Смит Том Роб

Vaikas 44

Iš anglų kalbos vertė

Valdemaras Kvietkauskas

Turinys

Sovietų Sąjunga, Ukraina, Jabločnojės kaimas

1933 metų sausio 25-oji

PO DVIDEŠIMTIES METŲ

Maskva

1953 metų vasario 11-oji

Vasario 14-oji

Kimovo kaimas, šimtas šešiasdešimt kilometrų į šiaurę nuo Maskvos

Tą pačią dieną

Maskva

Tą pačią dieną

Trisdešimt kilometrų į šiaurę nuo Maskvos

Vasario 15-oji

Maskva

Vasario 16-oji

Vasario 17-oji

Vasario 19-oji

Tą pačią dieną

Tą pačią dieną

Vasario 20-oji

Vasario 21-oji

PO TRIJŲ SAVAIČIŲ

Vakarinė Uralo kalnų papėdė, Priuralskas

Kovo 13-oji

Maskva

Kovo 14-oji

Priuralskas

Kovo 15-oji

Aštuoni šimtai kilometrų į rytus nuo Maskvos

Kovo 16-oji

Priuralskas

Kovo 17-oji

Tą pačią dieną

Tą pačią dieną

Kovo 18-oji

Kovo 20-oji

Tą pačią dieną

Kovo 22-oji

Kovo 23-ioji

Kovo 29-oji

Kovo 30-oji

Tą pačią dieną

Balandžio 1-oji

Tą pačią dieną

Pietrytinė Rostovo sritis, į vakarus nuo Gukovo

Balandžio 2-oji

PO TRIJŲ MĖNESIŲ

Pietrytinė Rostovo sritis, prie Azovo jūros

Liepos 4-oji

Maskva

Liepos 5-oji

Tą pačią dieną

Rostovas prie Dono

Tą pačią dieną

Maskva

Tą pačią dieną

Tą pačią dieną

Liepos 6-oji

Rusijos pietryčiai, šešiolika kilometrų į šiaurę nuo Rostovo

Tą pačią dieną

Priuralskas

Liepos 7-oji

Tą pačią dieną

Rostovas prie Dono

Tą pačią dieną

Maskva

Liepos 10-oji

Tą pačią dieną

Liepos 11-oji

Šimtas kilometrų į rytus nuo Maskvos

Liepos 12-oji

Tą pačią dieną

Du šimtai dvidešimt kilometrų į rytus nuo Maskvos

Liepos 13-oji

Maskva

Tą pačią dieną

Du šimtai kilometrų į pietryčius nuo Maskvos

Tą pačią dieną

Tą pačią dieną

Maskva

Tą pačią dieną

Rostovo sritis

Liepos 14-oji

Rostovas prie Dono

Liepos 15-oji

Rostovo sritis, aštuoni kilometrai į šiaurę nuo Rostovo

Liepos 16-oji

Tą pačią dieną

Tą pačią dieną

Maskva

Liepos 18-oji

PO SAVAITĖS

Maskva

Liepos 25-oji

Padėka

Ką dar skaityti

Skiriu savo tėvams

Sovietų Sąjunga, Ukraina, Jabločnojės kaimas 1933 metų sausio 25-oji

Kai Marija nusprendė mirti, jos katei teko pačiai gelbėti savo kailį. Moteris ilgai rūpinosi kate, net tada, kai laikyti ją nebebuvo jokios prasmės. Kaimiečiai jau seniai buvo išgaudę ir suvalgę visas kaimo peles. Netrukus nebeliko ir kačių, ir šunų. Nė vieno gyvulėlio, išskyrus tą vienintelę Marijos slapstomą katę. Kam jai to reikėjo? Kad būtų dėl ko gyventi, ką ginti ir mylėti — kad būtų dėl ko ištverti. Pasižadėjo šerti katę tol, kol pati nebeturės ko valgyti. Šiandien ta diena atėjo. Ji jau supjaustė savo odinius batus siauromis atraižomis ir išvirė jas su dilgėlėmis bei runkelių sėklomis. Kapstė žemę ieškodama sliekų, čiulpė medžių žievę. Šįryt ji kaip pakvaišusi puolė graužti taburetės kojos, kramtė ją, kramtė, kol į kraujuojančias dantenas prilindo atplaišų. Tai išvydusi katė spruko, pasislėpė po lova ir nė už ką nekišo nosies laukan. Štai tada Marija ir pasiryžo mirti: juk nebeliko nei ko valgyti, nei ko mylėti — net katės.

Marija neišleido gyvulėlio iki pat nakties. Tamsoje jis turėsiąs daugiau galimybių nepastebėtas pasiekti mišką. Jei bent vienas kaimo gyventojas jį pamatytų, būtinai stengtųsi sumedžioti. Moteriškę slėgė mintis, kad jos katė gali būti nugalabyta, nors pati jau buvo per žingsnį nuo mirties. Galgi atsitiktinumas padės padarėliui išsigelbėti, guodėsi jinai. Marija vylėsi, kad čia, kur suaugę vyrai kramto žemių grumstus tikėdamiesi aptikti skruzdėlių arba vabzdžių kiaušinėlių, kur vaikai kapsto arklių mėšlą, bene ras kokį nesuvirškintą grūdą, kur moterys pešasi dėl numesto kaulo, niekam nešaus į galvą, kad dar kur slampinėtų gyva katė.

*

Pavlas negalėjo patikėti savo akimis. Ji buvo nerangi, liesa, žaliaakė, juodu rainu kailiu. Jokios abejonės — katė. Rankiodamas žabus vaikis matė, kaip padarėlis dumia iš Marijos Antonovnos namų skersai apsnigtą kelią tiesiai miško link. Pavlas užgniaužęs kvapą apsidairė. Katės niekas nepastebėjo. Ir nebuvo kam: aplinkui nė gyvos dvasios, languose — nė švieselės. Tik iš vieno kito kamino dar kilo dūmų sruoga — vienintelis gyvybės ženklas. Tarsi kaimas būtų palaidotas po storu sniego apklotu, slepiančiu visa, kas gyva. Neliestame sniego paviršiuje retai kur pamatysi žmogaus pėdos įspaudą, o tako niekas nebeatkasa. Dienos tokios pat bežadės kaip ir naktys. Niekas neina į darbą. Draugai nebedūksta lauke, tūno namie sukritę į lovas, kaip ir visi namiškiai, įdubusiomis akimis ir raukšlėtais veidais. Suaugusieji panėšėja į vaikus, o vaikai — į senukus. Dauguma jau nesitiki rasti ko nors valgoma. Tokiomis aplinkybėmis pamatyti katę tikras stebuklas — prisikėlė viena tų būtybių, kurios, žinia, jau seniai išnykusios.

Pavlas užsimerkė ir pabandė prisiminti, kada paskutinį kartą valgė mėsos. Atsimerkė jausdamas, kad burna pilna seilių; jos tekėte tekėjo per smakrą. Vaikis nusišluostė jas atgalia ranka. Susijaudinęs dėl tokio atradimo, jis paleido žabų glėbelį ir nuskuodė namo. Juk reikia pranešti motinai — Oksanai — tokią nepaprastą naujieną.

*

Oksana sėdėjo susisupusi į vilnonę antklodę ir spoksojo į grindis. Stengėsi nejudėti, taupė jėgas ir vis galvojo, kaip išlaikyti šeimą per žiemą; tos mintys sukosi galvoje kiaurą dieną ir per visus neramius sapnus. Ji buvo viena iš nedaugelio, kurie dar nepasidavė. Ir neketino pasiduoti. Bent jau kol gyvi sūnūs. Tačiau vien ryžto nepakako, reikėjo dar ir atsargumo: bergždžios pastangos galėjo išsekinti jėgas, o išsekimas neišvengiamai reikštų mirtį. Prieš kelis mėnesius jos kaimynas ir draugas Nikolajus Ivanovičius iš nevilties ryžosi įsilaužti į valstybinį grūdų sandėlį. Ir nebegrįžo. Kitą rytą Nikolajaus žmona ir Oksana patraukė jo ieškoti. Rado jo kūną šalikelėje, išputusį nuo grūdų, kurių buvo prisirijęs prieš mirtį. Taip ir nusibaigė pakeliui į namus, tysojo aukštielninkas sniege tarsi nėščioji, pastojusi prieš kelis mėnesius — vien griaučiai ir oda, tik pilvas išsipūtęs kaip būgnas. Žmona puolė į ašaras, o Oksana iškratė velionio kišenes, surinko iš jų grūdus ir abidvi pasidalijo perpus. Grįžusi į kaimą, Nikolajaus žmona visiems papasakojo, kaip viskas buvo. Bet sulaukė ne užuojautos, o pavydo: aniems nedavė ramybės vienintelė mintis — tos rieškučios brangių grūdų, jai atitekusios. Oksanai beliko gailėtis, kam buvo tokia dora: dabar abiem grėsė pavojus.

Mintys nutrūko išgirdus kažką atbėgant. Juk dabar niekas nebėgioja, net ir su svarbia naujiena. Išsigandusi Oksana atsistojo. Pavlas įgriuvo trobon ir vos atgaudamas kvapą pranešė:

— Mama, mačiau katę.

Moteris žengė ir čiupo sūnui už rankų. Neabejojo, kad berniukui pasivaideno: išbadėjusiam visko pasitaiko. Bet iš akių matė, jog vaikas nekliedi. Žvilgsnis aštrus, išraiška rimta. Jam vos dešimt metų, o jau tikras vyras. Aplinkybės privertė jį pamiršti vaikystę. Jo tėvas neabejotinai miręs: net jei ir gyvas — jiems miręs. Jis iškeliavo į miestą, į Kijevą, tikėdamasis parnešti maisto. Bet taip ir negrįžo, ir Pavlas greitai suprato, kad tėvas nebegrįš niekada. Dabar Oksana priklausė nuo sūnaus, o sūnus priklausė nuo jos. Juodu tapo bendrininkais, ir jis prisiekė padaryti tai, ko neįstengė tėvas, — išsaugoti šeimynykščiams gyvybę.

Oksana palietė sūnui skruostą.

— Ar galėtum ją pagauti?

Jis išdidžiai šyptelėjo.

— Jei tik turėčiau kaulą.

Kūdra buvo užšalusi, ir Oksanai teko pasikapstyti sniege, kol rado akmenį ledui pramušti. Kad kaimynai nesusidomėtų, koks čia triukšmas, apvyniojo akmenį skara garsui nuslopinti ir pramušė nedidelę eketę. Ledas suskeldėjo. Ji nusviedė akmenį šalin ir panardino ranką į juodą ledinį vandenį dusdama nuo šalčio. Keletą sekundžių, kol nesugrubo, moteriškė paskubom darbavosi. Pirštai pasiekė dugną ir užčiuopė dumblą. Baimindamasi pasilenkė ir panardino ranką ligi pat peties, grabaliojo kairėj ir dešinėj, o ranka stingo vis labiau. Bet štai pirštai brūkštelėjo per stiklą. Oksanai atlėgo širdis, ji griebė užčiuoptą daiktą ir ištraukė iš vandens. Ranka buvo pamėlusi ir subraižyta, tarsi sudaužyta. Bet jai nerūpėjo — rado, ko ieškojo. Oksana spaudė butelį, jo kaklelis buvo sandariai užlietas derva. Nuvaliusi dumblą pažiūrėjo, kas viduj: taip, jame smulkūs gyvulių kauliukai.

Per tą laiką Pavlas buvo įkūręs ugnį, tad motina grįžusi kaitino smalką virš liepsnos, ir derva stambiais lašais varvėjo ant žarijų. Pamatęs pamėlusią motinos ranką, berniukas ėmė ją trinti, kad atšiltų, mat visada buvo jautrus mamai. Dervai išsilydžius moteriškė apvertė butelį dugnu aukštyn ir pakratė. Keli kauliukai įstrigo kaklelyje. Oksana ištraukė juos ir padavė sūnui. Pavlas išsirinko didžiausią ir jau ketino mauti laukan, bet mama sustabdė:

— Pasiimk ir broliuką.

Pavlas tarėsi nenugirdęs. Jaunesnysis brolis buvo kerėpla ir lėtapėdis. Be to, šiaip ar taip, katė priklausė jam, Pavlui. Jis pamatė gyvūnėlį, jis ir sumedžios. Tai jo grobis. Motina įspraudė jam į delną dar vieną kaulą.

— Pasiimk Andrejų.

*

Andrejui buvo jau beveik aštuoneri, ir jis labai mylėjo vyresnįjį brolį. Į lauką išeidavo retai, dažniausiai tūnodavo galiniam kambary, kur buvo visų trijų guolis, ir žaisdavo savadarbėmis kortomis. Jos buvo padarytos iš popieriaus lapų, sukarpytų stačiakampiais ir suklijuotų. Tas kortas prieš iškeliaudamas į Kijevą padirbo tėvas kaip atsisveikinimo dovaną. Andrejus, ne taip kaip kiti, vis dar laukė tėvo pargrįžtant. Niekas neprieštaravo, bet ir nebekalbėjo apie išėjusįjį. Pasiilgęs tėvo, — tai nutikdavo dažnai, — berniukas išdėliodavo kortas ant žemės ir rūšiuodavo pagal spalvą ir vertę. Tikėjo, kad jei įstengs tinkamai sudėlioti visą kortų malką, tėtis sugrįš. Argi ne tam ir davė sūneliui tas kortas prieš išeidamas? Žinoma, Andrejus mieliau būtų kortavęs su broliu, bet Pavlas nebeturėjo laiko žaisti. Jisai vis užsiėmęs, padeda motinai ir palošia nebent vėlai vakare, prieš pat guldamas.

Pavlas įėjo į kambarį. Andrejus nusišypsojo, manė, gal brolis paloš su juo, bet Pavlas pasilenkė ir sustūmę kortas į krūvą.

— Dėk jas į šalį. Eisim į lauką. Kur tavo vyžos?

— Po lova.

— Išsitrauk.

Andrejus paklusniai nuropojo į palovį ir išsitraukė vyžas — dvi traktoriaus padangos atraižas, išklotas skudurais; suveržtos virve, jos iš bėdos atstojo apavą. Pavlas padėjo užsirišti vyžas ir paaiškino, kad šį vakarą jie, ko gero, gaus užvalgyti mėsos, bet teko kelissyk pakartoti, kol Andrejus suprato ką išgirdęs.

— Argi tėtis parėjo? Gal parnešė valgyti?

— Ne, tėtis neparėjo.

— Ar jis žuvo?

— Taip, jis žuvo.

— Tai iš kur gausim mėsos?

— Patys susimedžiosim.

Andrejus žinojo, kad brolis įgudęs medžiotojas, ir susijaudino: šitokia garbė — brolis pasiims jį kartu!

Ant sniego jam teko gerokai pasistengti, kad neparpultų. Jis vis klupinėjo ir griuvinėjo, nes pasaulį matė kaip per miglą. Andrejus aiškiai įžvelgė tik tai, kas čia pat po nosim. Kitų akimis, jis buvo nevikrus. O jis manė, kad žmonės regi pasaulį taip kaip jis. Jei kas įžiūrėdavo kokį daiktą toliau, — ten, kur Andrejus matydavo vien neryškią dėmę, — vaikas laikė tą žmogų labai protingu arba prityrusiu, ar turinčiu kitokių savybių, kurių jis dar nespėjęs įgyti. Bet šiandien jis pasistengs neparpulti ir nepasidaryti gėdos. Brolis juo didžiuosis, ir tai jam daug svarbiau nei viltis paragauti mėsos.

Pavlas stabtelėjo pamiškėj ir pasilenkė apžiūrėti katės pėdų sniege. Andrejus tik stebėjosi, kaip brolis suseka pėdsakus. Jis ir pats iš baimingos pagarbos suklupo keturpėsčias ir žiūrėjo, kaip brolis tyrinėja letenėlės įspaudą. Andrejus nieko neišmanė apie persekiojimą ir medžioklę.

— Ar čia prabėgo katė?

Pavlas linktelėjo ir pažvelgė į mišką.

— Pėdsakai neryškūs.

Mėgdžiodamas brolį Andrejus vedžiojo pirštą pėdsako krašteliu.

— Ir ką?

— Katė nesunki, vadinasi, mums teks mažiau mėsos. Bet ji alkana, todėl bus lengva prisivilioti ją masalu.

Andrejus bandė perprasti ką išgirdęs, bet jo smegeninė, kaip dažnai atsitinka, veikė per lėtai.

— Broleli, jei tu būtum korta, tai kokia?

— Ką čia kalbi?

— Būtum tūzas, karalius, pikas ar čirvas?

— Vaikiškas klausimas. Noriu, kad susikauptum.

Andrejus įskaudintas panarino galvą. Pavlas atsiduso.

— Jei pasakysiu, ar pažadi netauzyti?

— Pažadu.

— Mudu nesumedžiosim tos katės, jei malsi liežuviu ir ją nubaidysi.

— Pažadu tylėti.

Pavlas pagalvojo ir tarė:

— Aš būčiau valetas, karys, ginkluotas alebarda. O dabar, kaip žadėjai, — nė šnipšt.

Andrejus linktelėjo. Pavlas atsistojo. Broliai įlindo į mišką.

Atrodė, kad eina jau labai ilgai — daug valandų, mat Andrejų laiko pojūtis dažnai apgaudavo. Broliui per mėnesienos apšviestus sniego patalus visai nesunku buvo sekti pėdomis, vedančiomis gilyn į mišką; Andrejus dar niekada nebuvo nusigavęs taip toli. Jam vis tekdavo pabėgėti, kad neatsiliktų. Skaudėjo kojas, maudė skrandį. Buvo sušalęs, alkanas, namie nėra ko valgyti, gerai, kad bent pėdos sveikos. Virvės, veržiančios padangos atraižas ir skarmalus, kuriais buvo apsivyniojęs pėdas, atsipalaidavo, ir vaikas jautė, kaip sniegas lenda po padais. Jis nedrįso prašyti brolio sustoti, kad galėtų susiveržti vyžas. Juk pažadėjo — nė žodelio, tylės kaip žemė. Netrukus nuo tirpstančio sniego skarmalai permirks ir pėdos visai sugrubs. Bet jis stengsis negalvoti apie tai. Verčiau nusilauš krūmo šakelę ir pakramtys žievės, sumals į rupią tyrelę, kurios šiurkštumą jaus dantimis ir liežuviu. Buvo girdėjęs, kad žievės tyrelė malšinanti alkį. Jis patikėjo; juk taip gera, kai tiki.

Ūmai Pavlas pamojo sustoti. Andrejus sustingo pakėlęs koją, net kramtyti liovėsi. Pavlas pasilenkė, Andrejus dairydamasis taip pat: kaži ką brolis pamatė? Vaikis žvairavo — gal įžvelgs bent medžius.

Pavlas įdėmiai žiūrėjo į katę, ši irgi nenuleido nuo jo dviejų žalių akučių. Apie ką ji galvoja? Kodėl nepabėgo? Ko gero, Marijos namuose, paslėpta ir atskirta nuo visų, atprato bijoti žmonių. Pavlas išsitraukė peilį, atsargiai įsipjovė piršto galiuką ir patepė krauju motinos įduotą viščiuko kauliuką. Tą patį padarė su Andrejaus masalu — žiurkės kaukole: apvarvino ją savo krauju, nes nepasitikėjo broliuku — ko gero, dar cyptelėtų ir išbaidytų katę. Netardami nė žodžio, broliai išsiskyrė ir patraukė priešingomis kryptimis. Jau namie Pavlas buvo smulkiai paaiškinęs broliukui, ką reikės daryti, tad dabar apsiėjo be šnekų. Kiek nutolę ir atsidūrę abipus katės, juodu padėjo kauliukus ant sniego. Pavlas žvilgtelėjo į brolį — patikrino, ar tas viską daro kaip reikia.

Tiksliai pagal Pavlo instrukciją Andrejus išsitraukė iš kišenės virvutę. Jos gale Pavlas dar namie buvo užmezgęs kilpą. Andrejui beliko užmesti ją ant žiurkės kaukolės. Tai padaręs, vaikas pasitraukė, kiek leido virvelės ilgis, ir atsigulė ant pilvo, nuo svorio sniegas sugurgždėjo. Jis tysojo ir laukė. Gulėdamas kniūbsčias, Andrejus įžiūrėjo tik savo jauką, bet ir tą tik kaip neryškią dėmę. Jis išsigando, bet vylėsi, kad katė pasuks į brolio pusę. O šis jau nesuklys, pagaus padarėlį, tada jie pareis namo ir valgys. Iš susijaudinimo ir nuo šalčio Andrejui ėmė drebėti rankos. Jis pabandė nuslopinti virpulį. Kažkas sušmėžavo: prie jo artėjo juodas pavidalas. Matyt, katė užuodė kraują.

Sniegas nuo šilto Andrejaus kvapo ėmė tirpti; šaltas vanduo sruveno ir skverbėsi po drabužiais. Verčiau katė būtų cimpinusi į kitą pusę, prie brolio kilpos, betgi ne — juodoji dėmė artinosi, jokių abejonių, katė pasirinko jį. Žinoma, jeigu jis pagaus katę, Pavlas jį mylės, loš su juo kortomis ir niekada daugiau ant jo nepyks. Viliojanti ateitis, ir vaiko baimė pavirto jauduliu. Taip, jis pagaus katę. Ją nugalabys. Parodys, ko vertas. Ką ten sakė brolis? Aha, įspėjo per anksti nepatraukti kilpos. Jei tik katė išsigąs, viskas nueis perniek. Dėl tos priežasties ir dėl to, kad aiškiai nematė, kur katė stovi, Andrejus nutarė palaukti, kol bus tikras. Jis tik vargais negalais įžiūrėjo juodą kailiuką ir keturias kojas. Reikia palaukti dar truputį, dar... Ir išgirdo brolį šnibždant:

— Jau!

Andrejus sutriko. Daug sykių buvo girdėjęs tokį brolio toną. Vadinasi, padarė kažką ne taip. Jis sužvairavo ir įsivaizduodamas, kad katė stovi kilpos vidury, truktelėjo virvelę. Per vėlai! Katė išsigando ir stryktelėjo šalin. Pasala nepavyko. Katė neįkliuvo. Andrejus vis tiek traukė virvelę: gal suklydo, gal katė vis dėlto įstrigusi anam gale. Kai tuščia kilpa atsidūrė rankoj, nukaito iš gėdos. Pykčio pagautas Andrejus jau buvo besistojąs: pasivys katę, pagaus ją, pasmaugs ir sutraiškys jai kiaušą. Tačiau nekrustelėjo: matė, kad brolis vis dar tyso ant žemės. Ir Andrejus, įpratęs sekti brolio pavyzdžiu, elgėsi lygiai taip pat. Jis pažvairavo, įtempė žvilgsnį ir išvydo katę, dabar tipenančią brolio spąstų link.

Iš pradžių pykęs, kad broliukas toks nemiklus, dabar Pavlas nudžiugo dėl kvailo katės elgesio. Nugaros raumenys įsitempė belaukiant. Katė neabejotinai pajuto kraują, ir alkis pasirodė stipresnis už atsargumą. Vaikis tykojo, kol katė sustojo iškėlusi leteną ir įsmeigė žvilgsnį tiesiai į jį. Pavlas užgniaužė kvapą, tvirtai laikė virvelę ir laukė, tylomis ragindamas katę:

— Nagi! Nagi! Nagi!

Katė stryktelėjo, išsižiojo ir griebė kaulą. Tiksliai apskaičiavęs laiką, vaikinas truktelėjo virvę. Kilpa užsiveržė ant katės letenėlės ir ji atsidūrė spąstuose. Pavlas pašoko ir timptelėjo virvutę, dar labiau užverždamas kilpą. Katė bandė sprukti, bet virvutė laikė tvirtai. Vaikis parvertė ją ant žemės. Klaikus riksmas nuaidėjo per mišką, garsus ir siaubingas, tarsi kur kas didesnis padaras būtų kovojęs už gyvybę. Katė buvo parblokšta ant sniego, rietė nugarą, bet negalėjo ištrūkti iš kilpos. Pavlas baiminosi, ar išlaikys mazgas. Virvelė buvo plona ir sudilusi. Bandė prislinkti arčiau, bet katė traukėsi ir jos nepasiekė. Jis šūktelėjo broliui:

— Pribaik ją!

Iki šiol Andrejus nejudėjo — bijojo vėl suklysti. Bet dabar jis gavo nurodymą. Pašoko, leidosi bėgti, čia pat suklupo ir parpuolė kniūbsčias. Pakėlęs nosį nuo sniego matė, kaip katė šnypščia, spjaudosi ir raičiojasi. Jei virvė nutrūktų, katė pabėgtų, o brolis nekęstų jo visą gyvenimą. Pavlas šaukė užkimusiu paklaikusiu balsu:

— Pribaik ją! Pribaik! Pribaik!

Andrejus svirduliuodamas pasikėlė, nelabai suvokdamas, ką daro, metėsi priekin ir užgriuvo ant spurdančios katės. Gal tikėjosi, kad stiprus smūgis gyvulėlį pribaigs. Bet užgulęs katę jautė, kad ši gyva ir rangosi po pilvu, braižo nagais iš grūdų maišų sudurstytą jo striukę. Gulėdamas ant katės, kad ši nepaspruktų, Andrejus atsigręžęs žvilgsniu maldavo Pavlą pagelbėti.

— Ji dar gyva!

Pavlas prišoko, parpuolęs ant kelių pakišo po brolio kūnu rankas ir gavo ko norėjęs — pasiekė katės žabtus. Katė jam įkando ir privertė atitraukti rankas. Nepaisydamas kraujuojančio piršto, vaikis nuropojo iš kitos pusės ir vėl pakišo rankas po broliu. Šįsyk pačiupo katei už uodegos ir ėmė slinkti pirštais per nugarą. Gyvulėlis neturėjo kuo gintis ir kandžiojo kur papuolė — striukę, sniegą — iš pykčio ir baimės pametęs galvą.

Andrejus gulėjo nejudėdamas, juto, kokia kova vyksta po juo, juto, kaip brolio rankos nenumaldomai artėja prie katės galvos. Susijaudinęs jis sušuko:

— Pagavai ją, pagavai! — Paskui pamėgdžiojo brolį: — Pribaik ją! Pribaik! Pribaik!

Pavlas griebė katei už sprando. Jis padėjo galvą Andrejui ant nugaros ir kurį laiką abu nieko nedarė, tik giliai alsavo. Pagaliau Pavlas ištraukė rankas iš po brolio ir atsistojo. Andrejus vis dar gulėjo sniege, nedrįsdamas nė krustelėti.

— Ji nebegyva. Gali keltis.

Andrejus matė, koks laimingas brolis. „Nenuvyliau jo, — galvojo. — Nepadariau jam gėdos.” Berniukas prislinko artyn, paėmė broliui už rankos ir atsistojo. Vienas Pavlas nebūtų sumedžiojęs katės. Virvė būtų nutrūkusi. Katė būtų pasprukusi. Andrejus šyptelėjo, o paskui ėmė juoktis, ploti rankomis ir straksėti. Jis džiūgavo. Juodu veikė išvien. Brolis jį apkabino, ir abu žiūrėjo į laimikį — negyvą liesą katę, įspaustą į sniegą.

