią mintį:

— Aš norėčiau ją pervežti kitur. Kaip tu manai? Ar tai įmanoma?

— Tu žinai, kad jeigu tėvai nori, jog ji mirtų, tau nepavyks to padaryti! Tai jiems garbės reikalas kaimelyje.

Aš esu labai užsispyrusi tokiais atvejais. Manęs netenkina neigiamas rezultatas ir aš dirbu tol, kol gaunu nors menkiausią teigiamą rezultatą. Šiaip ar taip, įgyvendinu kilusią mintį.

— Kaip tu manai, ar aš galėsiu nuvykti į kaimelį?

— Tu ten nuvykusi labai rizikuosi. Klausyk atidžiai. Tu nežinai, kad tai yra neišvengiamas garbės kodeksas. Jie nori, kad ji mirtų, nes kitaip jų gėda nebus nuplauta ir šeima bus išvaryta iš kaimelio. Jie turės išeiti su nuplėšta garbe, ar supranti? Tu gali visada bandyti pulti į vilko nasrus, bet, mano nuomone, tu labai rizikuoji ir galiausiai ne kažką laimėsi. Ji pasmerkta. Be ilgo gydymo su tokiais nudegimais vargšelė ilgai negyvens.

Tačiau mažoji Suada vis dėlto truputį pramerkia akis, kai ateinu jos aplankyti. Ji manęs klauso ir po truputį atsako, nors jai nežmoniškai skauda.

— Aš žinau, kad tu pagimdei kūdikį. Kur jis yra dabar?

— Nežinau. Jį paėmė. Nežinau...

Palyginti su tuo, ką ji ištvėrė ir kas jos laukia, kaip sakoma, nulemta mirtis, aš gerai suprantu, kad vaikas nėra jos svarbiausia problema.

— Suada, reikia, kad tu atsakytumei, nes aš noriu tau padėti. Jeigu pavyktų iš čia išeiti, jeigu tave išvežčiau kitur, ar važiuotum su manim?

— Taip, taip, taip. Aš važiuosiu su tavim. Kur važiuosime?

— Į kitą šalį, dar nežinau kur, bet kur nors, kur negirdėsime daugiau kalbant apie tai.

— Taip, bet tu žinai, mano tėvai...

— Nuvažiuosime pas tavo tėvus. Nuvažiuosime. Sutinki? Ar tu tiki?

— Taip... Ačiū.

Tada, užsitikrinusi šitą pasitikėjimą, aš paklausiau jaunojo gydytojo, ar jis žino, kur yra tas garsusis kaimelis, kur kaip fakelai deginamos merginos už tai, kad įsimylėjo.

— Ji yra iš nedidelio kaimelio, esančio maždaug už keturiasdešimties kilometrų nuo čia. Tai gana toli, nėra automobiliais važiuojamų kelių, be to, ten važiuoti pavojinga, nes gerai nežinoma, kas ten vyksta. Tuose užkampiuose nėra policijos.

— Nežinau, ar aš galėsiu ten važiuoti viena...

— O! Aš jums nepatariu ten vykti. Norėdama rasti kaimelį, jūs pasiklysite dešimtis kartų. Nėra detalių žemėlapių...

Aš esu naivi, bet nelabai. Aš žinau, kad labai sunku sužinoti kelią tokiose vietovėse, kai tu esi svetimšalis. Juo labiau, kad kaimelis yra izraeliečių užimtoje teritorijoje. Aš, Žaklina, galiu priklausyti organizacijai „Žemė — žmonių planeta“, ar ne, būti katalikė, ar ne, aš galiu būti labai panaši į izraelietę, atvykusią šnipinėti palestiniečių, arba priešingai, priklausomai nuo kelio dalies, kurioje aš būsiu, tai visiškai jiems nesvarbu.

— Gal galėtumėte man padaryti paslaugą ir vykti kartu?

— Tai kvailystė.

— Paklausykite, daktare, galėtume išgelbėti vieną gyvybę... jūs pats man sakėte, kad nėra jokios vilties, jeigu jos neišveš iš čia kitur...

Išgelbėti gyvybę. Argumentas jam reikšmingas, nes jis yra gydytojas. Tačiau jis yra kilęs iš tos pačios šalies kaip seselės, o seselėms Suada ar kokia nors kita mergaitė kaip ji, turi mirti...

Deja, viena mergina jau neišgyveno. Aš nežinau, ar ji turėjo galimybių išsigelbėti, bet, šiaip ar taip, jos negydė. Aš labai norėjau pasakyti tam maloniam gydytojui, kad man nepakeliama „leisti pastipti“ jaunai mergaitei vien dėl to, kad yra tokie papročiai! Bet aš to nepadarysiu, nes žinau, kad jis pats priklauso šiai sistemai, ligoninei, direktoriui, seselėms, galiausiai to krašto gyventojams. Pernelyg jau drąsu apie tai su manim kalbėti. Garbės nusikaltimai yra tabu.

Baigėsi tuo, kad aš jį beveik įtikinau. Iš tikrųjų tai buvo labai geras, garbingas žmogus, jis mane sugraudino atsakydamas su abejojančia išraiška:

— Nežinau, ar man pakaks drąsos...

— Visada reikia bandyti. O jeigu nepasiseks, grįšime.

— Sutinku, bet jūs leisite grįžti, jeigu kils nors menkiausių komplikacijų.

Aš pažadu. Šis vyras, kurį aš pavadinsiu Hasanu, bus mano gidas.

Aš esu jauna moteris vakarietė, dirbanti Viduriniuosiuose Rytuose „Žemė — žmonių planeta“ organizacijoje ir rūpinuosi vargstančiais vaikais, nesvarbu, ar jie būtų musulmonai, žydai ar krikščionys. Tai nuolatinis ir sudėtingas diplomatinis darbas. Tačiau tą dieną, kai aš įlipau į savo automobilį su šiuo drąsiu gydytoju greta, aš iš tikrųjų nesuvokiau gresiančio pavojaus. Keliai nepatikimi, gyventojai nepasitikintys ir aš įvėliau gydytoją arabą, ką tik baigusį universitetą Anglijoje, į neįtikėtiną nuotykį. Jeigu tikslas, kurio siekiama, nebūtų toks rimtas, aš jam atrodyčiau visiškai kvaila.

Išvykimo rytą Hasanas buvo truputį pažaliavęs iš baimės. Aš meluočiau sakydama, kad gerai jaučiausi, bet tuo metu skatinama jaunatviško neapgalvotumo ir įsitikinimo, kad privalau tarnauti kitiems, aš leidausi į kelionę. Žinoma, mes nė vienas nebuvome ginkluotas.

Man Dievas padės, jam — Alachas!

Išvažiavus iš miesto, driekėsi klasikinis palestinietiško kaimo peizažas, suskirstytas ploteliais, priklausančiais smulkiesiems valstiečiams. Tai žemės sklypeliai, apjuosti neaukštomis sukrautų vienas ant kito akmenų, tarp kurių landžioja daugybė mažų driežų ir gyvačių, sienomis. Žemė rusvai raudona, priaugusi opuncijų.

Kelias, vedantis iš miesto, neasfaltuotas, bet galima važiuoti automobiliu. Jis jungia kaimus ir kaimyninius miestelius, turgus. Izraeliečių vežimai jį pusėtinai išlygino, bet dar liko pakankamai duobių, kad girgždėtų mano mažytis automobilis. Kuo labiau tolstame nuo miesto, tuo daugiau matome smulkių ūkių. Gana dideliuose žemės plotuose valstiečiai augina javus, mažesniuose plotuose jie gano gyvulius. Kelias ožkas, kelias avis. Jų auginama daugiau, jeigu valstietis yra turtingas.

Mergaitės dirba žemės ūkyje. Jos vaikšto labai mažai, nelanko mokyklos, o tos, kurioms nusišypso laimė jas lankyti, labai greitai iš ten atsiimamos prižiūrėti mažesnių vaikų. Aš supratau, kad Suada buvo visiškai nemokyta.

Hasanas žino tą kelią, bet mes ieškome kaimelio, apie kurį jis nieko nebuvo girdėjęs. Kartkartėmis paklausiame kelio. Ant mano automobilio kabantis Izraelio numeris greičiau mums kelia pavojų, nes mes esame okupuotoje teritorijoje ir mums duodami nurodymai nėra labai patikimi.

Po kurio laiko Hasanas man sako:

— Tai nėra labai protinga važiuoti vieniems į tą kaimelį. Aš įspėsiu šeimą arabų telefonu, bet Dievas žino, kaip jie mus sutiks. Ar tik tėvas? Ar visa šeima? Ar visas kaimelis? Jie negalės suprasti, kodėl mes atvykome.

— Ar jūs pasakėte jiems, kad mergaitė mirs ir mes atvykstame pas juos apie tai pakalbėti?

— Taip, bet jie nesupras. Jie ją apdegino ir tas, kuris tai padarė tikriausiai mūsų laukia prie posūkio. Šiaip ar taip, jie sakys, kad užsidegė jos suknelė ar kad ji pati įvirto galva į ugnį! Tai sudėtinga šeimose...

Aš žinau. Nuo pat pradžių, maždaug apie dešimt dienų, man kartojama, kad apdegusi moteris, tai sudėtingas dalykas, ir kad aš neturiu ten kištis. Bet vis dėlto aš kišuosi į tuos reikalus.

— Aš jus užtikrinu, kad būtų geriau to nedaryti...

Aš įkvepiu drąsos savo vertingam draugui. Be to, vis dėlto aš galbūt būčiau važiavusi, bet tuose kraštuose vienos moterys nevažinėja.

Galiausiai mes suradome tą kaimelį. Tėvas mus sutiko lauke, didžiulio medžio priešais namus pavėsyje. Aš atsisėdau ant žemės, Hasanas mano dešinėje. Tėvas sėdėjo atsirėmęs į medžio kamieną įprastine poza, sulenkęs koją ir ant jos pasidėjęs lazdą. Tai buvo mažas žmogus, rudaplaukis, labai išbalusiu, šlakuotu veidu, truputį albinosas. Motina, apsivilkusi savo juodą suknelę, stovėjo labai tiesi, tokios pat spalvos šydu pridengta galva. Jos veidas buvo atidengtas. Tai buvo moteris, kurios amžių buvo sunku nusakyti, ryškių bruožų, atšiauraus žvilgsnio. Palestiniečių valstiečių dažnai būna toks žvilgsnis. Kadangi jos neša darbo, vaikų ir vergijos naštą, tai yra normalu.

Namas buvo greičiau vidutinio didumo, labai tipiškas toms apylinkėms, bet mes ne kažką pamatėme. Žiūrinčiajam iš išorės jis atrodė uždarytas. Šiaip ar taip, jo savininkas nebuvo vargšas.

Po įprastinių mandagumo žodžių Hasanas mane jiems pristatė.

— Štai, ši ponia dirba humanitarinės pagalbos organizacijoje...

Prasidėjo pokalbis palestiniečių kalba iš pradžių tarp abiejų vyrų:

— Kaip bandos?.. O koks derlius?.. Ar brangiai parduodate?..

— Blogai... žiema prasideda, izraeliečiai mums sudaro daugybę problemų...

Ilgai jie kalbėjo apie lietų ir gražų orą, kol palietė mūsų apsilankymo tikslą. Tai normalu. Tėvas neužsiminė apie dukterį, taigi Hasanas nieko nesakė apie ją ir aš taip pat. Mums pasiūlė arbatos — kadangi aš buvau svetimšalė viešnia, aš negalėjau atsisakyti įprastinio vaišingumo, o tada jau atėjo laikas išvykti. Atsisveikinome.

— Mes jus dar aplankysime...

Daug nepasiekę mes išvykome. Kad reikia taip pradėti, mes žinojome abu. Reikėjo įsigilinti į temą, netapti priešais ar klausinėtojais, reikėjo laiko, kad galėtume grįžti.

Ir štai mes kelyje į miestą, beveik už keturiasdešimt kilometrų nuo čia. Aš prisiminiau „ak“, kuris man išsprūdo.

— Neblogai pasisekė? Atvažiuosime po kelių dienų.

— Ar jūs iš tikrųjų norite dar kartą atvažiuoti?

— Taip, nes mes nieko dar nenuveikėme.

— Bet ką jūs galite jiems pasiūlyti? Jeigu siūlysite pinigų, jie jiems nereikalingi... nedėkite į juos vilčių. Garbė yra garbė.

— Aš remsiuos faktu, kad ji yra bemirštanti. Nelaimei, tai yra tiesa, jūs man pats sakėte...

— Be skubaus gydymo, o skubus gydymas jau pavėluotas, ji iš tikrųjų nebeturi jokių šansų išgyventi.

— Kadangi ji gali ten likti, aš jiems pasakysiu, kad aš ją išvešiu kitur numirti... Ar tai gali jiems padėti išspręsti problemą?

— Ji yra nepilnametė ir neturi dokumentų, reikia tėvų sutikimo. Jie nepasirūpins dokumentais ir jūs nieko nepasieksite...

— Vis tiek ten grįšime. Kada paskambinsite arabišku telefonu?

— Po kelių dienų, duokite man laiko...

Ji neturi laiko, mažoji Suada. Be reikalo laikiau Hasaną gydytoju — stebuklu savo kelionei, jis turi dirbti ligoninėje, turi šeimą ir paprasčiausiai tai, kad jis įsivels į garbės nusikaltimą, jam gali padaryti rimtų nemalonumų. Aš jį kaskart vis geriau suprantu ir gerbiu jo atsargumą. Kovoti su tokiu tabu, stengtis jį apeiti man yra naujas dalykas ir aš tam sutelkiau visą savo energiją. Tačiau Hasanas palaiko ryšius su kaimeliu ir praneša apie mūsų apsilankymus, ir aš puikiai įsivaizduoju, kiek jam reikia įtikinėti norint įvykdyti tą paprastą užduotį...

Prie mirties slenksčio

— Mano brolis yra geras. Jis man buvo atnešęs bananų, bet gydytojas jam pasakė daugiau nebeateiti.

— Kas tau taip padarė?

— Mano svainis Huseinas, mano vyriausiosios sesers vyras. Motina man buvo atnešusi stiklinę nuodų...

Aš žinau truputį daugiau apie Suadą. Ji man pasakoja geriau negu yra, bet toje ligoninėje sąlygos jai yra siaubingos. Ją maudė tik vieną kartą laikydami už nedaugelio likusių plaukų. Nudegimai visą laiką užsikrečia, šlapiuoja ir kraujuoja. Aš mačiau jos kūno viršutinę dalį: ji visą laiką būna nuleidusi galvą, tarsi melstųsi, o smakras, smakras prilipęs prie krūtinės viršutinės dalies. Ji negali pajudinti rankų. Benziną ar žibalą užpylė jai ant galvos. Jis nudegino Suadai kaklą, ausis, nugarą, rankas ir krūtinės viršutinę dalį. Ji susirietė kaip keista mumija tikriausiai tada, kai ją vežė, ir ji liko ta pačia poza daugiau kaip penkiolika dienų po to. Neskaičiuojant gimdymo pusiau komos būsenoje ir vaiko, kuris dingo. Socialinė darbuotoja jį atidavė kaip pasigailėtiną mažą ryšulėlį į kokią nors našlaičių prieglaudą, bet į kokią? Aš gerai žinau, kokia ateitis laukia nesantuokinių vaikų. Ji yra beviltiška.

Aš sudariau kvailą planą. Pirmiausia aš noriu ją nuvežti į Betliejų, izraeliečių kontroliuojamą miestą, bet į kurį gali patekti tiek ji, tiek aš. Visiškai nesunku ją pervežti į kitą miestą. Aš puikiai žinau, kad jie ten neturi reikalingų priemonių dideliems nudegimams gydyti, bet tai gali būti tik pirmas etapas. Tačiau per antrą etapą Betliejuje ji galėtų gauti minimalų pagrindinį gydymą. Trečiasis mano plane numatytas punktas būtų išvykti į Europą, gavus „Žemė — žmonių planeta“ organizacijos sutikimą, kurio aš dar neprašiau.

Į tą planą neįeina kūdikis, kurį aš ketinu bandyti surasti laisvu laiku.

Kai mano jaunasis gydytojas įlipo į mano mažąjį automobilį antrą kartą važiuoti pas Suados tėvus, aš pamačiau, kad jis labai nerimauja. Tėvai mus sutiko taip pat kaip pirmą kartą lauke po medžiu, vyko tas pats banalus pokalbis apie išvykimą, bet šį kartą aš užsiminiau apie vaikus, kurių niekada nepamatysime.

— Ar daug turite vaikų? Kur jie?

— Jie laukuose. Viena dukra ištekėjusi, ji turi du berniukus, ir sūnus vedęs, jis taip pat turi du berniukus.

Puiku, kad berniukai. Reikia sveikinti šeimos galvą ir taip pat jo gailėtis.

— Aš žinau, kad jūs turite dukterį, kuri jums sukėlė daug sielvarto.

— Ya barami Tai siaubinga! Kokia nelaimė!

— Iš tikrųjų jus ištiko didelė nelaimė.

— Taip, didelė nelaimė. Allah Karimi Bet Dievas yra didis.

— Kaimelyje siaubinga turėti tokius didelius nemalonumus...

— Taip, mums labai sunku.

Motina tyli. Visą laiką stovi tarsi sustingusi.

— Šiaip ar taip, ji greitai mirs. Jai labai blogai.

— Taip. Allah Karimi.

O mano gydytojas labai profesionaliai priduria:

— Taip, iš tikrųjų jos būklė labai sunki.

Jis suprato, kad aš esu suinteresuota šiose keistose derybose apeliuoti į laukiamą merginos mirtį. Jis man padeda pasitelkdamas labai išraiškingą mimiką apie neišvengiamą Suados mirtį, tuo tarpu mes tikimės priešingai... Jis nutyla. Pagaliau tėvas jam patiki visus savo rūpesčius:

— Tikiuosi, kad galėsime likti kaimelyje.

— Taip, žinoma. Šiaip ar taip, ji mirs.

— Dievo valia. Tai mūsų lemtis. Nieko nepadarysi.

Tačiau jis nieko nesako, kas atsitiko. Tada aš perimu iniciatyvą:

— Vis dėlto jums didelė nelaimė būtų, jeigu ji čia mirtų? Kaip jūs laidosite? Kur?

— Laidosime čia, darže.

— Jeigu aš ją pasiimčiau, ji galėtų numirti kitur ir jums nebūtų jokių rūpesčių.

Tėvams aiškiai nepadaro jokio įspūdžio tai, kad aš žadu ją pasiimti, kad ji numirtų kitur. Jie niekada gyvenime nieko panašaus nėra girdėję. Hasanas, tai suprasdamas, atkakliai kartoja:

— Šiaip ar taip, būtų mažiau problemų jums ir kaimeliui...

— Taip, bet jeigu Dievas nori, mes ją taip palaidosime ir visiems pasakysime, kad palaidojome ir bus viskas baigta.

— Nežinau, pagalvokite. Galbūt aš galiu ją išvežti numirti kitur. Aš galiu tai padaryti, jeigu jums bus geriau...

Tai siaubinga, bet šiame išsigimėliškame žaidime aš galiu remtis tik mirtimi. Sugrąžinti gyvenimui Suadą ir kalbėti apie rūpinimąsi ja jiems būtų siaubinga. Paprašydami leisti jiems pasitarti, jie mums davė suprasti, kad laikas išvažiuoti. Tai mes ir padarėme, atsisveikinome kaip įprasta ir pažadėjome dar atvažiuoti. Ką galima pasakyti apie mūsų derybas šį kartą? Ar mes korektiškai derėjomės? Viena vertus, Suada išvažiuos, kita vertus, jos šeima atgaus garbę savo kaimelyje...

Dievas yra didis, kaip sako tėvas. Reikia turėti kantrybės.

Aš lankiau Suadą kasdien, kad ją bent minimaliai prižiūrėtų. Mano buvimas juos versdavo nors mažumėlę ja pasirūpinti. Pavyzdžiui, nors šiek tiek rūpestingiau dezinfekuoti žaizdas. Tačiau be nuskausminamųjų ir specialių vaistų vargšės Suados oda virto didžiule žaizda, nepaprastai skausminga jai ir sunkiai žiūrima kitiems. Dažnai aš galvoju, kad mano šalies ligoninės, Prancūzijos, Navaros ar kitos, kuriose labai rūpestingai ir atkakliai gydomi dideli nudegimai, kad ligoniai kuo mažiau kęstų skausmą, yra kaip stebuklinių pasakų svajonė...

Ir mes vėl grįžtame derėtis, visą laiką abu, mano drąsusis gydytojas ir aš. Reikia kalti geležį, kol karšta, derėtis diplomatiškai ir įtikinamai.

— Būtų negerai, jeigu ji mirtų savo šalyje. Netgi jeigu ji mirtų ligoninėje, jums būtų negerai. Tačiau ją galima išvežti toli, į kitą šalį. Tada viskas būtų baigta, jūs galėtumėte pasakyti visam kaimeliui, kad ji numirė. Ji mirs kitoje šalyje ir niekada daugiau nebeišgirsite kalbant apie ją.

Dabar pokalbis buvo daugiau negu įtemptas. Be popierių joks susitarimas su jais man nieko nevertas. Aš beveik tuo esu tikra. Aš nieko kito neklausiu, nei kas tai padarė, nei kas vaiko tėvas. Šios istorijos nereikalingos derybose ir jų priminimas dar labiau suterštųjų garbę. Labiausiai aš noriu juos įtikinti, kad jų duktė mirs, bet kitur. Ir aš apsimetu kvaila, ekscentriška užsieniete, kuria galiausiai jie nori pasinaudoti.

Aš jaučiu, kad man pavyks įgyvendinti savo sumanymą. Kai tik tėvai pasakys taip ir mes išvažiuosime, jie galės visam kaimeliui paskelbti apie dukters mirtį nepasakodami jokių smulkmenų ir apsieidami be jos laidotuvių darže. Jie galės pasakoti, ką norės, ir netgi tai, kad atkeršijo už prarastą garbę savaip. Tai kvaila samprotaujant vakarietiškai... tai iš tikrųjų kvaila pasiekti savo tikslą tokiomis priemonėmis. Moraliai šios derybos jų netrikdo. Šiame krašte ypatinga moralė, ji nukreipta prieš mergaites ir moteris norint joms primesti įstatymą, kuris naudingas tik klano vyrams. Suados motiną jį priima visiškai ramiai norėdama, kad jos nuosava duktė mirtų ir dingtų jai iš akių. Ji negali kitaip pasielgti ir aš širdyje net jos gailiuosi. Kitaip aš neatsikratyčiau sąžinės graužaties. Visose šalyse, kur aš dirbu, ar Afrikoje, ar Indijoje, ar Jordanijoje, ar Transjordanijoje, aš turiu prisitaikyti prie tos šalies kultūros ir gerbti protėvių papročius. Vienintelis tikslas yra padėti tam ar tai, kuri yra auka. Tačiau tai pirmas kartas mano gyvenime, kai aš taip deruosi norėdama išgelbėti mergaitės gyvybę. Vis dėlto tėvai nusileido.

Tėvas man liepė pažadėti ir motina jam pritarė, kad jie Suados daugiau niekada nepamatys! Daugiau NIEKADA?

— Ne! Daugiau niekada! NIEKADA!

Aš pažadėjau. Tačiau, kad įvykdyčiau pažadą ir galėčiau išvežti Suadą į užsienį, man reikia popierių.

— Aš norėčiau jūsų paprašyti vieno dalyko... Galbūt bus sunku tai padaryti, bet aš būsiu su jumis ir jums padėsiu. Reikia, kad kartu nueitume į biurą, kuris išduoda tapatybės dokumentus ir kelionės popierius.

Ši nauja kliūtis jiems tuojau pat sukėlė nerimą. Bet kokie ryšiai su izraeliečiais ir ypač su jų administracija jiems yra didžiulė problema.

— Aš jus ir ponią nuvešiu automobiliu iki Jeruzalės, kad pasirašytumėte.

— Bet mes nemokame rašyti!

— Nieko baisaus, užteks piršto atspaudo...