Bet kaip parsigabenti grobį į kaimą, kad niekas nepamatytų? Reikia būti labai atsargiems. Dėl tokio laimikio žmonės pultų grumtis, perkąstų gerklę vienas kitam, juk katės spiegimas galėjo sukelti įtarimą. Bet Pavlas neleis, kad taip nutiktų. Jie nebuvo pasiėmę nei maišo, nei krepšio katei paslėpti. Kiek pagalvojęs vaikas ėmė rinkti žabus. Paslėps katę po šakomis. Jei pakeliui į namus ką nors ir sutiks, atrodys, kad juodu prisirinko pagalių, ir niekas nieko neklausinės. Pavlas pats neš katę. Vaikas pakėlė ją nuo sniego ir laikė ant rankų.

— Apkrausiu ją šakomis, kad niekas nematytų. Bet jei norim, kad atrodytų, jog iš tiesų renkam malkas, tau irgi reikės jų prisirinkti.

Andrejui padarė įspūdį brolio įžvalgumas — jam pačiam nė į galvą nebūtų atėję. Vaikas ėmė dairytis malkų. Ant apsnigtos žemės ne taip lengva rasti šakalių, todėl teko kapstyti sniegą plikomis rankomis. Vos pasikapstai, jau ir trini pirštus, kvėpuoji į juos. Andrejui ėmė bėgti nosis, viršutinė lūpa apteko snargliais. Bet jis nekreipė dėmesio, juoba šiandien, kai jiems taip pasisekė, ir kišdamas pirštus į sniegą užniūniavo iš tėčio išmoktą dainą.

Nerasdamas šakalių, Pavlas nutolo nuo mažojo broliuko. Atskirai greičiau prisirenki. Netoliese pamatė išvirtusį medį, šakų galybė stirkso į visas puses. Vaikis nuskubėjo prie jo, palikęs katę sniege, kad netrukdytų laužyti nuo kamieno nudžiūvusių šakų. Čia jų buvo į valias, jiedviem netgi su kaupu, ir Pavlas apsidairė — kur tas Andrejus? Ketino jau šūktelėti, bet užsičiaupė išgirdęs ką šnarant. Berniukas staiga pasisuko ir ėmė žvalgytis. Miškas tankus ir tamsus. Pavlas užsimerkė ir klausėsi garsų. Kažkas žingsniuoja per sniegą: gurgžt, gurgžt, gurgžt. Vis greičiau ir garsiau. Karščio banga užliejo kūną. Vaikas praplėšė akis. Iš tamsos išniro vyras. Jis nešėsi storą, sunkią šaką. Artinosi šuoliais — ir tiesiai prie Pavlo. Girdėjo, kaip juodu galabija katę, ir dabar nori iš jų atimti laimikį. Bet Pavlas jam neleis: juk mama mirtų badu. Jam pasiseks geriau nei tėčiui. Jis puolė berti sniego ant katės — slėpti grobio.

— Mes tik renkam...

Balsas užsikirto, vyras jau prasibrovė pro krūmus ir užsimojo drūtgaliu. Tik dabar, pamatęs išsekusį vyriškio veidą ir pamišusias akis, Pavlas suprato, kad ne katės jam reikia. Reikia jo, Pavlo.

Vaikinukas išsižiojo bemaž tą pat akimirką, kai nubrėžęs lanką šakos galas vožė jam į pakaušį. Jis nieko nepajuto, tik suvokė, kad nebestovi, o klūpo ant kelio. Galva neklausė, per akį plūdo kraujas. Spėjo dar pamatyti, kad vyras pakėlė šaką — smogs dar kartą.

*

Andrejus liovėsi niūniavęs. Ar tik Pavlas jo nešaukia? Kol kas turi nedaug šakų, tikriausiai mažiau, negu jiems reikia, jis nenorėjo pirma taip gerai padirbėjęs dabar gauti pipirų. Vaikas ištraukė rankas iš sniego ir atsikėlė. Trumparegėmis akimis dairėsi po mišką, nors net šalia medžių neįžiūrėjo — matė tik tamsias dėmes.

— Pavlai!

Tyla. Pašaukė dar sykį. Negi čia toks žaidimas? Ne, Pavlas nežaidžia, jau nebe. Andrejus nužingsniavo į tą pusę, kur matė brolį paskutinįkart, bet nieko neįžvelgė. Kaip kvaila! Juk ne tik jis ieško Pavlo. Ir Pavlas tikriausiai jo pasigedo. Kažkas čia ne taip. Jis dar sykį šūktelėjo, dabar jau garsiau. Kodėl brolis neatsiliepia? Andrejus šluostėsi nosį šiurkščia rankove nesuprasdamas, koks čia išbandymas. Kaip juo dėtas elgtųsi brolis? Eitų pėdsakais per sniegą. Andrejus numetė šakas, atsiklaupė ir ėmė graibyti žemę rankomis, mynė keliais. Užčiuopė savo paties pėdsakus ir jais grįžo į tą vietą, kur jį buvo palikęs brolis. Didžiuodamasis savimi peršoko į brolio pėdas. Stovėdamas negalėjo jų įžiūrėti, tad judėjo į priekį dvilinkas, — nosis vos per porą sprindžių nuo žemės, — tarsi medžioklinis šuo uostinėdamas kvapą.

O štai ir krituolis: šakos pabirusios, aplinkui pilna pėdsakų — kai kurie gilūs ir platūs. Sniegas raudonas. Andrejus pasėmė saujelę, sugniaužė ir žiūrėjo, kaip jis virsta krauju.

— Pavlai!

Andrejus nesiliovė šaukęs, kol gerklė įskaudo ir balsas prapuolė. Vaikas apsižliumbė. Jau ketino pažadėti broliui, kad atiduos jam savąją dalį katės. Tegul tik jis grįžta. O gal neverta? Brolis jį pametė. Paliko vieną.

*

Oksana buvo paslėpusi už krosnies maišeliuką grūstų kukurūzų stiebų, balandų ir susmulkintų bulvių lupenų. Užgriuvus duoklės rinkėjams krosnyje visada rusendavo ugnelė. Pareigūnai, atsiųsti patikrinti, ar ji neturi grūdų atsargų, niekada nelindo anapus pakuros. Jie nepasitikėjo moteriške — kodėl ji sveika, nors kiti paliegę, tarsi būti gyvam būtų nusikaltimas. Bet nieko valgomo jos namuose neradę, negalėjo priskirti jos prie buožių, pasiturinčių ūkininkų. Užuot išsyk ją sušaudę, paliko mirti badu. O ji jau buvo patyrusi, kad jėga jų neįveiks. Prieš kelerius metus Oksana sukėlė kaimo maištą, nes jai buvo pranešta, kad ateina vyrai cerkvės varpo rekvizuoti. Būtų jį išvežę ir sulydę, bet ji ir dar keturios moteriškės užsidarė varpinėje, be paliovos skambino ir neleido varpo išgabenti. Oksana šaukė, kad tas varpas priklauso Dievui. Rizikavo būti nušauta, bet rekvizitoriai jos pasigailėjo. Išlaužę varpinės duris pasakė, kad jiems įsakyta tik viena — paimti varpą, metalo esą reikia šalies pramonės revoliucijai. Tada ji nusispjovė ant žemės — toks buvo jos atsakymas. Užtat kai valstybė pradėjo atiminėti iš kaimiečių maistą teigdama, kad jis priklausantis šaliai, o ne jiems, Oksana prisiminė tą pamoką. Ji jau nesipriešino, dėjosi paklūstanti, o paslapčia elgėsi savaip.

Šį vakarą šeima puotaus. Moteris pritirpino sniego, užvirino ir užkūlė grūstais kukurūzų stiebais. Sudėjo ir kaulelius iš butelio, nors jau sykį virtus, tik dabar sutrynė juos į miltus. Žinoma, šiek tiek paskubėjo. Juk dar nežinia, kaip ten sekasi Pavlui. Bet ji neabejojo, kad sūnus grįš su laimikiu. Tegul Dievas pasiuntė jai negandų, bet davė ir sūnų pagalbininką. Net jeigu jis ir nesumedžios katės, prisižadėjo nepykti. Miškas didelis, katė maža, o pykdama tik veltui švaistai jėgas. Net ir numanydama, kad gal teks nusivilti, ji nepajėgė atsispirti maloniam svaiguliui nuo minties apie mėsą ir bulvienę.

Andrejus jau ir čia, stovi tarpdury: veidas subraižytas, striukė snieguota, iš nosies tįsta snarglys ir bėga kraujas. Vyžos visai iširusios, pirštai išlindę. Oksana pribėgo prie jo.

— Kur brolis?

— Jis mane paliko.

Andrejus puolė į ašaras. Jis nežino, kur brolis. Nesupranta, kas atsitiko. Negali paaiškinti. Tik žino, kad mama jo nekęs.

Kad liks kaltas, nors viską padarė gerai, nors ne jis brolį, o brolis jį pametė.

Oksana neteko žado. Pastūmė Andrejų šalin ir išlėkė iš namų miško link. Pavlo — nė padujų. Gal kur griūdamas susižeidė? Gal jam reikia pagalbos? Vėl parbėgo namo nerasdama atsakymo, bet pamatė Andrejų stovintį prie viralo su šaukštu burnoj. Pagautas nusikaltimo vietoj, jis susigėdęs žvelgė į mamą; prasižiojęs, iš burnos varva viralas. Nebesuvaldydama apmaudo, — pykdama dėl mirusio vyro, dėl pradingusio sūnaus, — ji puolė prie Andrejaus, parmetė jį ant aslos ir sugrūdo medinį šaukštą jam į gerklę.

— Kai ištrauksiu šaukštą iš burnos, pasakysi man, kas atsitiko.

Bet kai ištraukė tą šaukštą, vaikas tik užsikosėjo ir neišspaudė nė žodelio. Motina įtūžusi vėl įstūmė šaukštą gilyn.

— Tu netikęs, žioplas, kvailas padare! Kur mano sūnus? Kur, sakyk!

Ji vėl ištraukė šaukštą, bet Andrejus tik raudojo ir springčiojo, negalėdamas ištarti žodžio vien verkė ir kosėjo. Motina trenkė jam, talžė menką kūnelį. Tik kai kunkuliuojantis viralas ėmė lietis per kraštus, paliko vaikelį ir nukėlė puodą nuo ugnies.

Andrejus vis dar gulėjo ant aslos ir žliumbė. Oksana pažvelgė į jį, ir jos pyktis atlėgo. Juk jis toks mažas. Ir taip myli vyresnįjį brolį. Motina pasilenkė, pakėlė Andrejų ir pasodino ant kėdės. Apsiautė savo antklode ir įpylė į dubenį viralo — dosnią porciją, kur kas didesnę nei kitais kartais. Pabandė jį maitinti šaukštu, bet vaikas nesileido pražiodomas. Jis nebepasitikėjo motina. Tada ji įbruko šaukštą jam pačiam. Andrejus liovėsi verkęs ir ėmė valgyti. Kai išsrėbė ligi dugno, mama vėl pripylė pilną dubenį. Liepė valgyt pamažu, bet jis neklausė, greitai išbaigė ir antrą porciją. Tada ji ramiai paklausė, kas atsitiko, ir Andrejus jai papasakojo apie kraują ant sniego, apie išmėtytas šakas, kaip brolis dingo ir kokie gilūs pėdsakai buvo sniege. Ji užsimerkė.

— Tavo brolis nebegyvas. Jį pagrobė, kad suvalgytų. Ar supranti? Judu medžiojot katę, o kažkas medžiojo jus. Ar supranti?

Andrejus tylėjo ir tik žvelgė į motinos ašaras. Ne, jis nesuprato. Tik matė, kaip ji atsikėlė ir išėjo. Išgirdęs mamos balsą nuskubėjo prie durų.

Oksana klūpojo sniege, įsmeigusi akis į pilnatį.

— Maldauju tave, Dieve, grąžink man sūnų.

Dabar jau tik Dievas galėtų grąžinti jį namo. Argi tai per didelis prašymas? Negi Dievo tokia trumpa atmintis? Juk ji rizikavo gyvybe, kad išsaugotų jo varpą. O už tai prašo tiek nedaug — tik sūnaus, savo gyvenimo prasmės.

Atėjo kelios kaimynės. Jos žiūrėjo į Oksaną. Klausėsi jos raudos. Betgi tokia nelaimė — įprasta, ir moterys greitai išsivaikščiojo..

PO DVIDEŠIMTIES METŲ Maskva 1953 metų vasario 11-oji

Sniego gniūžtė trenkė Žorai į pakaušį ir subyrėjo, drėgnas sniegas apstulbusiam vaikiui aplipino ausis. Už jo visu balsu kvatojo mažasis broliukas, patenkintas savimi ir sėkmingu svydžiu, nors pataikė, ko gero, atsitiktinai, pirmą sykį iš daugelio. Žora nubraukė ledukus nuo striukės apykaklės, bet vienas kitas gurvuolėlis vis tiek nučiuožė nugara. Tie ledukai tirpo, slydo jam per odą tarsi šaltas sraigės pėdsakas. Vaikinukas išsitraukė marškinius iš kelnių ir kiek pasiekdamas ranka grabaliojo sniego gumulėlius.

Negalėdamas patikėti, kad vyresnis brolis bus toks taikingas (užuot davęs atkirtį, makalavo po marškiniais), Arkadijus negaišo laiko ir pasėmęs pilną saują lipdė naują sniego gniūžtę. Tačiau ji išėjo per didelė ir netinkama sviesti: per sunki ir negreit lekianti, nuo tokios lengva išsisukti. Kaskart jis daro tą pačią klaidą — suspaudžia per daug sniego. Tokios gniūžtės smūgis anaiptol nėra stipresnis, nes oras ją pristabdo, dažnai ji savaime subyra ir nukrinta net nepasiekusi brolio. Arkadijus su Žora dažnai svaidosi sniego gniūžtėmis. Kartais prie jų prisideda ir kiti vaikai, bet dažniausiai žaidžia dviese. Arkadijus niekada negali pasigirti pergale. Brolio svydžiai visada ir greitesni, ir stipresni. Jųdviejų žaidimai visuomet baigiasi taip pat: Arkadijaus suniekinimu, pasidavimu, apmaudu arba ir dar blogiau — ašaromis ir pabėgimu. Jis nekentė kaskart pralaimėti ir dar šitaip dėl to jaudintis. Žaisdavo vien dėl to, kad buvo įsitikinęs: šiandien bus kitaip, šiandien jis laimės. Ir štai sulaukė. Tai jo diena. Jis prisėlino arčiau, bet ne per arti: jam reikėjo įskaitinio šūvio. Metimas iš poros žingsnių neįskaitomas.

Žora matė jį atlekiant: baltas kamuolys, nei per didelis, nei per mažas, brėžė lanką ore. Jis nieko negalėjo padaryti. Jo rankos buvo už nugaros. Teko pripažinti: broliukas gabus mokinys.

Gniūžtė kliudė Žorai nosies galą, sniegas užlipino akis, jo prilindo į nosį, burną. Jis žengtelėjo atbulas snieguotu veidu. Puikus šūvis. Žaidimas baigtas: mažasis broliukas, dar nė penkerių nesulaukęs, jį nugalėjo. Tik dabar, pirmąsyk pralaimėjęs, jis suprato pergalės svarbą. Broliukas vėl kvatojosi — demonstratyviai, tarsi sniego gniūžtė į veidą būtų juokingiausias dalykas. Žora niekuomet nerodė tiek piktdžiugos kaip dabar Arkadijus, niekada taip nesišaipė ir nesipūtė dėl pergalės. Broliukas nemoka garbingai pralaimėti, o juo labiau — gražiai laimėti. Reikėtų bernelį pamokyti. Tegu žino savo vietą. Jis laimėjo šį vienintelį kartą, iškovojo atsitiktinę, nereikšmingą pergalę, vieną iš šimto, ne — vieną iš tūkstančio. O dabar tariasi esąs lygus su manim, netgi dar blogiau — geresnis už mane? Žora pritūpė ir ėmė kasti sniegą ligi pat įšalusios žemės, kol prisirinko pilną saują suledėjusio purvo, žvyro ir akmenukų.

Pamatęs, kad brolis lipdo gniūžtę, Arkadijus apsigręžė ir leidosi į kojas. Jis suprato: tai bus keršto šūvis — rūpestingai padirbtas sviedinys, paleistas iš visų jėgų, kiek tik brolis jų turi. Jis nenorėjo, kad baigtųsi kaip visada. Pabėgęs jis jausis saugus. Sviedinys, kad ir kaip gerai sulipdytas, kad ir kaip taikliai paleistas, gali lėkti oru tik tol, kol subyrės. Net jeigu ir pataikys, bet iš pakankamai toli, smūgis bus nepavojingas, o gal net nepataikys. Pabėgęs jis galės didžiuotis, kad baigė karą pergale. Jis nenori, kad jo laimėjimą niekais paverstų staigus brolio smūgis. Tai jau ne: tik bėgti ir džiaugtis sėkme. Baigti žaidimą. Tada džiūgautų bent jau iki rytojaus, kai veikiausiai ir vėl pralaimės. Bet tai jau rytojus. O šiandien jis nugalėjo.

Arkadijus išgirdo brolį šaukiant jį vardu. Vaikas atsigręžė ir pažvelgė, vis dar bėgdamas ir šypsodamasis, — veikiau išsiviepęs, — įsitikinęs, kad jau saugiai nutolęs.

Smūgis — tarsi kumščiu į veidą. Galva apsisuko, žemė po kojomis susiūbavo ir kūnas akimirką pakibo ore. Kai kojos vėl pajuto žemę, keliai sulinko ir Arkadijus susmuko — buvo taip priblokštas, kad net rankų nespėjęs ištiesti tėškėsi į sniegą. Kokią akimirką taip ir gulėjo nesuvokdamas, kas atsitiko. Burna pilna žvyro, purvo, seilių ir kraujo. Vaikas tarsi tikrindamas kyštelėjo tarp lūpų piršto galiuką, nors kumštinė pirštinė ir trukdė. Tarp dantų girgžda, tarsi kas būtų prigrūdęs smėlio į burną. Priekyje atsirado švarplė — išmuštas dantis. Verkdamas Arkadijus ėmė kapstyti purviną sniegą — ieškojo trūkstamo danties. Kažkodėl dabar tik apie jį tegalvojo, tik jis jam rūpėjo. Turi rasti dantį. Kurgi tas dantis? Bet niekur jo nematė, net baltame sniege. Kaip kiaurai žemę prasmego. Ir jam ne tiek skaudėjo (nors skausmas irgi vargino), kiek buvo pikta dėl nepelnytos skriaudos, dėl neteisybės. Argi jis negalėjo bent kartą laimėti? Juk nugalėjo garbingai. Negi brolis negalėjo jam šito leisti? Bent vienos pergalės?

Žora tekinas nuskubėjo prie brolio. Vos paleidęs purvo, žvyro, ledo ir akmenukų gniužulą, jis jau pasigailėjo. Šūktelėjo broliukui, kad tas pasilenktų ir taip išvengtų smūgio, o tas nesuprasdamas atsigręžė. Žora norėjo jam padėti, bet išėjo atvirkščiai — lyg piktavališkai tyčia būtų šaukęs. Pribėgęs artyn pamatė kraują ant sniego ir pasijuto šlykščiai. Tai jo kaltė. Žaidimas, kurį mėgo labiausiai, per jį baigėsi siaubingai. Kodėl neleido broliui laimėti? Juk Žora vis tiek būtų nugalėjęs — ryt, poryt ir užporyt. O dabar — ar benorės dar kada brolis žaisti? Vargu bau. Vaikas gėdijosi kvailo poelgio.

Žora pritūpė sniege ir uždėjo ranką broliukui ant pečių. Arkadijus nusipurtė ją ir atsigręžė — paraudusios ašarotos akys ir kraujuota burna. Įsiutęs žvėriūkštis, ne kitaip. Nepratarė nė žodžio. Veidas piktas ir rūstus. Žora pamindžikavo.

— Arkaša?

Šis tik išsižiojo ir bandė šaukti, bet pasigirdo kažkas panašaus į šuns lojimą. Žora tespėjo pamatyti purvinų dantų eilę. Arkadijus pašoko, nusisuko ir nėrė šalin.

— Arkaša, palauk!

Bet Arkadijus nelaukė, nesustojo — negeidė klausytis brolio atsiprašymo. Bėgo kiek įkabindamas ir vis taikė liežuvio galiuku į švarplę tarp priekinių dantų. Užčiuopęs ją ir lyžtelėjęs dantenas toj vietoj nusprendė — nebenori brolio nė akyse matyti. Vasario 14-oji

Levas žvelgė į 18-ąjį korpusą — daugiabutį betono kubą. Jam teko nemaloni užduotis. Milicijos pranešime parašyta, kad ant geležinkelio bėgių rastas ketverių metų ir dešimties mėnesių berniuko lavonas. Vaikas vakare žaidė ant bėgių ir pakliuvo po keleiviniu traukiniu; ratai perpjovė kūną. Traukinys 21 valandą iš Maskvos Jaroslavlio stoties išpūškavo į Chabarovską. Mašinistas pirmoje stotelėje pranešė, kad vos išvažiavęs netrukus išvydo kažką šmėžuojant ant bėgių. Ar kaip tik tas traukinys ir pervažiavo berniuką, dar nenustatyta. Tačiau nėra reikalo skubiai aiškintis, kaip ten buvo. Dėl tragiško įvykio niekas nekaltas.

Bylą būtų galima ir nutraukti. Šiaip jau Levui Stepanovičiui Demidovui — atsakingam ir perspektyviam Valstybės saugumo ministerijos, trumpiau MGB, darbuotojui — niekada nėra tekę domėtis panašiais įvykiais. Kas jam darbo? Prarasti sūnų — skaudi nelaimė tėvams ir giminėms, bet šalies mastu, tiesą sakant, tai nereikšminga. Neatsargūs vaikai — ne Valstybės saugumo organų rūpestis. Tačiau šis atvejis netikėtai pasirodė nesąs toks paprastas. Tėvų širdgėla nelauktai sukėlė rūpesčių. Atrodo, jie nepajėgia pripažinti, kad jų sūnelis (Levas žvilgtelėjo į pranešimą — pravartu įsidėmėti jo vardą: Arkadijus Fiodorovičius Andrejevas) pats kaltas dėl savo mirties. Tėvai visiems kalba, kad jis nužudytas. Kas nužudė — jie nežino. Kodėl — nenutuokia. Kaip tai apskritai galėjo nutikti — irgi neįsivaizduoja. Net ir negalėdami pateikti jokių logiškų ir įtikimų argumentų, jie sėkmingai žaidžia emocijomis. Galimas daiktas, kad jie įtikins ir kitus žmones: kaimynus, draugus, prašalaičius — visus, kas panorės jų klausytis.

Maža to, berniuko tėvas Fiodoras Andrejevas ir pats yra žemesnio rango MGB darbuotojas, Levo pavaldinys. Fiodoras geriau nei kas kitas turėtų žinoti, kad palaikydamas emociškai suprantamą, bet nelogišką tvirtinimą kenkia MGB reputacijai ir peržengė ribą. Leido jausmams nustelbti sveiką protą. Jei ne švelninančios aplinkybės, galimas daiktas, Levui būtų reikėję tą žmogų suimti. Painus reikalas. Levas buvo priverstas kol kas atidėti į šalį svarbią užduotį ir aiškintis šį įvykį. Ėmėsi jo labai nenoromis. Trumpai tariant, jam buvo apmaudu.

Nesitikėdamas nieko gero iš susitikimo, Levas neskubėdamas lipo laiptais ir galvojo, kaip atsitiko, kad jo karjera baigėsi štai taip — bandymu suvaldyti žmonių reakciją. Jis niekada nesiveržė į Valstybės saugumo organus; karjerą pradėjo karo tarnyboje. Per Didįjį Tėvynės karą jis buvo mobilizuotas į specialųjį karinį dalinį — Atskirąją ypatingosios paskirties motorizuotąją šaulių brigadą, trumpiau — OMSBON. Trečiasis ir ketvirtasis tos brigados batalionai buvo renkami iš Centrinio kūno kultūros instituto studentų — Levas buvo vienas jų. Patys atletiškiausi ir mikliausi buvo nusiųsti į treniruočių stovyklą Mytiščiuose, šiauriniame Maskvos pakraštyje; ten buvo mokoma kautis vyras prieš vyrą, šaudyti, leistis parašiutu iš mažo aukščio ir naudotis sprogmenimis. Stovykla priklausė Vidaus reikalų liaudies komisariatui, trumpiau — NKVD, paskui, kai jis suskilo, Valstybės saugumo tarnyba (faktiškai — slaptoji policija) tapo MGB. Abudu batalionai buvo pavaldūs tiesiogiai NKVD, o ne kariuomenės vadovybei, ir gaudavo iš jo užduotis. OMSBON šauliai būdavo permetami anapus fronto linijos ardyti infrastruktūros, rinkti informacijos, žudyti nurodytų asmenų — jie buvo slaptieji diversantai. Labai rizikinga, bet ne pavojingiau, negu sėdėti tanke T-34. Levas džiaugėsi galėdamas veikti savarankiškai, bet garsiai apie tai kalbėti būtų buvę neatsargu. Jam patiko žinoti, kad jo likimas — paties rankose; taip bent jis manė. Ir jam sekėsi. Jis buvo apdovanotas antrojo laipsnio Suvorovo ordinu. Jo šaltakraujiškumas, karinė sėkmė, graži išvaizda ir ypač visiškas, nuoširdus atsidavimas tėvynei buvo įvertinti dar ir kitaip: jis tapo plakatų didvyriu, simbolizuojančiu vokiečių okupuotų Rusijos žemių išvadavimą. Jis ir būrelis džiūgaujančių kareivėlių iš įvairių dalinių buvo fotografuojami apsupę pamuštą degantį vokiečių tanką, šaudantys į orą, pasiryžę pasiekti pergalę, stovintys prie nukautų priešo karių. O už jų smilksta sudeginti kaimai. Nepaisydami griuvėsių ir mirties pėdsakų kiekviename žingsnyje, jie triumfuoja — tik pažvelkit į gražuolį Levą, į švytinčius jo dantis ir plačią šypseną. Ta nuotrauka, papuošusi pirmąjį Pravdos puslapį, buvo plačiai išplatinta. Po karo Levas iš OMSBON perėjo į patį NKVD. Paaukštinimas rodėsi logiškas. Jis to nesvarstė: kiti nusprendė už jį. Jeigu tėvynei reikia, jis pasirengęs. Būtų vykęs ir į Gulago stovyklą arktinėje tundroje prie Kolymos, jeigu iš jo būtų buvę pareikalauta. Jis tetroško vieno: tarnauti tėvynei, šaliai, kuri nugalėjo fašistus, kuri garantuoja nemokamą mokslą ir sveikatos apsaugą, kuri visam pasauliui trimituoja apie darbininkų teises ir moka jo tėvui — karinės įmonės darbininkui, stovinčiam prie konvejerio, — bemaž tokį pat atlyginimą kaip mokslų daktarui. Nors Levo tarnyba Valstybės saugume anaiptol ne visada būdavo maloni, jis suprato, kad tai būtina, nes būtina ginti revoliuciją nuo išorės ir vidaus priešų, kurie stengiasi ją sunaikinti ir pasiryžę sulaukti jos žlugimo. Už tai Levas buvo pasirengęs paaukoti gyvybę. Už tai jis aukojo ir kitų žmonių gyvybę.

Šį vakarą nieko nereiškė nei tas heroizmas, nei kario parengtis. Čia nebuvo priešo. Tik kolega, bičiulis, širdgėlos palaužtas tėvas. Ir vis dėlto tai buvo MGB operacija, o šis gedintis tėvas — jos auka. Levas turi veikti apdairiai. Jam nevalia svyruoti, pasiduoti jausmams, apakinusiems Fiodorą. To žmogaus isterija pavojinga ir jam pačiam, ir jo šeimai. Niekuo nepagrįstas kaltinimas žmogžudyste, — jeigu jam nebus užkirstas kelias, — gali išsikeroti kaip piktžolė, pasklisti bendruomenėje ir idėjiškai netvirtiems žmonėms sukelti abejonių dėl naujosios visuomenės pamatų.

Čia nėra nusikaltimų.

Besąlygiškai tuo tikėjo tik nedaugelis. Ko ir norėti: juk visuomenė gyvena pereinamąjį laikotarpį, ji dar netobula. Vagiliaujama, tai urkų gaujų darbas. Tačiau žmonės turi tuo patikėti, tegul ir su išlygomis, bent jau iš principo. Levas dar nepamiršo, ko jį mokė viršininkas ir auklėtojas majoras Ivanas Aleksejevičius Kuzminas, ką kalbėjo apie 1937 metų bylas, kuriose kaltinamiesiems būdavo taikoma Stalino formuluotė:

Nepatikimas.

Partijos priešai buvo ne tik sabotuotojai, šnipai ir pramonės įmonių kenkėjai, bet ir tie, kurie abejojo partijos linijos teisingumu. Pagal tą formulę Fiodoras Andrejevas buvo priešas.

Tai ne žmogžudystė. Taip manyti — nesąmonė. Tik liaudies priešas gali tuo patikėti. Jokių nusikaltimų — tai vienas atlygių, kuriuos liaudis gavo mainais už patirtus vargus. Štai kodėl revoliuciją teko ginti drakoniškomis priemonėmis — dėl tokio dosnaus atpildo. Bet va tokios šnekos reiškė kai ką daugiau — tie žmonės tapo nepatikimi. Levo uždavinys buvo nuslopinti nepagrįstus gandus. Šnekos apie žmogžudystę skamba dramatiškai, jos neabejotinai patrauks ir užkabins lakios vaizduotės žmones. Bet jeigu jau apie tai kalbama, tenka pripažinti skaudžią tiesą: berniukas padarė klaidą ir už ją sumokėjo gyvybe. Niekas kitas neturi nukentėti dėl jo neatsargumo. Gal tai skamba pernelyg išpūstai? Nereikia griebti taip giliai. Viską galima išspręsti taktiškai. Tie žmonės paprasčiausiai prislėgti. Reikia truputėlio kantrybės. Jie mąsto neteisingai. Reikia juos įtikinti faktais. Levas atsiųstas čionai ne grasinti, bent jau kol kas: jo užduotis — padėti jiems. Jo misija — sugrąžinti pasitikėjimą.

Levui pabeldus, duris atvėrė Andrejevas. Jo veidas — kaip nelaimės palaužto tėvo. Levas nulenkė galvą.

— Labai jus užjaučiu dėl netekties. Kalbu visos mūsų žinybos vardu.

— Ačiū. Ačiū, kad atvykot.

Fiodoras pasitraukė ir įleido Levą į kambarį.

Nė vienos laisvos kėdės. Kambarys sausakimšas, lyg visa apylinkė būtų sušaukta į mitingą. Pilna ir pagyvenusiųjų, ir vaikų — suėjo visa giminė. Lengva įsivaizduoti, kokius jausmus kursto tokia liūdna aplinka: žmonės neabejotinai skatina vienas kitą ieškoti paslaptingos jėgos, kurią būtų galima apkaltinti dėl mažojo berniuko žūties. Gal tai padeda jiems lengviau išgyventi netektį? Gal tėvai jaučiasi kalti, kad neišmokė vaikelio saugotis traukinio? Levas matė ir pažįstamų veidų. Fiodoro bendradarbių. Jie sutriko, netikėtai čia užklupti. Nesumetė, kaip elgtis, vengė žiūrėti į akis; mielai būtų išėję, bet negalėjo. Levas kreipėsi į Fiodorą:

— Ar galim pasišnekėti?

— Taip, žinoma.

— Gal būtų lengviau kalbėtis akis į akį?

— Nesivaržykit, čia mano šeima: jie nori išgirsti, ką pasakysit.

Levas apsidairė — gal dvidešimt porų akių susmigusios į jį. Žmonės jau žino, ką jis ketina kalbėti, todėl nusiteikę prieš jį. Jie pyksta dėl berniuko žūties ir taip išlieja savo pyktį. Levui beliko susitaikyti su mintimi, kad jis tapo svarbiausiu to pykčio taikiniu.

— Negaliu įsivaizduoti nieko baisesnio už vaiko netektį. Buvau jūsų kolega ir bičiulis, kai su žmona šventėt sūnaus gimimą. Prisimenu, kaip tada judu sveikinau. Ir man be galo liūdna, kad dabar tenka jus guosti.

Tyla. Levas vėl prabilo gerai apgalvotais žodžiais:

— Pats niekada nesu patyręs sielvarto, apimančio praradus vaiką. Nežinau, kaip reaguočiau. Gal ieškočiau, ką apkaltinti, ant ko išlieti pagiežą. Bet dabar, blaiviai protaudamas, galiu jus patikinti, kad dėl Arkadijaus mirties viskas aišku. Atsinešiau raportą ir galėsiu palikti jums, jei tik norėsite. Be to, esu įgaliotas atsakyti į visus jūsų klausimus.

— Arkadijus buvo nužudytas. Mes norim padėti jums tirti tą bylą, ir jeigu jūs pats to nesiimsite, tegul MGB paspaudžia miliciją, kad ji atliktų savo pareigą ir sugautų kaltininką.

Levas linktelėjo, stengdamasis išlaikyti taikingą pokalbį. Leistis su jais į ginčus — blogiau ir būti negali. Tėvas kietas kaip titnagas: jų pozicija tvirta ir nenuolaidi. Jis žvelgė į Fiodoro bendradarbius. Šie vieninteliai iš susirinkusiųjų suvokė, kad tas žodis — žudikas — juodu debesiu slegia juos visus.

— Arkašą užkliudė traukinys. Jo žūtis — atsitiktinumas, tragiškas atsitiktinumas.

— Jeigu taip, tai kodėl jis buvo nuogas? Kodėl jo burna buvo pilna purvo?

Levas pabandė suvokti ką išgirdęs. Berniukas buvo nuogas? Tai jam naujiena. Jis atsivertė raportą.

Berniukas rastas su drabužiais.

Tai neatitiktų raporto, būtų keista išlyga, toptelėjo Levui. Bet jame aiškiai parašyta: berniukas buvo su drabužiais. Levas toliau skaitė dokumentą:

Kūnas buvo velkamas žeme, todėl burnoje rasta purvo.

Jis užvertė raportą. Žmonės kambaryje laukė.

— Labai gaila, bet buvote klaidingai informuoti. Jūsų sūnelis buvo rastas su visais drabužiais. Taip, jo burnoj buvo purvo. Bet traukinys vilko kūną, tad nenuostabu, kad į burną pateko žemių.

Atsistojo pagyvenusi moteris. Nuo senatvės kiek pakumpusi, bet aštraus žvilgsnio. Kimus balsas skambėjo ryžtingai:

— Mums buvo pasakyta kitaip.

— O aš bandau jus įtikinti: labai gaila, bet gavote klaidinančią informaciją.

Moteriškė neatlyžo. Matyt, jautėsi turinti tvirtą pagrindą taip manyti, netikėti jo žodžiais.

— Žmogus, radęs lavoną — Tarasas Kūprinąs, rankiojo žabus ugniai. Jis gyvena už dviejų kvartalų. Kūprinąs ir pasakė mums, kad Arkadijus buvo nuogas, ar girdit — nuogas! Be jokio drabužėlio. Argi dar neaišku? Traukinys negalėjo nuplėšti vaikui drabužių.

— Tikrai tas žmogus, Kūprinąs, rado kūną. Jo pareiškimas yra šiame raporte. Jis tvirtina kūną radęs ant bėgių su visais drabužiais. Be jokių abejonių. Jo žodžiai surašyti juodu ant balto.

— Tai kodėl jis sakė mums ką kita?

— Gal apsiriko. Aš nežinau. Bet po liudijimu yra jo parašas. Raporte įrašyti jo žodžiai. Vargu ar jis kalbėtų kitaip, jeigu dabar jį apklausčiau.

— Jums — gal ir ne.

— Gal dar pakalbėsiu su juo; gal jis turi priežasčių norėti, kad jums kiltų tokie jausmai. Iš tiesų atrodo, kad ne jūs, o jis bus suklydęs.

— Ar jūs matėt kūną?

— Aš netyriau to įvykio: man nepriklauso. Bet jei ir priklausytų, nėra ko tirti. Tragiškas atsitikimas. Atėjau pakalbėti su jumis, išsklaidyti miglos, faktai nepagrįstai iškraipyti. Galiu jums balsu perskaityti visą raportą, jei tik norite.

Senoji moteris vėl prabilo:

— Tas raportas — melas.

Kiti tylėjo, įtampa nenuslūgo. Tylėjo ir Levas — stengėsi nusiraminti. Jie turi suprasti, kad kompromiso būti negali. Jie turi pripažinti tai ir sutikti, kad berniukas mirė per nelaimingą atsitikimą.

Levas atėjo pas juos jų pačių labui. Jis atsigręžė į Fiodorą tikėdamasis, kad šis pataisys moteriškę.

Fiodoras žengė į priekį.

— Levai, mes turim naują įkaltį, apie tai tik šiandien sužinojom. Moteris, kurios buto langai išeina į geležinkelį, matė Arkadijų su kažkokiu vyriškiu. Tiek mes ir težinom. Ta moteris mums svetima, anksčiau nematyta. Ji išgirdo apie žmogžudystę...

— Fiodorai...

— Ji išgirdo apie mano sūnelio mirtį. O jeigu ji nemeluoja? Sakosi galinti apibūdinti tą žmogų. Net jį atpažinti.

— Kur ta moteris?

— Dabar jos ir laukiam.

— Ji ateis čia? Norėčiau išgirsti, ką ji pasakys.

Kažkas pasiūlė Levui kėdę, bet jis atsisakė: pastovėsiąs.

Niekas netarė nė žodžio — laukė beldimo į duris. Levas pasigailėjo atsisakęs kėdės. Taip tylint praslinko beveik valanda, ir tada kažkas tyliai pabeldė. Fiodoras atidarė duris, prisistatė ir pakvietė moteriškę vidun. Ji buvo kokių trisdešimties metų — malonus veidas ir didelės neramios akys. Gal išsigando tokio būrio žmonių? Fiodoras pabandė ją nuraminti:

— Čia mano draugai ir šeima. Nėra ko nerimauti.

Bet ji nesiklausė — nenuleido akių nuo Levo.

— Aš Levas Stepanovičius, MGB pareigūnas. Tiriu šį įvykį. O jūs kuo vardu?

Levas išsitraukė aplanką ir atsivertė tuščią lapą. Moteris neatsakė. Levas tylomis laukė, tylėjo ir ji. Jau ketino pakartoti klausimą, bet kaip tik tada ji pagaliau prabilo:

— Galina Šaporina.

Ištarė beveik pašnibždom.

— Ir ką gi jūs matėt?

— Mačiau...

Ji apžvelgė kambarį, nudelbė akis į grindis, paskui vėl pakėlė jas į Levą ir nutilo. Fiodoras aiškiai nekantraudamas ją paragino:

— Matėt vyriškį?

— Taip, vyriškį...

Fiodoras, įsmeigęs į ją žvilgsnį, lengviau atsiduso. O ji kalbėjo toliau:

— Tas žmogus, ko gero, darbininkas, stovėjo ant bėgių — mačiau jį pro langą. Buvo labai tamsu.

Levas pabaksnojo pieštuku aplanką.

— Ar matėt jį su mažu berniuku?

— Ne, jokio berniuko nebuvo.

Fiodoras išsižiojo, žodžiai taip ir pabiro:

— Betgi sakėt mačiusi, kad tas vyriškis laikė už rankos berniuką.

— Ne ne, — jokio berniuko nebuvo. Tas žmogus laikė rankoj lagaminėlį, spėju — su įrankiais. Tikrai, taip ir buvo. Jis dirbo prie geležinkelio, gal ką taisė. Negalėjau gerai įžiūrėti, tik siluetą, daugiau nieko. Gal be reikalo ir atėjau. Labai užjaučiu jus dėl sūnaus mirties.

Levas užvožė aplanką.

— Labai ačiū.

— Ar dar bus klausimų?

Levui nespėjus atsakyti, Fiodoras paėmė moterį už parankės.

— Jūs matėt vyriškį.

Moteris pasimuistė, ištraukė ranką ir apsidairė. Visi žiūrėjo į ją. Ji atsisuko į Levą.

— Ar aš dar turėsiu su jumis susitikti?

— Ne. Galit eiti.

Nuleidusi galvą Galina nuskubėjo prie buto durų. Bet dar jų nepriėjusi išgirdo senyvos moteriškės šūksnį:

— Taip lengvai ištižot?

Fiodoras priėjo prie senutės.

— Sėskitės.

Ši linktelėjo — jai jau vis tiek.

— Arkadijus tavo sūnus.

— Mano.

Levas nematė Fiodoro akių. Kaip tuodu susišneka be žodžių! Vis dėlto ji atsisėdo, o Galina tuo tarpu išsmuko pro duris.

Levas džiaugėsi, kad Fiodoras įsikišo. Gal nuo šiol viskas pakryps į gerąją pusę. Iš tuščių pliauškalų ir gandų niekam jokios naudos. Fiodoras atsigrįžo į Levą.

— Nepykit ant mano mamos, ji labai susijaudinusi.

— To ir atėjau. Ne šiame kambary apie tai kalbėti. Jokiu būdu negalima leisti, kad kai išeisiu iš kambario, šnekos vėl kiltų. Jei kas klaus, kas atsitiko sūneliui, neturit sakyti, kad jis buvo nužudytas. Ir ne dėl to, kad aš taip liepiau, bet todėl, kad tai netiesa. Ar dar turite klausimų? Ar kas šiame kambaryje dar nori ko nors paklausti?

— Ne, Levai, mes supratom. Visi supratom.

— Fiodorai Lvovičiau, noriu, kad rytoj pasiimtumėt laisvadienį. Tai jau suderinta. Jei galėčiau dar ką nors dėl jūsų padaryti, prašau susisiekti su manim. Viso gero. Dar kartą prašau priimti mano užuojautą.

Tarpdury Fiodoras tvirtai paspaudė Levui ranką.

— Visi esam labai susijaudinę. Nepykit už išsišokimus.

— Šįkart nutylėsiu. Bet, kaip jau sakiau, tai neturi pasikartoti.

Fiodoro veidas suakmenėjo. Vyriškis linktelėjo ir prisivertė išspausti kelis žodžius, kad ir labai skaudžius:

— Mano sūnus žuvo per siaubingą atsitikimą.

Giliai kvėpuodamas Levas lipo laiptais žemyn. Tam kambary galėjai uždusti. Jis džiaugėsi atlikęs kas reikia, džiaugėsi, kad klausimas išspręstas. Fiodoras — geras žmogus. Ir nors akivaizdu, kad jį vis dar kamuoja abejonės, jas, žinoma, kursto tik širdgėla. Kai susitaikys su sūnaus žūtimi, lengviau susitaikys ir su tiesa.

Jis stabtelėjo. Už nugaros kažkas subrazdėjo. Levas atsigręžė ir pamatė berniuką, ne vyresnį kaip septynerių aštuonerių metų.

— Atsiprašau, aš Žora Andrejevas. Vyresnysis Arkadijaus brolis. Ar galiu jums kai ką pasakyti?

— Taip, žinoma.

— Tai aš kaltas.

— Dėl ko kaltas?

— Dėl broliuko mirties. Aš sviedžiau į jį sniego gniūžtę, į ją buvau įspaudęs akmenų, žemių ir žvyro. Ji pataikė Arkadijui į galvą ir jį sužeidė. Tada jis pabėgo. Gal jam apsvaigo galva ir jis nepamatė traukinio? Štai iš kur jo burnoj atsirado žemių: tai mano kaltė. Aš apmėčiau jį purvu.

— Tavo broliuko mirtis buvo nelaimingas atsitikimas. Dėl to niekas nekaltas. Neturėtum graužtis. Bet labai gerai, kad pasakei man tiesą. O dabar grįžk pas tėvus.

— Aš jiems nieko nesakiau apie tą sniego, žemių ir akmenų gniūžtę.

— Gal jiems ir nereikia to žinoti.

— Jie labai supyktų. Juk tai buvo paskutinis kartas, kai mačiau brolį. Dėde, žinokit, mes dažniausiai labai gražiai sutardavom. Ir būtume toliau gražiai žaidę, būtume susitaikę, būtume toliau draugavę, tikrai. Bet dabar aš nebegaliu su juo susitaikyti, nebegaliu jo net atsiprašyti.

Levas išklausė berniuką. Jis negalėjo to prisipažinti tėvams. Buvo per daug išsigandęs. Jis turėjo pasipasakoti pašaliniam žmogui. Jis troško atleidimo. Berniukas pravirko. Levas sutrikęs paglostė jam galvelę ir sušnibždėjo, lyg ramintų jį lopšine:

— Dėl to niekas nekaltas.

Kimovo kaimas, šimtas šešiasdešimt kilometrų į šiaurę nuo Maskvos Tą pačią dieną

Anatolijus Brodskis buvo nemiegojęs jau tris paras. Jis toks išvargęs, kad net paprasčiausią veiksmą turi daryti susikaupęs. Daržinės durys priešais užrakintos. Jis žino, kad įstengtų jas išlaužti. Vis dėlto net ir tai jam atrodo sunku. Tiesiog nebeturi jėgų. Pradėjo snigti. Jis pažvelgė į nakties dangų; mintys pakrikusios, ir kol pagaliau prisiminė, kur yra ir ką ketina daryti, veidą užklojo sniegas. Vyras nulaižė snaiges nuo lūpų ir suprato: jeigu nepateks vidun, mirs. Jis susikaupė ir spyrė į duris. Vyriai sugirgždėjo, bet užraktas nepasidavė. Spyrė dar sykį. Lentos subraškėjo. To garso padrąsintas, jis sukaupė jėgas ir trečiąsyk vožė koja į užraktą. Lentos įlūžo ir durys atsilapojo. Anatolijus stovėjo tarpdury, kol akys apsiprato su tamsa. Vienoj daržinės pusėj dvi karvės aptvare, kitoj pusėj — padargai, šienas. Jis pasitiesė ant įšalusio purvino grendymo keletą šiurkščių maišų, užsisagstę skrandą, atsigulė ir sunėręs rankas užsimerkė.

*

Michailas Zinovjevas pro miegamojo langą pamatė, kad daržinės durys atviros. Vėjas blaškė sąvaras, viduje sūkuriavo sniegas. Šeimininkas apsidairė. Žmona lovoj miega. Nutaręs jos netrukdyti, vyras paskubom užsimetė skrandą, įsispyrė į veltinius ir išėjo laukan.

Vėjas pakėlė nuo žemės žiupsnį snaigių ir bloškė Michailui į veidą. Jis ranka prisidengė akis. Priėjęs prie daržinės pro pirštus pamatė, kad užraktas sulaužytas, o durys išspirtos. Pažvelgė vidun, ir kai apžlibusios nuo mėnesienos akys apsiprato su tamsa, įžiūrėjo ant grendymo palei šiaudus gulinčio žmogaus siluetą. Dar gerai neįsivaizduodamas, ką darys, žengė į daržinę, sugriebė šakes, priėjo prie miegančio ant šono žmogaus ir nutaikė virbalus jam į pilvą, pasirengęs smeigti.

Anatolijus atsimerkė ir pamatė snieguotus veltinius per sprindį nuo veido. Apsivertė aukštielninkas ir žvelgė į žmogų, šmėkšantį virš jo. Šakių virbalai taikė Anatolijui tiesiai į pilvą. Nei vienas, nei kitas nekrutėjo, tik garas tumulais virto jiems iš burnų sulig kiekvienu iškvėpimu. Anatolijus nebandė nei griebti už šakių, nei sprukti.

Taip juodu ir sustingo it nuotraukoj, kol Michailas susigėdęs atsiduso, lyg kokios nematomos jėgos kumštelėtas atsainiai nusviedė šakes žemėn ir suklupo prie gulinčiojo.

— Atleisk.

Anatolijus atsisėdo. Adrenalino antplūdis išbudino jį, bet kūną skaudėjo. Ar ilgai jis miegojo? Neilgai, labai jau trumpai. Jo balsas buvo kimus, gerklė perdžiūvusi.

— Suprantu. Nereikėjo ateiti čionai. Nereikėjo prašyti tavo pagalbos. Tau reikia rūpintis šeima. Keliu tau pavojų. Tai aš turėčiau prašyti, kad man atleistum.

Michailas papurtė galvą.

— Aš pabūgau. Puoliau į paniką. Dovanok man.

Anatolijus žvilgtelėjo laukan, į sniegą ir tamsą. Jis negali išeiti dabar. Neišgyventų. Žinoma, jis negali sau leisti miegoti. Bet jam vis tiek reikia prieglobsčio. Michailas laukė atsakymo, laukė atleidimo.

— Nėr už ką dovanoti. Tu nekaltas. Aš irgi būčiau taip pasielgęs.

— Bet tu — mano draugas.

— Aš vis dar esu tavo draugas ir visada būsiu. Paklausyk: noriu, kad pamirštum, kas šiąnakt įvyko. Pamiršk, kad buvau čia. Pamiršk, kad prašiau pagalbos. Tik prisimink, kaip buvo seniau. Prisimink, juk buvom geriausi draugai. Padaryk tai dėl manęs, o aš tą patį padarysiu dėl tavęs. Vos prašvitus išeisiu. Prižadu. Rytą atsikelsi ir gyvensi lyg niekur nieko. Patikėk — niekas niekada nesužinos, kad čia buvau.

Michailas nulenkė galvą, jis verkė. Iki šios nakties tikėjo, kad dėl draugo padarytų viską. Netiesa. Jo ištikimybė, narsa, draugystė — visa tai pasirodė tušti žodžiai, neištvėrė pirmo rimto išmėginimo.

Kai tą vakarą Anatolijus pasirodė nepranešęs iš anksto, Michailas atrodė nustebęs, ir suprantama. Anatolijus be jokio įspėjimo atkeliavo į kaimą už šimto šešiasdešimt kilometrų į šiaurę nuo Maskvos. Ir vis tiek jis buvo maloniai priimtas: pavaišintas, pagirdytas ir apnakvintas. Tik išgirdę, kad svečias traukia į šiaurę prie Suomijos sienos, šeimininkai pagaliau suprato, kodėl jis kaip iš giedro dangaus nukrito. Jis net neužsiminė, kad jo ieško Valstybės saugumo organai, MGB. To ir nereikėjo. Jie suprato. Jis buvo bėglys. Vos tiesa iškilo aikštėn, išgaravo visas svetingumas. Už pagalbą bėgliui, už bendrininkavimą buvo tik viena bausmė — sušaudymas. Anatolijus tai žinojo, bet tikėjosi, kad draugas ryšis rizikuoti. Net vylėsi, kad gal kartu su juo patrauks į šiaurę. Dviejų vyrų MGB neieškotų, maža to — Michailas turėjo pažįstamų visame kelyje iki pat Leningrado: ir Tverėje, ir Novgorode. Tiesa, siaubinga prašyti tokios aukos, bet Anatolijus kitados buvo išgelbėjęs Michailui gyvybę; žinoma, niekada net nemanė reikalauti tos skolos grąžinti, kaip ir nesitikėjo kada nors to prireiksiant.

Jiedviem šnekantis vis labiau aiškėjo, kad Michailas nepasirengęs šitaip rizikuoti. Apskritai jis nebuvo linkęs rizikuoti. Jo žmona kelis sykius nutraukė pokalbį, prašydama sutuoktinį išklausyti jos be pašalinių. Kiekvienąkart po tokio pokalbio akis į akį su vyru ji dėbsojo į Anatolijų neslėpdama pykčio. Šis pripažino, kad aplinkybės reikalauja kasdien, kas valandą, elgtis protingai ir atsargiai. Nepaneigsi ir to, kad jis kėlė pavojų draugo šeimai, nors be galo ją mylėjo. Atsisakęs nepamatuotų lūkesčių, jis paprašė Michailo tik vieno: leisti pernakvoti jo daržinėj. Rytoj rytą išeisiąs. Keliausiąs pėstute iki artimiausios geležinkelio stoties tuo pačiu keliu, kuriuo atėjęs. Be to, pasisiūlė sulaužyti daržinės spyną. Jeigu — nors ir neįtikima — jis būtų sučiuptas, šeima galėtų pareikšti nieko nežinojusi: kažkas įsibrovęs daržinėn be jų žinios. Anatolijus tikėjosi, kad tos atsargumo priemonės nuramins šeimininkus.

Nebegalėdamas žiūrėti, kaip draugas verkia, Anatolijus palinko prie jo.

— Tik nereikia savęs kaltinti. Juk mes viso labo stengiamės išgyventi.

Michailas liovėsi verkęs. Pakėlęs akis nusišluostė ašaras. Numanydami, kad tai paskutinis susitikimas, draugai stipriai apsikabino.

Michailas atšlijo nuo draugo.

— Esi ir visada buvai geras žmogus, geresnis už mane. Sėkmės tau, tu jos vertas.

Jis atsistojo, išėjo iš daržinės, rūpestingai uždarė duris ir pastūmė koja po jomis mažumą sniego, kad nebūtų persikreipusios. Paskui atsuko vėjui nugarą ir nupėdino į namą. Nudėjęs Anatolijų ir pranešęs, kad šis įsibrovė, Michailas būtų užtikrinęs šeimai saugumą. Dar gali pasinaudoti proga. Reikia pasimelsti. Jis nelaikė savęs bailiu, kare, kai ant kortos buvo pastatyta tik jo paties gyvybė, niekada nesielgė bailiai. Kai kas net vadino jį narsuoliu. Bet sukūręs šeimą ėmė bijoti. Jam dingojosi blogesni dalykai nei paties mirtis.

Įžengęs į trobą, Michailas nusiavė, nusivilko kailinius ir nuėjo į miegamąjį. Atsidaręs duris pamatė prie lango figūrą. Žmona pabudo ir žiūrėjo į daržinę. Išgirdusi vyrą įeinant atsisuko. Matydamas tą smulkią moteriškę nebūtum pasakęs, kad ji geba apeiti visus ūkio darbus — kilnoti, tampyti ir pjauti, dirbti be poilsio po dvylika valandų per dieną ir pasirūpinti šeima. Jai nesvarbu, kad Anatolijus kadaise išgelbėjo jos vyrui gyvybę. Ji nekvaršino sau galvos dėl tos istorijos, dėl jų draugystės, dėl tokių dalykų kaip ištikimybė ar dėkingumas. Tai tik gražūs žodžiai. Anatolijus kėlė grėsmę jų šeimai. Tai jau tikrovė. Moteriškė troško, kad svečias kuo greičiau išsinešdintų iš jos namų. Šią valandėlę ji nekentė jo, to švelnaus, kuklaus draugo, kitados mielo ir brangaus, nekentė kaip dar nieko iki tol.

Michailas pabučiavo žmoną. Jos skruostas buvo šaltas. Paėmė jai už rankos. Jinai įsmeigė į jį akis ir nesivaldydama ėmė šaukti:

— Ką ten lauke veikei?

Ji nekantriai laukė atsakymo. Michailas suprato kodėl. Ji tikėjosi, kad jis pasielgs taip, kaip reikia. Ji nori, kad jis pirmiausia galvotų apie šeimą ir nužudytų tą žmogų. Štai kas būtų teisingiausia.