— Gerai, važiuosime su jumis.

Šį kartą, prieš atveždama tėvus, aš turiu įspėti administraciją. Laimė, aš turiu pažįstamų Jeruzalės vizų biure. Čia aš galiu jiems viską paaiškinti, be to, biuro darbuotojai žino apie mano teikiamą pagalbą vaikams. Beje, Suada juk vaikas, kurį aš gelbėju. Ji man sakė, kad jai septyniolika metų, bet nesvarbu, ji dar vaikas. Aš paaiškinau izraeliečiams tarnautojams, kad jiems atvešiu rimtai sergančios palestinietės tėvus, kad jie neverstųjų laukti tris valandas, nes jie gali išvažiuoti nepasirašę. Tai žmonės neraštingi ir aš turiu dalyvauti atliekant formalumus. Jie atsiveš gimimo liudijimo išrašą, jeigu jį turi, ir administracijai reikės tik patvirtinti leidime užrašytąją dukters amžių. Aš dar nepaprastai drąsiai priduriu, kad mergaitė važiuos su vaiku, nors aš nežinau, kur yra kūdikis ir kaip jį rasti.

Tačiau šiuo momentu tai nesvarbu: bus sutvarkytas pirma vienas, paskui kitas reikalas. Mano vienintelis rūpestis, kad tėvai greičiau pasirašytų ir mažoji Suada būtų nors kiek geriau slaugoma.

Žinoma, izraelietis tarnautojas manęs paklausė:

— Ar tu žinai vaiko tėvo vardą?

— Ne, nežinau.

— Ar reikia užrašyti nesantuokinis?

Toks įrašas oficialiuose popieriuose mane sunervino.

— Ne, nerašykite nesantuokinis! Jo motina važiuoja į užsienį ir įrašas „nesantuokinis“ ten netinka!

Leidimas Suadai ir vaikui nėra pasas, bet paprasčiausias leidimas išvykti iš Palestinos teritorijos į užsienio šalį. Suada daugiau niekada negrįš į Palestiną. Vadinasi, mažoji apdegėlė negyvens savo šalyje, bus išbraukta iš jos gyventojų skaičiaus. Ji taps tarsi šmėkla.

— Duokite du leidimus, vieną — motinai, kitą — vaikui.

— Kur yra vaikas?

— Aš jį surasiu.

Laikas bėga, bet po valandos izraeliečių administracija man duoda žalią šviesą. Ir rytojaus dieną aš važiuosiu atvežti tėvų, šį kartą viena, kaip suaugusi. Tėvai įlipo į automobilį tylėdami, dvi kaukės, ir štai mes atvažiavome į Jeruzalę, į vizų biurą. Šiems žmonėms tai priešo teritorija, kurioje jie paprastai laikomi nieko vertais.

Aš laukiu sėdėdama šalia jų. Priešais izraeliečiai, aš esu tam tikra prasme garantas, kad tie žmonės neatėjo su bomba. Mane gerai pažįsta, nes aš dirbu ir palestiniečių, ir izraeliečių teritorijose. Staiga popierius tvarkantis tarnautojas pakviečia mane prieiti arčiau.

— Gimimo liudijime parašyta, kad tai mergaitei devyniolika metų! O tu man sakei, kad septyniolika!

— Šiaip ar taip, nesiginčykime, nekreipk dėmesio ar ji turi septyniolika, ar devyniolika metų...

— Kodėl tu jos neatvedei? Ji taip pat turi pasirašyti!

— Aš jos neatvedžiau, nes ji merdi ligoninėje.

— O vaikas?

— Klausykite, liaukitės. Jūs man duokite leidimą jų dukrai, tėvai pasirašys ir už vaiką, aš jums pateiksiu visus duomenis ir eisiu jo ieškoti.

Kadangi teritorijos saugumas nebuvo įveltas į tą reikalą, izraeliečiai pareigūnai veikė išvien su palestiniečiais. Savo humanitarinės veiklos pradžioje, kai darbo reikalais turėdavau lankytis okupuotose teritorijose, iš pradžių jie mane apklausdavo. Paskui reikėdavo aiškintis su jais. Kai jie suprato, kad aš taip pat rūpinuosi ir izraeliečių apsigimusiais vaikais dėl santuokos tarp giminių kai kuriose bendruomenėse, reikalai pagerėjo. Nelaimei, kai kurie labai religingų šeimų, kuriose tuokiamasi su giminaičiais, vaikai gimsta sergantys trisomija arba su dideliais fiziniais ir psichiniais trūkumais. Beje, tas pats būdinga ir kai kurioms labai religingoms arabų šeimoms. Tuo metu mano darbas daugiausia buvo orientuotas į tą problemą abiejose bendruomenėse. Tai man padėjo įgyti administracijos pasitikėjimą.

Leidimų biuras buvo už miesto sienų, senosios Jeruzalės link. Aš einu pėsčiomis, nešdama svarbų dokumentą, su visą laiką tylinčiais Suados tėvais, tarp ginkluotų iki dantų izraeliečių kareivių, kad galėčiau įlipti į savo automobilį. Kadangi aš juos atvežiau iš kaimelio, tai turiu ir parvežti mažą rudaplaukį mėlynomis akimis žmogelį su balta kepure bei lazda ir jo juodai apsivilkusią žmoną, nudelbusią žvilgsnį į suknelės apačią.

Mažiausiai valandą reikia važiuoti iš Jeruzalės į kaimelį. Nors atrodau labai energinga, pirmą kartą aš bijojau su jais susitikti. Dabar aš nebebijau, aš jų nesmerkiu, aš tik galvoju: „vargšai žmogeliai“. Mes visi esame likimo aukos.

Suados tėvai ėjo paskui mane netardami nė žodžio. Jie truputį bijojo, kad jiems gali būti nemalonumų, ten, pas izraeliečius. Aš jiems pasakiau, kad jie nieko nebijotų, viskas bus gerai. Išskyrus kelis svarbius jiems pasakytus žodžius, aš su jais daugiau nesikalbėjau. Aš nemačiau nei kitų šeimos narių, nei namo vidaus. Žiūrėdama į juos, aš sunkiai patikėjau, kad jie norėjo nužudyti savo dukterį. Ir vis dėlto, netgi jeigu svainis buvo vykdytojas, jie nusprendė taip pasielgti... Aš jaučiau tą patį vėliau, po šios pirmosios patirties, lankydamasi pas kitus tėvus, kuriuos aš sutikau susiklosčius tokioms pat aplinkybėms. Aš negalėjau į juos žiūrėti kaip į žudikus. Šitie tėvai neverkė, bet aš mačiau ir verkiančių tėvų, nes jie patys buvo patekę į šio siaubingo papročio — garbės nusikaltimo — nelaisvę.

Prie savo namų, slepiančių paslaptį ir nelaimę, jie tylūs išlipo iš automobilio ir aš nuvažiavau. Mes daugiau nebepasimatysime.

Man reikėjo dar daug ką padaryti. Pirmiausia susitikti su savo „patronu“.

Edmondas Kaiseris yra „Žemė — žmonių planeta“ organizacijos įkūrėjas. Aš jam dar nieko nebuvau pasakojusi apie savo kvailą sumanymą. Man reikėjo, prieš jį baigiant įgyvendinti, aš drįstu taip pasakyti, administracinio palaikymo. Aš susitikau su Edmondu Kaiseriu, kuris tuo metu dar nebuvo girdėjęs tokių istorijų. Aš jam trumpai apibūdinau padėtį.

— Štai, aš rūpinuosi apdeginta mergaite, turinčia kūdikį. Aš ketinu ją vežti į savo šalį, bet aš dar nežinau, kur yra jos kūdikis. Ar tu sutinki?

— Žinoma, kad sutinku.

Toks buvo Edmondas Kaiseris. Nuostabus, nepaprastai veiklus žmogus. Pateikus klausimą, atsakymo nereikia ilgai laukti. Buvo galima su juo visiškai paprastai pasikalbėti.

Aš skubu pasiimti mažąją Suadą iš mirtininkų palatos, kur ji kenčia kaip šuo, bet kur mes turime šansą, ji ir aš, turėti didžiulį gydytojo Hasano palaikymą. Be jo gerumo ir drąsos, Dievas žino, ar man kas nors būtų pavykę.

Mes abu nusprendėme ją išnešti neštuvais naktį. Aš susitariau su ligoninės direktoriumi, nes norėjome, kad niekas jos nematytų. Aš nežinau, ar jie sakė, kad ji mirė naktį, bet tai galimas dalykas.

Trečią ar ketvirtą valandą ryto mes išvykome į kitą ligoninę. Tuo metu per intifadą[1] dar nebuvo daug pakeliamųjų užtvarų. Kelionė pasisekė laimingai ir aš atvykau ankstų rytą į ligoninę, kur viskas jau buvo paruošta. Vyriausiasis gydytojas buvo informuotas ir aš jo paprašiau, kad jos neklausinėtų apie šeimą, kaimelį ar tėvus.

Ligoninės pastatas yra geriau įrengtas ir ypač kur kas švaresnis. Ji gauna Maltos ordino paramą. Suadą įkurdino palatoje. Aš ją lankysiu kasdien, kol gausiu vizas į Europą ir ypač kol surasiu jos vaiką.

Suada man nekalba apie jį. Atrodo, kad jai pakanka žinoti, jog jis gyvas ir šis akivaizdus abejingumas yra visiškai suprantamas. Kančia, pažeminimas, nerimas, depresija ją taip paveikė, kad ji negali nei psichologiškai, nei fiziškai savęs laikyti motina. Reikia žinoti, kad sąlygos, į kurias pateko nesantuokinis vaikas, pagimdytas kaltos motinos, norėtos sudeginti dėl garbės, yra tokios, kad būtų geriau jį atskirti nuo tos aplinkos. Jeigu aš žinočiau, kad palieku kūdikį gyventi geromis sąlygomis jo gimtojoje šalyje, aš ryžčiausi jį palikti. Tiek vaikui, tiek motinai toks sprendimas būtų mažiau skausmingas. Deja, tai yra neįmanoma. Šis vaikas visą gyvenimą kentės už motinos užtrauktą gėdą kokioje nors našlaičių prieglaudoje, kur jis bus visų nekenčiamas. Aš privalau jį paimti iš ten kaip Suadą.

— Kada išvažiuojame?

Suada galvojo tik apie išvažiavimą ir manęs klausinėdavo kiekvieną kartą, kai ateidavau jos aplankyti.

— Kai turėsime vizas. Jas gausime, nesirūpink.

Suada skundėsi seselėmis, kurios be gailesčio plėšia nuo jos tvarsčius, ji rėkdavo kiekvieną kartą, kai prie jos prisiartindavo ir su ja blogai elgdavosi. Aš abejoju, kad slauga, nors higieniškesnė, būtų ideali ir kitoje ligoninėje. Bet ką daryti, jeigu dar negautos vizos? Tokie popieriai niekada nesutvarkomi labai greitai.

Per tą laiką aš ieškau mažylio pasinaudodama savo draugystėmis. Santūri draugė, nurodžiusi man Suadą, palaiko ryšius su socialine darbuotoja, kuri už ją yra dar santūresnė. Draugė man labai aiškiai išdėstė:

— Ji man atsakė, kad žino, kur yra kūdikis, kad tai berniukas, kad jo negalima, neįmanoma nei iš šio, nei iš to paimti. Jai atrodo, kad tu be reikalo nori užsikrauti naštą paimdama vaiką. Ir tai tiesa, jis bus tau, paskui motinai papildoma našta!

Aš nusprendžiau paklausti, ką mano apie tai Suada:

— Koks tavo sūnaus vardas?

— Jo vardas Marouanas.

— Ar tai tu jį taip pavadinai?

— Taip, aš. Gydytojas prašė.

Būdavo momentų, kai Suada prarasdavo atmintį, o kitais kartais ji viską labai aiškiai prisimindavo, todėl kartais aš nesusi gaudydavau. Ji pamiršo siaubingą gimdymą, pamiršo, kad jai sakė, jog gimė sūnus, ir niekada man neminėjo jo vardo. Ir staiga į paprastą klausimą tiesus atsakymas. Aš tęsiu pokalbį:

— Ką tu apie tai galvoji? Aš manau, kad negalima išvažiuoti be Marouano. Aš jį surasiu, jo negalima čia palikt...

Ji vargiai žiūri iš padilbų dėl vis dar prilipusio prie krūtinės smakro.

— Tu tiki?

— Taip, aš tikiu. Tu išvažiuosi, tu būsi išgelbėta, bet aš žinau kokiomis sąlygomis gyvens Marouanas, jam bus pragaras.

Ir visada bus kekšės vaikas. Prostitutės sūnus. Aš jai to nesakau, bet ji pati turi suprasti. Man pakanka intonacijos, kuria ji pasako „tu tiki“. Ji yra teigiama.

Taigi aš ieškau vaiko. Iš pradžių aplankau vieną ar dvi našlaičių prieglaudas ieškodama kūdikio, kuris turėtų apie du mėnesius ir būtų vardu Marouanas. Bet aš jo nerandu ir neturiu daug galimybių jį rasti. Socialinė darbuotoja nekenčia tokių merginų kaip Suada. Ji yra palestinietė, iš geros šeimos, bet tai netrukdo laikytis tradicijų. Tačiau be jos aš nieko nepešiu. Taigi primygtinai prašoma ir ypač norėdama pamaloninti mano draugę, ji man nurodė centrą, kuriame kūdikis apgyvendintas. Tuo metu tai buvo greičiau žiurkių urvas negu našlaičių prieglauda. Ir iš ten jį ištraukti yra labai sudėtinga. Jis yra kalinys sistemos, kuri ten jį uždarė.

Aš imuosi žygių ir galiausiai pavyksta pasiekti rezultatų po penkiolikos dienų. Aš sutikau įvairaus plauko tarpininkų. Vieni pritarė, kad vaikas patirtų tą patį likimą kaip motina, kiti buvo linkę atsikratyti problema ir burna, kurią reikės maitinti. Kai kurie tokie vaikai mirdavo be paaiškinamų priežasčių. Pagaliau buvo gailestingų, kurie pateisino mano atkaklumą. Galiausiai aš laikau ant rankų dviejų mėnesių kūdikį, mažyte, truputį kriaušės formos galva, su kuprele kaktoje, priešlaikinio gimimo padariniu. Tačiau kūdikis sveikas ir tai yra jo žygdarbis. Jis nepažino nei inkubatoriaus, nei švelnumo. Matyti tik pėdsakai nedidelės klasikinės geltos, būdingos naujagimiams. Aš bijojau, kad kūdikis turės rimtų problemų. Jo motina degė kaip fakelas su kūdikiu įsčiose ir jį pagimdė košmariškomis sąlygomis. Vaikutis liesas, bet tai nieko baisaus. Jis į mane žiūri apvaliomis akutėmis, neverkia, ramus.

Kas aš esu? Zoro? Aš esu kvaila, jis nežino, kas yra Zoro...

Paprastai aš rūpinuosi vaikais, susirgusiais dėl blogos mitybos. Šiuo metu viename pensione jų yra šešiasdešimt.

Bet aš jį pasiimu pas save, kur aš turiu viską, ko jam reikia. Man jau teko vežti rimtai sergančius vaikus operuoti į Europą. Aš įdedu Marouaną nakčiai į krepšį, suvystytą, aprengtą, pamaitintą. Aš gavau vizas. Aš turiu viską. Edmondas Kaiseris mūsų laukia Lozanoje, universitetinės ligoninės didelių nudegimų skyriuje.

Rytoj didysis išvykimas. Reikės nešti neštuvais motiną į lėktuvą, skrendantį į Tel Avivą. Suada kaip maža mergaitė leidžia su ja daryti viską. Ji siaubingai kenčia, bet kai aš jos klausiu: „Ar gerai jautiesi? Ar nelabai skauda?“, ji man paprastai atsako: „Taip, man skauda“. Ir nieko daugiau.

— Jei aš tave truputį pasuksiu, gal bus geriau?

— Taip, bus geriau. Ačiū.

Visą laiką ji sako „ačiū“. Ačiū už važiuojančią kėdę oro uoste, kurios ji niekada gyvenime nebuvo mačiusi. Ačiū už kavą, kurią geria per šiaudelį. Ačiū už tai, kad ją pastačiau su kėde kampe pirkdama bilietus. Kadangi aš nešu kūdikį, kuris man trukdo tvarkyti visada ilgai trunkančius formalumus, aš sakau Suadai: „Klausyk, aš padėsiu mažylį ant tavęs, nejudėk...“

Suada žiūri truputį išsigandusi. Dėl savo nudegimų ji negali jo paimti ant rankų. Jai, sustingusiai iš baimės, pavyksta tik priartinti rankas iš abiejų kūdikio pusių. Suada išgąstingai krūpteli, aš jai palieku vaiką. Jai sunku jį laikyti.

— Laikyk taip. Aš tuojau grįšiu.

Aš esu priverstąją pasinaudoti, aš negaliu stumti važiuojančios kėdės, nešti ant rankų kūdikio ir vaikščioti nuo langelio prie langelio oro uoste, kur turiu parodyti pasą, vizas, leidimus ir paaiškinti apie savo keistus keleivius.

Tai tikras košmaras, nes keleiviai, eidami pro šalį, elgiasi kaip visi žmonės, pamatę kūdikį: „O! Koks gražus vaikutis! Ak, koks jis mažytis!“

Jie visiškai nežiūri į labai subjaurotą motiną, nuleidusią galvą virš kūdikio. Ji sutvarstyta po ligoninės marškiniais — buvo per daug sunku ją aprengti, — užsimetusi mano vilnonį švarką ir užsiklojusi antklode. Suada negali pakelti galvos ir pasakyti „ačiū“ praeiviams. Aš žinau, kad šis kūdikis, praeiviams atrodantis mažytis, jai kelia didžiulę paniką.

Palikusi Suadą, eidama atlikti formalumų, aš sakau sau, kad tai siurrealistinė scena. Ji sėdi čia, apdegusi, su kūdikiu ant rankų. Suada išgyveno pragarą ir kūdikis taip pat, o žmonės praeina pro šalį šypsodamiesi: „O! Koks gražus kūdikis“.

Kai atėjo laikas skristi, iškilo kita problema: reikėjo ją įkelti į lėktuvą. Užkėlusi važiuojančią kėdę ant lėktuvo trapo aš nejuokais susirūpinau. Izraeliečiai turi technikos. Jie atgabeno didžiulį kraną ir Suada pakibo kabinoje, esančioje krano gale. Lėtai kildama kabina pasiekė lėktuvo durų lygį ir du vyrai ją paėmė.

Aš iš anksto užsakiau tris sėdynes, kad galėčiau Suadą paguldyti. Stiuardesės parūpino užuolaidą paslėpti Suadai nuo kitų keleivių žvilgsnių. Marouanas buvo paguldytas į aviacijos kompanijos lopšį. Skrisime tiesiai į Lozaną.

Suada nedejuoja. Aš kartkartėmis jai padedu pakeisti padėtį, bet niekas jai negali palengvinti kančių. Skausmą malšinančios tabletės nelabai padeda. Ji yra truputį paklaikusi, mieguista, bet patikli. Suada laukia. Aš negaliu jos pavalgydinti, tik duoti atsigerti per šiaudelį. Aš stengiuosi rūpintis kūdikiu, į kurį ji vengia žiūrėti.

Suada kenčia dėl daugelio labai sudėtingų dalykų. Ji nežino, ką reiškia žodis Šveicarija, šalis, į kurią aš ją vežu gydyti. Ji niekada nebuvo mačiusi lėktuvo, nei krano, nei tiek daug įvairių žmonių tarptautiniame oro uoste. Aš vežuosi kažką panašaus į mažą nemokytą laukinukę, kuri kaskart vis atranda naujų, galbūt jai siaubą keliančių dalykų. Aš taip pat žinau, kad kančios greitai nesibaigs. Prabėgs daug laiko, kol tas egzistavimas vėl taps pakenčiamu gyvenimu. Aš netgi nežinau, ar ją galės operuoti ir ar odos persodinimas dar įmanomas. Paskui reikės integruotis į vakarietišką pasaulį, mokytis kalbos ir daug ko kito. Kai „išveži“ auką, — kaip sako Edmondas Kaiseris, — „lieki už ją atsakingas visą gyvenimą“.

Suados galva yra prie lėktuvo langelio. Aš nemanau, kad, būdama tokios būklės, ji galėtų galvoti apie tai, kas jos laukia. Ji tikisi tiksliai nežinodama ko.

— Ar tu matai, kas ten? Tai debesys.

Suada miega. Kai kurie keleiviai skundžiasi smarve, nors aplink ją užtrauktos užuolaidos. Nuo to karto, kai pirmą kartą aplankiau Suadą atstumtųjų ir pasmerktųjų mirčiai palatoje, prabėgo du mėnesiai. Kiekvienas centimetras odos ant krūtinės ir rankų virto didžiule pūliuojančia žaizda. Keleiviai rodo, užsispaudę nosis, stiuardesei pasišlykštėjimo grimasas, bet tai manęs visiškai nejaudina. Aš vežu apdegusią moterį ir jos mažylį ir vieną dieną jie sužinos kodėl. Jie sužinos, kad yra ir daugiau tokių moterų, jau mirusių arba mirštančių visose šalyse, kur vyrų įstatymas įteisino garbės nusikaltimą. Transjordanijoje, taip pat ir Jordanijoje, Turkijoje, Irane, Irake, Jemene, Indijoje, Pakistane, netgi Izraelyje ir netgi Europoje. Jie sužinos, kad retos išvengusios pražūties moterys turi slėptis, kad žudikai jų nerastų nesvarbu kur pasaulyje, nes jie sugeba tai padaryti. Jie sužinos, kad dauguma humanitarinės pagalbos asociacijų neprisiima už tokias moteris atsakomybės, nes jos yra individualūs socialiniai, „kultūriniai“ atvejai! Ir kad kai kuriose šalyse įstatymai gina jų žudikus. Ir kad jų atvejis neturi nieko bendro nei su didelėmis kampanijomis prieš badą ir karą, nei su pagalba pabėgėliams ar didelėmis epidemijomis. Aš galiu tai suprasti ir pripažinti. Kiekvienam savas vaidmuo šiame liūdname pasauliniame chaose. Ir patirtis, kurią aš įgijau, rodo, kaip sunku ir kiek daug reikia laiko, norint nors menkai įsitvirtinti kurioje nors šalyje, rasti išsigelbėjusias nuo mirties už garbės nusikaltimus ir joms padėti savo pačių rizikos ir pavojų sąskaita.

Suada yra pirmoji mano „gelbėjamoji“ nuo tokių nusikaltimų, bet darbas dar nebaigtas. Neleisti numirti yra viena, prikelti gyvenimui — kita.

Šveicarija

Gulėdama lėktuve, aš galėjau žiūrėti į jo gražų pailgą, tamsų veidelį su ant galvos užmauta balta kepuraite. Aš praradau laiko nuovoką ir man atrodė, kad jis yra tik trijų savaičių, tuo tarpu Marouanui jau buvo du mėnesiai. Žaklina man sakė, kad mes atskridome į Ženevą gruodžio 20 dieną.

Aš išsigandau, kai Žaklina jį padėjo ant manęs. Mano rankos negalėjo jo išlaikyti ir aš, labai sumišusi nuo gėdos ir kančios, net nesuvokiau kas darosi.

Aš daug miegojau. Aš netgi neprisimenu, kaip mane iškėlė iš lėktuvo, neprisimenu nei greitosios medicinos pagalbos automobilio, kuris mane nuvežė į ligoninę. Aš supratau, kur esu tik rytojaus dieną.

Iš tos nepaprastos dienos galiausiai aš įsiminiau tik Marouano veidą ir debesis. Aš savęs klausiau, kas ten, už lango, tokie keisti daiktai, ir Žaklina man paaiškino, kad esame danguje. Aš gerai supratau, kad skrendame į Šveicariją, bet tuo metu tas žodis man buvo beprasmis. Aš painiojau žodį Šveicarija su žodžiu žydas, nes viskas, kas yra už mano kaimelio šiaurėje, yra priešo šalis.