— Jis paliko atviras daržinės duris. Dar kas pamatys. Einu uždaryti.

Michailas jautė, kaip atsileidžia jos kumščiai: ji nusivylusi. Mano, kad jos vyras silpnas. Taip ir yra. Jam trūksta ryžto tiek nužudyti draugui, tiek ir padėti jam. Jis ieškojo paguodos žodžių:

— Nėra dėl ko nerimauti. Niekas nežino, kad jis čia.

Maskva Tą pačią dieną

Stalas sulaužytas, lova apversta, spyruoklinis čiužinys perplėštas, pagalvės sudraskytos, grindų lentos atlupinėtos, tačiau kol kas krata Anatolijaus Brodskio bute nepadėjo nuspėti, kur jis galėtų slėptis. Levas Demidovas pritūpė apžiūrėti židinio. Jame buvo nemažai sudegintų popierių. Iš krūvos laiškų telikę sluoksniai pelenų. Levas įniko vartyti pelenus revolverio vamzdžiu, bene ras ugnies nepaliestų skiaučių. Pelenų klodai suiro, viskas kiaurai sudegę ir juoda. Išdavikas pabėgo. Levo kaltė. Savo abejonėmis suteikė tam žmogui, prašalaičiui, malonę. Vaikiška klaida: patikėjo, kad gal jis nekaltas.

Verčiau nubausti dešimtį nekaltų, negu leisti vienam šnipui pasprukti.

Jis nepaisė to kertinio principo — manė galįs pasielgti kitaip.

Nors ir prisiėmęs atsakomybę, Levas negalėjo atsikratyti minties: jeigu nebūtų buvęs priverstas gaišti kiaurą dieną dėl to nelaimingo atsitikimo, per kurį žuvo berniukas, kažin ar Brodskis būtų pabėgęs? Susitikti su giminaičiais ir slopinti karštakošių skleidžiamus gandus — argi tai aukšto MGB pareigūno darbas? Užuot pats ėmęsis sekimo operacijos, nusišalino nuo jos ir įsivėlė į ne ką reikšmingesnius nei asmeniniai reikalus. Jokiu būdu nereikėjo sutikti. Jis pernelyg atsainiai vertino grėsmę, kurią kelia tas žmogus, ir tai buvo pirmas rimtas jo riktas nuo tada, kai ėmė dirbti Valstybės saugume. Levas gerai žinojo, kad retam pareigūnui suteikiama proga panašiai suklysti dar kartą.

Jis ne kažin kiek teprisiminė tą bylą: Brodskis buvo išsilavinęs, šiek tiek mokėjo angliškai, palaikė nuolatinius ryšius su užsieniečiais. Tai buvo priežastis jį sekti, bet, išsiaiškino Levas, tas žmogus buvo gerbiamas veterinaras, o mieste labai stinga kvalifikuotų veterinarų. Užsienio diplomatams reikėjo pas ką nors vedžioti savo kates ir šunis, o tas kas nors ir buvo Brodskis. Be to, jis tarnavęs karo gydytoju Raudonojoje armijoje. Jo biografija buvo nepriekaištinga. Jo tarnybos lapas liudija, kad į kariuomenę buvo įstojęs savanoriu, nors neturėjo gydytojo diplomo (buvo gydęs tik sužeistus naminius gyvūnėlius), paplušėjęs keliose karo lauko ligoninėse pelnė dvi vadovybės padėkas. Tikslaus skaičiaus niekas nežino, bet Levas nustatė, kad įtariamasis išgelbėjo gyvybę šimtams kareivių.

Majoras Kuzminas be vargo atspėjo, kodėl jo globotinis toks santūrus. Tarnaudamas kariuomenėje, Levas ir pats daug kartų buvo sužeistas ir gydomas, tad veikiausiai jį varžo frontininkų draugystė. Kuzminas priminė Levui, kad sentimentai gali apakinti žmogų ir jis nebematys tiesos. Tą, kuris atrodo patikimiausias, labiausiai ir reikia įtarti. Levas prisiminė gerai žinomą Stalino posakį:

Pasitikėk, bet tikrink.

Neviešai Stalino žodžiai buvo interpretuojami taip:

Labiausiai tikrink tuos, kuriais pasitiki.

Tai buvo sakoma lyg ir juokais. Bet tie juokai turėjo pagrindą. Tardytojas privalėdavo tol kastis po nekaltumu, kol prisikas ligi kaltės. Jei kaltės atskleisti nepavykdavo, galimas daiktas, nepakankamai giliai buvo kasamasi. Brodskio atveju reikėjo išsiaiškinti ne tai, ar užsienio diplomatai susitikinėjo su juo dėl to, kad jis veterinaras, o tai, ar įtariamasis ne tam ir tapo veterinaru, kad užsienio diplomatai nesislėpdami su juo galėtų susitikinėti. Kodėl jis pasirinko vietą kabinetui vos ne šalia Amerikos ambasados? Ir kodėl, vos Brodskis atidarė tą kabinetą, kai kurie Amerikos ambasados darbuotojai įsitaisė kambarinius gyvūnėlius? Ir galiausiai: kodėl užsienio diplomatų augintiniams pagalbos prireikdavo dažniau negu eilinių piliečių katėms ir šunims? Kuzminas pats pirmas pripažino, kad tai truputį juokinga, ir kaip tik tas budrumą slopinantis kurioziškumas kėlė jam nerimą. Tos nekaltos aplinkybės įtartinai priminė meistrišką maskuotę. Tarsi kas tyčiotųsi iš MGB. O tai jau gan rimtas nusikaltimas.

Apsvarstęs situaciją ir atkreipęs dėmesį į auklėtojo pastabas, Levas nusprendė, kad užuot iš karto suėmus įtariamąjį reikėtų jį pasekti: juk jei tasai pilietis šnipinėja, būtų puiki proga atskleisti, kas dar su juo dirba, ir susemti visus vienu kartu. Jam buvo baisiai nemalonu suimti žmogų be svaresnių įrodymų, tik niekada apie tai nekalbėjo. Žinoma, tokia profesija, nuo tos graužaties niekur nedingsi. Jau kiek piliečių yra suėmęs žinodamas tik pavardę ir adresą, vien dėl to, kad kažkam kažkur vienas ar kitas pilietis pasirodė nepatikimas. Tačiau Levas nebenorėjo būti tarnas, vien tik vykdantis įsakymus, jis nusprendė pasinaudoti savo valdžia ir kai ką daryti kitaip. Jis norėjo ištirti bylą (argi tai ne jo darbas?). Norėjo įrodymų — rasti rimtesnių kaltumo požymių negu vien spėlionės.

Levas sudarė sekimo operacijos planą ir dienotvarkę: įtariamąjį reikia stebėti nuo aštuntos valandos ryto iki aštuntos vakaro. Per tris dienas nepaaiškėjo nieko ypatingo. Įtariamasis dirba, mieste papietauja ir traukia namo. Trumpai tariant, elgiasi kaip eilinis doras pilietis. Matyt, ta įtarimų nekelianti išorė ir atbukino Levo pojūčius. Kai šįryt įniršęs Kuzminas atitraukė jį nuo tos užduoties, trumpai nupasakojo Fiodoro Andrejevo situaciją ir liepė nedelsiant ją suvaldyti, Levas neprotestavo. Užuot ryžtingai pasipriešinęs ir priminęs, kad turi kur kas svarbesnių darbų, jis, nors ir nenoromis, sutiko. Dabar jau akivaizdu, kaip nerimtai visa tai atrodė. Kaip apmaudu, kad kol jis šnekėjosi su giminaičiais, guodė vaikus, jo įtariamasis, šis išdavikas, paspruko ir pasityčiojo iš Levo. Agentui, pastatytam eiti sargybą, per kvailą galvą nepasirodė įtartina, kad privačiame veterinaro kabinete per ištisą dieną nesilankė nė vienas klientas. Tik temstant jam kilo įtarimas ir jis įėjo į kabinetą, ketindamas apsimesti klientu. Jis buvo tuščias. Užpakalinis langas išstumtas. Įtariamasis galėjo pasprukti bet kada, greičiausiai tai padarė rytą, vos atėjęs.

Brodskis dingo.

Išgirdęs tuos žodžius, Levas vos nesublogavo. Jis paskambino majorui Kuzminui į namus ir pasiprašė tučtuojau priimamas. Dabar Levas turėjo kaltės įrodymą, kurio ieškojo, bet nebeturėjo įtariamojo. Jo nuostabai, viršininkas atrodė patenkintas. Išdaviko elgesys patvirtino jo teoriją: jų darbas — nepasitikėti. Jeigu įtardamas esi bent procentu teisus, geriau tą įtarimą pripažinti esant teisingą, negu jį atmesti. Kai žmogus įtariamas, jokių kalbų — gal jis kaltas, o gal nekaltas. Tai nėra koks svarstytinas klausimas, reikalaujantis tirti toliau. Išvada viena — žmogus paženklintas nenuplaunama dėme. Levui buvo įsakyta bet kuria kaina sugauti išdaviką. Nemiegoti, nevalgyti, jokio poilsio, nieko kito nedaryti, kol tas žmogus atsidurs jų rankose, tai yra kalėjime, kur — Kuzminas tai pabrėžė — jis turėjo pakliūti prieš tris dienas.

Levas pasitrynė akis. Gerklėj įstrigo kamuolys. Geriausiu atveju jis bus palaikytas naiviu, blogiausiu atveju — nevykėliu. Jis neįvertino priešininko. Dabar jį apėmė neįprasta baimė. Iš apmaudo paspyrė apverstą stalą. Tik nepasiduoti! Jis pratinosi slėpti jausmus. Į kambarį įlėkė praporščikas, matyt, labai norėdamas pagelbėti, įrodyti atsidavimą. Levas išprašė jį, norėjo pabūti vienas. Žiūrėdamas pro langą, — mieste ėmė snigti, — jis kiek apsiramino. Prisidegė cigaretę ir išpūtė dūmus į stiklą. Kas padaryta ne taip? Turbūt įtariamasis pastebėjo, kad jį sekioja agentai, ir planavo pabėgimą. Jeigu degino dokumentus, vadinasi, jam rūpėjo nuslėpti duomenis apie šnipinėjimą arba ketinimus. Levas neabejojo, kad Brodskis turi planą, kaip pasprukti į užsienį. Reikia rasti bent ką, už ko galėtų užsikabinti.

Kaimynai buvo į septintą dešimtį įžengusių pensininkų pora. Gyveno su vedusiu sūnumi, jo žmona ir dviem vaikaičiais. Šešių žmonių šeima dviejuose kambariuose — įprastas dalykas. Dabar jie visi sėdi susigrūdę virtuvėje, o jiems už nugaros, kad įbaugintų, stovi pareigūnas. Jie supranta, kad laikomi nusikaltėlio bendrininkais, ir Levas tai mato. Mato jų baimę. Nekreipdamas į tai dėmesio, — jau buvo sulaukęs priekaištų dėl sentimentalumo, — Levas priėjo prie stalo.

— Anatolijus Tarasovičius yra išdavikas. Jeigu jam kaip nors padėsit, kad ir nutylėdami, būsit laikomi bendrininkais. Patys privalot įrodyti ištikimybę valstybei, ne mes turim įrodinėti jūsų kaltę. Tai savaime suprantamas dalykas.

Vyriausias pilietis, neabejotinai supratingas senolis, buvo pasirengęs iškloti visa, ką žino. Vartodamas Levo žodžius, jis pareiškė, kad išdavikas šįryt išėjo į darbą kiek anksčiau, nešinas kaip visada tuo pačiu lagaminėliu, apsivilkęs tuo pačiu paltu ir su skrybėle. Nenorėdamas sudaryti įspūdžio, kad nėra linkęs bendradarbiauti, pensininkas dėstė savo nuomonę ir siūlymus, kur to išdaviko reikėtų ieškoti, bet, Levo nuomone, tai tebuvo beviltiškos spėlionės. Baigdamas pilietis pridūrė, kad Brodskio, kaip kaimyno, labai nemėgusi ir juo nepasitikėjusi visa jų šeima; vienintelis žmogus, kuriam jis patiko, buvusi Zina Grigorjevna, dama, gyvenanti pirmame aukšte.

Zina Grigorjevna, šeštą dešimtį einanti moteriškė, virpėjo kaip epušės lapas ir rūkė — taip bandė nuslėpti jaudulį. Levas rado ją stovinčią ties garsiuoju Stalino portretu (veidas be raukšlių, akys išmintingos), žinoma, ne originalu, tik pigia reprodukcija, kabančia matomiausioj vietoj virš židinio. Gal tikėjosi, kad Stalinas ją apsaugos. Levas nesiteikė nei prisistatyti, nei parodyti asmens liudijimo — iškart griebė jautį už ragų, norėdamas išmušti ją iš vėžių.

— Kodėl jūs draugavot su Anatolijum Brodskiu, nors kiti namo gyventojai jo nemėgo ir juo nepasitikėjo?

Netikėtai užklupta Zina, įsižeidusi dėl tokio melo, pamiršo apdairumą.

— Visi namo gyventojai mėgo Anatolijų. Jis buvo geras žmogus.

— Brodskis šnipas. Ir vis tiek sakot, kad jis geras? Argi išdavystė — dorybė?

Per vėlai susigriebusi, kad suklydo, Zina pabandė sušvelninti savo pastabą:

— Aš tik norėjau pasakyti, kad jis niekada netriukšmavo. Buvo mandagus.

Išlemeno nei šį, nei tą ir ne vietoj. Levas nuleido jos žodžius negirdom. Išsitraukė bloknotą ir didelėmis raidėmis aiškiai vedžiojo jos neapdairiai ištartą teiginį:

JIS BUVO GERAS ŽMOGUS

Rašė įskaitomai, kad ji gerai matytų žodžius: nurašė būsimus 15 jos gyvenimo metų. Tų žodžių su kaupu pakako nuteisti jai kaip bendrininkei. Moteriai grėsė ilga laisvės atėmimo bausmė, kaip politinei kalinei — greičiausiai 25 metai. Penkiasdešimtmetei būtų maža vilties gyvai išeiti iš Gulago. Nebuvo reikalo balsu įvardyti tų grėsmių. Įprasta dozė.

Zina pasitraukė į kambario kampą, užgesino cigaretę ir čia pat sugraibė kitą.

— Nenumanau, kur išvyko Anatolijus, bet žinau, kad šeimos jis neturi. Žmona žuvo per karą. Sūnus mirė džiova. Jo beveik niekas nelankė. Kiek girdėjau, jis mažai turėjo draugų...

Ji nutilo. Anatolijus buvo jos draugas. Juodu daug vakarų praleido kartu, vaišindavosi. Vienu metu Zina net tikėjosi, kad jis ją pamils, bet Anatolijus ja nesidomėjo. Niekuomet nepamiršdavo prarastos žmonos. Įsitraukusi į prisiminimus, ji žvilgtelėjo į Levą. Jam jos žodžiai nepadarė įspūdžio.

— Aš noriu žinoti, kur jis. Man nerūpi žuvusi jo žmona ir miręs sūnus. Jo biografija manęs nedomina, nebent iš jos paaiškėtų, kur jis slepiasi šiuo metu.

Jos gyvybė kabo ant plauko — tik viena galimybė išgyventi. Bet ar ji gali išduoti vyriškį, kurį myli? Ir pati nustebo, kad sprendimui priimti prireikė daug mažiau svarstymų, negu buvo maniusi.

— Anatolijus buvo labai uždaras. Bet jis gaudavo laiškų ir pats rašė. Kartais paprašydavo, kad nuneščiau laišką į paštą. Vienintelė vieta, į kurią jis nuolat siųsdavo laiškus, buvo Kimovo kaimas. Man rodos, tai kažkur į šiaurę. Jis minėjo, kad ten gyvena draugas. Pavardės neįsidėmėjau. Tai tiesa ir viskas, ką žinau.

Balsas skambėjo dusliai, kaltė gniaužė jai gerklę. Nors jausmų niekuomet negalima imti už gryną pinigą, nuojauta Levui sakė, kad Zina išdavė patikėtą jai paslaptį. Jis išplėšė iš bloknoto lapą, kuriame buvo įrašęs kaltinimą, ir padavė Žinai. Ji paėmė popierių kaip užmokestį už išdavystę. Levas su panieka pažvelgė jai į akis. Dėl to jis nekvaršins sau galvos.

Kaimelio į šiaurę nuo Maskvos pavadinimas buvo abejotinas pėdsakas. Jei Brodskis šnipinėjo, kur kas labiau tikėtina, kad jam suteikė prieglobstį tie, kuriems jis dirbo. MGB seniai buvo įsitikinusi, kad egzistuoja užsieniečių kontroliuojamas slėptuvių tinklas. Svetimšalių apmokamas išdavikas, palaikantis ryšį per bičiulį valstietį, — tokia hipotezė nesiderino su profesionalaus šnipo sąvoka. Ir vis dėlto Levas jautė, kad tuo pėdsaku verta eiti. Jis atmetė prieštaravimus: jo pareiga — sugauti tą žmogų. Daugiau nėra už ko užsikabinti. Delsimas jau ir taip brangiai kainavo.

Levas nuskubėjo į sunkvežimį, laukiantį gatvėje, ir vėl ėmė skaityti bylos dokumentus, ieškodamas ko nors, kas galėtų turėti bent kokį ryšį su Kimovo kaimu. Bet grįžo jo pavaduotojas — Vasilijus Maksimovičius Nikitinas. Jam 35, jis gal penkeriais metais vyresnis už Levą. Kitados buvo vienas perspektyviausių MGB karininkų. Kietaširdis garbėtroška buvo ištikimas tik MGB, ir niekam kitam. Levas paslapčiom manė, kad ta jo ištikimybė pagrįsta ne tiek patriotizmu, kiek savanaudiškais interesais. Karjeros pradžioje, dar dirbdamas kvotėju, Vasilijus įrodė atsidavimą įskųsdamas vienintelį brolį dėl įžeidžiamų pastabų apie Staliną. Atrodo, pasigėręs per savo gimtadienį brolis pasišaipė iš Stalino. Vasilijus parašė raportą ir brolis gavo 20 metų priverčiamųjų darbų stovyklos.

Vasilijui ta byla išėjo į naudą, o brolis po trejų metų pabėgo, nudėjęs keletą sargybinių ir stovyklos gydytoją. Jis taip ir liko nepagautas. Tas įvykis gerokai pagadino Vasilijui biografiją. Jeigu nebūtų energingai padėjęs ieškoti bėglio, jo karjera galėjo žlugti. Vis dėlto nenutrūko, bet kilimas karjeros laipteliais sulėtėjo. Neturėdamas daugiau brolių, kuriuos galėtų įskųsti, Levo pavaduotojas ieškojo, ką čia dar susekus, kad vėl atgautų pasitikėjimą. Levas tai žinojo.

Ką tik baigęs veterinaro kabineto kratą, Vasilijus aiškiai buvo patenkintas savim. Jis padavė Levui suglamžytą laišką, paaiškino radęs užkritusi už išdaviko rašomojo stalo. Visa kita korespondencija buvusi sudeginta, kaip ir bute, o šį įtariamasis skubėdamas, matyt, pamiršęs. Levas jį perskaitė. Laiškas buvo rašytas draugo, kuris tikino Anatolijų liksiąs su juo kiek reikės. Adresas nelabai įskaitomas, bet miesto pavadinimas aiškus: Kijevas. Levas sulankstė lapą ir grąžino pavaduotojui.

— Jį parašė pats Brodskis. Ne jo draugas. Jis norėjo, kad mes tą laišką rastume. Jis neišvyko į Kijevą.

Rašyta paskubomis. Rašysena nelygi, plika akim matyti — pakeista. Turinys juokingas; atrodo, vienintelė jo paskirtis — įtikinti skaitytoją, kad laiško autorius esąs draugas, į kurį Brodskis galįs kreiptis bėdai ištikus. Adresas tyčia pakeverzotas neaiškiai, kad negalėtum greitai nustatyti siuntėjo ir įsitikinti, jog laiškas suklastotas. Vieta, kurioje Vasilijus jį rado, — užkritusį už rašomojo stalo, — irgi piršo mintį, kad tai grynų gryniausias akių dūmimas.

Vasilijus tvirtino, kad laiškas tikras:

— Būtų nedovanotinas aplaidumas neištirti iki galo pėdsako, vedančio į Kijevą.

Levas buvo įsitikinęs, kad laiškas suklastotas, bet svarstė, ar nebūtų įžvalgiau dėl visa ko nusiųsti Vasilijų į Kijevą ir taip apsisaugoti nuo galimų įtarimų, kad ignoravęs įkaltį. Vis dėlto atmetė tokį sprendimą: ar taip, ar kitaip bus vykdęs tyrimą, jeigu neras įtariamojo, jo karjerai vis tiek galas.

Jis vėl atsivertė bylą. Turimais duomenimis, Brodskis draugavo su tokiu Michailu Sviatoslavičiumi Zinovjevu. Šis buvo paleistas iš Raudonosios armijos dėl nepagydomo nušalimo. Zinovjevas vos nemirė, karo ligoninėje jam buvo amputuoti keli kojų pirštai, bet pavyko jį išslaugyti. Jį operavęs Brodskis. Levas vedė pirštu per dokumentą, kol rado dabartinį Zinovjevo adresą: Kimovas.

Pasisuko į pavaldinius ir sugavo gaižų Vasilijaus žvilgsnį.

— Einam.

Trisdešimt kilometrų į šiaurę nuo Maskvos Vasario 15-oji

Keliai, vedantys iš Maskvos, buvo apledėję; sunkvežimis, nors ir su snieginėmis grandinėmis ant ratų, retai tevažiuodavo greičiau nei dvidešimt kilometrų per valandą. Vėjas ir sniegas siautė aplinkui taip įnirtingai, lyg jiems labai rūpėtų, kad Levas nepasiektų kelionės tikslo. Stiklo valytuvai, įtaisyti kabinos stoge, su didžiausiu vargu stengėsi nuvalyti bent mažą skaidraus stiklo lopinėlį. Tokiu oru, matomumui nesiekiant nė dešimties metrų, sunkvežimis vos stūmėsi. Ne kas kita, tik pašėlęs Levo užsispyrimas keliauti tokiomis sąlygomis. Bet tas pašėlęs užsispyrimas paėmė viršų. Levas buvo pasiryžęs įveikti kelią nepaisydamas pūgos, net jei oras būtų pražūtingas žygiui.

Palinkęs prie žemėlapių, išskleistų ant kelių, sėdėjo Levas, šalia jo — Vasilijus ir vairuotojas. Visi trys apsivilkę lyg lauke — su paltais, su pirštinėmis. Geležinę kabiną geležiniu stogu ir geležinėmis grindimis šildė tik tarškančio variklio skleidžiama šiluma. Vis dėlto ta kabina bent kiek saugojo nuo darganos. Už jos kėbule sėdintys devyni agentai, apsikarstę ginklais, neturėjo nė tokios ištaigos. Pro brezentinį sunkvežimių ZIS-151 stogą košdavo šaltas oras, patekdavo net sniego. Kadangi temperatūra kartais nukrisdavo iki minus trisdešimties, visuose ZIS-151 kėbuluose buvo įtaisytos malkomis kūrenamos krosnelės, varžtais pritvirtintos prie grindų. Tas pilvotas prietaisas šildė tik per metrą, todėl vyrams teko grūstis prie jo ir vis keistis vietomis. Levui ir pačiam daug kartų yra tekę tenai sėdėti: kas dešimt minučių du žmonės, sėdintys arčiausiai krosnelės, nori nenori traukdavosi iš šiltos vietos į tolimiausią, tad ir šalčiausią suolo galą, o kiti būrio vyrai slinkosi į jų vietą.

Iš pat pradžių Levas jautė, kad būrys jam nepritaria. Bet ne dėl to, kad labai nepatogu važiuoti ar kad trūko miego. Jo vyrai pratę prie nepatogumų. Ne, čia kas kita. Gal supratimas, kad žygio galima buvo išvengti. Gal jie abejojo Kimovo versija. Iki šiol jis prašė vyrų pasitikėjimo ir jo sulaukdavo. Bet šiandien jautė slepiamą jų priešiškumą, nepritarimą. Prie jų nebuvo pratęs, nebent iš Vasilijaus. Bet tas mintis vijo šalin. Šią valandą jam užvis mažiausiai rūpėjo populiarumas.

Jeigu jo spėjimas teisingas, jeigu įtariamasis Kimove, tai, Levo nuomone, vos prašvitus jis trauksis iš ten — pats vienas arba draugo padedamas. Levas tikėjosi, kad kaimą jie pasieks laiku. Jis nutarė atsisakyti artimiausio didesnio miesto — Zagorsko milicininkų pagalbos, nes laikė juos neprofesionaliais, nedrausmingais ir tinkamai neparengtais. Net ir vietiniams MGB padaliniams geriau nepatikėti tokios operacijos. Žinodamas, kad jo ieškoma, Brodskis tikriausiai nepasiduos. Kausis iki mirties. O jį reikia suimti gyvą. Be galo svarbu išgauti jo prisipažinimą. Be to, jo pabėgimas buvo asmeninis smūgis Levui, ir Levas buvo pasiryžęs atsirevanšuoti, pats jį suimti. Tai ne vien savigarbos klausimas. Žinoma, nesėkmė atsilieptų jo karjerai. Ir ne tik. Žlugus tokio aukšto lygio šnipinėjimo bylai pasklistų šnekos, kad Levas tyčia sabotavo tyrimą. Jei nepavyktų sučiupti šnipo, tie įtarimai dar sustiprėtų. Kiltų abejonių dėl jo ištikimybės.

Labiausiai tikrink tuos, kuriais pasitiki.

Niekam nedaroma išimčių, net ir tiems, kurie nuolat tą taisyklę pabrėžia.

Jei Brodskio nėra Kimove, jei Levas suklydo, Vasilijus pats pirmas išdėstys vyresnybei, kad jo viršininkas nepaisė vilčių teikiančio Kijevo pėdsako. Jausdami jo silpnumą, kiti Vyriausiosios valdybos nariai it plėšrūnai, apspitę sužeistą grobį, beveik garantuotai pasiūlytų pasmerkti jį kaip netikusį vadą, o Vasilijus būtų pirmas kandidatas į jo vietą. Valstybės saugumo sistemoje žmogaus likimas pasikeičia per naktį. Ir šįkart abiejų vyrų lemtis priklauso nuo Anatolijaus Brodskio buvimo vietos.

Levas žvilgtelėjo į pavaduotoją, tiek dailų, tiek atstumiantį — tarsi puiki jo išvaizda slėptų sugedusį vidų: didvyrio veidas ir pakaliko širdis. Patraukliame veide vos įžiūrėjai raukšleles, einančias nuo lūpų kampučių; tiems, kurie supranta, tie nelygumai rodo subtilų pasityčiojimą, užuominą į juodas mintis, slypinčias po gražia išore. Tikriausiai pajutęs esąs stebimas, Vasilijus pakreipė galvą ir santūriai, bet dviprasmiškai nusišypsojo. Jis patenkintas. Levas tučtuojau sumetė: kažkas ne taip.