Aš tada neturėjau nė menkiausio supratimo apie pasaulį, užsienio šalis, jų skirtingus pavadinimus. Aš netgi nepažinau savo pačios šalies. Aš augau žinodama tik vienintelį dalyką: yra mano teritorija ir kitas pasaulis. Priešai, sakydavo tėvas, ir ten valgoma kiauliena!

Taigi aš skridau gyventi į priešo šalį, bet visiškai pasitikėdama, nes „ponia“ buvo čia.

Šioje ligoninėje mane supę žmonės nežinojo mano istorijos. Žaklina ir Edmondas Kaiseris jiems nieko nesakė. Aš buvau smarkiai apdegusioji, vienintelis dalykas, kuris rūpėjo šiai gydymo įstaigai.

Rytojaus dieną jie man skubiai padarė pirmąją operaciją atskyrė smakrą nuo krūtinės, kad galėčiau pakelti galvą. Kūnas buvo gyva mėsa, svėriau trisdešimt keturis kilogramus, kuriuos sudarė nudegimai, kaulai ir oda. Kiekvieną kartą pamačiusi seselę su vežimėliu, aš pradėdavau iš anksto verkti. Man duodavo raminamųjų, seselė būdavo labai švelni. Ji švelniai nukirpdavo negyvą odą paėmusi ją su pincetu. Seselė man duodavo antibiotikų, tepdavo tepalais. Šioje ligoninėje nekeldavo siaubo, patirto savo šalyje, priverstiniai dušai, neatsargiai plėšiami tvarsčiai. Paskui jiems pavyko man ištiesti rankas, kad galėčiau jas judinti. Iš pradžių jos kabėjo iš abiejų pusių, nejudančios ir negyvos kaip lėlės.

Aš pajėgiau stovėti tiesiai, pradėjau vaikščioti koridoriais, naudotis rankomis ir atradau naują pasaulį, kurio kalba aš nekalbėjau. Kadangi aš nemokėjau nei skaityti, nei rašyti, netgi arabiškai, aš tyliai tūnojau, kol išmokau kelis pagrindinius žodžius.

Aš galėjau kalbėti tik su Žaklina ir Hoda, kurios abi mokėjo arabiškai. Edmondas Kaiseris buvo nuostabus.

Aš juo žavėjausi kaip niekada gyvenime nesižavėjau jokiu kitu vyru. Tai buvo mano tikrasis tėvas, dabar aš suprantu, kad jis nulėmė mano gyvenimą, man atsiuntė Žakliną.

Išėjusią iš palatos aplankyti Marouano į lopšelį, labiausiai mane nustebino merginų laisvė. Mane lydėjo dvi seselės. Jos buvo pasidažiusios, su šukuosenomis, trumpais drabužiais ir jos šnekučiavo su vyrais. Aš sau sakiau: „Jos šnekučiuojasi su vyrais, jos mirs!“ Aš buvau labai priblokšta ir, pasitaikius pirmai progai, apie tai pasakiau Žaklinai ir Edmondui Kaiseriui:

— Pažiūrėk į tą merginą, ji šnekučiuojasi su vyru! Bet ją nužudys.

Aš parodžiau ranka, kad jai nukirs galvą.

— Ne, juk tai Šveicarija, čia ne taip kaip tavo šalyje, jai nenukirs galvos, tai visiškai normalu.

— Bet pažiūrėk, jos kojos matosi, visiškai nenormalu rodyti kojas.

— Bet taip, visiškai normalu, ji užsivilko darbinį chalatą.

— O akys. Ar rimta dažyti akis?

— Bet taip, čia moterys dažosi, jos visur vaikšto, gali turėti draugą. Ne taip kaip tavo šalyje. Čia tu esi ne savo krašte, o Šveicarijoje.

Aš negalėjau to įsivaizduoti, įsisąmoninti. Man atrodo, kad aš išūžiau Edmondui Kaiseriui galvą visą laiką to paties klausinėdama. Pirmą kartą aš pasakiau: „Tos merginos aš daugiau nebepamatysiu, nes ji mirs“.

Bet rytojaus dieną aš ją pamačiau ir buvau laiminga už ją. Aš savyje kartojau: „Ačiū Dievui, ji gyva. Ji apsivilkusi tuo pačiu baltu chalatu, matosi jos kojos, jie teisūs, šioje šalyje nemirštama už tai“. Aš tikėjau, kad visose šalyse yra taip pat kaip mano krašte. Jeigu kas nors pamato merginą, kalbančią su vyru, ji turės mirti.

Mane taip pat pribloškė tų merginų vaikščiojimo maniera. Jos nesivaržydamos šypsojosi ir vaikščiojo kaip vyrai... ir aš mačiau daug šviesiaplaukių.

— Kodėl jos šviesiaplaukės? Kodėl jos ne tamsiaplaukės kaip aš? Gal dėl to, kad mažiau saulės? Kai bus šilčiau, jos pasidarys juodos ir jų plaukai susigarbanos? O! Ji su trumpomis rankovėmis. Žiūrėk, žiūrėk, ten dvi moterys juokiasi! Mūsų krašte niekada moterys nesijuokia viena su kita, niekada moterys neapsivelka drabužio trumpomis rankovėmis... Ir jos turi batus!

— Bet tu dar visko nematei!

Aš prisimenu, kaip pirmą kartą ėjau su Edmondu Kaiseriu apžiūrėti miesto. Žaklina jau buvo vėl išvykusi į komandiruotę. Aš mačiau moteris, sėdinčias restorane, rūkančias cigaretes, plikomis rankomis, kurių buvo graži balta oda. Aš mačiau tik šviesiaplaukes balta oda, jos mane žavėjo. Aš savęs klausiau, iš kur jos atsirado. Mūsų krašte šviesiaplaukės yra labai retos, todėl vyrai jas labai vertina. Taigi aš maniau, kad dėl to joms grėsė pavojus. Edmondas Kaiseris man davė pirmą geografijos pamoką.

— Jos gimė baltaodės, kitose šalyse moterys gimsta kitos spalvos. Tačiau čia, Europoje, yra ir juodaodžių, ir baltaodžių, ir rudaodžių su dėmėmis ant veido...

— Tokiomis dėmėmis kaip mano?

— Ne, ne išdegusiomis kaip tavo, o mažytėmis dėmelėmis, kurios atsiranda ant baltos odos nuo saulės!

Aš žiūrėjau, visą laiką ieškodama tokios moters kaip aš, ir pasakiau Edmondui Kaiseriui:

— Dievas man atleis, bet labai norėčiau sutikti kitą apdegusią moterį, aš tokios niekada nemačiau. Kodėl aš esu vienintelė apdegusi moteris?

Dar ir šiandien aš išsaugojau tą jausmą, kad esu vienintelė pasaulyje apdegusi moteris. Jeigu aš būčiau buvusi nelaimingo atsitikimo auka, būtų ne tas pats. Tai būtų likimas, o jo negalima išvengti.

Naktimis mane kankindavo košmaras ir mano svainio veidas iškildavo prieš akis. Aš jaučiau, kaip jis vaikšto aplink mane ir girdėjau sakantį: „Aš tavim pasirūpinsiu...“

Aš bėgau apimta ugnies. Netikėtai aš pagalvodavau apie tai naktį ir apimdavo begalinis noras numirti, kad nereikėtų kentėti.

Visą gyvenimą aš jausiuosi apdegusi. Visą gyvenimą aš turėsiu slėptis, vilkėti drabužius ilgomis rankovėmis, aš, kuri svajoja apie trumpas rankoves, kaip vilki kitos moterys, turėsiu dėvėti uždara apykakle marškinius, aš, kuri svajoja vilkėti drabužius su iškirpte kaip kitos moterys. Jos mėgaujasi tokia laisve. Aš savyje esu kalinė, nors vaikštau laisva, tame pačiame laisvame mieste.

Kadangi aš visko labai norėjau, kartą aš paklausiau, ar kada nors galėsiu įsistatyti auksinį, žibantį dantį. Ir Edmondas Kaiseris man atsakė šypsodamasis: „Ne, pirmiausia tu pasveik, paskui pakalbėsime apie dantis“.

Mūsų krašte auksinis dantis yra kažkas nuostabaus. Viskas, kas žiba, yra nuostabu. Jį, matyt, nustebino toks keistas mano prašymas. Aš nieko neturėjau, aš visą laiką gulėjau, tik mane kartkartėmis tarp procedūrų išvesdavo pasivaikščioti, aš negalėjau prieš daugelį savaičių net maudytis po dušu. Kol užgis žaizdos man nereikėjo galvoti apie aprangą, aš visa sutvarstyta vilkėjau marškinius. Aš negalėjau skaityti, nes nemokėjau, negalėjau kalbėti, nes seselės manęs nesuprato. Žaklina joms paliko korteles su arabiškais žodžiais, užrašytais fonetiškai ir išverstais į prancūzų kalbą. Valgyti, miegoti, tualetas, skauda, neskauda ir kitais žodžiais, kurie galėjo joms būti naudingi mane slaugant. Atsistojusi dažniausiai rymodavau prie lango. Aš žiūrėdavau į miestą, šviesas ir viršuje esančius kalnus. Buvo nuostabu. Aš žiūrėjau į tą reginį išsižiojusi. Aš labai norėdavau eiti pasivaikščioti, aš niekada nieko panašaus nebuvau mačiusi, viskas buvo taip gražu, ką aš matydavau.

Kiekvieną rytą aš eidavau aplankyti Marouano. Man reikėdavo išeiti iš pastato, kad patekčiau į gimdymo namus. Man būdavo šalta. Aš vilkėdavau tik ligoninės baltinius, uždarus nugaroje, ligoninės chalatą ir ligoninės apavą. Ir dar ligoninės dantų šepetėlis, tai buvo visas mano turtas. Tada aš eidavau labai greitai, nuleidusi galvą, kaip eidavau namuose. Seselė man sakydavo, kad eičiau lėčiau, bet aš nenorėdavau. Aš norėdavau lauke atrodyti išdidi, nes išlikau gyva, nors dar bijojau. Seselės ir gydytojai nieko negalėjo padaryti. Man atrodė, kad aš esu vienintelė apdegusi moteris pasaulyje. Aš buvau pažeminta, kalta, aš negalėjau to jausmo atsikratyti. Kartais, gulėdama lovoje, galvodavau, kad turėjau numirti, nes to buvau verta. Aš prisimenu, kaip Žaklina mane gabeno iš ligoninės į lėktuvą, kuriuo turėjome skristi į Lozaną, ir man atrodė, kad aš buvau kaip šiukšlių maišas. Ji turėjo mane numesti kur nors į kampą ir palikti supūti. Tokia mintis, gėda būti tuo, kuo buvau, mane nuolatos kankindavo.

Aš pradėjau pamiršti ankstesnį gyvenimą, aš norėjau būti kuo nors kitu šioje šalyje. Būti tokia, kaip tos laisvos moterys, integruotos, kuo greičiau išmokti ten gyventi. Per daugelį metų aš palaidojau prisiminimus. Mano kaimeliui, mano šeimai nebeliko vietos mano galvoje. Bet buvo Marouanas ir seselės, kurios mane mokė jam duoti buteliuką su žinduku, jį pervystyti, pabūti kelias minutes per dieną motina pagal fizines galimybes. Ir tegu mano sūnus man atleidžia, man buvo labai sunku daryti tai, ko manęs prašė. Nesąmoningai aš buvau kalta, kad buvau jo motina. Kas tai galėjo suprasti? Aš negalėjau būti už jį atsakinga, įsivaizduoti jo ateities su manim ir mano nudegimais. Kaip jam reikės vėliau pasakyti, kad jo tėvas buvo niekšas? Kaip padaryti, kad jis nesijaustų kaltas už tai, kuo aš tapau? Suluošintas kūnas, siaubingas pažiūrėti. Aš pati negalėjau įsivaizduoti savęs, kokia buvau „prieš tai“. Ar aš buvau graži? Ar mano oda buvo švelni? Mano rankos lanksčios ir gundanti krūtinė? Buvo veidrodžių, kitų žvilgsniai. Aš mačiau save negražią ir vertą paniekos tiek savyje, tiek iš išorės. Šiukšlių maišas. Man dar skaudėjo. Rūpinosi mano kūnu, man stengėsi grąžinti fizines jėgas, bet tai ne visada galėdavau įsisąmoninti. Aš nemokėjau ne tik to išreikšti, bet ir žodis „depresija“ man buvo visiškai nežinomas. Aš apie jį sužinojau tik vėlesniais metais. Aš tik galvojau apie tai, kad neturiu savęs gailėtis, ir taip aš labai giliai palaidojau dvidešimt savo gyvenimo metų, kuriuos dabar man sunku prisiminti. Aš manau, kad mano smegenys negalėjo pasielgti kitaip, kad galėtų visa tai išgyventi.

Paskui ilgus mėnesius truko audinių persodinimas. Iš viso buvo padarytos dvidešimt keturios operacijos. Mano kojų, kurios nebuvo apdegusios, oda buvo panaudota persodinimui. Prieš kiekvieną operaciją reikėjo laukti, kad žaizdos užgytų, ir vėl viską pradėti iš naujo tol, kol daugiau nebeturėjau persodinimui duoti odos.

Persodinta oda dar buvo gležna, man reikėjo ilgai ją gydyti, kad ji taptų švelni ir drėgna. Ir tai man reikia daryti visą laiką.

Edmondas Kaiseris nusprendė mane aprengti. Jis mane nusivedė į didelę parduotuvę. Tokią didelę ir tokią pilną batų ir drabužių, kad aš net nežinojau, į kurią pusę žiūrėti. Kai dėl batų, aš nenorėjau, kad man nupirktų siuvinėtus batus, kokius avi mūsų krašte. Aš taip pat norėjau tikrų kelnių, o ne plačkelnių. Aš mačiau jas mūvinčias merginas, kai buvau su tėvu nuvežusi į turgų nedideliu sunkvežimiu vaisius ir daržoves. Jos mūvėjo labai madingomis kelnėmis, labai plačiomis apačioje. Tokias kelnes vadino „čarlstonais“. Jas mūvėjo nepadorios merginos, ir savo krašte aš neturėjau teisės jų užsimauti.

Aš neturėjau „čarlstonų“. Kaiseris man nupirko juodus batus su žema pakulne, paprastus džinsus ir labai gražų megztinį. Aš buvau apvilta. Aš laukiau naujų drabužių devynis mėnesius ir apie juos svajojau. Bet vis tiek aš šypsojausi ir dėkojau. Aš įpratau visą laiką šypsotis žmonėms ir tai juos labai stebino, ir už viską sakyti „ačiū“. Šypsena buvo mano atsakymas į jų gerumą bet taip pat ir ilgą laiką vienintelis būdas bendrauti. Ašaras aš slėpdavau... senas įprotis. Šypsena buvo kito gyvenimo ženklas. Šiame krašte žmonės šypsosi, netgi vyrai. Aš norėjau kuo daugiau šypsotis. Sakyti ačiū — tai buvo visų paprasčiausias dalykas. Niekas man niekada nėra sakęs „ačiū“ iš anksto. Nei tėvas, nei brolis, nei kas nors kitas, kai aš dirbau kaip vergė. Aš buvau pripratusi prie mušimo, o ne prie padėkos.

Man atrodė, kad žodis „ačiū“ rodo didelį mandagumą, didelę pagarbą. Man buvo malonu sakyti „ačiū“, nes ir man taip pat sakydavo „ačiū“. Ačiū už sutvarstymą, tabletę, kad miegočiau, kremą, kad nereikėtų plėšti odos, už valgį ir ypač už šokoladą. Aš tiesiog ryte prarydavau visą šokolado plytelę... Jis man būdavo toks skanus, toks suteikiantis jėgų.

Aš pasakiau ačiū Edmondui Kaiseriui už kelnes, batus ir gražų megztinį.

— Tu čia esi laisva moteris, Suada, tu gali daryti, ką nori, bet aš tau patariu rengtis paprastai, drabužiais, kurie tau tinka ir neerzina odos, ir ne per daug krintančiais į akis.

Jis buvo teisus. Šioje šalyje, kuri mane priėmė parodydama tiek daug gerumo, aš dar buvau maža piemenaitė iš Transjordanijos, neišsilavinusi, nemokyta, neturinti šeimos ir svajojanti apie auksinį dantį!

Baigiantis metams nuo mano atvykimo aš išėjau iš ligoninės ir buvau apgyvendinta užsieniečių priėmimo centre.

Odos persodinimo operacijos buvo daromos viena po kitos. Aš grįždavau į ligoninę iš naujo kęsti kančių. Tai nebuvo lengva, bet aš ištvėriau. Aš negalėjau tikėtis nieko geriau. Aš, kiek galėjau, mokiausi prancūzų kalbos, atskirus posakius, sakinių gabalus kartojau kaip papūga, net nežinodama, ką reiškia žodis „papūga“!

Vėliau man Žaklina paaiškino, kad tuo metu, kai mane atvežė į Europą, dėl savo dažno gulėjimo ligoninėje negalėjau reguliariai mokytis prancūzų kalbos. Buvo svarbiau išgelbėti mano odą negu pasiųsti mokytis į mokyklą. Beje, aš apie tai negalvojau. Mūsų kaimelyje buvo dvi mergaitės, kurios važinėdavo autobusu į mokyklą ir iš jų visi tyčiodavosi. Aš taip pat iš jų tyčiodavausi, įsitikinusi kaip mano seserys, kad jos, lankydamos mokyklą, niekada neras vyro!

Mano slapta didžiausia gėda buvo neturėti vyro. Aš išsaugojau savo kaimelio mentalitetą, kuris buvo stipresnis už mane. Taigi mano krašto moteriai gyventi be vyro yra didžiausia bausmė iki gyvos galvos.

Namuose, į kuriuos mane priėmė su Marouanu, visi manė, kad aš susigyvensiu su dviguba bausme, kad esu negraži pažiūrėti ir negeidžiama vyro. Visi taip pat galvojo, kad aš galėsiu rūpintis savo sūnumi, kai tik galėsiu dirbti ir jį mokyti. Vienintelė tik Žaklina suvokė, kad aš visiškai nepajėgi to daryti. Pirmiausia dėl to, kad man reikės daugelio metų, kad vėl tapčiau žmogiška būtybe ir reikės mane priimti tokią, kokia esu. O per tuos metus vaikas augs kaip pakliuvo. Paskui, nepaisant to, kad turėjau dvidešimt metų, aš vis tiek dar buvau vaikas. Aš nieko neišmaniau apie gyvenimą, atsakomybę, savarankiškumą.

Kaip tik tada aš išvažiavau iš Šveicarijos. Mano gydymas baigėsi ir aš galėjau važiuoti gyventi kitur. Žaklina surado kažkur Europoje šeimą, kuri mane priėmė. Įtėvius aš labai mylėjau ir juos vadinau tėčiu ir mama kaip Marouanas. Ši pora priglausdavo daug vaikų, kuriuos jiems atsiųsdavo organizacija „Žemė — žmonių planeta“.

Kai kurie jų ilgai pas juos gyvendavo, kitus jie įvaikindavo. Šeima visada būdavo gausi. Reikėjo prižiūrėti mažiausiuosius ir aš padėdavau, kiek galėjau. Vieną dieną mama man pasakė, kad aš per daug rūpinuosi Marouanu ir per mažai kitais vaikais. Jos žodžiai mane nustebino, nes aš neturėjau tokio jausmo pasišvęsti sūnui. Man toks jausmas buvo pernelyg tolimas. Laisvomis minutėmis aš vaikščiodavau palei upę su Marouanu vežimėlyje. Man reikėjo vaikščioti, būti lauke. Aš nežinau, kodėl labai norėjau vaikščioti viena lauke, galbūt lėmė bandos įprotis. Aš kaip anksčiau pasiimdavau truputį vandens ir ką nors valgyti ir, greitai eidama, stumdavau vežimėlį tiesi ir išdidi. Aš buvau dvilypė: aš eidavau greitai kaip savo krašte ir tiesi ir išdidi kaip Europoje.

Aš dėjau visas pastangas, kad padaryčiau tai, ką mama liepė, tai yra stengiausi kuo daugiau prižiūrėti kitus vaikus. Aš buvau vyriausia ir tai normalu. Tačiau uždaryta šiuose namuose aš troškau iš ten pasprukti, pamatyti žmones lauke, kalbėti, šokti, sutikti vyrą, kad sužinočiau, ar dar galiu būti moterimi.

Man reikėjo to įrodymo. Aš buvau kvaila to tikėdamasi, bet šis jausmas buvo stipresnis už mane, aš norėjau pabandyti gyventi.

Marouanas

Marouanas buvo penkerių metų, kai aš pasirašiau dokumentus, leidžiančius šeimai, kurioje mes gyvenome, jį įvaikinti. Aš padariau nedidelę pažangą išmokdama jų kalbą — aš vis dar nemokėjau nei skaityti, nei rašyti, bet jau supratau, ką darau. Aš jo visiškai neatsisakiau. Mano naujieji tėvai galėjo šitą mažą berniuką kur kas geriau išauklėti. Būdamas jų sūnumi, jis galėjo gauti geriausią išsilavinimą turėti pavardę, kuri jį saugotų nuo mano praeities. Aš buvau visiškai nepajėgi jam suteikti ramybę, priežiūrą normalų išsimokslinimą. Po daugelio metų aš jaučiausi kalta dėl tokio pasirinkimo. Tačiau šie metai man leido vėl grįžti į gyvenimą nes aš nesitikėjau, kad vėl gyvensiu, nors instinktyviai jaučiau. Aš negaliu labai gerai paaiškinti tų dalykų neapsipildama ašaromis. Visus tuos metus aš save įtikinėjau, kad nekentėsiu dėl išsiskyrimo su Marouanu. Tačiau neįmanoma pamiršti savo vaiko, ypač šito vaiko.

Aš žinojau, kad jis yra laimingas, ir jis žinojo, kad aš esu. Būdamas penkerių metų, jis negalėjo nežinoti, kad turėjo tikrą motiną nes mes kartu gyvenome pas jo įtėvius. Aš nežinau, kaip jie jam paaiškino, kodėl aš išvykau. Ši šeima priimdavo daug vaikų, atvykusių iš viso pasaulio, ir aš prisimenu, kad vienu metu mūsų sėdėjo prie stalo aštuoniolika. Dauguma vaikų buvo pamesti. Mes visi tuos žmones vadindavome „tėčiu“ ir „mama“. Tie nuostabūs žmonės gaudavo iš „Žemė — žmonių planeta“ organizacijos reikalingų pinigų laikinai priimti kai kuriuos vaikus ir kai jie išvykdavo, mes visada jų gailėdavome. Aš mačiau, kaip jie puldavo į glėbį „mamai“ ar „tėčiui“ nenorėdami iš jų namų išvažiuoti. Šiuose namuose taip pat laikinai apsistodavo vaikai, kuriems reikėdavo pasveikti. Dauguma jų gyvendavo pas mūsų tėvus po skubios operacijos, kurios būdavo neįmanoma atlikti jų šalyje, paskui jie grįždavo į namus. Kažkur pasaulyje jie turėjo savo šalį ir savo šeimą. Vaikai, kurie neturėdavo kur išvykti, tokie kaip aš ir Marouanas, būdavo įvaikinami. Transjordanijoje aš buvau legaliai mirusi ir Marouanas ten neegzistavo. Galiausiai jis buvo gimęs čia kaip ir aš gruodžio 20 dieną. Jo tėvai taip pat buvo ir mano tėvai. Tai buvo šiek tiek keistoka padėtis ir kai aš palikau šeimos židinį praėjus beveik ketveriems bendro gyvenimo metams, aš save greičiau laikiau vyresniąja Marouano seserimi, o ne motina. Man buvo dvidešimt ketveri metai. Aš daugiau nebegalėjau jiems būti našta. Man reikėjo dirbti, įgyti savarankiškumą pagaliau tapti suaugusia.

Jeigu aš nebūčiau nusprendusi Marouano ten palikti ir leisti jį įvaikinti, aš viena jo nebūčiau galėjusi išmokslinti. Aš buvau apimta niūrios nuotaikos motina, aš būčiau užkrovusi jam savo kančios naštą savo transjordaniškos šeimos neapykantą. Aš turėčiau jam papasakoti dalykus, kuriuos labai norėjau pamiršti! Aš negalėjau to padaryti, tai buvo virš mano jėgų. Aš neturėjau pinigų, buvau ligonė, pabėgėlė, priversta gyventi likusį gyvenimą su svetimu pasu, nes buvau atvykusi iš kaimelio, kur vyrai yra niekingi ir žiaurūs. Be to, aš turėjau viską išmokti. Vienintelė išeitis man buvo šioje naujoje šalyje įsikurti ir perimti jos papročius, kad galėčiau išlikti. Marouanas liks nuošalyje nuo mano asmeninės kovos. Aš nuolatos sau kartojau: „Dabar aš esu čia, reikia man integruotis į tos šalies gyvenimą, aš neturiu kito pasirinkimo“. Aš nenorėjau, kad šalis mane integruotų, aš turėjau pati integruotis, aš pati turėjau persitvarkyti. Mano sūnus kalbėjo tos šalies kalba, jis turėjo tėvus europiečius, dokumentus, normalią ateitį, viską, ko aš neturėjau ir neturiu.

Aš pasirinkau gyvenimą ir nusprendžiau jam leisti gyventi. Aš žinojau, nes ten gyvenau, kad ši šeima jam bus gera. Beje, kalbėdami apie įvaikinimą, jie man siūlė kitus galimus įtėvius, bet aš jų atsisakiau: „Ne, nereikia kitos šeimos! Marouanas liks čia arba niekur. Aš gyvenau su jumis, aš žinau, kaip jis bus čia auklėjamas, aš nenoriu jo atiduoti į kitą šeimą“.

„Tėtis“ man pažadėjo to nedaryti. Man buvo dvidešimt ketveri metai, o protinis išsivystymas — tik penkiolikos metų. Pernelyg daug ištikusių nelaimių mane užblokavo vaikystėje. Mano sūnus gyveno gyvenimo tarpsnį, kurį man reikėjo pamiršti ir kurti naują gyvenimą. Tuo momentu aš aiškiai sau neišsiaiškinau visų dalykų, veikiau priešingai. Diena po dienos dariau pažangą kaip per rūką ir instinktyviai. Tačiau aš buvau tikra dėl vieno dalyko, jog mano sūnus turi teisę į saugumą ir normalius tėvus. Aš nebuvau normali motina. Aš savęs neapkenčiau, aš verkiau dėl savo nudegimų, dėl tos siaubingos odos, kuri mane pasmerkė iki gyvos galvos. Iš pradžių, ligoninėje, aš tikėjau, kad visi tie nuostabūs žmonės išgydys man odą ir aš būsiu tokia, kokia buvau anksčiau.

Supratusi, kad jie gali man grąžinti tik gyvybę su ta košmariška išore iki gyvenimo pabaigos, aš užsisklendžiau savyje. Aš buvau niekas, buvau bjauri, turėjau slėptis, kad netrikdyčiau kitų.

Vėlesniais metais, po truputį atgaudama norą gyventi, aš norėjau pamiršti Marouaną, būdama tikra, kad jam geriau pasisekė negu man. Jis lankė mokyklą, turėjo tėvus, brolių, seserį ir buvo labai laimingas. Tačiau jis lindėjo ten, pasislėpęs mano galvos kamputyje.

Aš užmerkdavau akis ir matydavau jį ten, bėgdavau gatve ir jis būdavo ten, už nugaros, priekyje ar greta manęs, tarsi aš nuo jo bėgdavau, o jis mane vydavosi. Man visada stovėdavo prieš akis vaiko paveiksiąs, kurį seselė man padėjo ant kelių ir kurio aš negalėjau paimti ant rankų, nes aš bėgau į sodą, liepsna buvo mane apėmusi ir mano kūdikis degė kartu su manim. Kūdikis, kurio tėvas nepanoro gerai žinodamas, kad mus abu pasmerkė mirčiai. Aš labai mylėjau tą vyrą ir daug tikėjausi iš jo!

Aš bijojau, kad nerasiu kito vyro dėl randų, veido, kūno ir dėl to, kas buvau aš pati savo viduje. Visą laiką mane persekiojo mintis, kad aš nieko verta, kankino baimė, kad niekam nepatiksiu, kad žmonės, mane pamatę, nusuks savo žvilgsnius.

Aš pradėjau dirbti viename ūkyje, paskui, „tėvui“ pasirūpinus, įsidarbinau gamykloje, kuri gamino detales. Darbas buvo švarus ir aš gerai uždirbdavau. Aš tikrindavau srovės grandinę, mechanizmų detales. Gamykloje buvo dar kitas įdomus sektorius, bet ten reikėjo tikrinti detales kompiuteriu, o aš nesugebėjau dirbti su kompiuteriu. Aš atsisakiau mokytis, nes man buvo geriau stovėti prie konvejerio negu dirbti sėdimą darbą. Vieną dieną brigadininke mane pakvietė:

— Suada? Prašom eiti su manim.

— Taip, ponia.

— Sėskite greta manęs, imkite pelę, aš jums parodysiu!

— Bet aš niekada nedirbau tokio darbo, aš nenoriu mokytis. Man geriau dirbti prie konvejerio...

— O jeigu vieną dieną nebus darbo prie konvejerio? Ką veiksite? Visiškai nieko? Nebus darbo Suadai?

Aš neišdrįsau jai pasakyti ne. Bet aš labai bijojau. Kiekvieną kartą, kai man reikėdavo ką nors naujo išmokti, man sudrėkdavo nuo prakaito rankos ir drebėdavo kojos. Mane apimdavo didžiulė panika, bet aš sukąsdavau dantis. Kiekvieną dieną, kiekvieną savo gyvenimo valandą aš turėjau mokytis, neturėdama jokių žinių, nesugebėdama rašyti ir skaityti kaip kiti. Buvau analfabete, nesuprantanti to žodžio! Tačiau aš labai norėjau dirbti ir jeigu man ta moteris būtų liepusi įkišti galvą į kibirą ir daugiau nekvėpuoti, aš būčiau taip ir padariusi.

Taigi aš išmokau valdyti pelę ir suprasti tai, ką mačiau kompiuterio ekrane. Jau po kelių dienų darbas gerai sekėsi. Visi buvo manimi labai patenkinti. Per trejus metus aš nepraleidau nė minutės, mano darbo vieta visada būdavo nepriekaištinga — aš ją išvalydavau prieš išeidama iš darbo — ir visada ateidavau laiku, anksčiau už kitus. Vaikystėje mane „išdresavo“ lazdos smūgiais intensyviai dirbti ir būti paklusniai, būti punktualiai ir švariai. Tai buvo antras prigimimas, vienintelis man likęs iš ankstesnio gyvenimo. Aš nuolatos sau kartodavau: „Niekada negali žinoti, jeigu kas nors kitas ateis rytoj, nenoriu, kad rastų mano darbo vietą nešvarią...“

Aš netgi pasidariau, galima sakyti, tvarkos ir švaros maniakė. Kiekvienas daiktas turi būti paimtas iš savo vietos ir į ją padėtas, po dušu maudydavausi kasdien, dantis valydavau tris kartus per savaitę, galvą trinkdavau du kartus per savaitę, valydavau panages, apatinius drabužius keisdavau kasdien... aš stengiausi, kad visur būtų švaru, tai man buvo labai svarbu, o kodėl, negalėjau paaiškinti.

Aš mėgstu rinktis drabužius, bet žinau, kodėl: nes juos rinktis man visada būdavo draudžiama. Pavyzdžiui, aš mėgstu raudoną spalvą, nes motina visada sakydavo: „Štai tavo suknelė, ją apsivilk“. Ji būdavo bjauri ir pilka ir nors aš jos nemėgau, bet vis tiek apsivilkdavau.

Taigi aš mėgstu raudoną, žalią, mėlyną, geltoną, juodą, kaštoninę, visas spalvas, kurios man buvo uždraustos. Kai dėl fasono, aš neturiu jokio pasirinkimo. Apykaklė turi būti stati arba palei kaklą, uždara palaidinukė ilgomis rankovėmis, kelnės. Plaukai ant ausų. Aš nieko negaliu parodyti.

Kartais aš įsitaisydavau kavinės terasoje, įsisupusi į savo drabužius tokiais pat tiek žiemą, tiek vasarą, ir žiūrėdavau į praeivius. Moterys vaikščiodavo trumpais sijonais ir iškirptėmis, rodydamos vyrams rankas ir kojas.

Aš laukdavau, kad kurio nors vyro žvilgsnis nukryptų į mane ir to nesulaukusi grįždavau į namus. Ir taip būdavo iki tos dienos, kada aš pamačiau per savo kambario langą automobilį ir jame vyrą, kurio aš mačiau tik rankas ir kelius.

Aš įsimylėjau. Tai buvo vienintelis vyras visoje žemėje. Aš mačiau tik tą vyrą dėl to automobilio, dėl jo abiejų rankų, padėtų ant vairo.

Aš nebūčiau jo įsimylėjusi už tai, kad jis buvo gražus, malonus, švelnus, manęs nemušė ar aš buvau su juo saugi. Aš jį įsimylėjau už tai, kad jis vairavo automobilį. Vien tik pamačius jo automobilį, stovintį priešais pastatą, man imdavo smarkiau plakti širdis. Matydama jį paprasčiausiai įlipantį ar išlipantį iš automobilio, kai jis išvažiuodavo arba parvažiuodavo iš darbo,., aš verkdavau! Rytą aš bijodavau, kad jis vakare neparvažiuos.

Aš nesuvokiau, kad tas pats kartojasi kaip pirmą kartą. Reikėjo, kad kas nors vėliau į tai atkreiptų mano dėmesį ir aš tai suprasčiau. Automobilis ir vyras, kuris išvažiuoja ir parvažiuoja po mano langu, ir aš jį myliu pirma negu jam būčiau prisipažinusi meilėje, vyras, kurio nerimastingai tykau ir bijau, kad vieną kartą galiu nebepamatyti parvažiuojančio jo automobilio. Tai buvo paprasta. Tuo metu aš į viską toli nežvelgiau. Kartais aš bandydavau priversti dirbti savo atmintį, sužinoti, kodėl taip susiklostė mano gyvenimas, bet labai greitai to atsisakydavau, nes man buvo per daug sudėtinga.

Antonijus turėjo raudoną automobilį. Aš stovėdavau prie lango tol, kol jis man dingdavo iš akių... Tada aš uždarydavau langą.

Aš sutikau Antonijų, su juo pakalbėjau, sužinojau, kad jis turi draugę, kurią aš pažinojau, ir aš jo laukdavau. Iš pradžių mes tapome draugais. Praėjo mažiausiai dveji su puse ar treji metai, kol ši draugystė peraugo į kažką kitą. Aš buvau įsimylėjusi, bet jis... aš nežinojau, ką jis apie mane galvojo. Aš nedrįsau jo paklausti, bet dariau viską, kad jis mane pamiltų, kad jį išlaikyčiau. Aš norėjau jam viską atiduoti, jam tarnauti, jį lepinti, maitinti, viską daryti, kad tik jis manęs nepaliktų!

Tai buvo vienintelis būdas. Aš nemačiau kito. Kaip aš galėjau jį privilioti? Savo gražiomis akimis? Gražiomis kojomis? Savo gilia iškirpte?

Iš pradžių mes gyvenome kartu nevedę ir man reikėjo laiko, kad pradėčiau laisvai jaustis. Nusirengdama niekada nedegdavau nei šviesos, nei žvakių. Rytą aš kuo skubiausiai užsidarydavau vonios kambaryje ir pasirodydavau tik prisidengusi nuo galvos iki kojų peniuaru. Ir tai truko labai ilgai. Netgi dabar aš varžausi. Aš žinau, kad mano randai yra negražūs.

Iš pradžių įsikūrėme mieste vieno kambario bute. Dirbome abu. Jis užsidirbo pragyvenimui ir aš taip pat. Aš laukiau, kada jis paprašys mane tekėti, bet jis apie tai nekalbėjo. O aš svajojau apie žiedą, vestuvių ceremoniją. Aš dariau Antonijui viską, ką mano motina darė tėvui, ką visos mano kaimelio moterys darė savo vyrams. Rytą aš keldavausi specialiai penktą valandą, kad jam nuplaučiau kojas ir ištrinkčiau galvą, paduočiau švarius ir gražiai išlygintus drabužius, išlydėčiau jį į darbą pamojuodama ranka ir pasiųsdama pro langą bučinį...

Vakare aš jo laukdavau su paruošta vakariene iki pusės pirmos nakties ir netgi iki ryto, jeigu reikėdavo, kad su juo pavakarieniaučiau. Netgi jeigu ir norėdavau valgyti, aš jo laukdavau, kaip mačiau darančias mūsų krašto moteris. Buvo tik tas skirtumas, kad aš pati išsirinkau tą vyrą, niekas man jo nepaskyrė ir kad aš jį mylėjau. Toks mano elgesys turėjo jį gerokai stebinti. Vakarietiškas vyras nėra prie tokių dalykų įpratęs. Iš pradžių jis man sakydavo: „Tai nuostabu! Aš tau dėkoju, tai man leidžia sutaupyti laiko ir aš neturiu jokių rūpesčių“.

Jis buvo laimingas. Vakare grįžęs, Antonijus sėsdavosi į savo fotelį ir aš jam nuaudavau batus ir numaudavau kojines. Aš jam paduodavau šlepetes. Aš jam visapusiškai tarnavau, kad tik jis neišeitų iš namų.

Kiekvieną dieną aš drebėdavau, kad jis nesutiktų kitos moters. Ir tik tada, kai jis grįždavo vakare, valgydavo vakarienę, kurią jam paruošdavau, pajusdavau palengvėjimą ir būdavau laiminga iki rytojaus dienos.

Tačiau Antonijus nenorėjo manęs vesti, jis nenorėjo ir vaikų. O aš jų norėjau. Jis nebuvo tam pasiruošęs. Aš gerbiau jo nuomonę ir laukiau, kol jis tam subręs. Taip aš laukiau apie septynerius metus. Antonijus žinojo, kad aš turėjau vaiką ir jis buvo įvaikintas. Aš jam papasakojau svarbiausius savo gyvenimo momentus, paaiškinau, iš kur atsirado nudegimų randai, bet vieną kartą viskas buvo pasakyta ir mes daugiau apie tai nebekalbėdavome. Antonijui atrodė, kad aš pasirinkau geriausią jam sprendimą. Marouanas priklausė kitai šeimai, ir aš nebegalėjau kištis į jo gyvenimą. Man gana reguliariai apie jį pranešdavo, bet aš bijojau nueiti jį pamatyti.

Per tuos metus aš buvau nuėjusi jo aplankyti tik tris kartus. Ant pirštų galiukų. Baigėsi tuo, kad aš pripratau prie šio papildomo kaltumo. Aš labai stengiausi jį pamiršti ir tai man beveik pavyko.

Bet aš norėjau bent vieno vaiko. Tačiau pirmiausia buvo būtina ištekėti. Reikėjo, kad mano šeima būtų normali: vyras, vaikai.

Savo ilgai lauktų vestuvių dieną aš turėjau beveik trisdešimt metų. Antonijus buvo pasiruošęs, jo materialinė padėtis pagerėjo, mes galėjome persikelti iš vieno kambario buto į didesnį. Jis taip pat norėjo vieno vaiko. Tai buvo mano pirmoji santuoka, mano pirmoji vestuvinė suknelė, mano pirmieji gražūs bateliai.

Ilgas odinis sijonas, odinė palaidinė, odinis švarkelis, lengvi bateliai su pakulne. Viskas buvo balta ir iš odos. Oda minkšta, brangiai kainuojanti. Aš mėgau tą sensacingą aprangą. Parduotuvėse aš niekada negalėdavau praeiti pro odinius drabužius jų nepalietusi, nepačiupinėjusi, nepažiūrėjusi, ar jie minkšti. Aš niekada negalėjau suprasti šio savo potraukio, bet dabar aš žinau, kodėl jie mane labai traukė. Tarsi aš stengiausi pakeisti odą. Tai taip pat gynyba, būdas kitų žvilgsniams parodyti gražią odą, o ne tokią kaip manoji. Kaip šypsena, nebūtinai mano, yra būdas suteikti kitiems laimę.

Šios vedybos buvo mano gyvenimo džiaugsmas. Vienintelis ankstesnis džiaugsmas buvo pirmasis pasimatymas su Marouano tėvu. Bet aš apie tai daugiau negalvojau. Tai buvo pamiršta, paslėpta kitoje galvoje, o ne manojoje. Tapusi nėščia, aš jaučiausi kaip rojuje.

Leticija iš tikrųjų buvo trokštamas vaikas. Aš visada su ja kalbėdavausi, kai ji buvo mano pilve, didžiuodavausi galėdama jį parodyti, nes vilkėjau standžiai aptemptus drabužius. Aš norėjau, kad visi žinotų, jog aš laukiuosi kūdikio, kad visi matytų mano žiedą ir santuoką. Tuo metu visa mano laikysena buvo visiškai priešinga negu pirmą kartą ir aš to negalėjau net įsivaizduoti. Pirmą kartą aš turėjau slėptis, meluoti ir maldauti, prašyti, kad mane vestų, kad negimtų kūdikis ir neužtrauktų šeimai nešlovės. Dabar aš gyva einu gatve, šaligatviais su nauju pilvu, nauju vaiku. Man atrodė, kad ta laimė nunešė užmarštin visą praeitį. Aš tuo tikėjau, nes iš visų jėgų norėjau tuo patikėti.

Viename mano galvos kamputyje Marouanas buvo paslėptas visiškai mažytis. Vieną dieną galbūt aš galėsiu drąsiai jį sutikti, jam viską papasakoti, bet aš dar nebaigiau atgimti.

Leticija atėjo į šį pasaulį kaip gėlė. Kaip tik tuo laiku aš pasakiau gydytojui:

— Man atrodo, kad aš noriu į tualetą...

— Bet ne, tai kūdikis gimsta...

Visiškai maža gėlytė, juodais plaukučiais, matinės spalvos oda. Ji nepaprastai lengvai išslydo man iš pilvo. Aplink mane kalbėjo: „Pirmas vaikas, tai nuostabu, retai taip lengvai gimsta...“

Aš ją maitinau krūtimi iki septynių su puse mėnesio ir tai buvo labai lengvas auginti kūdikis. Ji valgė viską, gerai miegojo, niekada nesirgo.

Po dvejų metų aš panorau antro vaiko. Nesvarbu berniuko ar mergaitės. Aš jo labai norėjau, bet jis nesirodė ir gydytojas patarė mums — Antonijui ir man — išvykti atostogų ir daugiau apie tai negalvoti. Tačiau aš nekantriai laukiau ir kartą per mėnesį iš nusivylimo apsipildavau ašaromis. Ir tai buvo tol, kol pagaliau kita maža mergytė pasirodė horizonte.

Mes beprotiškai abu džiaugėmės, kai gimė Nadia.

Leticija dar buvo visiškai mažytė, kai, glostydama man ranką, paklausė:

— Kas tai yra, mamyte? Popa? Kas tai?

— Taip, mamytei popa, bet aš tau paaiškinsiu, kai tu būsi didesnė.

Ji daugiau apie tai nekalbėjo. Po truputį aš prie jos atraitodavau rankoves ir vis daugiau parodydavau rankos. Aš nenorėjau Leticijos priblokšti, kad ji pasibjaurėtų, tad kaskart vis daugiau apnuogindavau ranką.

Leticija palietė mano ranką. Tada jai galėjo būti apie penkerius metus:

— Kas tai, mamyte?

— Mamytė buvo apdeginta.

— Kas tave apdegino?

— Kažkas.

— Jis labai piktas!

— Taip, labai piktas.

— Ar tėvelis jam gali padaryti tą patį, ką jis tau padarė?

— Ne, tavo tėvelis negali to padaryti, ką jis padarė tavo mamytei, nes tai įvyko toli, šalyje, kur aš gimiau, ir tai atsitiko labai seniai. Mamytė tau paaiškins, kai tu būsi didesnė.

— Bet su kuo tave apdegimo?

— Žinai, tame krašte tokių skalbyklių kaip čia nėra, tad mamytė sėmė vandenį ir užkūrė ugnį...

— Kaip tu užkūrei ugnį?

— Prisimeni, kai ėjome su tėveliu malkų į mišką ir užkūrėme ugnį kepti dešrelėms? Mamytė darė tą patį: ji turėjo tam tikrą vietą kūrenti ugniai, kurios reikėjo vandeniui šildyti. Mamytė skalbė ir atėjo vienas ponas, jis paėmė labai piktą skystį, kuris sudegina viską, tas skystis gali net namą sudeginti, ir tą skystį užpylė mamytei ant galvos ir uždegė su degtuku. Štai kaip tavo mamytė apdegė.

— Jis yra piktas! Aš jo nekenčiu! Aš eisiu ir jį užmušiu!

— Bet tu negali eiti jo užmušti, Leticija. Galbūt gerasis Dievas jį jau nubaudė. Bet aš, aš esu labai laiminga būdama su tėveliu ir tavimi. Be to, aš tave myliu.

— Mamyte, kodėl jis taip padarė?

— Labai ilgai reikėtų aiškinti... tu dar esi labai mažytė.

— Taip, aš noriu žinoti!

— Ne, Leticija. Mamytė tau pasakė, kad ji tau paaiškins kada nors, nes tai yra labai rimti dalykai, labai sunku juos paaiškinti ir dabar tu jų dar nesuprasi. To, ką tau mamytė papasakojo, visiškai pakanka.

Tą pačią dieną po vakarienės aš sėdėjau fotelyje, o Leticija stovėjo prie manęs. Ji man glostė plaukus ir kilstelėjo megztinį. Aš įtariau, kodėl ji taip padarė, ir tai mane darė ligone.

— Ką tu darai, Leticija?

— Aš norėčiau pamatyti tavo nugarą.

Aš jai leidau pakelti megztinį.

— A, mamyte, tavo oda visiškai nešvelni. Pažiūrėk, kokia švelni mano oda.

— Taip, tavo oda yra labai švelni, nes tai yra tavo tikroji oda, o mamytės oda nešvelni, nes yra didelis randas. Dėl to tu turi atsargiai elgtis su degtukais. Tik tėveliui, vien tik jam gali pridegti cigaretes. Jeigu tu paliesi degtukus, apdegsi kaip mamytė. Ar pažadi jų neliesti? Galima ir numirti nuo ugnies.

— Ar bijai ugnies? Na kaip, mamyte?

Aš negalėdavau paslėpti baimės, ji mane apimdavo pasitaikius menkiausiai progai. Ir aš labai nekenčiau degtukų. Taip visada būdavo.

Leticiją pradėjo kankinti košmarai, aš girdėjau, kaip ji blaškosi ir rėkia: „Ai! Ai!“ Ir aš matydavau, kaip ji iš visų jėgų įsikimba į savo pūkų patalėlius. Vieną kartą ji net iš lovos iškrito. Aš maniau, kad viskas praeis, bet vieną dieną ji man pasakė:

— Žinai, mamyte, naktį aš ateinu pažiūrėti, ar tu miegi.

— Kodėl tu taip darai?

— Kad tu nenumirtumei.

Aš ją nuvedžiau pas gydytoją. Aš nerimavau dėl jos, man atrodė, kad aš jai per daug prikalbėjau. Tačiau gydytojas man pasakė, kad aš buvau teisi jai pasakydama visą tiesą ir tik reikėtų stebėti, kad neliktų padarinių.

Paskui atėjo Nadios eilė. Daugmaž sulaukus tokio pat amžiaus. Bet ji reagavo labai skirtingai. Nadios nekankino košmarai, ji nebijojo dėl manęs, bet ji jautėsi blogai. Aš mačiau, kad Nadia viską išgyveno savyje. Sėdėdavome kartu, o ji dūsaudavo.

— Ko tu dūsauji, brangioji?

— Nežinau, kodėl, šiaip sau.