Levas vėl pažvelgė į žemėlapį. Kimovas, neturintis nė tūkstančio gyventojų, tik dulkelė Sovietų Sąjungos platybėse. Vadas įspėjo vairuotoją, kad kelio ženklų nėra ko tikėtis. Net važiuojant penkiolikos kilometrų per valandą greičiu kaimelis prasidės ir baigsis greičiau, negu jis spės perjungti pavaras. Vedžiodamas pirštu kelio trasa žemėlapyje Levas ėmė įtarinėti, kad bus nepastebėję reikiamo posūkio. Jie visą laiką stūmėsi į šiaurę, o reikėjo važiuoti į vakarus. Buvo bemaž neįmanoma bent kiek susiorientuoti pagal kraštovaizdį (nes aplink paprasčiausiai nieko nebuvo matyti), todėl jis ėmė skaičiuoti, kiek kilometrų nuvažiuota. Jie nuvažiavo per toli į šiaurę. Vairuotojas pražiopsojo ženklą.

— Suk atgal!

Atrodė, įsakymas nenustebino nei vairuotojo, nei Vasilijaus.

Vairuotojas sumurmėjo:

— Betgi mes nematėm rodyklės.

— Mes ją pravažiavom. Stabdyk mašiną.

Vairuotojas mažino greitį trumpais, atsargiais stabdžių paminos spustelėjimais, kad ratai neslidinėtų ant ledo. Sunkvežimiui pamažu stojant Levas iššoko laukan ir per pūgą ėmė rodyti vairuotojui, kaip apgręžti mašiną, mat ZIS-151 vos išsiteko siaurame kelyje. Įpusėjus manevrui, kai sunkvežimis jau stovėjo skersai kelio, vairuotojas, lyg nesupratęs Levo nurodymų, truktelėjo atbulas per toli ir per greitai. Levas prišoko ir ėmė belsti į duris, bet šaukštai po pietų. Užpakalinis ratas nuslydo nuo kelio ir tuščiai sukosi pusnyje. Levo pyktį nustelbė vis augantis įtarimas, kad vairuotojas — neįtikimas nemokša. Ir sunkvežimį parūpino, ir vairuotoją paskyrė Vasilijus. Levas pravėrė kabinos duris ir perrėkdamas vėtrą sušuko:

— Lipk lauk!

Vairuotojas išsirangė. Vyrai iš kėbulo taip pat iššoko apsidairyti. Jie nepajėgė nuslėpti nepalankių žvilgsnių. Gal apmaudavo dėl gaišaties, gal dėl pačios operacijos, o gal neįtinka jo vadovavimas? Negali žinoti. Jis liepė vienam iš būrio sėsti prie vairo, o visi kiti, net ir Vasilijus, stojo stumti mašinos iš pusnies. Ratas sukosi, taškydamas purviną pliurzę ant uniformų. Pagaliau snieginė grandinė įkibo į asfaltą ir sunkvežimis šoktelėjo priekin. Nevykėlis vairuotojas gavo persėsti į kėbulą. Tokios klaidos su kaupu pakako raportui ir nutremti žmogui į Gulagą. Vasilijus bus garantavęs vairuotojui neliečiamybę, kurios prireiktų tik tada, jei Levui nepasisektų. Levas stebėjosi, kodėl dauguma komandos trokšta jam veikiau nesėkmės negu sėkmės. Jausdamasis vienišas, izoliuotas tarp saviškių, Levas pats sėdo prie vairo. Jis valdys mašiną. Ras kelią. Pasieks tikslą. Jis negali pasitikėti nė vienu. Vasilijus atsisėdo greta, išmintingai nusprendęs patylėti. Levas įjungė pavarą.

Jau pasukus reikiamu keliu į vakarus, netoli Kimovo pūga nurimo. Patekėjo blausi žiemos saulė. Levas nebeturėjo jėgų. Jį išsunkė vairavimas per sniegą. Rankos ir pečiai sustingo, vokai apsunko. Mašina riedėjo per tolimą užmiestį — pro laukus, miškus. Pasukęs į lėkštą slėnį, jis išvydo Kimovą: kupeta žemų medinių trobų, vienos prie kelio, kitos atokiau, visos keturkampės, aukštais šlaitiniais stogais, — kaimo kraštovaizdis, nekintantis jau šimtą metų. Senoji Rusija: bendruomenės, kurias vienija šuliniai ir senoviniai mitai, kur galvijų sveikata priklauso nuo sodybų globėjo Dvorovojaus malonės, kur tėvai gąsdina vaikus — jeigu blogai elgsis, juos pagausiąs baubas ir paversiąs šunimis. Tėvai, lygiai kaip vaikai, tiki pasakomis visą gyvenimą, jie ištisus mėnesius siuva drabužius vien tam, kad turėtų ką padovanoti rusalkoms — laumėms ir undinėms, gyvenančioms tai vandenyje, tai medžiuose; nužiūrėjusios tinkamą vyrą jos galinčios jį mirtinai užkutenti. Levas užaugo mieste ir kaimiečių prietarais netikėjo; jį tik stebino, kaip mažai tenuveikė šalies ideologinė revoliucija, kad išmuštų žmonėms iš galvos tą tautosaką.

Jie pasuko į pirmą sodybą, ir Vasilijus kreipėsi į Levą:

— Jūs jau pavargot. Gal man sėsti prie vairo?

— Nėra reikalo.

Iš švarko kišenės Levas išsitraukė buteliuką, pilną netaisyklingo pavidalo pilkšvai baltų kristalų. Grynas metamfetaminas — Japonijoje susintetintas narkotikas, labai mėgtas nacių. Jis buvo paplitęs Rytų fronte, o kai Raudonoji armija išstūmė okupantus ir daug priešo karių paėmė į nelaisvę, perėmė ir kai kuriuos jų įpročius. Būna operacijų, per kurias Levui nėra kada ilsėtis. Ši — viena tokių. MGB gydytojų patartas, jis jau ne kartą vartojo tą preparatą ir po karo, vidutiniškai gal sykį per mėnesį, kaskart per atsakingas operacijas, vykdomas kiaurą naktį. Kai labai sunku, narkotikas be galo pravartus. Bet už tai tenka brangiai sumokėti: maždaug po dvidešimt keturių valandų išsekęs žmogus visiškai palūžta ir turi arba pakartoti dozę, arba dvylika valandų miegoti. Be to, ėmė reikštis šalutinis poveikis. Levas sulyso, nors ir iki tol neturėjo antsvorio, veido bruožai sugriežtėjo. Nusilpo atmintis, jis pamiršta smulkmenas ir vardus, painioja senesnes bylas ir suėmimus, sunkiai juos beprisimena ir turi viską užsirašinėti. Neįmanoma nustatyti, ar jo paranoja irgi sustiprėjo nuo narkotikų, nes paranoja buvo esminė vertybė, teigiamas būdo bruožas, kurį dera ugdyti ir lavinti. Jeigu metamfetaminas ir ją stiprina — juo geriau.

Levas iškratė truputį narkotiko į saują, paskui dar šiek tiek pridėjo stengdamasis prisiminti, kokios reikia dozės. Geriau per daug nei per mažai. Patenkintas užsigėrė iš gertuvės. Degtinė nudegino gerklę ir nuplovė gailų chemikalo kartėlį, verčiantį žiaukčioti. Laukdamas, kol kristalai nuslinks, Levas dairėsi. Viską dengia šviežiai iškritęs sniegas. Tai gerai. Išskyrus patį Kimovą, nelabai kur pasislėptum. Žmogų pamatytum ir už kelių kilometrų, jo pėdsakus sniege lengva būtų susekti.

Jis visai nenutuokė, kuri sodyba Michailo Zinovjevo. Nuo tos akimirkos, kai kariškas sunkvežimis sustojo kelyje, jokių netikėtumų. Levas iššoko, išsitraukė revolverį ir pasuko prie artimiausio namo. Nors amfetaminas dar nespėjo paveikti, jautėsi jau žvalesnis ir sumanesnis; smegenys rengėsi artėjančiam energijos antplūdžiui. Už kelių žingsnių nuo prieangio patikrino ginklą.

Nespėjus Levui pabelsti į duris, pasirodė pagyvenusi sudžiūvusio veido moteris. Ji vilkėjo mėlyna raštuota suknele baltomis rankovėmis, galvą buvo apsigobusi išsiuvinėta skara. Jai nedarė įspūdžio nei Levas, jo revolveris, nei uniforma ar kariškas jo sunkvežimis. Ji ničnieko nebijojo ir nė nesistengė slėpti paniekos raukšlių, įsirėžusių tarpuakyje.

— Aš ieškau Michailo Sviatoslavičiaus Zinovjevo. Ar tai jo namas? Kuris jo?

Ji nusigręžė ir neatsakė, tarsi Levas būtų prašnekęs nesuprantama kalba. Tai antras kartas, kai senyva moteriškė meta jam iššūkį ir atvirai rodo neapykantą. Tas dvi moteris siejo kai kas bendra, tai, kas darė jas nepažeidžiamas; jo valdžia šiai kaimietei tereiškė tiek, kiek bet kuriam jūrų gyvūnui, tūnančiam vandenyno dugne. Laimei, iš tos keblios padėties Levą išvadavo moteriškės sūnus, tvirto sudėjimo, bet neramių akių vyras, išskubėjęs iš namo.

— Nepykit ant jos. Ji jau sena. Ko norėjote?

Štai dar vienas sūnus atsiprašinėja už motiną.

— Aš ieškau Michailo Sviatoslavičiaus. Kur jis? Kur jo namas?

Supratęs, kad Levas neketina jo suimti, kad jis ir jo šeima bus saugūs bent iki rytojaus, sūnus lengviau atsiduso ir mielai parodė draugo sodybą.

Levas grįžo prie sunkvežimio. Prie savo komandos. Vadas suskirstė ją į tris grandis. Jos prisiartins prie namo iš skirtingų pusių, dvi — iš priekio ir iš užnugario, o trečioji apsups daržinę. Kariai buvo ginkluoti 9 milimetrų Stečkino automatu APS, skirtu specialiai MGB. Be to, vienas kiekvienos grandies karys turi kulkosvaidį AK-47. Jie pasirengę žūtbūtinėms kautynėms, jeigu prireiktų.

— Išdaviką imsim gyvą. Mums reikia jo parodymų. Jei turėsit bent mažiausių abejonių — nešaudykit. Aišku?

Ypač pabrėžtinai Levas pakartojo tą įsakymą grandžiai, vadovaujamai Vasilijaus. Nukauti Anatolijų Brodskį būtų nedovanotinas nusižengimas. Išsaugoti įtariamajam gyvybę svarbiau už pačių saugumą. Atsakydamas Vasilijus perėmė savo grandies kulkosvaidį.

— Kad būčiau tikras!

Stengdamasis sumažinti Vasilijaus galimybes sužlugdyti operaciją, Levas nusprendė pavesti jam patį neatsakingiausią puolimo barą.

— Jūsų grandis apieškos daržinę.

Vasilijus sukruto eiti. Levas čiupo jam už rankovės.

— Paimkim jį gyvą.

Pusiaukelėj į namą vienuolika vyrų susiskirstė į tris nelygias grandis ir patraukė skirtingomis kryptimis. Levo grandis ėjo prie namo iš priekio, o Vasilijaus vyrai pasuko daržinės link. Trečioji grandis klampojo per laukus į užtrobį. Kaimynai, vogčiomis pažvilgčioję pro langus, susislapstė. Likus trisdešimčiai žingsnių nuo durų Levas stabtelėjo, kad kitos dvi grandys spėtų užimti pozicijas. Vasilijaus grandis apsupo daržinę, o trečioji apėjo namą iš užnugario, ir visos trys laukė Levo ženklo. Lauke — nė gyvos dvasios. Tik dūmų sruoga kilo iš kamino. Langus dengė nudriskusi drobė. Neįžiūrėsi, kas ten viduj. Visur tylu, tik brakštelėjo automato saugikliai. Staiga iš mažos stačiakampės būdelės — lauko išvietės, stovinčios už namo, išlindo mergaičiukė. Ji pirstelėjo; garsas nuvilnijo per sniegą. Trys kariai arčiausiai Levo apsigręžė ir nusitaikė į ją. Mergaitė išsigandusi sustingo. Levas pakėlė rankas.

— Nešaudyti!

Jis sulaikė kvapą, vylėsi, kad neišgirs kulkosvaidžio tratėjimo. Tylu — nė vienas nekrustelėjo. Mergaitė puolė kiek kojos neša į namą šaukdamasi mamos.

Levas pajuto amfetamino poveikį — nuovargio kaip nebūta. Jis metėsi pirmyn ir su saviškiais apsupo namą, kilpa užveržta. Mergaitė atplėšė priemenės duris ir nėrė vidun. Po akimirkos prišokęs Levas smogė petimi į duris ir iškėlęs revolverį įvirto į namą. Jis atsidūrė mažoje šiltoje virtuvėje, joje kvepėjo pusryčiais. Prie mažo ugniakuro stovėjo dvi mergytės, viena kokių vienuolikos metukų, kita gal ketverių. Jų mama, ryžtinga ir iš pažiūros nepėsčia moteris, kuriai, rodos, juokų darbas būtų gaudyti kulkas dantimis, užstojo dukreles kaip mūras, apkabinusi jas rankomis per liemenį. Iš trobos galo atskubėjo vyras. Levas kreipėsi į jį:

— Michailas Sviatoslavičius?

— Taip, o ką?

— Aš esu Levas Stepanovičius Demidovas, MGB pareigūnas. Anatolijus Tarasovičius Brodskis yra šnipas. Turime jį ištardyti. Sakykit, kur jis.

— Anatolijus?

— Jūsų draugas. Kur jis? Tik nemeluokit.

— Anatolijus gyvena Maskvoj. Dirba veterinaru. Nemačiau jo jau kelerius metus.

— Jei pasakysit man, kur jis, pažadu pamiršti, kad jis čia lankėsi. Jums ir jūsų šeimai nieko neatsitiks.

Michailo žmona, susigundžiusi pažadu, metė žvilgsnį į vyrą. Levas pajuto didžiulį palengvėjimą. Jis buvo teisus. Išdavikas čia. Nelaukdamas atsakymo, Levas mostelėjo saviškiams pradėti kratą.

— Apieškokit visus namus.

*

Vasilijus įžengė į daržinę iškėlęs ginklą, pirštą laikydamas ant gaiduko. Jis pasuko prie šiaudų krūvos — vienintelės vietos, kurioje galima pasislėpti: kaugė buvo pakankamai aukšta žmogui tūnoti. Jis paleido ugnį, kelias trumpas papliūpas. Šiaudų kuokštai pakilo į orą, o iš automatinio ginklo vamzdžio parūko dūmai. Karvės šauliui už nugaros šnarpštė ir nerimdamos kapstė žemę kanopomis. Jokio kraujo. Nieko nėra, jie tik veltui gaišta. Vasilijus išėjo laukan, pasikabino kulkosvaidį ant peties ir užsirūkė.

Išgirdęs šaudant Levas išbėgo iš namo. Vasilijus jam šūktelėjo:

— Tenai nieko nėra.

Narkotiko įaudrintas, Levas nulėkė į daržinę sukandęs dantis.

Vasilijus, įsižeidęs, kad vadas juo netiki, nusviedė cigaretę ir stebėjo, kaip ji grimzta tirpindama sniegą.

— Net jeigu jis mokėtų apsimesti karve, jo čia nėra. Bet gal dėl visa ko jas nušaukit.

Vasilijus apsidairė, tarsi ragindamas juoktis, ir vyrai pakluso. Žinoma, jo neapgausi: suprato, kad jiems nejuokinga. Ir vis dėlto jų juokas rodė, kad jėgų pusiausvyra keičiasi. Karių atsidavimas Levui silpsta. Gal prie to prisidėjo varginanti kelionė? O gal ir Levo sprendimas palikti Brodskį gyvą, jei pavyks jį suimti. Vis dėlto Vasilijus stebėjosi, ką tai turi bendra su Fiodoru ir jo sūnelio mirtimi. Levas buvo pasiųstas tirti to įvykio. Ten buvo susirinkę daug Fiodoro draugų. Jeigu Jie piktintųsi, tuo būtų galima pasinaudoti.

Levas pasilenkė ir ėmė tyrinėti pėdsakus sniege. Kai kurie buvo visai nauji, jo vyrų pripėduoti, bet po jais ryškėjo ir pėdų virtinė, vedanti iš daržinės į laukus. Jis atsistojo ir žengė į daržinę. Vasilijus šūktelėjo jam iš paskos:

— Ten jau patikrinau!

Nekreipdamas į jį dėmesio, Levas palietė sulaužytą durų užraktą, pamatė grūdų maišus, patiestus ant grindų, išėjo laukan ir įsmeigė žvilgsnį į tolį, į laukus.

— Trys vyrai eis su manim, patys eikliausi. Jūs, Vasilijau, liekat čia. Toliau ieškokit name.

Jis nusivilko sunkią žieminę striukę ir padavė pavaduotojui, nemanė, kad taip jį sumenkina. Jam bus lengviau bėgti. Ir Levas pasuko per laukus pėdsakais.

Trys kariai, kuriems įsakė eiti kartu, nepanoro nusimesti striukių. Vadas pasiūlė jiems bėgti per sniegą išsivilkus, nors pats net neapžiūrėjo kolegos žuvusio sūnelio kūno. Berniuko žūtis buvo išmesta iš galvos, tarsi tai būtų mažmožis. Jie neketino pasigauti plaučių uždegimo, juoba iš aklo paklusnumo žmogui, kurio valdžia galbūt netrukus baigsis, kuriam jie visai nerūpi. Vis dėlto Levas, šiaip ar taip, dar tebebuvo jų viršininkas, bent kol kas, ir susižvalgiusi su Vasilijumi trijulė apsimestinai klusniai, bet vangiai ėmė risnoti paskui vyrą, nutolusį jau per kelis šimtus metrų.

Levas bėgo vis greičiau. Amfetaminas padėjo susikaupti: šiuo metu jam neegzistavo niekas, išskyrus pėdsakus sniege ir žingsnių ritmą. Jis negalėjo sustoti ar sulėtinti greičio, negalėjo nusilpti, nejautė šalčio. Net numanydamas, kad įtariamasis paspruko vos prieš valandą, jis nebūtų sudvejojęs, nebūtų praradęs savikliovos. Juk bėglys nežino esąs sekamas; veikiausiai ramiai sau žingsniuoja.

Pasiekęs neaukštos kalvos keterą, Levas tikėjosi pamatyti persekiojamąjį. Užkopęs į viršūnę, Levas stabtelėjo ir apžvelgė kraštovaizdį. Į visas puses driekėsi apsnigti laukai. Toli priekyje dunksojo tamsus miškas, bet dar nuo jo, už kokio kilometro, nuokalnėje, per sniegą klampojo žmogus. Ne ūkininkas ar koks padienis. Tai išdavikas Anatolijus Brodskis. Levas tuo neabejojo. Bėglys traukė į šiaurę, miško link. Jeigu jam pavyks nubristi ligi medžių, pasislėps. Levas neturi pėdsekių šunų. Jis atsigręžė — trys jo agentai toli atsilikę. Ryšys jau nutrūkęs, ir jais kliautis Levas nebegali. Turės pats sugauti išdaviką.

Tarsi šeštojo jutimo įspėtas, Anatolijus atsigręžė ir pamatė žmogų, bėgantį jo link. Greičiausiai buvo įsitikinęs, kad visi įkalčiai, siejantys jį su nuošaliu kaimu, sunaikinti. Jis stabtelėjo ir sustingo, persekiotojo užhipnotizuotas. Negalimas daiktas. Bet taip. Jį surado. Anatolijų supykino, veidą išmušė raudonis, ir supratęs, kad anas žmogus reiškia mirtį, apsisukęs jis pasileido į mišką. Pirmi žingsniai buvo nevikrūs, jis svirduliavo į šonus, klimpo į pusnis. Greit susivokė, kad striukė jam tik kliudo. Nusivilko ją ir tėškė žemėn. Jis bėgo dėl gyvybės.

Anatolijus jau nesidairė atgal — tai būtų buvusi klaida. Visas jo dėmesys buvo nukreiptas į mišką, jam reikėjo pasiekti tankmę, kol persekiotojas jo dar nepričiupo. Vienintelė viltis — dingti miške, pasislėpti. Jeigu jau prireiktų susiremti, tai ten, kur krūvos pagalių ir akmenų, jo galimybės būtų geresnės nei atvirame lauke ir plikomis rankomis.

Levas bėgo dar greičiau, ginė save iš visų jėgų, tarsi finišuotų bėgimo take. Smegenų kertelėje dilgsėjo, kad vietovė čia klastinga ir bėgti tokiu greičiu neatsargu. Tačiau amfetaminas tikino, kad viskas įmanoma — jis galįs pasivyti išdaviką vienu šuoliu.

Nebejausdamas žemės po kojomis, Levas parpuolė, slystelėjo ir plojosi veidu į pusnį. Apsvaigęs, paskendęs sniege, jis apsivertė aukštielninkas. Ar nesusižeidė? — svarstė spoksodamas į blyškią dangaus mėlynę. Skausmo nejuto. Atsikėlė, nusibraukė sniegą nuo veido ir rankų, abejingai žiūrėdamas į žaizdotas plaštakas. Akimis ieškojo Brodskio: ar tas dar neprapuolė miške. Jo nuostabai, įtariamasis irgi liovėsi bėgęs. Stovėjo ir nejudėjo. Levas sutrikęs puolė prie jo. Kaip čia dabar — kai pasprukti jau rodėsi visai įmanoma, tas vyriškis visai nieko nebedaro. Tik stovi, įsmeigęs akis į žemę. Juos skiria jau tik šimtas metrų. Levas išsitraukė ginklą ir užuot bėgęs ėmė paprasčiausiai žingsniuoti. Nusitaikė, puikiai suprasdamas, kad nevalia rizikuoti šaunant iš tokio nuotolio. Širdis daužėsi — kas žingsnis po du tvinksnius. Jį vėl užplūdo metamfetamino energijos banga — gomurys džiūvo. Pirštai virpėjo, prakaitas varvėjo per nugarą. Tarp abiejų vyrų jau tik penkios dešimtys žingsnių. Brodskis atsigręžė. Jis beginklis, rankose neturi nieko; sakytum, netikėtai ir nežinia kodėl pasiduoda. Levas greitai artėjo prie jo. Pagaliau pamatė, kas sustabdė Brodskį: kokių dvidešimties metrų pločio užšalusi upė, skirianti jį nuo miško. Nuo kalvos jos nematė — ledą slėpė stora sniego antklodė. Levas šūktelėjo:

— Viskas baigta!

Anatolijus sureagavo į šūksnį, vėl pasisuko į mišką ir žengė ant ledo. Žingsniai buvo netvirti, jis slysčiojo ant plyno paviršiaus. Plonas ledas traškėjo nuo jo svorio, bet nelūžo. Žmogus tempo nelėtino, žingsniavo net nestabtelėdamas. Ledas ėmė skeldėti; jo paviršiuje ryškėjo juodos linijos, jos kryžiavosi ir šakojosi jam po kojomis. Kuo greičiau Anatolijus ėjo, tuo sparčiau ryškėjo plyšiai ir skleidėsi į visas puses. Pro aižėjantį ledą skverbėsi šaltas vanduo. Bėglys skubėjo: jau pasiekė upės vidurį, iki kito kranto liko gal dešimt metrų. Jis žiūrėjo į tamsų ledinį vandenį, tekantį po kojomis.

Levas pasiekė upės krantą, įsikišo revolverį į dėklą ir ištiesė ranką.

— Ledas neišlaikys. Nepasieksi miško.

Brodskis sustojo ir atsigręžė.

— Aš ir neketinau pasiekti miško.

Jis pakėlė dešinę koją ir staigiu judesiu trinktelėjo į ledą; šis suaižėjo ir atsivėrė skylė. Išsiveržė vanduo, ledai prasiskyrė ir Brodskis paniro.

Visiškai bejėgis, ištiktas šoko, jis skendo ir nesipriešino, tik žiūrėjo į šviečiančią saulę. Pajutęs, kad jį kelia į viršų, atsispyrė nuo eketės ir pasileido pasroviui. Nesistengė išsilaikyti paviršiuje. Jis dingo tamsiame vandenyje. Juto, kaip dega plaučiai, bet kūnas priešinosi ryžtui mirti. Jis dar sykį atsispyrė, kad srovė nuneštų kuo toliau nuo eketės, netroško likti gyvas. Pagaliau kūną iškėlė paviršiun, iki ledo, bet, užuot įtraukęs oro, jis atsirėmė į ledo sieną. Lėta vandens tėkmė nešė jį vis tolyn.

*

Nematydamas išdaviko iškylant į paviršių, — tas plaukė tolyn nuo eketės norėdamas geriau žūti, nei išduoti bendrininkus, — Levas pasileido upės krantu spėliodamas, kurioj vietoj po ledu dabar galėtų būti Brodskis. Jis nusisegė sunkų odinį diržą ir ginklą, nusviedė juos žemėn ir slysčiodamas žengė ant užšalusios upės. Ledas tuoj pat įlinko. Levas stengėsi atsargiai statyti kojas, bet vis tiek jautė, kaip aižėjantis ledas grimzta nuo jo svorio. Priėjęs upės vidurį, jis pasilenkė ir puolė karštligiškai šluoti sniego. Tačiau įtariamojo niekur nematė — vien tamsų vandenį. Levas pėdino pasroviui, sulig kiekvienu žingsniu ledas trūkinėjo, įtrūkiai supo jį iš visų pusių ir jungėsi vieni su kitais; pro juos veržėsi vanduo. Levas pažvelgė į dangų, giliai įkvėpė, susikaupė ir išgirdo traškant.

Ledas įlūžo.

Amfetamino žvalinamas, Levas menkai tejuto šaltį, bet suvokė turįs kepurnėtis greitai. Tokiame šaltyje lemia sekundės. Jis apsisuko. Dviejose vietose pro ledo lūžius sklido šviesa, bet visur kitur vanduo buvo tamsus, storas sniego klodas užstojo saulę. Levas atsispyrė nuo dugno ir leidosi pasroviui. Nors ir nieko nematydamas, plaukė vis tolyn, aklai grabaliodamas dešinėj ir kairėj. Kūnas šaukėsi oro, bet Levas plaukė vis greičiau, kiek įkabindamas yrėsi po vandeniu. Netrukus jam beliko rinktis: grįžti ar mirti. Suprasdamas, kad kitos galimybės nebeturės, kad grįžimas tuščiomis rankomis taip pat gali reikšti mirtį, jis dar sykį nėrė.

Jo ranka kažką užčiuopė: audeklą, drabužį, kelnių kišką — Brodskis, prisiplojęs prie ledo. Bet Levo prisilietimas vėl įkvėpė šiam gyvybės — jis ėmė priešintis. Levas palindo po juo ir sugriebė už kaklo. Levo krūtinę draskė pasiutiškas skausmas. Jam žūtbūt reikėjo iškilti į orą. Viena ranka apglėbęs įtariamajam kaklą, kita bandė pramušti ledą iš apačios, bet jo kirčiai slydo glotniu kietu paviršium.

Brodskis liovėsi muistęsis ir kovojęs. Susikaupęs, įveikęs pagundą išgyventi, jis pravėrė burną ir leido lediniam vandeniui pripildyti plaučius — pasitiko mirtį.

Levas pamatė šviesos spindulį toj vietoj, kur buvo įlūžęs. Stipriai atsispyrė ir tempdamas Brodskį nuplaukė prieš srovę į šviesą. Jo belaisvis buvo be sąmonės ir nejudėjo. Levas buvo apsvaigęs — nebegalėjo ilgiau sulaikyti kvapo. Dar sykį atsispyrė — pajuto saulės šviesą ant veido — ir šoktelėjo aukštyn. Abu vyrai iškilo į vandens paviršių.