— Širdis, kuri dūsauja, neturi visko, ko norėtų. Ką tu nori pasakyti mamytei ir nedrįsti?

— Tavo ausys mažytės! Ar tavo tokios mažos ausys dėl to, kad mažai valgei?

— Ne, brangioji. Mamytės mažos ausys, nes jos nudegė.

Aš viską paaiškinau Nadiai taip pat kaip Leticijai. Aš norėjau, kad mano dukros išgirstų tuos pačius dalykus, tuos pačius žodžius. Taigi aš kalbėjau su Nadia tais pačiais žodžiais ir papasakojau jai tą pačią tiesą.

Mano pasakojimas ją labai paveikė. Nadia nesakė kaip jos sesuo, kad ji norėtų nužudyti tą, kuris tai padarė, bet ji paprašė, kad leisčiau paliesti ausis. Aš turėjau auskarus, kuriuos dažnai įsisegdavau norėdama paslėpti ausų likučius.

— Tu gali jas paliesti. Tik netempk auskarų, nes man labai skaudės.

Ji palietė mano ausis ir, nubėgusi į savo kambarį, užsidarė duris.

Sunkiausia joms buvo ištverti mokykloje. Jos augo ir Antonijus ne visada galėdavo nueiti jų parsivesti. Aš įsivaizdavau kitų vaikų klausimus. Kodėl tavo mamytė tokia? Kas yra tavo mamytei? Kodėl vasarą ji visada vilki megztinį? Kodėl ji neturi ausų?

Kitas paaiškinimų etapas buvo sunkiausias. Aš jį supaprastinau nekalbėdama apie Marouaną. Aš melavau. Aš sutikau poną, kurį mylėjau ir kuris mane mylėjo, bet mums mylėti vienas kitą draudė mano tėvai. Jie nusprendė, kad aš turiu būti sudeginta ir mirti. Toks buvo mano šalyje paprotys. Tačiau ponia Žaklina, kuri dažnai lankydavosi mūsų namuose, mane išvežė į Europą norėdama mane pagydyti.

Leticija visada būdavo smarkesnė, o Nadia — tylesnė. Leticija turėjo apie dvylika metų, kai man pasakė, kad norėtų ten nuvažiuoti ir juos visus nužudyti. Ji kalbėjo beveik tais pačiais žodžiais kaip jos tėvas, kai aš jam papasakojau savo istoriją ir apie Marouano gimimą: „Manau, kad jie visi pastips už tai, kad tau taip padarė!“

Mane taip pat kankindavo košmarai. Aš guliu, miegu ir ateina mama su blizgančiu peiliu rankoje. Ji juo mojuoja man virš galvos sakydama:“ Aš tave nužudysiu su tuo peiliu!“ O peilis švyti kaip šviesa... Mano motina yra reali, ji iš tikrųjų yra ten, virš mano galvos. Ir aš apimta siaubo prabundu išpilta prakaito.

Tas košmaras labai dažnai kartodavosi. Aš visada prabusdavau tuo momentu, kai peilis blizgėdavo labiausiai. Sunkiausia būdavo vėl pamatyti motiną. Labiau negu mirtis, labiau negu liepsna, jos veidas mane persekiojo. Ji norėjo mane nužudytieji nužudė savo kūdikius, ji galėjo viską padaryti, ir tai buvo mano motina! Ji mane pagimdė!

Aš labai bijojau būti į ją panaši, tad vieną dieną ryžausi daryti naują operaciją, bet šį kartą estetinę. Ar viena operacija daugiau, ar mažiau... Ši operacija turėjo pakeisti mano fizinį panašumą, kurio aš nebegalėjau matyti žiūrėdama į veidrodį. Kuprelė tarp antakių prie pat nosies pagrindo buvo tokia pat kaip motinos. Aš jau tos kuprelės nebeturiu ir man atrodo, kad pasidariau gražesnė. Tačiau košmaras man vis tiek nedavė ramybės. Ir gydytojas negalėjo padėti. Tikriausiai reikėjo man susitikti su psichiatru, bet ta mintis man niekada nešovė į galvą.

Vieną dieną aš nuėjau pas burtininkę ir papasakojau apie tą košmarą. Ji man davė mažytį peiliuką ir pasakė: „Pasidėkite jį po pagalve ašmenimis į apačią ir daugiau nebematysite košmaro“.

Aš padariau taip, kaip ji sakė, ir peilis daugiau niekada nebepasirodydavo ir manęs miegančios nebeterorizuodavo.

Deja, aš visada galvoju apie savo motiną.

Didžiulis noras mokytis

Aš labai norėjau išmokti rašyti. Aš moku skaityti, bet tik tada, jeigu raidės yra spausdintos. Aš nepažįstu ranka rašytų raidžių, nes raides išmokau tik skaitydama laikraščius. Kartais, kai neperskaitau kokio nors žodžio, prašau dukterų, kad padėtų.

Iš pradžių Edmondas Kaiseris ir Žaklina bandė man duoti elementarių žinių. Aš visada norėjau mokytis, kad nesiskirčiau nuo kitų. Apie dvidešimt ketvirtuosius metus, kai pradėjau dirbti, aš turėjau galimybę išklausyti trijų mėnesių kursą. Buvau labai patenkinta. Buvo sunku, nes už kursus reikėjo mokėti kur kas daugiau negu uždirbau. Tada Antonijus man pasakė: „Nieko baisaus, aš galiu tau padėti“. Aš atsakiau: „Ne. Aš noriu pati užsimokėti už pamokas“.

Aš norėjau mokytis pati, mokėdama už mokslą savo pačios pinigus. Po trijų mėnesių aš nustojau lankyti kursus, bet jie man davė daug naudos. Mane išmokė kaip darželinukę laikyti pieštuką ir parašyti savo pavardę. Aš nemokėjau parašyti nei a, nei s, nė vienos raidės. Taigi aš išmokau abėcėlę, raidę po raidės, tuo pačiu metu kaip kalbą. Baigiantis trims mėnesiams, aš jau mokėjau laikraštyje perskaityti kelis žodžius.

Tada pirmiausia aš pradėjau skaityti horoskopus, nes kažkas man buvo sakęs, kad aš esu Svarstyklės! Visas dienas aš spėjau savo ateitį. Ne viską aš gerai suprasdavau, bet iš pradžių rinkdavausi trumpus tekstus ir trumpus sakinius. Visą straipsnį išmokau perskaityti gerokai vėliau. Trumpi taip pat būdavo ir pranešimai apie mirtį. Niekas jų taip smulkiai neišnagrinėdavo kaip aš! „X šeima su giliu liūdesiu jums praneša apie ponios X mirtį. Ramybė jos sielai!“

Aš taip pat skaičiau nedidelius santuokų pranešimus, skelbimus apie parduodamus automobilius, bet greitai mečiau juos skaičiusi, nes žodžių santrumpos buvo ne man! Aš norėjau užsiprenumeruoti dienraštį, labai populiarų laikraštį, bet Antonijui jis atrodė kvailas... Tada kasdien, prieš darbą aš eidavau į miestą ir, kavinėje pasiėmusi kavos, skaitydavau laikraštį. Tos akimirkos man labai patikdavo. Man tai buvo geriausias būdas mokytis. Po truputį dariau pažangą. Kai mane supantys žmonės kalbėdavo apie kokį nors įvykį, aš jau galėdavau pasakyti, kad taip pat girdėjau, kad apie tai skaičiau laikraštyje. Žmonės keliauja, vaikšto, ateina, jie kalba apie jūrą, restoraną, viešbutį, pliažą. Jie kalba apie visą pasaulį, o aš negalėdavau dalyvauti jų pokalbiuose. Dabar aš galiu.

Aš truputį žinau Europos geografiją, didžiąsias sostines ir kai kuriuos mažesnius miestus. Aš mačiau Romą, Veneciją ir Portofiną. Ispanijoje aš aplankiau su savo įtėviais Barseloną, bet ten praleidau tik penkias dienas.

Tai buvo vasaros atostogos. Buvo labai karšta ir aš ketinau neleisti tėčio ir mamos į pliažą, juos priversti likti užsidariusius namuose kaip aš. Tada aš grįžau į namus, o jie liko. Mane, apsivilkusią maudymosi kostiumėliu, sunku įsivaizduoti. Nebent aš viena būčiau pliaže, kaip būnu viena vonioje.

Aš nedaug ką mačiau pasaulyje. Pasaulis — tai apvalus rutulys, bet niekas manęs niekada nemokė jį suprasti. Pavyzdžiui, aš žinau, kad Jungtinės Amerikos Valstijos yra Amerika, bet aš nežinau, kurioje vietoje yra šita Amerika apvaliame rutulyje, netgi nežinau, kur jame yra Transjordanija.

Aš bandžiau skaityti savo dukterų geografijos vadovėlius, bet nežinojau, nuo kurio galo pradėti, kad galėčiau įsivaizduoti visas šalis. Aš neturiu jokio supratimo apie atstumus. Jeigu, pavyzdžiui, kas nors man sako: „Jie paskyrė pasimatymą penki šimtai metrų nuo tavo namų“, man nepavyksta savo galvoje atmatuoti tų penkių šimtų metrų. Aš nustatau atstumą vizualiai pagal gatvę ar parduotuvę, kurią aš žinau. Taigi pasaulio aš visiškai nepajėgiu įsivaizduoti. Aš žiūriu per tarptautinę televiziją pranešimus apie orą ir stengiuosi prisiminti, kur yra Anglija, Madridas, Paryžius ir Londonas, Beirutas ir Tel Avivas.

Aš prisimenu, kad kažkada dirbau netoli Tel Avivo su tėvu. Aš buvau tada maža, turėjau apie dešimt metų. Ten mus nuvežė nuimti žiedinių kopūstų derliaus. Mes padėjome kaimynui, kuris mums pagelbėjo nupjauti javus. Buvo užtvaras, kuris mus saugojo nuo žydų, nes buvome beveik jų žemėje. Aš maniau, kad pakanka nueiti už to užtvaro ir būsi žydas, ir tai man kėlė siaubą. Visi iš vaikystės likę prisiminimai susiję su baime ir aš tai supratau.

Mane išmokė, kad negalima prisiartinti prie žydų, nes jie yra halouf, „kiaulės“. Nebuvo galima net į juos pažiūrėti. Mums tai buvo kažkas siaubinga būti ten, taip arti prie žydų. Jie valgo kitaip, jie gyvena kitaip. Negalima jų lyginti su mumis, mes skiriamės nuo jų kaip diena nuo nakties, kaip vilna nuo šilko. Mane taip išmokė. Vilna yra žydai, o šilkas — musulmonai. Aš nesuprantu, kodėl man tai įkalė į galvą, bet nebuvo daugiau apie ką galvoti. Kai tik gatvėje pamatydavome žydą — beje, jie beveik niekada neateidavo, — tuojau pat kildavo muštynės, juos apmėtydavo akmenimis ir pliauskomis. Ypač nebuvo galima prieiti prie žydo, nei su juo kalbėtis, nes kitaip taip pat tapsi žydu! Reikia, kad aš įsisąmoninčiau visiems laikams, jog tai kvailystė. Tie žmonės man nepadarė nieko blogo! Pavyzdžiui, mano kvartale yra labai graži žydų mėsos parduotuvė. Joje parduodama labai gera mėsa, aš jos jau valgiau, bet nedrįstu į ją įeiti viena nusipirkti mėsos. Tada aš einu pirkti į tunisiečio parduotuvę, nes jis yra tunisietis. Kodėl? Nežinau. Dažnai aš sau kartoju: „Suada, tu nueik į tą parduotuvę ir nupirk gražios mėsos, mėsos, kurios niekur kitur nerasi.“

Aš žinau, kad vieną dieną į tą parduotuvę užeisiu. Bet kol kas dar bijau. Aš pernelyg daug girdėjau savo namuose kalbant, kad nereikia bendrauti su žydais, kad reikia juos ignoruoti, tarsi jie neegzistuotų žemėje. Tai buvo stipresnis jausmas negu neapykanta. Žydai yra pikčiausias musulmonų priešas.

Aš gimiau musulmonė ir aš visada tikiu Alachą, aš visada būsiu musulmonė, bet šiandien nedaug kas išliko manyje iš mano kaimelio papročių. Aš nemėgstu karo, nekenčiu prievartos. Jei kas nors man dėl ko nors priekaištauja, pavyzdžiui, nepripažįsta musulmonų religijos ir blogai atsiliepia apie mano krašto žmones — tai man pasitaikė — užuot, kad muščiausi, aš įrodinėju, ginčijuosi, stengiuosi tą žmogų įtikinti versdama jį klausyti, kad jam padėčiau suprasti tai, ko jis nesuprato.

Mano motina kivirčydavosi su kaimynėmis. Ji jas apmėtydavo akmenimis ar joms kibdavo į plaukus. Mūsų krašte visada pešasi kibdami vienas kitam į plaukus. O aš slėpdavausi už durų ar įlįsdavau į krosnį duonai kepti, ar bėgdavau į tvartą su avimis. Aš nenorėjau matyti tų muštynių.

Aš norėjau visko išmokti, ko nemokėjau. Suprasti pasaulio skirtumus ir aš tikiuosi, kad mano vaikai šiame krašte pasinaudos savo laime. Tai mano nelaimė joms atnešė laimę, likimas jas saugo nuo mano krašto žiaurumo, nuo muštynių mėtantis akmenimis ir nuo žmonių pykčio. Aš nenoriu, kad į jų galvas patektų mintys, kurias man įkalė į galvą, ir dabar taip sunkiai man pavyksta jas išmesti iš galvos. Aš apie tai galvoju ir suvokiu, kad jeigu man pasakė, kad mano akys mėlynos ir man nedavė veidrodžio į jas pažiūrėti, tai aš visą gyvenimą tikėsiu, kad mano akys mėlynos. Veidrodis rodo kultūrą, išsilavinimą, savo paties ir kitų žinojimą. Pavyzdžiui, žiūrėdama į veidrodį aš sakau: „Kokia tu esi mažytė!“

Be veidrodžio aš eičiau to nesuvokdama, nebent atsidurčiau greta didelio žmogaus. Ir aš galvočiau apie tą didelį žmogų: kažin, ar jis taip pat eina nežinodamas, kad jis yra didelis?

Aš pradėjau suprasti, kad nieko nežinau apie žydus, kad nesimokiau jų istorijos ir jeigu ir toliau aš niekuo nesidomėsiu, taip pat sakysiu savo vaikams, kad žydas yra haloųf! Aš perduosiu savo vaikams nesąmones vietoj žinių ir galimybės pačioms galvoti.

Vieną dieną Antonijus pasakė Leticijai:

— Aš nenoriu, kad tu vieną dieną ištekėtumei už arabo.

— Kodėl, tėte? Arabas yra toks pat kaip tu, kaip kitas žmogus, kaip visi.

Tada aš pasakiau savo vyrui: „Ar tai būtų arabas, ar žydas, ar ispanas, ar italas... svarbiausia, kad jos išsirinktų tą, kurį myli, ir būtų laimingos, nes aš nebuvau laiminga“.

Aš myliu Antonijų, bet nežinau, kodėl jis mane myli, aš niekada neišdrįsau to jo paklausti, jam pasakyti: „Pažiūrėk į mane, iš kur aš atvykau ir kokia aš esu dabar. Aš buvau apdegusi, kaip čia atsitiko, kodėl tu manęs nori, tuo tarpu kai yra daugybė kitų moterų?“

Aš nepasitikiu savimi. Kartais aš sakau: „Po velnių, o jeigu jis susiras kitą moterį, ką aš darysiu?“

Tai vis dėlto keista. Kalbėdama su juo telefonu, aš visada jo klausiu to paties: „Kur tu esi, brangusis?“ Ir kai jis man atsako, kad yra namuose, aš pajuntu palengvėjimą. Visada manyje kirba mažytė baimė, kad jis mane paliks, kad vieną dieną vyras negrįš. Kad aš jo lauksiu viena, kankinama nerimo, kaip aš laukiau Marouano tėvo.

Pastaruoju laiku aš sapnuodavau daug kartų, kad Antonijus yra su kita moterimi.

Tai buvo dar vienas košmaras. Jis prasidėjo praėjus dviem dienoms po jaunėlės Nadios gimimo. Antonijus eina su kita moterimi, abu susikibę rankomis, ir aš sakau savo dukrai Leticijai: „Bėk greitai parsivest tėvelio!“ Aš pati nedrįsau eiti jo parsivesti. O mano dukra tempė jį už švarko jam sakydama: „Ne, tėveli! Neik su ja! Grįžk!“ Reikėjo, kad ji parvestąjį pas mane ir ji tempė savo tėvą, kiek galėjo! Tai buvo nesibaigiantis košmaras. Aš niekada nežinodavau, ar Antonijus pareis į namus, ar ne. Paskutinį kartą aš prabudau apie pusę keturių ryto ir neradau Antonijaus. Aš atsikėliau, jis nesėdėjo savo fotelyje, televizorius neveikė. Aš puoliau prie lango žiūrėti, ar yra jo automobilis, pirma negu suvokiau, kad jo kabinete dega šviesa ir jis tvarko savo įmonės sąskaitas.

Aš labai norėjau, kad namuose vyrautą ramybė, nebekankintą košmarai! Tačiau aš niekada nebuvau rami: mane kankino jaudulys, baimė, netikrumas, pavydas, nuolatinis nerimas. Kažkas manyje darėsi ir dažnai žmonės net nepastebėdavo, nes aš visada iš mandagumo ir pagarbos kitiems šypsodavausi.

Tačiau kai pamatydavau praeinančią gražią moterį su gražiais plaukais, gražiomis kojomis ir gražia oda... Kai ateidavo vasara, prasidėdavo plaukiojimo baseine ir lengvų drabužių sezonas...

Aš atidarau spintą: ji prigrūsta drabužių, uždarą iki kaklo. Tačiau aš perku ją vis daugiau, suknelių su iškirptėmis, marškinių be rankovių, kad suteikčiau sau malonumą. Bet aš juos galiu vilkėti tik su švarku, taip pat užsagstomu iki kaklo. Mano antrasis sluoksnis...

Ir kiekvieną vasarą aš nirštu. Žinau, kad baseinas atsidaro gegužės šeštą ir užsidaro rugsėjo šeštą dieną ir tai mane siutina. Aš norėčiau, kad lytą, kad niekada nebūtų daugiau kaip 25 laipsniai šilumos. Aš pasidarau egoistė, bet tai nepriklauso nuo manęs. Kai būna labai karšta, aš išeinu iš namų tik anksti rytą arba vėlai vakare. Aš klausau meteorologų pranešimų ir kartais pasakau garsiai: „Tuo geriau, rytoj bus blogas oras“. O vaikai rėkia!

— Tu esi labai pikta, ką tu sakai, mamyte! Mes norime eiti į baseiną!

Jeigu lauke pakyla temperatūra iki 30 laipsnių šilumos, aš užsidarau savo kambaryje. Aš užsirakinu duris ir verkiu. Jeigu aš išdrįsčiau išeiti apsivilkusi dviem sluoksniais drabužių, tais, kuriuos norėčiau parodyti, ir tais, kurie mane slepia, aš bijočiau praeivių. Ar jie žino, kaip aš atrodau? Ar jie bent susimąsto, kodėl aš vasarą rengiuosi kaip žiemą?

Aš mėgstu rudenį, žiemą ir pavasarį. Aš turiu laimės gyventi šalyje, kur saulė stipriai šviečia tik tris ar keturis mėnesius per metus. Aš negalėčiau gyventi ten, kur kaitina saulė, nors tokiame krašte gimiau. Aš pamiršau tą kraštą, tas valandas, kada auksinė saulė degindavo žemę, valandas, kada pilkame danguje ji tapdavo blyškiai geltona, leisdamasi nakčiai. Aš nenoriu saulės.

Kartais aš žiūriu į lauke esantį baseiną ir jo nekenčiu. Mano nelaimei, jis įrengtas namo gyventojų malonumui.

Tai jis man sukėlė tą prakeiktą depresiją.

Aš turėjau keturiasdešimt metų. Tai buvo pati vasaros pradžia, birželio mėnuo, kuris žadėjo būti karštas. Aš bėgiojau namo apačioje ir žiūrėjau į lauką pro savo langą į beveik nuogas moteris, apsivilkusias maudymosi kostiumėliais. Viena mano kaimynė, graži mergina, ėjo į namus iš baseino, apsivilkusi bikiniu, plikomis kojomis, užsimetusi ant pečių skraistę, su mylimuoju prie šono, nuogu liemeniu. Aš buvau viena, užsidariusi namuose, įkyriai persekiojama minties, kad negaliu daryti taip kaip jie. Tai neteisinga, juk buvo taip karšta. Aš atsidariau spintą ir ėmiau ieškoti drabužių. Nežinau, kiek jų sumečiau ant lovos, kol suradau kažką tinkamą, bet vis tiek nesijaučiau patenkinta. Reikėtų vilktis vienus marškinius apačioje, kitus — ant viršaus. Taip apsivilkus labai šilta. Apsivilkti pernelyg peršviečiamų marškinių, net uždarų iki viršaus, aš negaliu. Segėti trumpo sijono aš taip pat negaliu dėl kojų, kurių oda buvo panaudota persodinimui. Vilkėti drabužio su iškirpte, trumpomis rankovėmis aš negaliu dėl randų. Viskas, ką sukroviau ant lovos, sudarė „aš negaliu“.

Aš prakaitavau, viskas man lipo prie odos.

Aš atsiguliau į lovą ir pradėjau raudoti. Aš nebegalėjau daugiau būti užsidariusi dėl to karščio, tuo tarpu kai kiti vaikščiojo lauke leisdami savo odai kvėpuoti grynu oru. Aš galėjau verkti tiek, kiek norėjau, aš buvau viena, dukros dar buvo mokykloje, buvusioje priešais namus. Paskui aš pažiūrėjau į savo miegamojo kambario veidrodį ir sau pasakiau: „Na! Kodėl tu čia esi? Tu negali eiti į pliažą su savo šeima. Netgi jeigu tu ten ir nueisi, tu jiems neleisi būti vandenyje, nes jie turės grįžti į namus dėl tavęs. Dukros mokykloje, bet kai jos pareis į namus, jos norės eiti į baseiną. Jų laimei, jos gali ten eiti, o tu — ne! Tu netgi negali eiti į baseino restoraną išgerti kavos, limonado, nes tu bijai, kad tavęs kas nors nepamatytų. Tu esi apsivilkusi nuo galvos iki kojų, žmonės pagalvotų, kad žiema ir yra 10 laipsnių prie baseino. Tave palaikytų kvaile! Tu nieko neverta! Tu esi čia, bet nebūdama čia. Tu esi namuose uždarytas daiktas“.

Tada aš nuėjau į vonią, paėmiau buteliuką migdomųjų, kuriuos nusipirkau vaistinėje be recepto, nes blogai miegodavau. Daug dalykų man kirbėjo galvoje. Aš išpyliau tabletes iš buteliuko ir jas suskaičiavau. Jų buvo devyniolika ir aš visas jas prarijau.

Po kelių minučių aš jaučiausi keistai, viskas sukosi aplinkui. Aš atidariau langą, verkiau matydama priešais Leticijos ir Nadios mokyklos stogą. Aš atidariau buto duris kalbėdama pati su savimi, aš girdėjau savo balsą, tarsi jis sklistų iš šulinio gelmės. Aš norėjau užlipti į šeštą aukštą, norėjau nušokti nuo terasos, aš ėjau kaip miegodama ir kalbėdama pati su savimi.

„Ką jos darys, jeigu aš numirsiu? Jos mane myli. Aš jas pagimdžiau, kodėl? Kad jos kentėtų? Ar nepakanka, kad aš tiek daug kentėjau? Aš nenoriu, kad jos kentėtų, paliksime šį gyvenimą visos trys arba nė viena... Ne, aš joms esu reikalinga. Antonijus dirba. Jis sako, kad dirba, bet tikriausiai jis yra pliaže, aš nežinau, kur jis yra... Bet jis labai gerai žino, kad aš esu namuose, nes lauke labai karšta. Aš negaliu išeiti, aš negaliu apsirengti kaip noriu. Kodėl man taip atsitiko? Kuo aš nusikaltau gerajam Dievui? Ką aš padariau blogo žemėje?

Aš verkiau koridoriuje. Aš nebežinojau, kur esu. Aš grįžau į butą uždaryti lango, paskui išėjau į holą, prie laiškų dėžučių laukti dukterų. O daugiau nieko nebeprisimenu iki ligoninės.

Aš nualpau pradėjus vaistams veikti. Ligoninėje man išplovė skrandį ir gydytojas ten paliko mane stebėti. Rytojaus dieną aš atsidūriau psichiatrinėje ligoninėje. Aš susitikau su psichiatre, labai malonia moterimi. Ji įėjo į palatą.

— Laba diena, ponia...

— Laba diena, gydytoja.

Aš norėjau mandagiai nusišypsoti, bet tuojau pat apsipyliau ašaromis. Ji man davė išgerti raminamųjų tablečių ir atsisėdo šalia:

— Papasakokite, kaip tai atsitiko, kodėl jūs išgėrėte tas tabletes. Kodėl norėjote nusižudyti?

Aš paaiškinau, kad švietė saulė, buvo baseinas, liepsna, randai, noras numirti ir aš pradėjau verkti. Man nepavyko atpainioti minčių, kirbėjusių mano galvoje. Nuo baseino, to kvailo baseino viskas ir prasidėjo. Aš norėjau numirti dėl baseino?

— Jūs žinote, kad antrą kartą jums pavyko išvengti mirties? Iš pradžių jus norėjo nužudyti jūsų svainis, o dabar — jūs pati. Man atrodo, kad tai yra daug ir jeigu jumis niekas nepasirūpins, tai pasikartos. Tačiau aš čia esu tam, kad jums padėčiau, ar norite?

Ji mane gydė visą mėnesį, paskui pasiuntė pas kitą psichiatrę lankytis kartą per savaitę — trečiadienį. Tai buvo pirmas kartas mano gyvenime nuo to laiko, kai mane buvo apėmusi liepsna, kai aš kažkam pasakojau apie save ir tas kažkas buvo čia, kad mane išgirstų kalbant apie tėvus, mano nelaimę, Marouaną... Tai man nebuvo lengva. Kartais man kildavo noras nustoti kalbėti, bet aš prisiversdavau, nes žinojau, kad, išeidama iš čia, aš jausiuosi gerai.

Po kurio laiko gydytoja man pasirodė esanti labai diktatoriška. Aš jaučiau, kad ji nori mane priversti pasirinkti jos nurodytą gyvenimo kelią. Tarsi ji man lieptų grįžti į namus dešine puse, kai aš labai gerai žinau, kad aš ten galėčiau patekti iš kairės pusės...

Aš sau pasakiau: „Po velnių! Ji man vadovauja, bet ji nėra mano motina“. Ir aš esu priversta lankytis pas ją kiekvieną trečiadienį. Aš norėjau ten eiti tada, kai panorėsiu arba bus reikalas. Aš taip pat norėjau, kad ji manęs klausinėtų, kad ji man kalbėtų, kad į mane žiūrėtų, kad nekalbėčiau sienoms tuo metu, kai ji rašė. Metus aš priešinausi norui pabėgti. Ir aš supratau, kad nebuvau realistė, kad, norėdama numirti, nepripažinau savo dviejų dukterų buvimo. Aš buvau egoistė galvodama tik apie save, norėdama numirti nusispjoviau į kitus. Labai gražiai skamba: „aš noriu numirti“... O kaip kiti?

Aš jaučiuosi geriau, bet kartais būna labai sunku. Toks jausmas mane apima nesvarbu kada. Ypač vasarą. Mes greitai persikelsime gyventi toliau nuo baseino. Mūsų namas bus prie kelio, bet vasara ateis visada. Netgi kalnuose ar dykumoje bus vasara.

Kartais aš sakau: „Viešpatie, aš norėčiau rytoj rytą nebeatsikelti, aš geriau norėčiau numirti ir daugiau nebekentėti“.

Aš turiu šeimą, mane supa daug draugų, aš dedu daug pastangų, bet man gėda pačios savęs. Jei būčiau apdegusi per nelaimingą atsitikimą arba būčiau paralyžiuota, aš į savo randus kitaip žiūrėčiau. Tai būtų likimas, niekas dėl to nebūtų kaltas, netgi aš.

Tačiau mane apdegino mano svainis ir tai buvo mano tėvo ir motinos valia. Tai nėra likimas ar neišvengiamumas, kuris mane padarė tokią, kokia esu. Blogiausia yra tai, kad aš netekau savo odos, savęs pačios ir ne vienam mėnesiui ar metams, ar dešimčiai metų, bet visam likusiam gyvenimui.

Ir tai kartkartėmis kartojasi. Buvo rodomas per televizorių vesternas, kuriame buvo daug muštynių ir arklių. Du vyrai mušėsi tvarte. Vienas jų įniršęs uždegė degtuką ir jį numetė tarp savo priešininko kojų į šieną, kuris užsidegė. Vyras, apimtas liepsnos, pasileido bėgti. Aš pradėjau rėkti, išspjoviau iš burnos maistą, kurį valgiau. Aš buvau kaip pamišusi.

Antonijus man pasakė: „Betgi, brangioji, tai filmas, tai filmas“. Ir jis išjungė televizorių. Jis mane apkabino kartodamas: „Brangioji, tai rodoma per televizorių. Tai netikra, tai juk filmas!“

Aš buvau toli atsilikusi, aš bėgau apimta ugnies. Aš nemiegojau naktį. Aš taip siaubingai bijojau ugnies, kad nuo mažiausios liepsnelės sustingdavau. Aš stebiu Antonijų, pridegantį cigaretę, laukiu, kol degtukas užges arba kol ant skiltuvo nebeliks liepsnelės. Dėl to aš retai žiūriu televizorių. Aš bijau pamatyti ką nors degantį. Mano dukros tai supranta. Vos tik pamačiusios, kad kas nors gali man padaryti nemalonų įspūdį, jos tuojau pat išjungia vaizdą.

Aš nenoriu, kad jos degtų žvakę. Namuose visur yra elektra. Aš nenoriu matyti ugnies nei virtuvėje, nei kitur. Tačiau vieną dieną kažkas žaidė su degtukais prie manęs juokaudamas ir norėdamas pasirodyti. Jis užsipylė ant piršto alkoholio ir jį uždegė. Oda neužsidegė, tai buvo tik žaidimas. Aš atsistojau išsigandusi ir kartu supykusi ir pasakiau:

— Eik kitur žaisti su degtukais! Aš buvau padegta. Tu nežinai, ką tai reiškia!

Liepsna, deganti židinyje, man nekelia baimės, jeigu aš priėjo neprisiartinu. Šiltas vanduo manęs netrikdo. Aš bijau visko, kas karšta: liepsnos, karšto vandens, krosnies, elektrinės viryklės, karštų puodų, visą laiką įjungtų elektros prietaisų, dulkių siurblio, pamirštų cigarečių, visko... Visko, kas gali užsidegti. Galiausiai, apimta baimės, aš terorizuoju savo dukteris. Jeigu keturiolikos metų mergaitė per mane negali uždegti elektrinės viryklės, tai yra nenormalu. Kai manęs nėra namuose, aš nenoriu, kad ji naudotųsi virykle, kad virintų vandenį tešlai ar arbatai. Būtinai turiu būti čia, šalia jos, turiu įdėmiai žiūrėti, nervintis, būti tikra, kad pati užgesinsiu liepsną. Nebuvo nė vienos dienos, kad aš nenueičiau miegoti nepatikrinusi elektrinės viryklės.

Apimta baimės aš gyvenu dieną ir naktį. Aš žinau, kad apsunkinu kitų gyvenimą, kad mano vyras yra kantrus, bet kartais ir jis pavargsta nuo baimės be priežasties. Reikėtų, kad mano dukterys galėtų laikyti puodą ir aš nedrebėčiau. Reikėtų, kad jos vieną dieną tai galėtų daryti.

Antroji baimė mane apėmė apie keturiasdešimtuosius metus. Mintis, kad Marouanas tapo vyru, kad aš jo nemačiau dvidešimt metų, kad jis žinojo, jog aš ištekėjau ir kažkur turi seseris. Tačiau Leticija ir Nadia nežinojo, kad turi brolį.

Tas melas, apie kurį aš niekam nieko nesakiau, mane slėgė. Antonijus apie jį žinojo nuo pat pradžių, bet mes apie tai nekalbėdavome. Žaklina žinojo, bet gerbė mano melą. Ji manęs prašė dalyvauti konferencijose ir papasakoti kitoms moterims apie garbės nusikaltimą. Žaklina toliau dirbo savo darbą, ji vykdavo į komandiruotes ir kartais grįždavo nugalėjusi, o kartais — tuščiomis rankomis. Aš turėjau pasakoti savo apdegusios moters gyvenimą, liudyti kaip išlikusi gyva. Praktiškai aš buvau viena, kuri galėjau tai padaryti praėjus tiems visiems metams.

Ir aš toliau melavau, nesakiau apie Marouano buvimą save įtikinėdama, kad saugau vaiką nuo to siaubo. Bet jis jau buvo beveik vyras. Svarbu buvo žinoti, ar aš tebejaučiu savo asmeninę gėdą, savo kaltę, kad leidau Marouaną įvaikinti.

Man reikėjo laiko, kad suprasčiau, jog viskas susiję. Mano kaimelyje nėra psichiatro, moterims nekyla panašių klausimų. Mes tiesiog esame kaltos, kad esame moterys.

Mano mergaitės išaugo ir klausimai „kodėl mamyte?“ pasidarė žiaurūs.

— Kodėl tave norėjo sudeginti, mamyte?

— Todėl, kad norėjau ištekėti už vaikino, kurį išsirinkau ir nuo jo laukiausi kūdikio.

— Kas atsitiko kūdikiui? Kur jis yra?

— Jis liko ten, našlaičių prieglaudoje.

Aš joms negalėjau pasakyti nieko kito.

Gyva liudytoja

Žaklina manęs paprašė paliudyti „Išlikusiųjų gyvų skubaus gelbėjimo asociacijos“ vardu. Ji tikėjosi, kad aš sugebėsiu drąsiai tai padaryti po mane staiga sugniuždžiusios depresijos tuo metu, kai man jau buvo pavykę sukurti normalų gyvenimą, kai aš integravausi į kitos šalies gyvenimą, susiradau darbą, ištekėjau ir pagimdžiau vaikus, pagaliau pasijutau saugi. Aš sveikau, bet dar jaučiausi silpna, kad galėčiau kalbėti Europos moterims. Aš turėjau joms papasakoti apie visiškai skirtingą pasaulį, apie joms nesuvokiamą žiaurumą.

Aš papasakojau savo istoriją moterims sėdėdama ant pakylos prie mažo stalelio su mikrofonu. Žaklina buvo šalia manęs. Aš joms papasakojau viską, kas įvyko nuo pat pradžių. Paskui jos man pateikė daugybę klausimų: kodėl jis jus norėjo sudeginti?.. Ar jūs padarėte ką nors blogo?.. Jis jus norėjo sudeginti, kad kalbėjote su vyru?

Aš niekada nesakau, kad laukiausi kūdikio. Iš pradžių dėl to, kad, nesvarbu, nėščia ar ne, kaimelyje pakanka paskalų, įskundimų, kad bausmė būtų ta pati. Žaklina apie tai truputį žino. Ir ypač dėl to, kad norėjau apsaugoti savo sūnų, kuris nieko nežino apie mano ir savo praeitį. Aš nesakau savo tikrosios pavardės, nes anonimiškumas užtikrina saugumą. Žaklina žino atvejų, kai šeima surado dukterį už tūkstančių kilometrų ir ją nužudė.

Viena moteris iš publikos pakilo ir paklausė:

— Suada, jūsų veidas yra gražus, kur tie randai?

— Ponia, aš labai gerai žinojau, kad jūs manęs to paklausite, aš to tikėjausi. Taigi aš jums parodysiu savo randus.

Aš atsistojau visų akivaizdoje ir pakėliau marškinius su iškirpte ir trumpomis rankovėmis. Aš parodžiau rankas ir nugarą. Ir ta moteris pravirko. Keletas salėje buvusių vyrų pasijuto nejaukiai. Jie manęs gailėjosi.

Tuo momentu, kai aš rodžiau savo nudegimus, pasijutau tarsi būčiau mugės baidyklė. Tačiau aš labai nesivaržiau, nes mano liudijimas yra svarbus žmonėms. Aš turiu juos įtikinti, kad išlikau gyva. Aš jau buvau ant mirties slenksčio, kai Žaklina atvyko į ligoninę. Aš jai skolinga už gyvybę, o darbui, kurį ji tęsia „Išlikusiųjų gyvų skubaus gelbėjimo asociacijoje“, reikia išlikusio gyvo liudytojo, kad klausytojus sujaudintų garbės nusikaltimai. Dauguma žmonių apie tai nieko nežino. Paprasčiausiai dėl to, kad pasaulyje išlikusių gyvų yra nedaug; be to, kad jaustųsi saugios, tokios moterys viešai nesirodo. Jos išvengė bausmės už garbės nusikaltimą Asociacijos ryšių daugelyje šalių dėka. Ne tik Jordanijoje ar Transjordanijoje, bet visuose Viduriniuosiuose Rytuose, Indijoje, Pakistane...

Ši liudijimo dalis priklauso Žaklinai. Ji aiškina, kad reikia būtinai imtis priemonių tokioms moterims apsaugoti.

Kai reikėjo liudyti pirmą kartą, aš jau buvau Europoje praleidusi apie penkiolika metų. Mano gyvenimas visiškai pasikeitė, aš jau galėjau rizikuoti, o jos dar negali to daryti. Paskui pasipylė klausimai apie mano naująjį gyvenimą ir ypač apie mano krašto moterų gyvenimo sąlygas. Manęs to klausė vyras.

Aš, kuri kartais sunkiai randu tikslų žodį savo nelaimingam gyvenimui apibūdinti, įsikarščiuoju, kai kalbama apie kitus, ir mane sunku sustabdyti.

— Pone, tame krašte moteris neturi gyvenimo. Daug merginų yra mušamų, nekenčiamų, smaugiamų, deginamų, užmušamų. Mums, ten gyvenančioms, tai yra visiškai normalu. Mano motina norėjo mane nunuodyti, kad „užbaigtų“ svainio pradėtą darbą, ir jai tai buvo visiškai normalu, tai sudarė jos vidinio pasaulio dalį. Toks gyvenimas mums, moterims, yra visiškai normalus. Tu esi daužoma ir tai yra normalu. Tu esi deginama ir tai yra normalu, tu esi smaugiama ir tai yra normalu, tu esi niekinama ir tai yra normalu. Su karve ir avimis, kaip sakydavo mano tėvas, geriau elgiamasi negu su moterimis. Jeigu nenori mirti, reikia tylėti, klausyti, žemintis, ištekėti nekaltai ir gimdyti sūnus. Jeigu aš nebūčiau savo kelyje sutikusi vyro, toks būtų buvęs mano gyvenimas. Mano vaikai būtų buvę tokie kaip aš, mano provaikaičiai — kaip mano vaikai. Jei aš ten būčiau gyvenusi, aš būčiau tapusi normali kaip mano motina, kuri pasmaugė savo vaikus. Aš galbūt būčiau nužudžiusi savo dukterį. Galėčiau leisti ją sudeginti. Dabar aš galvoju, kad tai yra siaubinga! Bet jeigu aš būčiau likusi tame krašte, aš būčiau dariusi taip pat! Kai aš gulėjau ligoninėje mirštanti, aš dar maniau, kad tai normalu. Tačiau, kai aš atvažiavau į Europą, aš supratau turėdama dvidešimt penkerius metus, girdėdama aplinkui kalbančius žmones, kad yra šalių, kur moterys nedeginamos, kad mergaitėmis taip pat džiaugiamasi kaip berniukais. Tuo metu man pasaulį sudarė mano kaimelis. Mano kaimelis buvo nuostabus, tai buvo visas pasaulis iki turgaus! Turguje galėjai pamatyti nenormalių dalykų: kad mergaitės dažėsi, vilkėjo trumpas sukneles su iškirptėmis. Tai jos buvo nenormalios. Mano šeima buvo normali! Mes buvome švarūs kaip avies vilna, o kiti, vaikščioję turguje, buvo nešvarūs!

— Mergaitės neturėjo teisės lankyti mokyklos, kodėl? Kad negalėtų pažinti pasaulio. Svarbiausia buvo mūsų tėvai. Ką jie liepdavo, tą turėdavome daryti. Išsilavinimas, teisės, auklėjimas, viskas priklausė tik nuo jų. Kodėl nebuvo mums mokyklų? Kad mergaitės nevažiuotų autobusu, kad nesirengtų kitaip, neitų su portfeliu rankoje, kad neišmoktų nei rašyti, nei skaityti, nereikia, kad mergaitė būtų labai protinga. Mano brolis buvo vienintelis berniukas tarp mergaičių, vilkėjo taip, kaip čia, kaip dideliame mieste, jis vaikščiojo pas kirpėją, į mokyklą, į kiną, laisvai išeidavo iš namų, kodėl? Todėl, kad jis turėjo tarp kojų dzingaliuką! Jam pasisekė, jis turėjo du berniukas, bet galiausiai tai ne jam pasisekė, o mergaitėms. Joms labai labai pasisekė, kad jos negimė!

— Asociacija, kurioje dirba Žaklina, stengiasi gelbėti šias mergaites. Bet tai nėra lengva. Mes pačios sėdime sudėjusios rankas. Aš jums pasakoju, o jūs klausote. O jos tame krašte kenčia! Todėl aš, prašoma Asociacijos, liudiju apie garbės nusikaltimus, nes niekas tuose kraštuose nepasikeitė.

— Aš esu gyva ir čia esu prieš jus gerojo Dievo, Edmondo Kaiserio ir Žaklinos dėka. Kad tos mergaitės išliktų gyvos, reikia drąsos, reikia daug dirbti, kad galėtume joms padėti. Aš tais žmonėmis žaviuosi. Aš nežinau, kaip jie tai daro. Aš geriau atneščiau maisto ir drabužių pabėgėliams ir ligoniams negu dirbčiau jų darbą. Reikia visų saugotis. Gali kalbėtis su malonios išvaizdos moterimi, o ji tave tuojau pat įskųs, nes tu nori padėti, o ji tam nepritaria. Atvykusi į kokią nors šalį Žaklina turi elgtis kaip to krašto gyventojai, valgyti, vaikščioti ir kalbėti kaip jie. Ji turi įsimaišyti į jų tarpą ir būti nepastebima!

— Dėkui, ponia!

Iš pradžių aš labai baiminausi, nežinojau, ką kalbėsiu, o dabar Žaklina turėjo mane sustabdyti!

Aš nelabai jaudindavausi kalbėdama tiesiogiai žmonėms. Bet aš bijojau radijo dėl savo aplinkos, darbo, savo dukterų, kurios kažkiek žinojo apie mane, bet ne viską. Tuo metu jos buvo maždaug dešimties ir aštuonerių metų, turėjo mokykloje draugių ir aš jų prašiau būti santūrioms, jeigu kas nors imtųjų klausinėti.

— A, nuostabu, aš labai norėčiau eiti su tavim!

Ši Leticijos reakcija būdavo kartu raminanti ir truputį keliantį nerimą. Mama eina į radiją, tai nuostabu... Aš supratau, kad mano dukros nesuvokė šio liudijimo prasmės ir kad, išskyrus mano randus, jos daugiau nieko nežinojo apie mano gyvenimą. Anksčiau ar vėliau, kai jos bus didesnės, aš turėsiu joms viską pasakyti ir dėl to aš iš anksto labai jaudinausi.

Tai buvo pirmas kartas, kai aš kalbėjau tokiai didelei auditorijai.

Mano dukros iš šios laidos sužinojo naują mano istorijos tarpsnį. Išklausiusi laidą, Leticija labai gyvai reagavo.

— Tu dabar, mamyte, renkis, imk lagaminą, einam į oro uostą ir skriskime ten, į tavo kaimelį. Padarysim jiems tą patį. Juos sudeginsimi Paimsim degtukus ir juos padegsim, kaip jie tau padarė! Aš negaliu tavęs tokios matyti.

Šešis mėnesius ją stebėjo psichologas, tačiau vis tiek vieną dieną ji pareiškė:

— Tu žinai, mamyte, tu esi mano psichologas. Man pasisekė, nes aš galiu su tavim pasikalbėti apie viską nuo A iki Z. Tu atsakai į visus mano klausimus. Taigi aš labai noriu ten važiuoti.

Aš nenorėjau versti pakeisti nuomonę. Aš paskambinau gydytojui ir mes abu pasitarėme, ką daryti. Jis manė, kad jai reikės kelių papildomų seansų, bet šiuo momentu dar ne laikas griebtis prievartos. „Bet jeigu jūs pamatysite, kad ji blogai jaučiasi, mažai kalba, prislėgta, norėčiau, kad jūs ją atvestumėte“.

Aš bijau, kad mano istorija labai jas slėgs ateityje. Jos bijo dėl manęs ir dėl savęs. Aš laukiau, kad jos labiau subręstų, kad galėtų suprasti viską, ko aš dar nepasakiau: smulkiai nepapasakojau apie savo ankstesnį gyvenimą, vyrą, už kurio norėjau ištekėti, Marouano tėvą. Aš bijau atskleisti paslaptį labiau už visus liudijimus, kurių manęs gali paprašyti. Reikės, kad aš joms padėčiau suprasti, kad negalima neapkęsti šalies, iš kurios aš atvykau ir kuri yra pusiau ir jų šalis. Jos visiškai nežino apie to krašto gyvenimą. Kaip joms neleisti atsirasti neapykantai to krašto žmonėms? Gamta ten yra graži, bet žmonės — blogi. Transjordanijoje moterys kovoja, kad įstatymai būtų ne vien tik vyrų. Bet tik vyrai balsuoja už įstatymus.

Šiuo metu kai kuriose šalyse galima rasti moterų kalėjimuose. Tai vienintelis būdas jas apsaugoti ir padėti joms išvengti mirties. Netgi kalėjime jos nėra visiškai saugios. O vyrai, norintys jas nužudyti, yra laisvėje. Įstatymas jų nebaudžia arba baudžia labai švelniai ir jie vėl greitai turi laisvas rankas smaugti, deginti, keršyti už jų tariamąją garbę.

Ir jeigu kas nors atvyksta į miestelį, kvartalą, kad jiems sutrukdytų kenkti, netgi jeigu tas žmogus bus ginkluotas automatu, prieš jį stos dešimt, o jeigu jų atvyks dešimt, — stos šimtas! Jeigu koks nors teisėjas nuteistų vyrą už garbės nusikaltimą kaip paprasčiausią žudiką, tas teisėjas niekada daugiau nebegalėtų pasirodyti gatvėje, jis negalėtų daugiau gyventi kaimelyje, jis turėtų iš ten bėgti iš gėdos, kad nubaudė „didvyrį“.

Aš dažnai pagalvoju, kaip buvo nubaustas mano svainis. Ar bent kelias dienas jis sėdėjo kalėjime? Mano motina kalbėjo apie policiją, apie nemalonumus, kurių galėjo turėti mano brolis ir svainis, jeigu aš nenumirčiau. Kodėl policija neatėjo su manim pakalbėti? Juk auka buvau aš, man buvo nustatytas trečiojo laipsnio nudegimas!

Aš sutikau merginų prieš daugelį metų atvykusių iš toli kaip ir aš. Jos slepiamos. Viena mergina yra be kojų: ją užpuolė du kaimynai, surišo ir pakišo po traukiniu. Kitą merginą tėvas ir brolis norėjo nudurti peiliu ir įmetė į šiukšlių dėžę. Dar kitą motina ir jos du broliai išmetė per langą: ji yra suparalyžiuota.

O dar yra daug kitų, apie kurias nekalbama, jos buvo rastos per vėlai — jau mirusios. Tos, kurioms pavyko pabėgti, bet buvo sugautos užsienyje, taip pat jau mirusios.