Levas žiopčiojo ir gaudė orą. Tačiau Brodskis nekvėpavo. Levas tempė jį į krantą, laužydamas ledą ir braudamasis per lytis. Kojomis atsispyręs į dugną, pasiekė krantą, kartu vilkdamas belaisvį. Levo oda buvo pamėlusi, kūnas nesuvaldomai drebėjo. O įtariamasis — nė krust. Levas jį pražiodė, išpylė vandenį ir įpūtė oro. Spustelėjo jam krūtinės ląstą ir įpūtė oro į plaučius, vėl spustelėjo krūtinės ląstą ir vėl įpūtė oro.

— Nagi!

Brodskis sprangčiodamas atgavo sąmonę ir susirietęs atpylė vandenį, kurio buvo prisirijęs, bet Levas neturėjo laiko džiaugtis dėl sėkmės. Dar kelios minutės — ir juodu mirtinai sušals. Jis atsistojo ir netoliese išvydo tris saviškius.

Kariai matė, kaip Levas paniro upėje, ir suprato, kad vadas visą laiką buvo teisus. Per akimirką jėgų pusiausvyra vėl persikreipė — nuo Vasilijaus atgal prie Levo. Jų nepasitenkinimas dėl jo elgesio su Fiodoru išgaravo: vienintelė priežastis, kodėl jie nevengė rodyti jausmų, buvo įsitikinimas, kad ši operacija žlugs ir Levas praras valdžią. Bet taip neįvyko: dabar jo padėtis kaip niekad stipri. Jie bėgo kiek įkabindami; nuo to priklausė jų gyvybė.

Levas suklupo šalia belaisvio. Šis gulėjo užsimerkęs, vėl praradęs sąmonę. Levas skėlė antausį, kad šis atsipeikėtų: tai buvo svarbiausia. Dar vienas antausis. Įtariamasis atsimerkė, bet apsunkę vokai po akimirkos vėl nusileido. Levas vožė dar kartą, dar, dar. Jie per daug lėti. Jis atsikėlė ir sušuko saviškiams:

— Greičiau!

Jo balsas skambėjo vis tyliau. Levas juto, kad senka energija; vis labiau tirpsta chemijos palaikomas nenugalimumas ir vis labiau gniaužtus spaudžia šaltis. Narkotikų poveikis slopsta, jie nepadeda priešintis tikrovei. Neapsakomas nuovargis užvaldė kūną. Bet kariai jau čia.

— Nusivilkit striukes! Užkurkit ugnį!

Visi trys nusivilko striukes, viena apsiautė Levą, kitomis dviem — Brodskį. Bet to neužteko. Reikėjo ir ugnies. Kariai ėmė dairytis malkų ir netoliese pamatė statinių tvorą; du kariai nulėkė prie jos, o trečiasis ėmė plėšyti rėžiais savo šiurkščių medvilninių marškinių rankovę. Levas nenuleisdamas akių stebėjo belaisvį, vertingą grobį, ir kumščiavo jį, kad nemiegotų. Bet patį Levą lenkė miegas. Jis troško pailsėti. Užsimerkti.

— Greičiau!

Jis tarėsi rėkiąs, nors iš tiesų jo balso beveik nebuvo girdėti.

Du kariai grįžo nešini statiniais, išluptais iš tvoros. Jie kojomis nustumdė sniegą nuo žemės lopinėlio ir sukrovė lentas ant įšalusios dirvos. Apdangstė jas medvilnės atraižomis. Ant jų sudėjo kūgį balanų. Vienas karių išsitraukė žiebtuvėlį, išpylė skystį ant medvilnės ir įskėlė kibirkštį. Audinys užsiliepsnojo. Drėgnos malkos ruseno, bet degti neskubėjo. Dūmų sruoga vinguriavo aukštyn. Levas nejuto jokios šilumos. Nebuvo laiko laukti, kol mediena išdžius. Jis išplėšė savo striukės pamušalą ir metė į laužą. Jei ugnis užges, juodu mirs.

Jų grandžiai beliko vienas žiebtuvėlis. Karys jį atsargiai išardė ir išpylė degųjį skystį ant rusenančio laužo. Liepsna šoktelėjo į viršų, užgriebė suglamžytą cigarečių pakelį ir suplėšytą rūkomąjį popierių. Visi trys kariai klūpom saugojo ugnį. Pagaliau malkos įsidegė.

Anatolijus atsimerkė ir pažvelgė į liepsną. Malkos degė spragsėdamos. Ar jis vis dar trokšta mirti? Dabar, kai šiluma taip nuostabiai glamonėja odą? Regėdamas laužo liepsną ir raudonas žarijas, jis miglotai suvokė liksiąs gyvas.

Levas sėdėjo įsmeigęs žvilgsnį į liepsnas. Iš drabužių kilo garas. Du kariai stengėsi jam įtikti — pritempė dar malkų ir džiovino jas prie laužo prieš mesdami į ugnį. Trečiasis ėjo sargybą. Kai nereikėjo baimintis, kad laužas užges, Levas įsakė vienam kareivių, kurie rinko malkas, grįžti į sodybą ir ruoštis kelionei į Maskvą. Levas paklausė belaisvį:

— Ar pajėgsi eiti?

— Eidavau su sūnum žvejoti. Naktį susikurdavom laužą, tokį kaip šis, ir sėdėdavom prie jo. Jis nelabai mėgo žvejoti, bet, manau, dievino laužą. Jei nebūtų miręs, dabar būtų maždaug vienmetis su jumis.

Levas neatsakė. Belaisvis pridūrė:

— Jeigu jums nepridarys nemalonumų, norėčiau dar kiek čia pabūti.

Levas įmetė malkų į laužą. Jis galįs dar kiek palaukti.

*

Atgal žingsniavo tylėdami. Kol parėjo, užtruko bemaž dvi valandas, nors pirmai Levas buvo įveikęs tą nuotolį greičiau nei per pusvalandį. Kiekvienas žingsnis jam rodėsi vis sunkesnis: metamfetaminas nebeveikė. Tik sėkmė jam dar teikė jėgų. Jis grįš į Maskvą gerai pasirodęs, išgelbėjęs reputaciją. Jis stovėjo ant bedugnės krašto, bet ištvėrė.

Artinantis prie kaimiečio sodybos, Anatolijui parūpo, kaip jie jį surado. Matyt, pats bus prasitaręs Žinai, kad draugauja su Michailu, o jinai jį išdavė. Bet nepyko ant jos. Buvo per daug pavargęs. Ji tik stengėsi išlikti. Kas galėtų jai priekaištauti? Šiaip ar taip, dabar jau nesvarbu. Dabar visas jo rūpestis — įtikinti priešus, kad Michailas jam nė kiek netalkino. Anatolijus kreipėsi į jį sučiupusį žmogų:

— Kai naktį atėjau, jo šeima liepė man nešdintis. Jie nenorėjo turėti su manim nieko bendro. Grasino pranešiantys valdžiai. Todėl ir buvau priverstas įsilaužti į jų daržinę. Jie manė, kad išėjau. Šeima nepadarė nieko blogo. Tai geri žmonės, darbininkai.

Levas bandė įsivaizduoti praėjusios nakties įvykius. Išdavikas stengėsi padėti draugams, bet iš to jokios naudos. Brodskio pabėgimo planas primityvus, tikrai ne kaip prityrusio šnipo.

— Tavo draugai manęs nedomina.

— Ačiū.

— Nėra už ką.

Jie priėjo sodybos tvorą. Tuoj už jos, kieme, šalia daržinės durų, klūpojo išrikiuoti šalia vienas kito Michailas Zinovjevas, jo žmona ir dvi dukrelės. Visų rankos surištos už nugaros. Žmonės drebėjo iš šalčio; matyti, kad klūpo jau senokai. Michailo veidas sudaužytas, iš sukultos nosies varva kraujas, žandikaulis keistai nukaręs, tikriausiai sulaužytas. Kariai sustoję aplink ratu, Vasilijus — šeimynai už nugaros. Levas stabtelėjo.

— Kas čia darosi?

Vasilijus skėstelėjo rankas ir pakėlė ginklą. Nusitaikė ir šovė Zinovjevui į pakaušį. Nuaidėjo šūvis. Vyras krito kniūbsčias į sniegą. Jo žmona ir dukros nė nekrustelėjo, tik žvelgė sau po kojomis.

Vien Brodskis sureagavo, išleido garsą, ne žmogaus balsas — bežodė sielvarto ir pykčio aimana. Vasilijus žengė į šoną ir nutaikė ginklą Zinovjevo žmonai į galvą. Levas pakėlė ranką.

— Nuleisti ginklą! Tai įsakymas.

— Tie žmonės išdavikai. Privalom juos pamokyti.

Vasilijus truktelėjo gaiduką, ranka nuo atatrankos šoktelėjo, nuaidėjo dar vienas šūvis ir moters kūnas susmuko ant sniego šalia vyro. Brodskis bandė ištrūkti, bet du sargybiniai vožė jam per pakinklius. Vasilijus žengė dar žingsnį į šoną ir nusitaikė į pakaušį vyresnei dukrai. Jos nosis buvo pamėlusi nuo šalčio, kūnas virpėjo. Mergaitė žiūrėjo į mamos kūną: ji norėjo mirti sniege šalia tėvų. Levas išsitraukė revolverį ir nusitaikė į pavaduotoją.

— Nuleist ginklą!

Ūmai išgaravo visas jo nuovargis, bet ne nuo narkotikų. Levo ranka nevirpėjo. Jis primerkė akį ir rūpestingai nusitaikė. Iš tokio nuotolio tikrai pataikys. Jeigu jis dabar šaus, mergaitė liks gyva. Abi mergaitės liks gyvos — nė viena nebus nužudyta. Netikėtai mintyse šmėkštelėjo žodis

nužudyta.

Levas atlaužė revolverio gaiduką.

Vasilijus klydo dėl Kijevo. Leidosi apkvailinamas Brodskio laiško. Įkalė į galvą kitiems operacijos dalyviams, kad jie tuščiai gaišta važiuodami į Kimovą. Tikėjosi, kad šios dienos nesėkmė leis jam vėl tapti viršininku. Visos tos apmaudžios klaidos bus suminėtos Levo raporte. Kaip tik dabar Vasilijus pajuto, kad pareigūnai nepatikliai jį stebi. Jo reputacijai smogtas žeminantis smūgis. Jam buvo smalsu, ar Levui užteks šaltakraujiškumo jį nušauti. Jei ne — atsakas būtų žiaurus. Bet jis nekvailas. Širdies gilumoj jis žinojo esąs bailys, lygiai taip pat žinojo, kad Levas toks nėra. Vasilijus nuleido ginklą. Norėdamas bent kiek atsigriebti, jis mostelėjo į mergaites.

— Jos gavo gerą pamoką. Gal užaugusios bus geresnės pilietės negu tėvai.

Levas nužirgliojo prie pavaduotojo aplenkdamas lavonus, palikdamas batų atspaudus kruvinam sniege. Mikliai užsimojęs smogė ginklo kampu Vasilijui į smilkinį. Šis griebėsi už galvos ir atsitraukė. Iš žaizdos pasruvo kraujas. Net nespėjęs atsitiesti, jis pajuto Levo ginklo vamzdį, įremtą į smilkinį. Visi stebėjo, kas bus, tik mergaitės vis dar buvo nunėrusios akis.

Vasilijus lėtai pakreipė galvą; jo smakras tirtėjo nuo pažeminimo. Jis bijojo mirti, nors žudyti kitus jam įprastas daiktas. Levo pirštas palietė gaiduką. Bet netruktelėjo. Ne dėl ryžto stokos. Jis nenorėjo tapti to žmogaus budeliu. Tegul valstybė jį baudžia. Pasitikėkim valstybe. Ir Levas įsikišo revolverį į dėklą.

— Jūs liekat čia ir laukiat milicijos. Paaiškinsit, kas įvyko, ir padėsit jiems. Į Maskvą grįšit savarankiškai.

Levas padėjo mergaitėms atsikelti ir palydėjo į trobą.

Trys agentai įkėlė Anatolijų Brodskį į sunkvežimio kėbulą. Jo kūnas buvo suglebęs, lyg išsunktas, be gyvybės. Brodskis murmėjo kažką nesuprantama, pametęs protą iš sielvarto, ir nepaisė pareigūnų liepimo užsičiaupti. Jie nenorėjo klausytis dejonių visą kelią iki pat Maskvos, bet nė vienas nesiryžo jam smogti.

*

Name mergaitės neištarė nė žodžio: vis dar neįstengė suvokti, kad lauke tysantys lavonai — jų tėvai. Vis dar tikėjosi, kad tėtis išvirs joms pusryčius, kad mama pareis iš laukų. Viskas rodėsi netikroviška. Tėvai buvo visas jų pasaulis. Kaipgi pasaulis galėtų egzistuoti be jų?

Levas paklausė, ar jos turi giminaičių. Nė katra neatsakė. Jis liepė vyresniajai susirinkti daiktus — važiuosiantys į Maskvą. Mergaitės — nė krust. Jis nuėjo į miegamąjį ir dairėsi jų daiktų, jų drabužių — padėsiąs susipakuoti. Bet rankos ėmė drebėti. Jis atsisėdo ant lovos ir pažvelgė į batus. Suglaudė kulnus ir stebeilijos į pailgus kruvino sniego lopinėlius, drimbančius ant aslos.

*

Vasilijus stovėjo šalikelėje ir rūkė paskutinę cigaretę, kai sunkvežimis pajudėjo. Jis žvelgė į mergaites, sėdinčias kabinoje šalia Levo, ten turėjo sėdėti jis. Mašina dingo už posūkio. Vasilijus apsidairė. Gretimose sodybose prie langų prilipę žiūrovų. Jiems jau nėra ko bijoti. Jis džiaugėsi tebeturįs kulkosvaidį. Grįžo į namą, vis dirsčiodamas į kūnus, tysančius raudoname sniege. Žengė virtuvėn, užsikaitė vandens ir užsiplikė stiprios arbatos. Ji buvo kartoka, tad Vasilijus pasaldino ją cukrumi. Šeima turėjo mažą cukrinę — ko gero, mėnesio atsarga. Jis subėrė beveik visą į stiklinę. Siurbčiodamas šleikštu gėralą ūmai pajuto nuovargį. Nusiavė batus, nusivilko striukę, nuėjo į miegamąjį, nutraukė apklotą ir atsigulė. Kaip būtų gera, jei galėtum pasirinkti, ką sapnuoti! Jis troško susapnuoti kerštą.

Maskva Vasario 16-oji

Lubiankoje, MGB Vidaus reikalų vyriausiosios valdybos būstinėje, Levas niekuomet nesijautė gerai, nors jau penkerius metus tai jo darbovietė. Čia niekas draugiškai neplepėdavo. Kasdien reikėdavo galvoti, kaip bus sureaguota. Pašalinį kankindavo abejonės, kas pavojingiau: žiūrėti žmogui į akis ar būti apkaltintam, kad vengi į jas žiūrėti. Gal ir nereikėtų tuo stebėtis žinant, koks jų darbas, bet Levui rodėsi, kad pats pastatas varžo žmogų, tartum baimė būtų neatsiejama nuo jo architektūros, įmūryta kartu su plytom. Jis žinojo, kad ta mintis kvaila, nes rūmai pastatyti dar prieš revoliuciją, pradžioje juose buvo įsikūrusi paprasčiausia draudimo bendrovė ir tik paskui jie atiteko bolševikų slaptosioms tarnyboms. Ir dar jam buvo įdomu, ar tikrai tik paprasčiausias atsitiktinumas juos čia atvedė. Galbūt... nereikėtų stengtis per daug gilintis. Vis dėlto sunku patikėti, kad tik atsitiktinai pasirinktas pastatas, kurio proporcijos tokios trikdančios: nei aukštas, nei priplotas, nei erdvus, nei ankštas — kažkoks kerėpliškas, nei šioks, nei toks. Jo fasadas daro budrumo įspūdį: eilių eilės langų, sugrūstų vienas šalia kito, vis aukščiau, aukščiau, o pačiam viršuje — baltas laikrodis, iš aukštybių sargiai stebintis miestą kaip akyla akis. Ir argi nepatvirtina jo teorijos tai, jog pastatą supa nematoma riba, kurios stengiasi neperžengti praeiviai, tarsi bijodami, kad bus įtraukti vidun? Jei peržengei tą ribą, esi arba etatinis žvalgybininkas, arba pasmerktasis. Niekuo dėtam žmogui jokių galimybių atsidurti tarp to pastato sienų. Jame be paliovos sukasi kaltės konvejeris. Tikriausiai Lubiankos statytojai negalvojo apie baimę, bet galiausiai baimė užvaldė pastatą, baimė pavertė andainykštę draudimo įstaigą savo būstine, savo atstovybe.

Levas padavė asmens pažymėjimą — dokumentą, liudijantį, kad jis turi teisę ne tik įeiti į pastatą, bet galės iš jo ir išeiti. Tokio pažymėjimo neturintys žmonės, vyrai ir moterys, įvesti pro tas duris, dažniausiai dingdavo. Sistema galėjo išsiųsti juos į Gulagą arba perduoti į gretimą pastatą Varsonofjevo skersgatvyje — dar vienus Valstybės saugumo rūmus nuožulniomis grindimis, mediena apkaltomis sienomis, kad sugertų kulkas, juose netrūko ir gaisrinių žarnų kraujo upeliams nuplauti. Levas tiksliai nežinojo, kiek egzekucijų ten įmanoma įvykdyti per dieną, bet tikrai ne mažiau kaip kelis šimtus. Tokie praktiniai rūpesčiai (pavyzdžiui, kaip lengvai ir greitai išvalyti patalpas) buvo nuolat svarstomi ir sprendžiami.

Šiame pastate nebuvo galima skųstis, nebuvo ir į ką kreiptis su skundu. Teisinė sistema galėjo būti visiškai apeinama, nebuvo ir jokių apeliacinių procedūrų, tik gilus juodas šulinys. Levas žinojo apie kalinius, ištisomis savaitėmis paliktus Dievo valiai, ir gydytojus, kurių vienintelė pareiga buvo tirti anų skausmą. Jis stengėsi save įtikinti, kad tie dalykai egzistuoja ne kaip savitiksliai. Jie esantys pagrįsti, jais siekiama aukštesnių tikslų. Jų reikia, kad įbaugintum. Teroras būtinas. Teroras — revoliucijos gynimo priemonė. Be jo Leninas būtų pralaimėjęs. Be jo ir Stalinas būtų pralaimėjęs. Kam gi gandai apie šį pastatą būtų tyčia skleidžiami MGB agentų, pašnibždom pasakojami metro traukiniuose ir tramvajuose taip tikslingai, lyg norint liaudį apkrėsti virusu? Taip buvo ugdoma baimė. Baimė buvo neatsiejama nuo jų darbo. O kad baimė nesilpnėtų, reikėjo nuolat šerti ją žmonėmis.

Lubianka buvo ne vienintelis baimę keliantis pastatas. Buvo dar ir Butyrkų kalėjimas: aukšti bokštai ir nešvarūs pastato sparnai, ankštose tų flygelių kamerose kaliniai lošia degtukais laukdami, kada bus išgabenti į darbo stovyklą. Arba Lefortovo kalėjimas, į kurį nusikaltėliai vežiojami aktyviai tardyti — jų klyksmą galėjai girdėti aplinkinėse gatvėse. Bet Levas žinojo, kad Lubianka užima ypatingą vietą liaudies sąmonėje. Tai vieta, kurioje teisiami žmonės, apkaltinti antisovietine agitacija, kontrrevoliucine veikla ir šnipinėjimu. Kodėl toji kalinių kategorija visus baugina? Mat bepigu guostis, kad niekada nevogsi, nežaginsi ir netapsi žmogžudžiu, bet niekas nėra tikras, kad nebus apkaltintas antisovietine agitacija, kontrrevoliucine veikla ir šnipinėjimu, nors nė vienas, net ir Levas, dorai taip ir nežino, kas tai per nusikaltimai. Iš šimto keturiasdešimties Baudžiamojo kodekso straipsnių Levui pakako vadovautis vieninteliu — paragrafu, apibrėžiančiu politinį kalinį kaip žmogų, kuris savo veikla siekia

nuversti, susilpninti Sovietų, valdžią arba jai pakenkti.

Tai labai talpių žodžių junginys, jį galima lanksčiai pritaikyti kam tik nori, nuo aukščiausio partijos veikėjo ligi balerinos, muzikanto arba pensininko batsiuvio. Net ir tie, kurie dirba tarp Lubiankos sienų, net ir tie, kurie rūpinasi, kad toji baimės mašina veiktų, negali būti tikri, kad rūmai, kuriuose jie dirba, vieną gražią dieną nepraris jų pačių.

Nors jau buvo darbe, Levas vis dar vilkėjo viršutiniais drabužiais, ilgu vilnoniu paltu, ir mūvėjo odines pirštines. Jį krėtė drebulys. Stovėjo ramiai, tačiau rodėsi, tartum grindys siūbuotų. Jam užeidavo svaigulio priepuoliai, trunkantys po kelias sekundes. Rodos, tuoj apalps. Jis buvo dvi dienas nevalgęs, bet vien nuo žodžių apie maistą jam darėsi bloga. Ir vis tiek jis atkakliai kratėsi minties, kad serga: žinoma, šiek tiek peršalęs, gal ir pavargęs, bet praeis. Tai tik abstinencija po amfetamino. Jam reikia tik vieno — numigti. Bet jis nieku gyvu negali imti poilsio dienos. Juoba šiandien, kai laukia Anatolijaus Brodskio tardymas.

Levui nepriklausė tardyti, tai ne jo pareiga. MGB turėjo specialistų, kurie nieko kito nedirbo, tik kvotė įtariamuosius, ėjo iš kamerų į kameras ir išgaudavo prisipažinimus abejingai, kaip tikri profesionalai, didžiuodamiesi savo gebėjimais. Jie, kaip ir dauguma tarnautojų, būdavo skatinami dovanėlėmis, tarkim, perspektyva gauti piniginę premiją už gerą darbą atsižvelgiant į tai, ar įtariamasis prisipažino greitai ir be išlygų. Levas mažai tenutuokė apie jų metodus, nė su vienu nebuvo asmeniškai pažįstamas. Kvotėjai buvo susibūrę į savotišką kliką ir darbavosi kolektyviai, dažnai pakvosdavo vienas kito įtariamąjį, naudodamiesi individualiais gebėjimais puldavo jį iš skirtingų pusių, tada tas niekaip neišsisukdavo ir palūždavo. Brutalumas, lankstumas, demagogija — viskas praversdavo. Tie žmonės, vyrai ir moterys, bendravo ne tik darbe: jie kartu valgydavo, kartu vaikščiodavo, pasakodavosi ir lygindavo metodus. Nors iš pažiūros jie tarsi nesiskyrė nuo eilinių piliečių, Levui nebuvo sunku iš kai kurių požymių juos atpažinti. Daugelį ypatingesnių operacijų jie vykdė rūsyje, jame galėjo kontroliuoti tokius elementus kaip karštis ir šviesa. Levas, kaip tyrėjas, dažniausiai darbavosi viršutiniame aukšte arba net ne įstaigoj. Rūsys — kitas pasaulis, į kurį jis retai tenusileidžia, pasaulis, kurio nenorėtų matyti, pasaulis, kuris verčiau telieka po kojomis.

Neilgai laukęs Levas buvo pakviestas vidun. Netvirtu žingsniu jis įėjo į majoro Kuzmino kabinetą. Jame nebuvo nieko atsitiktinio: viskas smulkmeniškai apgalvota ir išdėstyta. Sienas puošė įrėmintos nespalvotos nuotraukos; vienoje jų Stalinas spaudžia ranką Kuzminui — nufotografuota per Vado septyniasdešimtmetį. Šalia nuotraukų rėmeliuose puikavosi rinktiniai įvairaus laikotarpio propagandiniai plakatai. Levo nuomone, skirtingo senumo dokumentai turėjo sudaryti įspūdį, tarsi Kuzminas visais laikais čia darbavosi, net ir per ketvirtojo dešimtmečio pabaigos valymus, nors iš tiesų to nebuvo — tada jis priklausė kariuomenės žvalgybai. Viename plakate atvaizduotas putlus baltas triušis, tupintis narve. VALGYK DAUGIAU TRIUŠIENOS! Kitame trys raudoni galiūnai raudonais kūjais daužo per galvas tris nesiskutusius paniurėlius. MUŠK TINGINIUS! Dar kitame trys besišypsančios moterys žingsniuoja į gamyklą. SAVO SANTAUPAS PATIKĖKIT MUMS! Plakato žodis MUMS reiškia ne tas tris linksmas moteriškes, o veikiau valstybines taupomąsias kasas, kurios, pasak autoriaus, ir nudžiugino tas moteris. Kitur nupieštas pilvotas vyras, vilkintis kostiumu, su cilindru ant galvos, nešinas dviem maišais, prikimštais pinigų. KLOUNAS KAPITALISTAS! O štai dar serija piešinių: dokai, laivų statyklos, geležinkeliai, šypsantys darbininkai, pikti darbininkai ir daugybė garvežių — viskas Lenino vardu. PASTATYSIM! Tie plakatai buvo nuolat keičiami: Kuzminas skrupulingai atrinkdavo, ką rodyti iš gausios savo kolekcijos. Rūpestingai jis puoselėjo ir savo biblioteką. Knygų lentynos buvo prikimštos pavyzdinių veikalų, o jau Visasąjunginės komunistų partijos istorija (Trumpasis kursas), knyga, kurios tekstą aprobavo patsai Stalinas, retai kada dingdavo nuo Kuzmino rašomojo stalo. Net ir jo popierių krepšyje atsidurdavo tik rūpestingai atrinktos šiukšlės. Visi, nuo žemiausio tarnautojo iki aukščiausio viršininko, žinojo, kad jeigu būtinai reikia nusikratyti kokiu nors kompromituojančiu popiergaliu, geriausia jį nepastebimai išmesti pakeliui į namus.

Kuzminas stovėjo prie lango ir žvelgė į Lubiankos aikštę. Jis buvo žemas ir storas, vilkėjo, kaip pratęs, dydžiu per mažą uniformą. Akiniai storais stiklais vis slydo jam nuo nosies, nes buvo labai sunkūs. Trumpai tariant, vyras buvo kvailokos išvaizdos, ir net aukščiausia galia lemti žmonių gyvenimą ar mirtį nesuteikė jam nė trupučio orumo. Nors, Levui buvo žinoma, Kuzminas jau nedalyvaudavo kvotose, sklido šnekos, kad kadaise jis buvo šio darbo žinovas ir nevengė teptis rankų.

Šeimininkas mostu pakvietė Levą sėstis. Levas atsisėdo, nors Kuzminas tebestovėjo prie lango. Jam labiau patiko klausinėti žiūrint į lauką. Mat jis tikėjo (ir dažnai primindavo Levui), kad žmogus kaip įmanydamas vengia atvirai rodyti jausmus, nebent nenutuokia esąs stebimas. Jis buvo įgudęs apsimesti, kad nežiūri, nors iš tiesų matydavo žmogaus atspindį. Tas triukas nebuvo itin veiksmingas, nes bemaž kiekvienas, net ir Levas, suprasdavo esąs sekamas. Šiaip ar taip, retas Lubiankoje pamiršdavo atsargumą.

— Sveikinu, Levai. Žinau, jį sučiupot. Jums tai buvo labai naudinga pamoka.

Levas linktelėjo.

— Gal jūs sergat?

Levas atsakė ne išsyk. Matyt, atrodo prasčiau, nei pats įsivaizduoja.