Dar yra tos, kurioms pavyko laiku pabėgti, ir jos slepiasi su arba be vaiko, nekaltos mergaitės ar motinos.

Aš nesutikau apdegusios moters, tokios kaip aš, jos neišliko gyvos. Aš visą laiką slepiuosi, negaliu pasakyti savo pavardės, parodyti veido. Aš galiu tik kalbėti ir tai vienintelis ginklas, kuris man lieka.

Žaklina

Šiandien ir visais ateinančiais metais aš ir toliau gelbėsiu tokias suadas. Tai yra ilgas, sudėtingas, sunkus darbas, kaip visada, reikalaujantis pinigų. Mūsų organizacija vadinasi „Išlikusiųjų gyvų skubaus gelbėjimo asociacija“, nes reikia skubiai pasirodyti reikiamu momentu, kad būtų galima padėti toms moterims ištrūkti iš mirties nagų. Mes dirbame visame pasaulyje: tiek Afganistane, tiek Maroke, tiek Čade. Visur, kur galime skubiai įsikišti. Skubėjimas, lėtai judantis į priekį! Pranešama, kad daugiau kaip šeši tūkstančiai garbės nusikaltimų užregistruojama per metus, už to skaičiaus slepiasi visos žmogžudystės, nelaimingi atsitikimai ir kt., kurie yra neįskaičiuoti...

Kai kuriose šalyse moterys uždaromos į kalėjimus, jeigu jos išdrįsta mums pasiskųsti, kad jas apgintume. Kai kurios jų ten praleidžia po penkiolika metų! Kadangi vienintelis žmogus, kuris gali jas išlaisvinti iš kalėjimo, yra tėvas arba brolis, tai yra tie žmonės, kurie norėjo jas nužudyti. Jeigu tėvas prašo, kad išleistų dukterį, aišku, kad kalėjimo viršininkas neišleis! Mano žiniomis, viena ar dvi išėjo iš kalėjimo, bet vėliau buvo nužudytos.

Jordanijoje — ir tai tik vienintelis pavyzdys — yra įstatymas, kaip ir daugumoje kitų šalių, kad žmogus už žmogžudystę, „bendrosios“ teisės nusikaltimą, turi būti nubaustas kalėjimu. Tačiau prie to įstatymo esantys du nedideli straipsniai — 97 ir 98 — patikslina, kad teisėjai bus atlaidūs bausdami nusikaltėlius už padarytą garbės nusikaltimą. Paprastai baudžiama nuo šešių mėnesių iki dvejų kalėjimo metų. Nusikaltėliai, kartais laikomi didvyriais, dažnai bausmės visiškai išvengia. Vietiniai advokatų susivienijimai kovoja, kad tie straipsniai būtų pataisyti. Kiti straipsniai buvo pataisyti, bet tik ne 97 ir 98 straipsniai.

Mes dirbame su įvairių šalių moterų asociacijomis, kurios jau prieš daugelį metų sukūrė smurto prevencijos ir moterų, nukentėjusių nuo smurto, lydėjimo jų kraštuose programas. Tų asociacijų darbas yra ilgas ir dažnai sulaukiantis „nenugalimųjų“ pasipriešinimo... Tačiau, nepaisant visko, pažanga akivaizdi. Irano moterys daug nuveikė civilinės teisės baruose. Viduriniųjų Rytų moterys sužinojo, kad jų šalyje yra jas liečiančių ir joms suteikiančių teisių įstatymų. Parlamentai yra prigriebti, kai kurie įstatymo straipsniai pataisyti.

Pamažu šalių vadovai pripažįsta tuos nusikaltimus. Jų statistika buvo oficialiai pranešta Žmogaus teisių komisijos pranešimuose Pakistane. Viduriniuose Rytuose daugelio šalių legalioji medicina praneša žinomų atvejų skaičių, o vietinės asociacijos nagrinėja smurto atvejus ir tiria istorines ir nūdienes šių archainių papročių laikymosi priežastis.

Ar tai būtų Pakistane, kuriame yra daugiausia nužudytų merginų ir moterų Viduriniuosiuose Rytuose, ar Turkijoje, svarbiausia yra duoti atkirtį šiems aklai perduodamiems papročiams.

Netolimoje praeityje valdžios atstovai, tokie kaip karalius Huseinas ir princas Hasanas, atvirai pripažino, kad jie yra prieš tuos nusikaltimus. Anot jų, jie „nėra garbės nusikaltimai, bet nešlovės nusikaltimai“. Imamai ir katalikų dvasininkai be perstojo aiškina, kad „garbės nusikaltimas“ yra visiškai svetimas Koranui ir Evangelijai.

Mes neprarandame nei drąsos, nei atkaklumo. Staigiai pasirodyti ir pabelsti į visas duris, kur reikalinga pagalba, tapo įpročiu. Kartais rizikuojame, kad durys gali būti užtrenktos prieš nosį. Tačiau kartais viskas sekasi gerai.

Mano sūnus

Leticija ir Nadia dar buvo mažytės, kai aš pirmą kartą nuo to laiko, kai jiems „palikau“ Marouaną, aplankiau savo įtėvių šeimą. Aš bijojau sūnaus reakcijos į dvi jo mažas sesutes. Jis sulaukė paauglystės amžiaus, aš sukūriau kitą gyvenimą be jo ir nežinojau, ar jis mane beprisimins, mane norės matyti, ar visiškai nesidomės mumis. Kiekvieną kartą, kai aš skambindavau telefonu norėdama įspėti apie savo apsilankymą ir pasakyti, jog labai nerimauju, man atsakydavo: „Ne, ne, nėra jokių problemų, Marouanas viską žino, tu gali atvažiuoti“. Bet Marouano ten dažnai nerasdavau. Aš klausinėdavau apie jį ir man visada tvirtindavo, kad jam gerai sekasi. Per dvidešimt metų aš jį mačiau tris kartus. Ir kiekvieną kartą aš blogai jausdavausi. Aš verkdavau grįždama į namus. Mano abi dukros augo nežinodamos, kad turi brolį, o jis žinojo apie jas. Jis nerodė savo jausmų, nieko nereikalavo ir aš tylėjau. Tie apsilankymai buvo tarsi išbandymas. Aš negalėjau su juo kalbėti, aš neturėjau jėgų. Paskutinį kartą Antonijus man pasakė:

— Man atrodo, kad būtų geriau, jeigu tu daugiau ten nebevažiuotumei. Tu visą laiką verki, esi prislėgta, tai niekam nereikalinga. Jis turi savo gyvenimą, tėvus, šeimą, draugus... palik jį ramybėje. Vieną dieną, vėliau, tu jam paaiškinsi, jeigu jis paprašys.

Aš visą laiką jaučiausi kalta, aš nenorėjau grįžti į praeitį, juo labiau, kad niekas nežinojo, kad aš turiu sūnų, išskyrus Žakliną ir mano vyrą. Ar jis visada buvo mano sūnus? Aš nenorėjau šeimyninės dramos, tai būtų per daug sunku.

Paskutinį kartą, kai aš mačiau Marouaną, jis buvo apie penkiolikos metų. Jis netgi vienu momentu žaidė su seserimis... Mes pasikeitėme tik keliais banaliais žodžiais: „Laba diena, kaip sekasi?.. Sekasi, o tau?“

Prabėgo apie dešimt metų. Aš maniau, kad jis mane pamiršo, kad suaugusio vyro gyvenime man nebeliko vietos. Aš žinojau, kad jis dirba, gyvena vieno kambario bute su drauge kaip visi jo amžiaus jaunuoliai.

Leticija buvo trylikos metų, Nadia — dvylikos. Aš atidaviau visas jėgas jų auklėjimui ir buvau įsitikinusi, kad atlikau savo užduotį. Silpnumo momentais aš kalbėjau egoistiškai, kad toliau gyvenant būtų geriau jį pamiršti. Aš pavydėjau laimingiems žmonėms, tiems, kurie vaikystėje nepatyrė jokios nelaimės, kurie nesaugo jokių paslapčių, negyvena dvigubo gyvenimo. Aš noriu pasakyti, kad aš troškau visomis savo išgalėmis palaidoti savo ankstesnį gyvenimą, kad būčiau tokia kaip jie. Tačiau kiekvieną kartą, kai, dalyvaujant konferencijoje, reikėdavo papasakoti apie kupiną košmarų savo gyvenimą, šios laimės pagrindai drebėdavo kaip blogai pastatytas namas. Antonijus tai gerai matė ir Žaklina taip pat. Aš buvau silpna, bet stengiausi tokia neatrodyti.

Vieną dieną Žaklina man pasakė:

— Tu galėtumei padaryti paslaugą kitoms moterims, jeigu parašytumei knygą apie savo gyvenimą.

— Knygą? Bet aš vos moku rašyti...

— Bet tu moki pasakoti...

Aš nežinojau, kad galima „papasakoti“ knygą. Knyga tai yra kažkas labai svarbaus... Nelaimei, aš nepriklausau tiems žmonėms, kurie skaito knygas. Mano dukros jas skaito. Antonijus gali jas skaityti. Aš mieliau skaitau rytinį laikraštį. Mane taip sujaudino mintis apie knygą, knygą apie mane, kad ji man visą laiką nedavė ramybės. Jau keletą mėnesių, matydama augančias dukteris, aš sau kartojau, kad vieną dieną reikės joms daugiau papasakoti apie save. Jei tai būtų kartą visiems laikams parašyta knygoje, tai aš mažiau nerimaučiau negu susitikusi akis į akį su dukterimis.

Iki šiol aš joms po truputį papasakojau svarbiausius dalykus norėdama paaiškinti, kodėl aš taip atrodau. Tačiau kurią nors dieną jos norės viską suprasti ir busimieji klausimai man kaip peiliu varstė širdį.

Aš dar nesijaučiau galinti raustis savo atmintyje ieškodama, kas dar liko nepasakyta. Jeigu norima ką nors pamiršti, tai ir iš tikrųjų pamirštama. Psichiatras man paaiškino, kad tai yra normalu, patyrus šoką ir kančią, sukeltus blogos priežiūros. Tačiau svarbiausia buvo Marouanas. Aš gyvenau saugoma melo labai ilgai. Ir aš blogai gyvenau.

Jeigu aš sutikčiau apie save papasakoti knygoje, aš turėčiau ir apie jį kalbėti. Ar aš turiu teisę? Aš sakau, kad neturiu teisės. Aš per daug bijau. Tai grėstų mano, taip pat ir jo saugumui. Knyga paplistų po visą pasaulį. O jeigu mano šeima mane suras? Jeigu ji padarys ką nors bloga Marouanui? Jie tai galėtų padaryti. Kita vertus, aš to norėjau. Labai dažnai prabudusi aš svajodavau apie neįmanomą kerštą. Aš save mačiau grįžusią ten, į savo kaimelį, gerai užsimaskavusią tol, kol surandu brolį. Tai tarsi filmas sukosi mano galvoje.

Aš ateinu prie savo namo ir sakau:

— Ar tu mane prisimeni, Asadai? Tu matai, aš esu gyva! Gerai įsižiūrėk į mano randus! Tai mūsų svainis Huseinas mane nudegino, bet aš esu čia!

— Ar tu prisimeni mūsų seserį Hananą? Ką tu padarei mūsų seseriai? Tu ją atidavei šunims? O tavo žmona, ji gerai gyvena? Kodėl mane norėjo sudeginti tą dieną, kai ji pagimdė sūnus? Aš buvau nėščia, reikėjo sudeginti ir mano sūnų! Paaiškink, kodėl tu nieko nedarei, kad man padėtum, tu, vienintelis mano kraujo broli?

— Aš tave supažindinu su savo sūnumi Marouanu! Jis gimė dviem mėnesiais anksčiau miesto ligoninėje, bet jis yra didelis ir gražus ir labai gyvas! Pažiūrėk į jį!

— O Huseinas? Ar jis paseno, ar numirė? Aš tikiuosi, kad jis dar yra čia, bet aklas ar paralyžiuotas, ir negalės manęs pamatyti gyvos priešais save! Tikiuosi, kad jis kenčia tiek, kiek aš kentėjau!

— O mano tėvas ir motina? Ar jie numirė? Pasakyk, kur jie yra, kad aš galėčiau nueiti ir prakeikti jų kapą!

Aš dažnai svajodavau apie kerštą. Aš pasidarydavau žiauri kaip jie! Jie visi mano, kad aš mirusi, ir aš labai norėčiau, kad jie mane pamatytų gyvą!

Beveik ištisus metus aš sakiau „ne“ knygai, nebent tuo atveju ji galima, jeigu galėčiau nepasakoti apie sūnų. Žaklina pritarė mano pasiryžimui. Labai gaila, bet ji mane suprato.

Aš nenorėjau knygos, kurioje pasakočiau tik apie save nieko neužsimindama apie jį, ir aš nesiryžau susitikti akis į akį su Marouanu, kad išspręsčiau šią problemą. Gyvenimas tęsėsi, aš vis sau kartodavau: „Susitik su juo! Ne, to nedaryk!“ Kaip susitikti su Marouanu? Vieną dieną aš jam paskambinsiu nei iš šio, nei iš to po daugelio metų neįspėjusi ir jam pasakysiu: „Marouanai, mums reikia pasikalbėti“.

Kaip man jam prisistatyti? Mama? Kaip su juo elgtis? Jam paspausti ranką? Apkabinti? O jeigu jis mane pamiršo? Jis turi teisę mane pamiršti, nes aš pati jį „pamiršau“...

Žaklina mane privertė pagalvoti apie vieną dalyką, kuris dar labiau mane kankino.

— Kas bus, jeigu Marouanas vieną dieną susitiks kurią nors iš savo seserų ir ji nežinos, kad jis yra jos brolis? Jeigu ji įsimylės Marouaną ir tau jį parves į namus, ką tu tada darysi?

Aš niekada apie tai nepagalvodavau. Mus skyrė apie dvidešimt kilometrų. Leticijai tuojau sukaks keturiolika metų, greitai ateis laikas turėti vaikinų... Po to bus Nadia... dvidešimt kilometrų nieko nereiškia. Pasaulis yra mažas! Nepaisydama to abejotino pavojaus, bet visada galimo, aš vis nesiryžau su juo susitikti. Prabėgo metai.

Galiausiai viskas susiklostė savaime. Marouanas paskambino į namus. Aš buvau darbe ir su juo kalbėjo Nadia. Jis paprasčiausiai pasakė:

— Aš pažįstu tavo motiną, buvome kartu toje šeimoje, kuri mus priglaudė. Tu gali paklausti, ar ji mane prisimena?

Ir kai aš grįžau į namus, Nadia negalėjo rasti popieriaus lapelio, ant kurio buvo užsirašiusi jo telefono numerį. Nadia jo ieškojo visur, aš nervinausi. Galėtumei pasakyti, kad likimas nenorėjo, kad aš vėl susitikčiau su Marouanu. Aš nežinojau, kur dabar jis gyvena ir kur dirba. Aš galėjau paskambinti jo įtėviui ir paklausti, bet nedrįsau. Aš buvau baili, norėjau skambinti. Kur kas lengviau atsiduoti likimo valiai negu žiūrėti į savo atspindį veidrodyje. Vieną ketvirtadienį jis vėl paskambino. Jis pasakė: „Mums reikia pasikalbėti“. Ir mes paskyrėme pasimatymą rytojaus dienai dvyliktai valandai. Eidama susitikti su savo sūnumi aš žinojau, kas manęs laukė. Bendrais bruožais, jis paklaus: „Kodėl mane įsūnijo, kai aš buvau penkerių metų? Kodėl tu manęs nepasilikai?.. Paaiškink“.

Aš norėjau atrodyti graži, nuėjau pas kirpėją pasidažiau, apsivilkau paprastai: užsimoviau džinsus, apsiaviau sportinius batelius ir apsivilkau raudoną ilgomis rankovėmis ir uždaru kaklu palaidinukę. Pasimatymas buvo paskirtas lygiai vidurdienį priešais miesto restoraną.

Gatvė siaura. Jis ėjo iš miesto centro, o aš — iš stoties, tad negalėjome prasilenkti. Aš jį pažinčiau iš tūkstančio. Aš pamačiau iš toli jį ateinantį su žaliu sportiniu krepšiu. Man jis dar buvo paauglys, bet artėjo prie manęs besišypsantis vyras. Mano kojos daugiau manęs nebelaikė, rankos pradėjo drebėti, širdis šokinėjo krūtinėje tarsi aš būčiau sutikusi savo gyvenimo vyrą. Tai meilės susitikimas. Marouanas yra aukštas, jis žemai pasilenkia ir mane paprasčiausiai pabučiuoja tarsi būtų atsisveikinęs vakar. Aš jį taip pat pabučiuoju.

— Tu gerai padarei, kad paskambinai.

— Aš skambinau prieš dvi savaites, bet kai tu nepaskambinai, aš sau pasakiau: „Taip, ji nenori manęs matyti...“

Aš pasakiau, kad tai netiesa, ir paaiškinau, kad Nadia pametė telefono numerį.

— Jeigu aš būčiau tau nepaskambinęs vakar, ar tu būtumei man paskambinusi?

— Aš nežinau, nemanau, ne. Aš nedrįsau skambinti dėl tavo tėvų... aš žinau, kad mama numirė...

— Taip. Tėtis dabar yra visiškai vienas, bet viskas gerai... o kaip tu?

Marouanas nežino, kaip mane vadinti. Įprotis mus priglaudusios šeimos įtėvius vadinti „tėčiu ir mama“ nieko nepalengvina. Kas yra mama?

Aš jam sakau:

— Žinai, Marouanai, tu gali mane vadinti mama, gali mane vadinti Suada, gali vadinti mažyte, didele, gali mane vadinti kaip nori. Ir jei Dievas nori, tuojau susipažinsime.

— Sutinku. Papusryčiausime ir pakalbėsime.

Susėdame prie stalo ir aš jį ryju akimis. Jis panašus į savo tėvą. Tas pats siluetas, ta pati greita eisena, tas pats žvilgsnis, bet vis tiek jis yra kitoks. Galiausiai jis truputį panašus į mano brolį... bet ramus, švelnesnių bruožų. Atrodo, kad jis priima gyvenimą tokį, koks jis yra, be didelių komplikacijų, jis yra paprastas ir tiesus.

— Paaiškink, kaip tu apdegei?

— Ar tu nežinai, Marouanai?

— Ne. Niekas man niekada nieko nesakė.

Aš aiškinu ir juo daugiau aš kalbu, tuo labiau keičiasi jo žvilgsnis. Kai aš kalbu apie mane apėmusią liepsną, jis padeda cigaretę, kurią ką tik užsidegė.

— Aš buvau tavo pilve?

— Taip, tu buvai mano pilve. Aš pagimdžiau visiškai viena. Aš tavęs nejaučiau dėl nudegimų. Aš tave mačiau, tu buvai man tarp kojų, tai ir viskas. Paskui tu dingai. Vėliau Žaklina tave surado, kad įlaipintų su manim į lėktuvą. Gyvenome devynis mėnesius kartu ligoninėje, o paskui mus patikėjo tėčiui ir mamai.

— Tai aš kaltas dėl tų nudegimų?

— Ne, tai ne tu kaltas! Ne, niekada! Nelaimei, toks mūsų krašte yra paprotys. Vyrai tame krašte turi savo įstatymus. Kalti yra mano tėvai, mano svainis, bet tik ne tu!

Marouanas žiūri į mano randus, ausis, kaklą, švelniai padeda savo ranką ant mano rankos. Aš jaučiu, kad jis nutuokia, kaip atrodo likęs kūnas, bet jis neprašo parodyti. Gal jis bijo paprašyti?

— Tu nenori pamatyti...

— Ne. Man jau bloga nuo šios istorijos, o tada bus dar blogiau. Kaip atrodo mano tėvas? Ar jis panašus į mane?

— Taip, viršutinė veido dalis... Aš mažai mačiau, kaip tu vaikštai, bet tavo laikysena tokia pat kaip jo, tiesi, išdidi. Paskui labai panašus į jo tavo pakaušis, burna, ypač rankos. Tavo rankos tokios pat kaip jo, iki nagų galų... Jis buvo truputį aukštesnis, raumeningas kaip tu. Tavo tėvas buvo gražus. Ką tik aš žiūrėjau į tavo pečius ir maniau, kad matau tavo tėvą.

— Tai turėtų sušildyti tau širdį, nes vis dėlto tu jį mylėjai?

— O, taip, žinoma, aš jį mylėjau. Jis pažadėjo, kad mes susituoksime... paskui tu matai, supratęs, kad aš esu nėščia, jis daugiau nebegrįžo...

— Tai niekšinga tave pamesti! Galiausiai dėl to aš kaltas...

— Marouanai, ne. Niekada taip negalvok. Kalti tos šalies vyrai. Vėliau, kai tu geriau pažinsi tą šalį, tu suprasi.

— Aš labai norėčiau jį vieną dieną sutikti. Būtų galima ten nuvažiuoti? Abiem? Kad pamatytume, kaip ten yra, paskui jį pamatytume... labai norėčiau pamatyti jo veidą. Ar jis žino, kad aš esu?

— Nustebčiau, jeigu taip būtų. Aš jo daugiau niekada nemačiau, tu žinai... Be to, ten vyksta karas... Ne, būtų geriau jų niekada daugiau nebepamatyti.

— Ar tiesa, kad tu mane pagimdei septynių mėnesių?

— Taip, tai tiesa. Tu atėjai į šį pasaulį visiškai vienas, aš tavęs ilgai nemačiau, bet tu buvai labai mažytis...

— Kelintą valandą gimiau?

— Valandą? Nežinau.... man paskui sakė, kad spalio 1 dieną. Aš pati nieko nežinojau! Aš tau negaliu pasakyti valandos... Svarbiausia yra tai, kad tu atėjai į šį pasaulį gyvas ir sveikas!

— Kodėl tu buvai atvažiavusi čia, pas tėvus, ir man nepasakei nė žodžio?

— Aš nedrįsau nieko pasakyti prie tėčio ir mamos, kurie tave įvaikino. Aš nenorėjau jų įskaudinti. Juk jie tave užaugino, padarė viską, ką galėjo.

— Aš tave prisimenu. Kambaryje tu man davei jogurto ir paskui iškrito vienas mano dantis ir į jogurtą įlašėjo kraujo, tada aš nenorėjau jo valgyti, bet tu mane vertei jį valgyti. Tai aš prisimenu.

— Aš neprisimenu... Tu žinai, tuo metu aš taip pat rūpinausi ir kitais vaikais, ir mama sakydavo, kad aš neturiu labiau rūpintis tavimi negu kitais vaikais... Be to, tėvų namuose negadindavo maisto, nes visų vaikų maistas labai brangiai kainavo.

— Aš, turėdamas keturiolika ar penkiolika metų, tavęs labai norėjau, tu žinai... Aš buvau pavydus.

— Pavydėjai ko?

— Pavydėjau tavęs. Aš norėjau, kad tu čia būtumei visą laiką.

— O dabar? Šiandien?

— Aš noriu tave pažinti, aš noriu žinoti daugybę dalykų...

— O ką tu pasakytumei, jeigu aš turėčiau kitų vaikų?

— Tai nuostabu turėti seseris... Aš taip pat norėčiau su jomis susipažinti.

Marouanas pažiūrėjo į laikrodį, buvo laikas man grįžti į darbą.

— Gaila, tu greitai išeisi, labai gaila, aš norėčiau pabūti su tavim...

— Taip, bet aš turiu eiti. Ar tu nenorėtumei rytoj ateiti į svečius?

— Ne, dar per anksti. Aš geriau norėčiau susitikti kitur.

— Tada rytoj vakare, septintą valandą, toje pačioje vietoje. Aš ateisiu su dukterimis.

Marouanas buvo laimingas. Aš nesitikėjau, kad viskas taip lengvai klostysis. Aš maniau, kad jis norėjo sužinoti, kodėl aš leidau jį įvaikinti, norėjo pasakyti, kad jis manęs neapkenčia. Bet Marouanas apie tai net nepaklausė. Jis mane pabučiavo, aš jį pabučiavau, pasakėme vienas kitam „iki pasimatymo ir iki rytojaus“.