— Nieko baisaus. Gal peršalau, bet praeis.

— Ar tikrai?

— Taip. Klausau jūsų.

— Spėju, kad supykot ant manęs, kam atitraukiau jus nuo Brodskio bylos ir liepiau užsiimti Fiodoru Andrejevu. Tiesa? Manot, kad Fiodoras niekuo dėtas ir turėjau leisti jums toliau vykdyti operaciją prieš Brodskį?

Jis šypsojosi, lyg kažkas jį džiugintų. Levas pajuto pavojų ir susikaupė.

— Ne, viršininke, nesupykau. Man reikėjo nieko nelaukus suimti Brodskį. Tai mano klaida.

— Taip, bet jūs delsėt. Tai va, ar tokiomis aplinkybėmis aš suklydau atitraukdamas jus nuo šnipo bylos ir liepdamas pasikalbėti su sielvartaujančiu tėvu?

— Aš galvojau tik apie tai, kad pats prašoviau tuoj pat nesuimdamas Brodskio.

— Jūs išsisukinėjate. Bet tiek jau to. Mano nuomone, Fiodoro šeimos byla neeilinė. Tai pražanga pačioje MGB. Jūsų žmogus, širdgėlos palaužtas, netyčia tapo valstybės priešu, taip pat jo šeima. Tarkim, būčiau leidęs jums vaikytis Brodskį, bet maniau, kad jūsų darbas su Fiodoru svarbesnis.

— Suprantu.

— O dabar pakalbėkim apie Vasilijų Maksimovičių.

Levas suprato, kad apie jo veiksmus neabejotinai bus pranešta. Vasilijus nesvyruodamas pasistengs viską panaudoti prieš jį. Levas negalėjo tikėtis Kuzmino paramos ir nežinojo, kas jam labiausiai kliūva.

— Nutaikėt į jį ginklą? O paskui jam smogėt? Jis sako, kad nesivaldėt. Sako, buvot pavartojęs narkotikų. Tai ir užtemdė jums protą. Jis reikalauja nušalinti jus nuo pareigų. Supraskit, jis prislėgtas.

Levas suprato kuo puikiausiai: apie pačią egzekuciją ad hoc nebuvo šnekos.

— Esu jo viršininkas, įsakiau jam. Nikitinas nepakluso. Kaip galiu komanduoti, kaip galėtų palaikyti drausmę bet kuris mūsų, jei įsakymai nebūtų vykdomi? Suirtų visa sistema. Gal tai man įaugo į kraują dar kariuomenėj. Per karą už nepaklusnumą baudžiama mirtimi.

Kuzminas linktelėjo. Levas pasirinko išmintingą gynybą — remtis karininko garbe.

— Jūs, be abejo, teisus. Vasilijus pasikarščiavo. Jis to ir neneigia. Nepakluso įsakymui. Tai tiesa. Bet jis buvo įniršęs ant tos šeimos, ant šnipo bendrininkų. Nemanau, kad jis jūsų nesuprato. Mes turim sistemą, kaip apsieiti be tokių pažeidimų. Juos reikėjo atgabenti čia. Ir Vasilijus gavo ko nusipelnęs. O dėl narkotikų...

— Buvau kiaurą parą nemiegojęs. O narkotikų gavau iš mūsų gydytojų.

— Pagaliau man tai nerūpi. Liepiau daryti tai, ką, mano manymu, reikėjo daryti, atrišau jums rankas. Tačiau noriu jus ir įspėti. Smūgis tarnybos draugui bus įsidėmėtas. Žmonės greit pamirš, kad elgėtės pagrįstai. Kai tik Vasilijus nuleido ginklą, viskas turėjo baigtis. O jeigu norėjote, kad jis būtų dar ir nubaustas, turėjote apie jo nepaklusnumą pranešti man, užuot vykdęs teisingumą savo rankomis. Tai nepriimtina. Ir niekuomet nebuvo priimtina.

— Atsiprašau.

Kuzminas pasitraukė nuo lango. Atsistojo šalia Levo ir uždėjo ranką jam ant peties.

— Na, bet užteks apie tai. Pamirškim tą reikalą. Turiu jums kitą iššūkį: Brodskio tardymą. Noriu, kad asmeniškai to imtumėtės. Galite pasikviesti į pagalbą ką tik norite — specialistą kvotėją, bet prašyčiau dalyvauti jam palūžtant. Svarbu, kad pamatytumėt, kas jis yra iš tiesų, ypač kai buvote patikėjęs jo apsimestiniu nekaltumu.

Levas apstulbo. Toks neįprastas pageidavimas! Kuzminas atkreipė į tai dėmesį.

— Jūs suprantate, kodėl to prašau?

— Taip, žinoma.

— Jums bus naudinga — tobulinimasis kaip pareigūnui. Mes vertiname žmogų pagal tai, ką jis pasirengęs daryti pats, o ne pagal tai, ką jis geba pavesti kitiems. Ar turite kokių prieštaravimų?

— Ne, jokių.

Levas atsistojo ir pasitaisė švarką.

— Imsiuosi nedelsdamas.

— Ir dar vienas prašymas, jau paskutinis: noriu, kad tą darbą dirbtumėt kartu su Vasilijum.

*

Kameros buvo trejopos. Pirmučiausia — sulaikymo kameros: kvadratinė patalpa, pakreikta šiaudais; vietos pakanka trims vyrams šalia gulėti. Bet kiekvienoj kameroj visada kalėdavo penki žmonės, taip susispaudę, kad negalėdavo net pasikasyti neužkliudę kaimyno, — tokia kūnų dėlionė. Kadangi išvietės nebuvo, turėjo tilpti dar ir kibiras, kuriuo vyrai buvo priversti naudotis kitų akivaizdoje. Sklidiną kibirą kaliniai turėdavo nunešti į artimiausią kanalizacijos šulinį, būdavo prigrasinti, kad jei išlies nors lašelį, bus sušaudyti. Levas buvo girdėjęs sargybinius pasakojant, su kokia juokinga išraiška kaliniai susikaupę stebėdavo siūbuojantį išmatų ir šlapimo lygį — nuo to lygio priklausė jų gyvybė. Žinoma, tai barbariška, bet to reikėjo dėl aukštesniųjų tikslų. Ir jis ėmė kartoti kaip kokią mantrą:

Aukštesnieji tikslai Aukštesnieji tikslai Aukštesnieji tikslai.

Privalėjai nuolat kartoti tuos žodžius, kad jie įsirėžtų į smegenis, kad slinktų per atmintį kaip telegrafo juosta. Tai vienintelis būdas ištverti.

Po sulaikymo kamerų reikia paminėti baudžiamąsias kameras. Jose iki kulkšnių pilna ledinio vandens, o gličias sienas dengia pelėsiai. Penkių dienų visiškai pakanka, kad kūnas nebeatsigautų, kad liga kalinio plaučiuose visam gyvenimui paliktų pėdsaką. Kai kurios tų kamerų ankštos kaip mediniai karstai, jose nekliudomai dauginasi blakės, o kalinys, nuogas, patiektas jų puotai, visą laiką stebimas tol, kol apsisprendžia pasirašyti prisipažinimą. Dar buvo kamščiu išmuštų kamerų, jose kaliniai šutinami karštu oru, tiekiamu pro pastato vėdinimo sistemą, kol jiems per odą ima sunktis kraujas ir jie nusprendžia pasirašyti prisipažinimą. Buvo kamerų su kabliais, grandinėmis ir elektros laidais. Kankinimai įvairiausi, pritaikyti įvairiausiems žmonėms. Tą įvairovę ribojo tik vaizduotės stoka, o ne kokie nors moraliniai varžtai, bent jau tikrai ne baimė pralieti žmogaus kraują. Visos tos baisybės rodėsi menkos, palyginti su aukštesniųjų tikslų didingumu.

Aukštesnieji tikslai Aukštesnieji tikslai Aukštesnieji tikslai.

Tokių metodų pateisinimas paprastas ir įtikinamas: tie žmonės priešai ir jie nusikalto. Bene Levas nebuvo matęs panašių kraštutinių priemonių per karą? Kurgi ne, dar ir žiauresnių. Argi per karą jie neiškovojo laisvės? Argi dabar ne tas pats, argi nekariaujama su priešais, tegul ir vidaus, bet vis tiek priešais? Ar to reikia? Taip, reikia. Šalies politinė sistema turi išgyventi, ir tai pateisina viską. Pažadas sulaukti aukso amžiaus, kuriame nebus jokio žiaurumo, pateisina viską. Šie metodai nepageidaujami, jie nėra aukštinami, ir valdininkai, kuriems malonu dirbti tą darbą, elgiasi nesuprantamai. Tačiau Levas nėra kvailas. Be to rafinuoto ir suprantamo gebėjimo pasiteisinti, esama ir truputis neigimo, tas atmetimas glūdi skrandyje kaip kokia nesuvirškinta sėkla ir protarpiais vis pakirba.

Ir pagaliau paskutinis kamerų tipas: tardomoji kamera. Levas nuėjo į tardomąją kamerą, kurioje buvo laikomas išdavikas. Durys — plieno plokštė su stebėjimo langeliu. Jis pabeldė: įdomu, kas joje. Duris atidarė jaunas, vos septyniolikos metų vaikėzas. Kamera maža, stačiakampė, plikos betono sienos ir plikos betono grindys, bet taip ryškiai apšviesta, kad Levas įėjęs gavo prisimerkti. Palubėj kabo penkios stiprios lemputės. Prie galinės sienos stovi sofa, nederanti prie rūsčios aplinkos. Ant jos sėdi Anatolijus Brodskis, riešai ir kulkšnys supančioti virvėmis. Jaunasis pareigūnas išdidžiai paaiškino:

— Jis visą laiką užsimerkęs, bando miegoti. Todėl jį vis padaužau. Neturėjo nė akimirkos poilsio, patikėkit. Ta sofa — labai geras daiktas. Jis nieko nenori, tik atsilošti ir užmigti. O sofa patogi, minkštutėlė. Buvau ant jos atsisėdęs. Bet neleidžiu jam miegoti. Čia kaip padėti valgio prieš mirštantįjį badu, bet taip, kad jis nepasiektų.

Levas linktelėjo, matė, jog jaunasis pareigūnas šiek tiek nusivylęs, kad nebuvo išgirtas už tokį uolumą. Jaunikaitis atsistojo kampe, nepaleisdamas iš rankos juodos medinės lazdos. Jis panėšėjo į žaislinį kareivėlį — toks griežtas ir rimtas raudonskruostis.

Brodskis sėdėjo sofos kampe palinkęs, kone užsimerkęs. Levas atsisėdo šalia, nes kėdžių nebuvo. Keista pora. Sofa pasirodė besanti iš tiesų labai minkšta; Levas, patogiai atsilošęs, galėjo įvertinti ypatingą šios patalpos kankynę. Bet nebuvo kada gaišti: reikėjo dirbti. Vasilijus galėjo pasirodyti bet kurią minutę, ir Levas tikėjosi dar iki jam ateinant įtikinti Anatolijų bendradarbiauti.

Anatolijus pažvelgė aukštyn, jo akys kiek išsiplėtė. Nemigos iškankintos smegenys ne išsyk pažino žmogų, sėdintį šalia. Aha, tai tas, kuris jį sučiupo. Tas, kuris išgelbėjo jam gyvybę. Mieguistu balsu, neaiškiai tardamas žodžius, jis prabilo, lyg narkotikų veikiamas:

— Kaip mergaitės? Michailo dukterys? Kur jos?

— Atiduotos į prieglaudą. Ten joms saugu.

Į prieglaudą — gal jis tyčiojasi, gal nori dar pakankinti?

— Ar esate kada nors buvęs prieglaudoje?

— Ne.

— Paliktos likimo valiai mergaitės turėtų daugiau galimybių išgyventi.

— Dabar jas globoja valstybė.

— Valstybė?

Netikėtai kalinys kilstelėjo ir vis dar surištomis rankomis palietė Levui kaktą. Jaunasis prižiūrėtojas prišoko ir užsimojo lazda — tuoj smogs kaliniui į kelius. Levas mostu sulaikė jį ir pareigūnas nenorom pasitraukė.

— Jūs karščiuojat. Jums reikia būti namie. Juk ir jūs turit namus, ar ne? Kur miegama, valgoma ir daroma visa, kas reikia, ką daro visi mirtingieji?

Levas stebėjosi tuo žmogumi. Jis vis dar gydytojas, net ir dabar. Jis vis dar nenuolankus, net tokiomis aplinkybėmis. Jis drąsus, šiurkštus, o Levas negali jam padėti, atsilyginti tuo pačiu.

Levas atsilošė ir nusišluostė rasotą kaktą švarko rankove.

— Kalbėdamas su manim, jūs galit išvengti beprasmių kančių. Niekas, kai tardome, pradžioje nenori prisipažinti. Nė vienas, patikėkit. Ką viliatės laimėti tylėdamas?

— Aš nieko nenoriu laimėti.

— Vadinasi, pasakysit man tiesą?

— Taip.

— Kam jūs dirbat?

— Anai Achmatovai. Jos katė vos neapako. Dorai Andrejevai. Jos šuo nieko neėda. Arkadijui Maslovui. Jo šuo susilaužė priekinę leteną. Matiašui Rakošiui. Jis turi retų paukščių kolekciją.

— Jeigu jūs nekaltas, tai kodėl bėgot?

— Todėl, kad mane sekėt. Tik dėl to.

— Nematau prasmės.

— Sutinku, bet tai tiesa. Kai ką nors sekat, visada ir suimat. Tas, kurį suimat, visada lieka kaltas. Nekaltų čia nesodinat.

— Su kokiais Amerikos ambasados pareigūnais dirbot ir kokią informaciją jiems perdavėt?

Pagaliau Anatolijus suprato. Prieš kelias savaites vienas žemesnysis Amerikos ambasados tarnautojas atvežęs jam šunį apžiūrėti. Supūliavusi žaizda. Jį reikėję gydyti antibiotikais, bet antibiotikų nebuvę, tai gydytojas rūpestingai išmaudęs gyvulėlį, sterilizavęs žaizdą ir pasilikęs jį stebėti. Netrukus Anatolijus pamatęs, kad prie namų slampinėja kažkoks vyras. Jis visą naktį nemiegojęs negalėdamas suvokti, ką bloga padaręs. Kitą rytą tas vyras nusekęs paskui jį į darbą ir parlydėjęs namo. Tai trukę tris dienas. Po ketvirtos bemiegės nakties jis ryžęsis sprukti. Štai ir visas nusikaltimas. Jis gydęs užsieniečio šunį.

— Neabejoju, kad būsiu priverstas pasakyti visa, ką norėsite iš manęs išgirsti, bet dabar pasakysiu štai ką: aš — Anatolijus Tarasovičius Brodskis — esu veterinaras. Greit jūsų protokole bus įrašyta, kad aš šnipinėjau. Jūs išgausit mano parašą ir mano prisipažinimą. Jūs priversit mane išvardyti daugiau žmonių. Bus dar daugiau suėmimų, daugiau parašų ir daugiau prisipažinimų. Bet kad ir ką jums sakysiu, viskas bus melas, nes aš — Anatolijus Tarasovičius Brodskis — esu veterinaras.

— Jūs ne pirmas nusikaltėlis, tvirtinantis esąs nekaltas.

— Negi jūs tikrai tikit, kad aš — šnipas?

— Vien šio pokalbio užtenka, kad jus apkaltintume ardomąja veikla. Jūs jau labai aiškiai parodėt, kad nekenčiat šios šalies.

— Ne aš nekenčiu šios šalies. Tai jūs nekenčiat šios šalies. Jūs nekenčiat šios šalies žmonių. Argi ne dėl to tiek daug jų suimat?

— Aš skiriu žmones, dirbančius mūsų šaliai ir jai kenkiančius.

— Jūs galit pateisinti ką panorėję, argi ne? Kiek metų trunka, kol išlavinate tokį gebėjimą?

Levui ėmė sekti kantrybė.

— Ar nutuokiat, kas jūsų laukia, jei neprisipažinsit?

— Net ir vaikai žino, kas čia dedasi.

— Ir vis tiek atsisakot prisipažinti?

— Nepadarysiu jums tos paslaugos, kad galėtumėt ramiai miegoti naktimis. Jei norėsit priversti mane pasakyti, kad esu šnipas, turėsit mane kankinti.

— Tikėjausi, kad to pavyks išvengti.

— Jūs tikite galįs būti doras? Manote galįs čia apačioj išlikti garbingas? Manote galįs elgtis teisingai? Neįžeidinėkite manęs mandagiomis frazėmis. Griebkitės peilių. Čiupkite kankinimo įnagius. Kai susitepsite rankas krauju, tada paklausysim, ar jūsų žodžiai skamba pagrįstai ir apgalvotai.

— Man nieko daugiau nereikia, tik pavardžių sąrašo.

— Nėra nieko sunkiau, kaip paneigti faktus. Štai kodėl jų taip nekenčiat. Jie jus žeidžia. Štai kodėl galiu jus suerzinti vien sakydamas, kad aš — Anatolijus Tarasovičius Brodskis — esu veterinaras. Mano nekaltumas jus žeidžia, nes jūs norit, kad būčiau kaltas. Norit, kad būčiau kaltas, nes jūs mane suėmėt.

Pasigirdo beldimas į duris. Atėjo Vasilijus. Levas atsistojo ir sumurmėjo:

— Norėčiau, kad priimtumėt mano pasiūlymą.

— Gal kada nors jūs suprasit, kodėl negalėjau to padaryti.

Jaunasis pareigūnas atrakino duris. Įėjo Vasilijus. Sumuštas smilkinys buvo aptvarstytas ryškiu tvarsčiu. Levas įtarė: iš jo tiek tėra naudos, kad smalsuoliai klausinės, o Vasilijui bus progos informuoti apie įvykį kuo daugiau žmonių. Vasilijų lydėjo pusamžis vyriškis išretėjusiais plaukais ir suglamžytu kostiumu. Išvydęs Levą šalia Anatolijaus, Vasilijus pasidomėjo:

— Ar jis prisipažino?

— Ne.

Akivaizdžiai patenkintas, Vasilijus liepė jaunikliui pastatyti kalinį ant kojų, o pusamžis vyras rudu kostiumu žengė prie Levo ir šypsodamasis ištiesė ranką.

— Daktaras Romanas Chvostovas. Psichiatras.

— Levas Demidovas.

— Malonu susipažinti.

Juodu paspaudė vienas kitam ranką. Chvostovas mostelėjo galva į kalinį.

— Dėl jo nesirūpinkit.

Chvostovas nusivedė visus prie savo kabineto, atrakino duris ir rankos mostu pakvietė užeiti, tarsi jie būtų vaikai, o čia — žaidimų kambarys. Kabinetas buvo mažas ir švarus. Jame stovėjo raudonas odinis krėslas, varžtais pritvirtintas prie grindų, išklotų baltomis plytelėmis. Svirtimis galėjai krėslą paversti lova ir vėl pakelti atlošą. Ant sienų spindėjo stiklinės spintelės, pilnos buteliukų, indų su milteliais ir piliulėmis, tvarkingose baltose etiketėse ranka dailiai surašyti pavadinimai. Po viena spintele kabojo plieninių chirurgo instrumentų rinkinys. Oras atsidavė antiseptikais. Brodskis nesipriešindamas leidosi pririšamas diržais prie krėslo. Jo riešai, kulkšnys ir kaklas buvo apjuosti juodais odiniais diržais. Levas surišo kaliniui kojas, o Vasilijus — rankas. Jiems baigus Anatolijus nebegalėjo nė krustelėti. Levas pasitraukė. Chvostovas nusimazgojo rankas kriauklėje.

— Kurį laiką dirbau Gulage netoli Permės. Ligoninė buvo pilna žmonių, apsimetančių bepročiais. Jie darė viską, kad tik nebūtų varomi dirbti. Lakstydavo kaip gyvuliai, šūkalodavo nešvankybes, nusidraskydavo drabužius, viešai masturbuodavosi, tuštindavosi ant grindų, kaip įmanydami stengėsi mane įtikinti esą pamišę. Bet jais negalėjai tikėti. Mano pareiga buvo išsiaiškinti, kas meluoja, o kas iš tiesų beprotis. Taikėm daugybę mokslinių testų, bet kaliniai juos greitai perprasdavo, tos žinios pasklisdavo ir netrukus jau visi žinodavo, kaip elgtis, kad pergudrautum tą sistemą. Pavyzdžiui, jei kalinys sakosi esąs Hitleris, arklys ar kita panaši būtybė, nors tai neįmanoma, beveik visada nustatydavome, kad jis tik apsimeta esąs psichiškai nesveikas. Tada kaliniai liovėsi dėtis Hitleriu ir griebdavosi kur kas rafinuotesnių, išradingesnių apgavysčių. Pagaliau beliko viena išeitis atskleisti tiesą.

Daktaras pritraukė pilną švirkštą tiršto geltono aliejaus. Paskui padėjo jį ant plieninio padėklo, atsargiai nukirpo gabalą kalinio marškinių ir užveržė ranką guminiu varžčiu, kad iššoktų stora mėlyna vena.

— Girdėjau, kad šiek tiek išmanot mediciną. Ketinu jums į veną suleisti kamparo aliejaus. Ar žinot, kas tada bus?

— Mano medicininės patirties pakanka tik pagelbėti žmonėms.

— Ši injekcija taip pat gali jiems pagelbėti. Ji gali padėti suklaidintiesiems. Ji sukelia šoką. Ištiktas šoko žmogus neįstengia meluoti. Iš tiesų apskritai labai mažai ką teįstengia. Jeigu pajėgia kalbėti, kalba tik tiesą.

— Na tai imkitės darbo. Suleiskit tą aliejų ir klausykit, ką jums pasakysiu.

Chvostovas kreipėsi į Levą:

— Mes užkimšim jam burną guminiu kamšalu, kad per patį šoko smarkumą nenusikąstų liežuvio. O kai jis kiek aprims, atsargiai ištrauksim tą brūzgulį ir tada galėsit klausinėti.

Vasilijus pasiėmė skalpelį ir įniko jo smaigaliu valytis panages, o juodulius šluostė į skverną. Baigęs darbą padėjo skalpelį ir išsitraukė iš kišenės cigaretę. Daktaras papurtė galvą.

— Prašyčiau čionai nerūkyti.

Vasilijus paslėpė cigaretę. Daktaras patikrino švirkštą. Adatos smaigalyje kabojo geltonas lašelis aliejaus. Viskas gerai. Įsmeigė adatą Brodskiui į veną.

— Turime leisti iš lėto. Per greitai suleidus galima sukelti emboliją.

Jis spustelėjo stūmoklį, ir geltonasis aliejus, tirštas kaip sirupas, ėmė sruventi kaliniui į ranką.

Suveikė greitai. Ūmai Anatolijaus Brodskio akys apsidūmė, iš jų dingo nuovoka: obuoliai išvirto iš akiduobių, o kūnas ėmė tampytis, lyg per krėslą, prie kurio buvo pririštas, būtų paleista tūkstančio voltų įtampa. Adata vis dar stirksojo kalinio rankoje; į jo kraują buvo subėgusi tik maža dalis aliejaus.

— Įšvirkšim dar šiek tiek.

Suleidus dar penkis mililitrus, pro Anatolijaus lūpų kampučius ėmė veržtis putos — maži balti burbuliukai.

— Vėl palūkėsim, palūkėsim, palūkėsim, o dabar suleisim visą.

Chvostovas suleido likusį aliejų, ištraukė adatą, vatos tamponu užspaudė dūrio skylutę rankoje ir atsitraukė.

Dabar Brodskis panėšėjo veikiau į mašiną, dirbančią neleistinu krūviu, nei į žmogų. Jo kūnas taip įsirėžė į diržus, lyg jį būtų veikusi kokia pašalinė jėga. Paskui kažkas trakštelėjo: mėšlungio tąsoma ranka su tokia jėga veržėsi iš diržų, kad lūžo riešo kaulas. Chvostovas įdėmiai apžiūrėjo sužalotą vietą, jau pradedančią tinti.

— Taip būna. — Jis dirstelėjo į laikrodį ir pridūrė: — Luktelėkim dar truputį.

Dvi putų srovelės nutįso kaliniui iš lūpų kampučių, nubėgo per smakrą ir nuvarvėjo ant kojų. Traukuliai pamažu silpo.

— Puiku. Galit klausinėti. Žiūrėsim, ką jis sakys.

Vasilijus priėjo ir ištraukė iš burnos guminį kaištį. Brodskis privėmė jam ant skverno putų ir seilių. Vasilijus atsigręžė su nepasitikėjimu.

— Kokį šūdą jis mums pasakys būdamas tokios būsenos?

— Pabandykit.

— Su kuo tu dirbai?

Užuot atsakęs, žmogus bejėgiškai sudribo krėsle ir tik sugargaliavo. Iš nosies jam pasipylė kraujas. Chvostovas nušluostė jį servetėle.

— Bandykit vėl.

— Su kuo tu dirbai?

Brodskio galva nusviro kaip skudurinės lėlės: tarsi ir gyvas, gali judėti, bet nė nekrusteli. Tik išsižioja ir vėl užsičiaupia, liežuvis lenda lauk — lyg ir bando kalbėti, bet jokio garso.

— Bandykit dar.

— Su kuo dirbai?

— Bandykit dar.

Vasilijus papurtė galvą ir kreipėsi į Levą:

— Tikra nesąmonė. Pabandykit jūs.

Levas stovėjo priglaudęs nugarą prie sienos — nejučiom stengėsi laikytis kuo atokiau. Bet dabar priėjo.

— Su kuo jūs dirbot?

Kaliniui iš burnos išsprūdo keisti garsai, lyg kūdikio veblenimas. Chvostovas sunėrė rankas ant krūtinės ir įsmeigė žvilgsnį Brodskiui į akis.

— Bandykit dar sykį. Pradėkit nuo paprasčiausių klausimų. Paklauskit, kuo jis vardu.

— Kuo jūs vardu?

— Bandykit. Žinau, ką sakau. Jis jau peikėjasi. Nagi.

Levas priėjo visai arti — taip, kad ištiesęs ranką galėjo pridėti delną jam prie kaktos.

— Kuo jūs vardu?

Brodskio lūpos sujudėjo.

— Anatolijus.

— Anatolijau Tarasovičiau, su kuo jūs dirbot?

Jis nebedrebėjo, akys grįžo į akiduobes.

— Su kuo jūs dirbot? Su kuo jūs dirbot?

Valandėlę buvo tylu. Paskui jis prašneko — silpnu balsu, paskubom, tarsi per miegus:

— Su Ana Achmatova. Su Dora Andrejevą. Su Arkadijum Maslovu. Su Matiašu Rakošiu.

Vasilijus išsitraukė bloknotą ir užsirašė pavardes.

— Ar kuri tų pavardžių jums girdėta?

Taip, Levas prisiminė jas visas. Ana Achmatova — jos katė vos neapako. Dora Andrejevą — jos šuo nieko neėdė. Arkadijus Maslovas — jo šuo susilaužė priekinę leteną. Abejonės sėkla, kuri nesuvirškinta ramiai glūdėjo Levo skrandyje, sudygo.

Anatolijus Tarasovičius Brodskis buvo veterinaras.

Anatolijus Tarasovičius Brodskis buvo tik veterinaras, ir niekas daugiau. Vasario 17-oji

Daktaras Zarubinas užsidėjo skrybėlę, pamuštą audinės kailiuku, pasiėmė odinį lagaminėlį ir ėmė brautis iš perpildyto tramvajaus abejingai atsiprašinėdamas. Šaligatvis buvo apledėjęs, ir daktaras, žengdamas nuo laiptukų, prisilaikė už tramvajaus šono. Staiga jis pasijuto senas, netvirtai stovintis ant kojų, bijantis paslysti ir parpulti. Slėgė jį ta senatvė.