Aš išvažiavau dirbti, o galvoje dūzgė tarsi bičių spiečius. Man nukrito nuo širdies didelis sunkumas. Kas bebūtų dabar, aš atsikračiau baimės, kuri mane graužė seniai ir kurios aš nenorėjau pripažinti. Aš gailiuosi, kad nepasilikau sūnaus. Vieną dieną reikės iš tikrųjų paprašyti jo atleidimo, kad jį pamiršau norėdama iš naujo pradėti savo gyvenimą. Mano galvoje buvo tuščia, vanduo vietoj minčių, aš nežinojau, ką darau. Nebuvo nieko realaus. Aš plūduriavau. Aš turėjau jam tai pasakyti, taip pat jam pasakyti ir tai, kad nors jo tėvas mus abu paliko, aš mylėjau tą vyrą. Aš nekalta, kad jis buvo niekšas kaip kiti. Turėjau taip pat jam pasakyti: „Marouanai, aš labai bijojau ir tave mušiau savo pilve...“ Reikia, kad jis man už tai atleistų. Aš maniau, kad pasirodęs kraujas mane išgelbės, tada aš dar per daug buvau kvaila. Mano galvoje nieko nebuvo, išskyrus baimę! Ar jis galės suprasti ir man atleisti? Ką jie visi trys apie mane pagalvos?

Aš buvau tokia sukrėsta, kad kitą naktį nemiegojau. Dar kartą aš pamačiau mane apėmusią liepsną ir save bėgančią kaip pamišusią per sodą.

Antonijus man davė valią iš viso to pačiai išsinarplioti, kol kas jis nenori kištis, bet jis mato, kad man labai bloga.

— Ar tu kalbėjai su dukterimis?

— Dar ne. Rytoj... Eisime kartu su Marouanu pietauti, aš nutaikysiu momentą su jomis pakalbėti. Bet aš bijau, Antonijau.

— Viskas bus gerai. Dabar tu nebegali daugiau delsti.

Trečią valandą penkiasdešimt septynios rytą aš radau Marouano žinutę, atsiųstą į mobiliojo ryšio telefoną: „Noriu tau pasakyti, kad viskas gerai, bučiuoju tave. Iki rytojaus, mama!“.

Aš pravirkau.

Statyti namą

Tą vakarą Antonijus išėjo su draugais ir paliko mane vieną su vaikais.

Šeštadienio vakaras, septynios valandos, 2002 metų lapkričio 16 diena.

Pietūs buvo linksmi. Vaikai godžiai valgė, iš visko juokėsi. Labai šneki Leticija nesiliovė plepėjusi kaip paprastai. Marouanas atėjo su savo drauge. Mano dukterims oficialiai jis yra tik vienas vaikų, su kuriuo aš susipažinau mus priglaudusioje šeimoje. Jo atėjimas jų nenustebino, dukterys buvo laimingos galėdamos išeiti šeštadienio vakarą su mama ir draugais.

Nors jie kartu neaugo, bet dabar, žiūrint į juos, jie sudarė bendrininkų įspūdį. Aš bijojau, kad tas vakarėlis gali būti sunkiai pakeliamas. Antonijus, prieš išeidamas, man pasakė:

— Pakviesk mane, jeigu reikės, aš ateisiu.

Keista, bet aš jaučiausi gerai, aš beveik nebebijojau. Šiek tiek nerimavau dėl savo abiejų dukterų. Marouanas kirkino vyresniąją:

— Ateik, Leticija, sėsk prie manęs, na, ateik.

Jis ją priglaudžia prie savęs juokaudamas. O ji atsisuka į mane ir šnabžda:

— Koks jis malonus, mamyte!

— Taip, iš tikrųjų.

— Ir koks jis gražus!

Aš stengiuosi pastebėti kiekvieną smulkmeną jų trijų veiduose. Marouanas yra panašesnis į Leticiją, galbūt savo aukšta kakta. Momentais aš pastebiu jame Nadios išraišką, labiau susimąsčiusią ir santūresnę negu sesers. Leticija visada parodo savo jausmus ir jos reakcijos kartais būna pernelyg impulsyvios. Tai ji paveldėjo iš savo tėvo italo. Nadia labiau linkusi nerodyti savo jausmų.

Ar jos supras?.. Aš labai norėčiau jas laikyti mažomis mergaitėmis dar trejus metus ir jas saugoti nuo visokių nemalonumų. Turėdama tiek metų kiek Leticija, mano motina jau buvo ištekėjusi ir laukėsi kūdikio...

Leticija ką tik man pasakė: „Koks jis gražus...“

Ji galėtų įsimylėti savo brolį! Mano tylėjimas galėtų sukelti daugybę katastrofų. Šiuo momentu jie miršta iš juoko šaipydamiesi iš akivaizdžiai girto vyro. Jis žiūri į mūsų stalą ir iš toli kreipiasi į Marouaną:

— Stuobry! Tau pasisekė, kad pramogauji su moterimis! Keturios moterys, o štai aš esu vienas!

Marouanas jaučiasi išdidus ir akivaizdžiai įsižeidęs. Jis bamba:

— Aš tuoj atsistosiu ir jam rėšiu į snukį.

— Ne, prašau sėdėti.

— Gerai...

Restorano šeimininkas mandagiai išprašė įsibrovėlį ir vakarienė baigėsi juokiantis ir linksmai pokštaujant.

Mes palydėjome Marouaną ir jo draugę iki stoties. Jis dirba ir gyvena kaime. Mano sūnus prižiūri sodus ir žaliuosius plotus. Atrodo, kad jam patinka toks darbas, jis apie tai truputį pasakojo prie stalo. Leticija ir Nadia dar tiksliai nežino, kokią specialybę pasirinks. Nadia kalba, kad norėtų dirbti siuvykloje, Leticija šokinėja nuo vienos specialybės prie kitos. Jie visi trys žingsniuoja priešais mane gatve, vedančia į stotį. Marouanas eina viduryje, Leticija jį laiko už vienos rankos, Nadia — už kitos. Pirmą kartą gyvenime jos taip elgiasi visiškai pasitikėdamos Marouanu. Aš ne visada joms sakiau, kaip reikėtų elgtis, Marouanas yra nuostabus, jis leidžia tai daryti. Jis dūksta su abiem savo seserimis natūraliai, tarsi jos būtų jo senos pažįstamos. Aš nepatyriau daug džiaugsmo gyvenime prieš vedybas su Antonijumi ir dukterų gimimą. Marouanas gimė kančiose, be tėvo, o mergaitės gimė laimingos, jos yra tėvo turtas. Jų likimai yra skirtingi, bet jų juokas juos suvienija labiau ir man niekada nebūtų pavykę to padaryti. Mane apėmė nepažįstamas jausmas. Aš didžiuojuosi jais. Tą vakarą man nieko netrūko. Nebeliko baimės nei liūdesio, tik ramybė mano širdyje.

Stoties perone Leticija man sako:

— Aš niekada su niekuo taip gerai nesijaučiau kaip su Marouanu.

O Nadia pridūrė:

— Aš taip pat...

— Norėčiau važiuoti nakvoti pas Marouaną ir jo draugę. Rytoj rytą kartu papusryčiautume, paskui sėstume į traukinį ir grįžtume!

— Ne, grįžkime į namus, Leticija, tėtis mūsų laukia.

— Jis yra labai simpatiškas, mamyte, iš tikrųjų aš jį myliu, jis malonus, gražus... Koks jis gražus, mamyte!

Paskui atėjo Nadios eilė prikibti prie manęs:

— Kada mes jį vėl pamatysime, mamyte?

— Galbūt rytoj arba poryt. Pamatysi, tada mama gerai pavaišins...

Traukinys išvyko, aš pažiūrėjau į laikrodį — pirma valanda keturiasdešimt aštuonios minutės ryto.

Jos abi bėga paskui traukinį siųsdamos ranka bučinius. Niekada aš nepamiršiu tos akimirkos. Nuo to laiko, kai aš gyvenu Europoje, aš pripratau prie laikrodžių ir tas įprotis virto beveik maniakišku orientyru. Atmintis mane labai dažnai suklaidina prisimenant praeitį, todėl aš labai skrupulingai įsidėmiu dabarties įvykius, jeigu jie man yra svarbūs. Keista, Marouanas vakar norėjo sužinoti, kurią valandą jis gimė... Jam taip pat reikia orientyrų. Tą dovaną man bus labai sunku jam padaryti. Kankinama nemigos aš apie tai šią naktį galvojau. Aš galiu išplėšti iš savo vargšės galvos tik tiek, kad tuo metu buvo naktis. Man atrodo, kad tos prakeiktos ligoninės koridoriuje mačiau degančią šviesą, kai gydytojas išnešė mano sūnų. Žinoti laiką... tai vakarietiškas refleksas, o mūsų krašte tik vyrai turėjo laikrodžius. Dvidešimt metų aš galėjau tenkintis tik saule ir mėnuliu. Aš pasakysiu Marouanui, kad jis gimė mėnulio valandą.

Parėjusi į namus aš jam nusiunčiau žinutę į jo mobiliojo ryšio telefoną norėdama sužinoti, ar jie laimingai grįžo. Jis man atsakė: „ačiū, labanakt, iki rytojaus, iki rytojaus“.

Vėlu, dukterys tuojau eis miegoti, o Antonijus vis dar nemiega.

— Kaip sekėsi, brangioji?

— Gerai.

— Ar tu kalbėjai su dukterimis?

— Dar ne. Bet aš ketinu joms viską pasakyti rytoj. Nebėra prasmės ilgiau laukti, jos Marouaną tuojau pat pamilo. Vis dėlto keista... tarsi jos jį jau seniai pažinotų.

— Ar Marouanas nieko nesakė, ar nepadarė užuominų į ką nors?

— Visiškai nieko, jis buvo nuostabus. Bet keista, kad Leticija labai prie jo prisirišo, ir Nadia taip pat. Jos buvo prilipusios priėjo. Niekada jos taip nesielgia su savo draugais. Niekada...

— Tu esi labai susinervinusi...

Aš nesu susinervinusi. Aš esu smalsi. Ar broliai ir seserys gali vieni kitus atpažinti? Kas tarp jų vyksta, kad viskas taip akivaizdu? Ar yra koks nors signalas, ar kas nors bendra, ko jie patys nežino? Aš tikėjausi visko ir kartu nieko, bet ne tokios instinktyvios meilės.

— Tu turėtumei galbūt palaukti dieną ar dvi...

— Ne. Rytoj sekmadienis, mes nueisime į kontoros kavinę, ten bus tuščia ir aš ramiai pasikalbėsiu su Leticija ir Nadia. Žiūrėsime, Antonijau, ką mums Dievas duos.

Be dukterų dar yra aplinka, kaimynai ir ypač kontora, kurioje aš dirbu daugelį metų. Aš rūpinuosi tiekimu, organizuoju nedidelius pobūvius, kontoroje jaučiuosi kaip namuose, o kontoros savininkų draugiškumas labai svarbus... Kaip jiems pristatyti Marouaną po dešimties metų?

Aš turiu pabūti viena su dukterimis. Jos teis savo motiną už dvidešimties metų melą, taip pat teis moterį, kurios jos nepažįsta, Marouano motiną, kuri jį slėpė visus tuos metus. Jos teis tą, kurijas myli ir globoja. Aš joms dažnai sakydavau, kad jų gimimas yra mano gyvenimo laimė. Ar jos supras, kad Marouano gyvenimas buvo didelis košmaras, apie kurį aš jam niekada nesakiau?

Rytojau rytą apie devintą valandą prabudome kaip paprastai.

— Aš tau išvirsiu kavos, mamyte?

— Su mielu noru išgersiu.

Toks yra ryto ritualas ir aš visada atsakau „su mielu noru išgersiu“. Kai dėl mandagumo ir pagarbos vienas kitam, aš nenuolaidžiauju. Man atrodo, kad čionykščiai vaikai dažnai yra blogai išauklėti. Jų kalba, kurios jie išmoksta mokykloje, stačiokiška. Antonijus ir aš, mes griežtai draudžiame nemandagiai kalbėti. Leticija ne kartą gavo barti nuo tėvo už nemandagų atsakymą. Aš buvau gavusi tik vienintelį — vergijos — auklėjimą.

Leticija man atnešė kavos ir stiklinę šilto vandens. Ji mane ir savo seserį švelniai pabučiavo. Meilė, kuria mane apgaubia dukterys ir jų tėvas, mane stebina kiekvieną dieną, tarsi aš jos nebūčiau verta. Tai, ką aš žadu daryti, taip pat yra sunku ir dėl kitų priežasčių, ne vien dėl baimės sutikti sūnaus žvilgsnį.

— Aš norėčiau su jumis pakalbėti apie vieną labai svarbų dalyką.

— Na, pradėk, mamyte, mes klausome.

— Na, ne čia, aš jus veduosi į kontoros kavinę.

— Tu šiandien nedirbi! O, tu žinai, aš galvojau apie vakarykštį vakarą, jis buvo nuostabus, ar tau neskambino Marouanas?

— Mes grįžome vėlai, jis tikriausiai dar miega.

Jei tai nebūtų jos brolis, aš jaudinčiausi. Jos plepa tarpusavyje ir joms nerūpi tas neįprastas ėjimas sekmadienio rytą į kontorą. Tai man šovė į galvą tokia mintis. Jos eina su mama, mama eina kažko į kontorą ir paskui... Nesvarbu, jos manim pasitiki.

— Vakar mes puikiai praleidome vakarą.

— A, tai štai ką tu norėjai mums pasakyti?

— Pakentėkite, išgirsite viską iš eilės... Taigi vakar puikiai praleidome vakarą su Marouanu, ar tai jums nieko nesako? Po šio vakaro su Marouanu, ką jūs pagalvojote apie jį?

— Kad tai malonus vaikinas, kuris gyveno pas tavo įtėvius, bent taip jis pats sakė...

— Na, jis yra gražus ir malonus.

— Tai jo grožis ar jo simpatiškumas jus vilioja?

— Viskas, mamyte, jis atrodo labai švelnus.

— Iš tikrųjų... Ar jūs prisimenate, kad aš buvau nėščia, kai mane padegė? Aš jums apie tai pasakojau.

— Taip, tu mums pasakojai...

— O gimęs vaikas, kaip manote, kur jis yra?

Jos keistai sužiuro man į akis.

— Jis ten nepasiliko! Tavo šeimoje!

— Ne. Ar tu nenumanai, kur galėtų būti tas vaikas? Ar tu niekada nematei žmogaus, kuris būtų į tave panašus, Leticija, arba į tave, Nadia? Arba į mane, kokį nors žmogų, kurio balsas būtų toks pat, kuris vaikščiotų taip kaip aš?..

— Ne, mamyte, aš tau sakau, kad ne.

— Ne, mamyte.

Nadia kartojo tuos pačius žodžius, kuriuos sakė jos sesuo — apskritai Leticija buvo jos minčių reiškėją, — nors išvakarėse aš pajutau ją apėmusio pavydo lašelį. Marouanas daugiau juokavo su Leticija ir šiek tiek mažiau kreipė dėmesio į Nadią. Ji manęs klausė labai įdėmiai ir nuo manęs nenuleido akių.

— Tu taip pat, Nadia, nežinai?

— Ne, mamyte.

— Tu, Leticija, esi vyresnė, tu turėtumei prisiminti? Tu jį tikrai matei pas mano įtėvius...

— Aš tau prisiekiu, kad ne, mamyte.

— Tad štai, tai buvo Marouanas!

— A, Dieve, mano, tai buvo Marouanas, tai su juo buvome vakar vakare!

Ir jos abi apsipylė ašaromis.

— Tai mūsų brolis, mamyte! Jis buvo tavo pilve!

— Tai jūsų brolis, jis buvo mano pilve ir aš jį pagimdžiau vienui viena. Bet aš jo ten nepalikau, aš jį atsivežiau čia.

Dabar aš imu aiškinti patį sunkiausią dalyką kodėl aš leidau jį įvaikinti. Aš kruopščiai ieškau žodžių, žodžių, kuriuos aš jau girdėjau psichiatro kabinete: „persitvarkyti...“, „susitaikyti su padėtimi...“, „vėl tapti moterimi...“, „vėl tapti motina...“

— Tu tai slėpei savyje dvidešimt metų, mamyte! Kodėl tu mums nieko nesakei anksčiau?

— Jūs buvote dar vaikai, nežinojau, kaip jūs į tai reaguosite, aš norėjau pasakyti, kada jūs būsite didesnės, kaip apie randus... kaip apie liepsną. Čia tas pats kaip statyti namą: reikia dėti vieną plytą po kitos. Jeigu plytą padėsi netvirtai, kas atsitiks? Plyta nukris. Čia tas pats, brangioji. Mamytė norėjo pastatyti savo namą ir aš maniau, kad vėliau jis bus tvirtesnis ir pakankamai aukštas, kad į jį galėtų įeiti Marouanas. Kitaip mano namas galėjo sugriūti ir aš nebegalėčiau nieko padaryti. Tačiau dabar jis stovi. Dabar reikia jums rinktis.

— Tai mūsų brolis, mamyte. Pasakyk, kad jis ateitų į mūsų namus kartu gyventi. Kaip manai, Nadia? Mes turėsime didelį brolį. Aš svajojau turėti didelį brolį, aš tau visada sakiau, kad norėčiau tokio brolio kaip mano draugės. Ir aš dabar turiu didelį brolį, jis yra čia, tai Marouanas! Na kaip, Nadia?

— Aš tuojau pat ištuštinsiu spintą ir taip pat jam užleisiu savo lovą!

Nadia daugiau man nebeduos kramtomosios gumos! Ji yra labai kilni, bet lengvai nedalija savo daiktų. O savo broliui, ji viską atiduos!

Stebėtina, brolis netikėtai atsirado nežinia iš kur, ir ji pasiruošusi jam viską atiduoti...

Štai kaip nepažįstamas didelis brolis įėjo į namus. Taip pat paprastai kaip ištuštinti spintą ir užleisti lovą. Greitai turėsime didesnius namus, bus jo kambarys. Aš esu netekusi proto iš laimės. Jie leidžia laiką skambindami vieni kitiems telefonu, laukdami vieni kitų ir aš maniau, kad greitai jie susibars. Tačiau Marouanas yra didelis brolis ir jis greitai ėmė vadovauti seserims:

— Leticija, tu nekalbėk su mama tokiu tonu! Ji tavęs paprašė pritildyti televizorių, taip ir padaryk! Tau pasisekė, kad turi tėvus, todėl juos ir gerbk.

— Nejaugi, gerai, atleisk, aš daugiau taip nedarysiu, pažadu...

— Aš čia ne bartis atėjau, bet tėtis ir mama abu dirba. Kodėl šitame kambaryje tokia netvarka?

— Mokykloje taip sunku mokytis, juk tu pats anksčiau už mus mokeisi! Žinai, ką tai reiškia!

— Taip, iš tikrųjų, bet tai ne priežastis, kad taip elgtumėtės su tėčiu ir mama.

Paskui Marouanas manęs paklausė:

— Mamyte, ką mano Antonijus? Ar nesielvartauja Antonijus, kad aš baruosi su mergaitėmis?

— Antonijus yra patenkintas tuo, ką tu darai.

— Aš bijau, kad jis vieną dieną nepasakytų: „Savim rūpinkis, tai mano dukterys...“

Bet Antonijus to nepadarė. Jis pasielgė protingai. Priešingai, jis buvo labai patenkintas galėdamas perleisti Marouanui truputį savo valdžios. Bet nuostabiausia, kad mergaitės geriau klauso brolio negu tėvo ar manęs... Su mumis jos ginčijasi, jos gali trinktelėti durimis, bet su Marouanu taip nesielgia. Dažnai aš sau sakau: „Kad taip būtų ir toliau...“

Kartais tvyro nedidelė įtampa. Leticija atbėga pas mane į lovą:

— Jis mane nervina!

— Jis yra teisus kaip ir tavo tėvas. Tu negražiai atsikalbinėji...

— Kodėl jis sakė, kad išeis, jeigu jo neklausysime? Ir kad jis atėjo ne bartis su mumis..?

— Tai normalu. Marouanas nepatyrė laimės, jis pergyveno sunkių laikotarpių, kurių jums neteko pergyventi. Tėvai jam yra labai svarbūs, jam labai brangi mama, kurios jis neturėjo, ar supranti?

Jeigu aš galėčiau atsikratyti kaltės jausmo, kuris dar labai dažnai mane kankina... Jeigu aš galėčiau pakeisti odą... Aš pasakiau Marouanui, kad nusprendžiau papasakoti mūsų istoriją knygoje, jeigu jis sutiks.

— Tai bus tarsi mūsų šeimos albumas. Ir liudijimas apie garbės nusikaltimus.

— Vieną dieną aš ten nuvažiuosiu...

— Ko tu važiuosi ten ieškoti, Marouanai? Keršto? Kraujo? Tu gimei tame krašte, bet tu nepažįsti to krašto žmonių. Aš taip pat apie tai svajoju, aš taip pat jaučiu neapykantą, man atrodo, kad man palengvės, jeigu aš atvažiuosiu su tavim į kaimelį ir jiems sušuksiu: „Pažiūrėkite visi! Tai Marouanas, mano sūnus! Mes degėme, bet nenumirėme! Pažiūrėkite, koks jis gražus ir stiprus, protingas!“

— Aš norėčiau iš arti pamatyti tėvą! Aš norėčiau suprasti, kodėl jis tave pametė, juk jis žinojo, kas tavęs laukė...

— Galbūt. Tačiau tu geriau viską suprasi, kai mūsų gyvenimas bus papasakotas knygoje. Aš pasakysiu viską, ko tu dar nežinai, ir taip pat, ko dar nežino daug žmonių, nes nedaug yra tokių išlikusių gyvų moterų; be to, tarp jų yra moterų, kurios dar slepiasi ir ilgai slėpsis. Jos gyveno persekiojamos baimės ir visą laiką gyvena baimėje. Aš galiu paliudyti norėdama joms padėti.

— Tu bijai?

— Truputį.

Aš bijojau dėl to, kad mano vaikai, ir ypač Marouanas, gyvena galvodami apie kerštą. Kad tas žiaurumas, persiduodantis iš kartos į kartą, vis dėlto paliko, nors mažytį, pėdsaką jo sąmonėje. Jis taip pat turi statyti savo namą dėdamas plytą prie plytos. Knyga labai padės pastatyti namą.

Aš gavau sūnaus laišką, parašytą gražiu apvaliu raštu. Jis norėjo mane padrąsinti imtis šio sunkaus darbo. Perskaičiusi tą laišką, aš dar kartą apsiverkiau.

Mamyte,

po viso to laiko, kurį gyvenau vienas, be tavęs, pagaliau tave vėl pamačiau. Nepaisant viso to, kas Įvyko, tai man suteikė viltį naujam gyvenimui. Aš galvoju apie tave ir tavo drąsą. Ačiū už šią mums dovanotą knygą. Ji man taip pat gyvenime suteiks drąsos. Aš tave myliu, mamyte.

Tavo sūnus Marouanas.

Papasakodama savo gyvenimo istoriją pirmą kartą, aš prisiverčiau prisiminti tolimiausiuose atminties kampeliuose paslėptus dalykus. Tai yra kur kas įtikinamiau negu viešas liudijimas ir skausmingiau negu atsakyti į vaikų klausimus. Tikiuosi, kad ši knyga keliaus po pasaulį ir pasieks Transjordaniją ir kad žmonės jos nesudegins.

Mūsų namuose ši knyga stovės knygų lentynoje ir viskas bus pasakyta vieną kartą visiems laikams. Aš ją įrišiu į odinius viršelius, kad nesuplyštų, o jos pavadinimas bus užrašytas gražiomis paauksuotomis raidėmis.

Ačiū.

Suada

Išleista kur nors Europoje

2002 m. gruodžio 31 d.

[1] Palestiniečių pasipriešinimo kova Izraelio okupuotose arabų žemėse. - Vertėjos pastaba.

Content

Souad Sudeginta gyva