Tramvajus nuvažiavo savo keliu. Zarubinas apsidairė, ar tikrai išlipo ten, kur reikia. Juk gerai nepažįsta rytinių priemiesčių. Bet susiorientavo be vargo — kelionės tikslas aiškiai išsiskyrė pilkame žiemos danguje. Kitapus kelio bent kelis šimtus metrų tęsėsi, stelbdami viską aplinkui, keturi U pavidalo gyvenamieji korpusai, išdėstyti poromis tarsi vienas kito atspindys. Gydytojas žavėjosi moderniu kompleksu, kuriame gyveno tūkstančiai šeimų. Juk tai ne šiaip daugybė butų. Tai naujosios eros simbolis. Jokių privačių vienaaukščių ar dviaukščių valdų. Tie namukai buvo nugriauti ir virto statybiniu laužu, o jų vietoje iškilo dailūs, valstybės suprojektuoti ir jai priklausantys gyvenamieji namai, visi kaip vienas nudažyti pilkai ir griežtai surikiuoti vienas šalia kito. Dar niekur nebuvo matęs visiškai tokių pačių pastatų, pakartotų tiek daug sykių įvairiomis kryptimis taip, kad namas būtų tiksli gretimo kopija. Kuplios sniego kepurės ant stogų susiliejo į baltą liniją, kurią nubrėžė Dievas sakydamas: toliau nevalia, dangus priklauso man. Štai koks iššūkis jų laukia dabar: dangus. Juk jis tikrai nėra Dievo nuosavybė. Kažkur viename iš tų keturių pastatų yra butas 31425A, jame gyvena MGB pareigūnas Levas Stepanovičius Demidovas.

Šį rytą majoras Kuzminas informavo daktarą apie netikėtą Levo pasitraukimą. Jis išėjo prasidėjus kryžminei apklausai, pareiškęs, kad karščiuoja ir nebegali eiti pareigų. Majoras susidomėjo, kodėl Levas pasitraukė kaip tik dabar. Ar jis iš tiesų pasiligojo? Ar išėjo namo dėl kitų priežasčių? Kodėl pradžioje tikino esąs sveikas ir galįs dirbti, o įpareigotas ištardyti įtariamąjį prabilo jau kitaip? Ir kodėl mėgino pats vienas apklausti išdaviką? Gydytojas buvo pasiųstas nustatyti, ar Levas tikrai serga, ir pateikti ataskaitos apie pacientą. Kitaip sakant — pašnipinėti.

Kaip medikas, jis dar net neapžiūrėjęs Levo spėjo, kad jo sveikata bus pašlijusi dėl ilgo buvimo lediniame vandenyje, gal jam net plaučių uždegimas, kurį dar pasunkino amfetamino dozė. Jeigu taip, jeigu Demidovas tikrai ligonis, Zarubinas turės elgtis kaip dera gydytojui ir padėti jam pasveikti. O jei vis dėlto paaiškėtų, kad jis kokiais nors sumetimais tik simuliuoja ligą, tada Zarubinui tektų elgtis kaip MGB pareigūnui — įduoti jam stiprių raminamųjų ir pasakyti, jog tai vaistas arba tonizuojamasis preparatas. Tada Demidovas visą parą būtų apkvaitęs ir negalėtų pasprukti, o per tą laiką majoras nuspręstų, ką daryti toliau.

Pažvelgus į metalinį aukštų planą, pritvirtintą prie betoninio stulpo palei pirmo pastato cokolį, galėjai nustatyti, kad 31425A butas yra trečio korpuso keturioliktame aukšte; kur eiti, rodė jau pats adresas — 3 / 14 / 25A. Liftas — švari, žvilganti metalinė dėžė, kurioje galima tilpti dviese, o nebijant susispausti ir keturiese, — nudundėjo viršun iki trylikto aukšto, ten trumpai stabtelėjo, tarsi norėtų atsikvėpti, ir tik tada pakilo į reikiamą. Zarubinui teko abiem rankomis atstumti stringančias groteles. Tokiam aukštyje vėjas, pučiantis per atvirą betoninę galeriją, iš akių spaudė ašaras. Jis pažvelgė laukan, į apšepusius apsnigtos Maskvos pakraščius, paskui pasuko į kairę, praėjo pro 31423A, 31423B, 31424A, 31424B butus ir galiausiai pamatė numerį 31425A.

Duris atidarė jauna moteris. Daktaras buvo skaitęs Levo asmens bylą ir žinojo, kad jis turi žmoną — Raisą Gavrilovną Demidovą, dvidešimt septynerių metų mokytoją. Byloje nebuvo parašyta, kad ji graži. O jos grožis krito į akis ir tai turėtų būti paminėta byloje. Tokie dalykai svarbu. Daktaras nebuvo tam pasirengęs — grožiui jis neabejingas. Jaunystėje tam tikruose sluoksniuose garsėjo kaip mergišius. Ir dabar, prisiminęs senus gerus laikus, jis nusišypsojo šeimininkei.

Raisa atsakė jam tuo pačiu, parodydama eilę dantų, išmargintų geltonomis dėmėmis, be abejo, ne vienus metus stipriai rūko. Ji numanė, kad MGB atsiųs ką nors net neįspėjusi, ir laukė to žmogaus, kad įleistų jį pati.

— Aš daktaras Zarubinas. Mane atsiuntė aplankyti Levo.

— O aš Raisa, Levo žmona. Ar turit asmens pažymėjimą?

Daktaras nusiėmė skrybėlę, surado vizitinę kortelę ir padavė jai.

— Prašom. Vadinkit mane Moisejum.

Bute degė žvakės. Raisa paaiškino, kad elektra dingo tik trumpam — virš dešimto aukšto taip atsitinka nuolat. Dažnai tenka pakentėti tamsoje — kartais tik minutę, o kartais ir ištisą parą. Ji atsiprašė — nežinanti, kada vėl atsiras įtampa. Zarubinas bandė juokauti:

— Jis išgyvens. Ne gėlytė. Jei dar šiltas, vadinasi, tvarka.

Raisa paklausė, ar daktaras nenorėtų ko išgerti: karštas gėrimas ne pro šalį, juk lauke turbūt šalta. Jis neatsisakė, o kai šeimininkė ėmė jo paltą, palietė jos plaštaką.

Gydytojas nusekė paskui šeimininkę į virtuvę ir, atsišliejęs į sieną, susikišęs rankas į kišenes, žiūrėjo, kaip ji kaičia vandenį.

— Man rodos, vanduo jau karštas.

Taip, jis buvo pakankamai karštas. Ji užplikė arbatžolių mažame indelyje ir tik paskui įpylė arbatos į aukštą stiklinę. Arbata buvo stipri, kone juoda. Pripylusi pusę stiklinės, Raisa paklausė svečią:

— Mėgstat stipresnę?

— Kuo stipriausią.

— Tokią?

— Gal kiek praskieskit.

Kol šeimininkė pylė vandenį iš virdulio į stiklinę, Zarubino žvilgsnis slydo jos kūnu, krūtimis, juosmeniu. Ji vilkėjo pigiais drabužėliais — pilko kartūno suknelė, storos kojinės, naminis megztukas ant baltos palaidinukės. Daktaras nusistebėjo, kodėl Levas neaprengė jos, naudodamasis savo padėtimi, brangiais užsieniniais rūbais. Tačiau net masinės gamybos apdarai ir šiurkščios medžiagos nepaslėpė jos patrauklumo.

— Pakalbėkim apie jūsų vyrą. Kas jam?

— Jis karščiuoja. Skundžiasi, kad jam šalta, o kakta karšta. Jį krečia drebulys. Nieko nevalgo.

— Jam net geriau nevalgyti, kol karščiuoja. Bet jis galėjo prarasti apetitą ir dėl to, kad vartojo amfetaminą. Ar jūs žinot ką nors apie tai?

— Nieko nežinau, ką jis daro darbe.

— Ar nepastebėjot, kad būtų kaip nors pasikeitęs?

— Jis nekreipia dėmesio į valgį, išeina ir iki vėlumos negrįžta. Bet, matyt, taip reikia dėl darbo. Kai ilgą laiką įtemptai dirba, paskui pasidaro šiek tiek išsiblaškęs.

— Atmintis šlubuoja?

— Mums visiems atmintis šlubuoja.

Ji padavė gydytojui stiklinę.

— Gal cukraus?

— Būtų gerai truputis uogienės.

Ji pasistiebė prie viršutinės lentynos. Suknelė užpakaly pasikėlė ir atidengė ruoželį baltos glotnios odos. Zarubinas nurijo seilę. Raisa nukėlė stiklainį tamsiai raudonos uogienės, atsuko dangtelį ir padavė svečiui šaukštelį. Daktaras pakabino uogienės, įsidėjęs į arbatą pamaišė ir įžūliai pažvelgė šeimininkei į akis. Ši pajuto jo geismą ir nukaito. Jis matė, kaip jos kaklą užliejo raudonis.

— Ačiū.

— Gal jau norėtumėt apžiūrėti ligonį?

Ji vėl užsuko stiklainio dangtelį, padėjo uogienę ir pasuko į miegamąjį. O jis žiūrėjo, kaip uogienė tirpsta stiklinėj, ir nė nekrustelėjo.

— Gal pirmiau išgersiu arbatą. Nėra ko skubėti, niekur nenulėksi.

Moteriškei teko grįžti. Zarubinas suglaudęs lūpas vamzdeliu pūtė į arbatą, tokią karštą ir saldžią. Jis niekur neskubėjo. Ji sutrikusi lūkuriavo, o jis mėgavosi, kad verčia ją laukti.

Belangiame miegamajame buvo karšta ir tvanku. Zarubinas jau vien iš kvapo suprato, kad žmogus, gulintis lovoje, serga. Netikėtai pasijuto lyg ir nusivylęs. Svarstydamas, iš kur šis jausmas, atsisėdo ant lovos šalia Levo. Pamatavo jam temperatūrą. Didelė, bet ne kritiška. Pasiklausė plaučių ir neišgirdo nieko grėsmingo. Džiovos nėra. Niekas nerodo, kad būtų kas rimtesnio nei peršalimas. Raisa stovėjo šalia ir laukė. Jos rankos kvepėjo muilu. Daktarui jos artumas buvo malonus. Jis išsitraukė iš lagaminėlio rudo stiklo buteliuką ir atseikėjo šaukštą tiršto žalio skysčio.

— Būkit maloni, pakelkit jam galvą.

Žmona padėjo Levui atsisėsti. Zarubinas supylė skystį į gerklę. Vos ligonis prarijo, Raisa nuleido jo galvą ant priegalvio.

— Ko jam davėt?

— Tai stiprinantis vaistas — kad geriau miegotų.

— Jis ir taip nepraplėšia akių.

Daktaras neatsakė. Per sunku buvo sugalvoti, ką čia pamelavus. Narkotikas, kurio jis įdavė neva kaip vaisto, iš tiesų buvo paties daktaro sumanytas: barbitūratas, sumaišytas su haliucinogenu, ir dar pridėta cukraus sirupo su kvapiaisiais prieskoniais, kad nesijaustų skonio. Jo paskirtis buvo sukelti kūno ir sielos negalią. Išgertas skystis ima veikti nepraėjus nė valandai: pirmiausia kerta per raumenis — jie suglemba, atsipalaiduoja ir net menkiausias judesys virsta nepakeliamas. Haliucinogeninis poveikis išryškėja kiek vėliau. Ir tik po paros, jei ne vėliau, pacientas — šiuo atveju Levas — atgauna bemaž normalią būseną.

Zarubiną užvaldė mintis, kuri buvo šovusi dar virtuvėj, kai Raisa išraudo; dabar, užuodus muilą ant jos rankų, ta mintis virto planu. Jeigu jis raportuos, kad Levas sveikas, o tik apsimetė sergąs, kad savavališkai pasišalintų, tada jis beveik garantuotai bus suimtas ir tardomas. Kadangi buvo kilę ir daugiau abejonių dėl jo elgesio, šis svarus faktas leistų pateikti jam įtarimus. Greičiausiai jis būtų įkalintas. Jo žmona, gražioji jo žmonelė, liktų vieniša ir pažeidžiama. Jai reikėtų atramos, pagalbininko. Zarubino padėtis Valstybės saugumo pajėgose prilygsta Levo padėčiai, gal net viršesnė, vadinasi, jis galėtų pasiūlyti Raisai visai priimtiną, patogią išeitį. Tiesa, jis vedęs, bet ji galėtų būti jo meilužė. Zarubinas buvo įsitikinęs, kad Raisos gyvybės instinktas labai stiprus. Vis dėlto net viską susumavus gali būti kebloka pasiekti tai, ko jis nori. Jis atsistojo.

— Ar galėtume pasišnekėti akis į akį?

Virtuvėje Raisa sunėrė rankas. Tarpuakyje įsirėžė raukšlelė — mažytis brūkšnelis šiaip jau tobulame blyškiame veide. Zarubinas panoro lyžtelėti tą raukšlelę.

— Ar mano vyras pasveiks?

— Jis karščiuoja. Ir aš būčiau nusiteikęs tai pasakyti.

— Ką jūs būtumėt nusiteikęs pasakyti?

— Kad jis tikrai serga.

— Bet jis iš tiesų serga. Pats ką tik pasakėt.

— Argi jūs nesuprantat, kodėl aš atėjau?

— Atėjot dėl to, kad esat gydytojas, o mano vyras serga.

— Atėjau dėl to, kad esu gydytojas. Tai tiesa. Bet aš atsiųstas čionai patikrinti, ar jūsų vyras tikrai serga, ar tik bando išsisukti nuo darbo.

Raisa akimirką sutriko.

— Bet juk akivaizdu, kad jis serga. Bet kas tai pasakytų, tam nereikia būti gydytoju.

— Taip, bet čia esu vienas. Tik aš sprendžiu. Ir jie patikės tuo, ką aš pasakysiu.

— Daktare, jūs ką tik pasakėt, kad jis serga. Sakėt, kad jis karščiuoja.

— Ir esu pasirengęs tai įrašyti protokole, jeigu jūs sutiksit su manim permiegoti.

Keistas dalykas: ji nė nemirktelėjo. Jokios reakcijos. Zarubinas kalbėjo toliau:

— Tik kartą, nebent susižavėtumėte manim, tada galėtume ir toliau susitikinėti. Mudu galėtume susitarti: aš jums atsilyginčiau kuo tik panorėtumėt, žinoma, su saiku. Svarbiausia, niekas niekada to nesužinotų.

— O jei atsisakysiu?

— Tada pranešiu, kad jūsų vyras melavo. Pasakysiu, kad stengėsi dėl man nežinomų priežasčių žūtbūt išvengti darbo. Patarsiu jį iškvosti.

— Jie jumis nepatikės.

— Jūs tuo įsitikinusi? Įtarimų jau kilo. Man reikės tik pritarti.

Raisos tylėjimą vertindamas kaip sutikimą, Zarubinas priėjo artyn ir pabandė uždėti delną jai ant kojos. Moteriškė nekrustelėjo. Juodu galėtų sueiti virtuvėj. Niekas nesužinotų. Jos vyras nepabustų. Ji galėtų rėkti kiek tinkama, sukelti didžiausią triukšmą — ir kas iš to?

Raisa vogčiomis apsidairė. Netoliese gulėjo peilis. Zarubino ranka slydo jai per koją.

— Nesirūpinkit. Jūsų vyras kietai miega. Jis netrukdys mums, o mes netrukdysim jam. — Jo ranka jau buvo po sijonu. — Jums dar ir patiks. Daugeliui patiko.

Jis buvo taip arti, kad jautė jo alsavimą. Pasilenkė prie jos, prasižiojo, geltoni dantys jau čia pat, lyg ji būtų buvusi obuolys, kurio jis taikytųsi atsikąsti. Ji pasimuistė. Jis griebė jai už rankos.

— Paleiskit.

— Dešimt minučių — ne tokia jau didelė kaina už vyro gyvybę. Padarykit tai dėl jo.

Jis dar labiau prisiglaudė ir dar stipriau suspaudė ranką.

— Aš šauksiu.

— Jis nepabus. Narkotikai.

— Kaimynai...

— Išėję į darbą, argi ne?

Jis prisispaudė prie jos, vis dar gniauždamas jai riešą.

Staiga daktaras paleido ją ir pakėlė rankas. Raisa laikė prikišusi jam prie gerklės peilį.

— Jeigu jums kyla abejonių dėl mano vyro būklės, pasakykit majorui Kuzminui, mūsų geram draugui, kad atsiųstų kitą gydytoją. Reikia dar vieno specialisto išvados.

Juodu dar pamindžikavo vienas prieš kitą ir Raisa laikė peilį įrėmusi Zarubinui į gerklę, kol šis išspūdino iš virtuvės. Moteris stovėjo tarpdury atkišusi peilį. Daktaras neskubėdamas apsivilko paltą, pasiėmė odinį lagaminėlį, pradarė buto duris ir merkdamasis nuo skaisčios žiemiškos saulės, šviečiančios per atvirą betoninę galeriją, tarė:

— Tik vaikai, be to, patys kvailiausi, vis dar tiki draugais.

Raisa žengė iš paskos, nukabino jo skrybėlę nuo gembės ir sviedė jam po kojomis. Kai Zarubinas pasilenkė jos pakelti, Raisa užtrenkė duris.

Ji klausėsi, kaip tolsta daktaro žingsniai, vis dar laikydama peilį drebančiose rankose. Gal pati davė pagrindo manyti, kad sutiktų su juo sugulti? Kaip ten viskas buvo: ji atidarė duris, pabandžius jam pajuokauti nusišypsojo, pakabino jo paltą, užplikė arbatos. Raisa papurtė galvą: ne, ji nieko panašaus nedarė, Zarubinas pats apsigavo. Bet gal ji be reikalo iš karto atmetė jo pasiūlymą, gal reikėjo leistis gundomai? Gal senam kvailiui būtų užtekę patikėti, kad jai malonus jo dėmesys? Pasitrynė akis. Ji pasielgė neprotingai. Dabar jiems gresia pavojus.

Raisa nuėjo į miegamąjį ir atsisėdo šalia Levo. Jo lūpos krutėjo, lyg tylomis meldžiantis. Ji prisislinko arčiau — gal supras, ką sako. Bet vos girdėjo jo žodžius — kažkokios nuotrupos. Jis kliedėjo. Sugriebė jai už rankos. Levo veidas buvo išpiltas šalto prakaito. Ji ištraukė ranką, nušluostė jam veidą ir užpūtė žvakę.

*

Levas jau ne lovoj; kambarys, namai — viskas išblukę. Jis bėga pėdsakais per sniegą, vis greičiau, greičiau. Pažvelgęs į priekį mato, kaip Anatolijus Brodskis lekia per užšalusią upę, bet šįsyk neįlūžta ir pasiekia kitą krantą: jis laisvas ir skuba į mišką. Pribėgęs upę, Levas žengia ant ledo, bet regi apačioj galybę veidų: tenai visi, kuriuos jis kada nors suėmė, bet storas ledas iškraipo jų apybraižas, tik neaiškiai dūluoja aibė neatpažįstamų kūnų, nėmaž nejudančių. Bet sulig kiekvienu jo žingsniu tie kūnai po juo atgyja, daužo ledą, išnyra ir bando pačiupti Levui už kojos. Jis bėga kiek įkerta, ir vis tiek tų kūnų pilna visur — ir už nugaros, ir priešais. Ledas aižėja, kažkieno ranka griebia jam už kojos, bet jis ją nusipurto. Kita ranka sugniaužia jam kulkšnį ir parverčia. Dabar jau daug rankų lenda iš po ledo, sučiumpa jį ir nusitempia gilyn, į juodą ledinį vandenį. Jis užsimerkia.

Atsimerkęs Levas regi save stovintį šalia Raisos. Ji vilki rausvą suknelę, kurią vestuvių dienai pasiskolino iš draugės ir paskubom susiaurino, nes buvo jai kiek per didelė. Plaukus puošia vienintelis baltas žiedas, nuskintas parke. O jis vilki pilką kostiumą, nepritaikytą jo figūrai, — irgi ne nuosavą, irgi pasiskolintą iš bendradarbio. Juodu stovi nušiurusio valdiško pastato nušiurusiame kabinete, jame bus sutuokti. Priešais — stalas, už jo sėdi praplikęs vyriškis, apsikrovęs popieriais. Raisa paduoda jųdviejų dokumentus ir laukia, kol bus patikrinta abiejų tapatybė, visai kaip parduotuvėje, kur išduodamas davinys. Nei priesaikos, nei apeigų, nei puokštės. Nei svečių, nei ašarų, nei sveikintojų — tik juodu, vilkintys geriausiais drabužiais, kuriuos pavyko gauti. Jokio sambrūzdžio: tai būtų buržuazinė atgyvena. Vienintelis sutuoktuvių liudytojas, tas plinkantis civilinės metrikacijos tarnautojas spuoguotu raudonu veidu, įrašo jų duomenis į storą nučiupinėtą knygą. Pagaliau popieriai sutvarkyti, jiems įteikiamas sutuoktuvių liudijimas. Jie jau vyras ir žmona.

O dabar jis vėl senajame tėvų bute, bus švenčiamos jų vestuvės. Prisirinkę draugų, kaimynų ir šiaip prašalaičių: kaip čia praleisi progą pasivaišinti! Pagyvenęs vyriškis, kurio Levas nepažįsta, traukia negirdėtas dainas. Tik kažkas ne taip jo atminčiai. Jį supa nebe šeima ir bičiuliai. Jį supa atšiaurūs veidai — Fiodoro šeima. Sena moteriškė, berniukas, motina, draugai, kaimynai — visi spokso į jį. Vestuvės virtusios laidotuvėmis, o Levas šoka.

Prie lango — vyras, priplojęs nosį prie stiklo. Levas grūdasi per žmonių pilną kambarį, priėjęs langą nušluosto aprasojusį stiklą ir mato Michailą Sviatoslavičių Zinovjevą peršauta galva, suknežintu žandikauliu ir sumaitotu veidu. Levas pasitraukia ir apsidairo. Kambarys dabar tuščias, jame tik dvi mergaitės — Zinovjevo dukrelės, vilkinčios nešvariais skarmalais. Našlaitės išsipūtusiais pilvais, spuoguotais veidais. Utėlės ropoja jų drabužiais, antakiais, o susivėlę juodi plaukai pilni tų gyvių. Levas užsimerkia ir papurto galvą.

Pajutęs šaltį, jis ūmai atsimerkia ir suvokia besąs po vandeniu, veidu prisispaudęs prie tamsios ledo lyties. Jis tranko ledą kumščiu ir negali pramušti. Bet štai vienas tų, kuriuos jis kadaise suėmė, stovi anapus ledo jam virš galvos ir žiūri į Levą. O šis pats vienas murkso juodam vandeny, ir kas jam belieka — tik išsižioti ir prisiryti į plaučius ledinio vandens.

*

Levas atsimerkė. Šalia sėdi Raisa ir bando jį raminti. Jis apsidairė, nesusivokdamas kur esąs: pasąmonėje — vis dar klejonių pasaulyje, nors sąmonė sufleruoja — jau tikrovėje. Įsitikinęs, kad vėl namie, Levas pratrūko:

— Ar prisimeni, kaip mudu pirmą kartą susitikom? Manei, kad įžūliai žiūriu į tave. Bet kitaip negalėjau. Išlipau ne toj metro stoty vien tam, kad paklausčiau tavo vardo. Bet tu man nesakei. O aš neatstojau, kol sužinojau. Pamelavai, kad tavo vardas Lena. Visą savaitę negalėjau kalbėti apie nieką kita, tik apie gražuolę, vardu Lena. Visiems kartojau, kokia Lena graži. Kai pagaliau vėl susitikom ir įkalbėjau pasivaikščioti, visą laiką vadinau tave Lena. Kai atėjo metas atsisveikinti, norėjau tave pabučiuoti, o tu sutikai viso labo pasakyti man tikrąjį savo vardą. Rytojaus dieną tik ir kalbėjau, kokia nuostabi mergina toji Raisa, ir visi šaipėsi iš manęs, sakė, kad aną savaitę aš taip kalbėjęs apie Leną, šią savaitę — jau apie Raisą, o dar po savaitės būsianti vėl kita. Bet to nenutiko. Visada buvai tik tu.

Raisa klausėsi vyro ir stebėjosi — staiga jis pasidarė be galo jausmingas. Liepė jam gulėti, ir neilgai trukus jis vėl užmigo. Praslinko jau beveik dvylika valandų, kai Zarubinas išėjo. Raisa dar nieko nevalgiusi. Niekingas seneliokas virto pavojingu priešu. Norėdama nuvyti baimes šalin, Raisa išvirė sriubos — tiršto sultinio su vištienos juostelėmis, o ne kokio ten daržovių viralo su vištos kauliukais. Sriuba lėtai leido burbuliukus ant mažos ugnies, kad būtų išvirusi, kai Levas vėl įstengs valgyti. Ji pamaišė sriubą ir prisipylė dubenėlį, bet kaip tik tuo metu kažkas pabeldė į duris. Tokiu vėlyvu laiku Raisa nebelaukė svečių, tad pasičiupo peilį nuo stalo ir laikydama jį už nugaros prisiartino prie durų.

— Kas ten?

— Majoras Kuzminas.

Ji nurimo.

Majoras Kuzminas galerijoje stovėjo su palyda — dviem žaliūkais kareivėliais.

— Kalbėjau su daktaru Zarubinu.

Raisa išpyškino:

— Nagi užeikit ir patys pamatysit, kaip Levas...

Kuzminas nustebo.

— Ką jūs, kam to reikia! Nenoriu jo varginti. Medicinos klausimais pasitikiu daktaru. Be to, atvirai šnekant, — tik nepalaikykit manęs bailiu, — bijau nuo jo užsikrėsti. Būtų negerai visiems iškristi iš rikiuotės.

Ji vargiai suprato, kas įvyko. Daktaras pasakė tiesą. Raisa prikando lūpą, kad neišduotų palengvėjimo. O svečias kalbėjo toliau:

— Buvau jūsų mokykloje ir paaiškinau, kad jūs negalėsit eiti į darbą, kol Levas atsigaus. Mums jo reikia sveiko. Tai vienas šauniausių mūsų karininkų.

— Jam pasisekė, kad jo bendradarbiai tokie dėmesingi.

Kuzminas praleido tą komplimentą pro ausis ir pasisukęs mostelėjo pareigūnui. Kareivis laikė popierinį maišą. Kaip atvėrusi duris jo nepastebėjo! Vaikinas priėjo ir atkišo maišą.

— Čia daktaro Zarubino lauktuvės. Ne man reikia dėkoti.

Raisa vis dar laikė peilį už nugaros, o maišui reikėjo abiejų rankų. Ji stumtelėjo peilį už sijono juosmens. Pajutusi, kad jis slystelėjo žemyn, žengtelėjo ir paėmė maišą, beje, sunkesnį, negu tikėjosi.

— Ar neužeisit?

— Ačiū, bet jau vėlu, be to, aš pavargęs.

Kuzminas palinkėjo Raisai labos nakties.

Ji užtrenkė duris ir nuėjo į virtuvę, padėjo lauktuves ant stalo, išsitraukė peilį iš po sijono ir perpjovė maišą. Jis pasirodė besąs pilnas apelsinų ir citrinų — tikrų skanėstų, o juk mieste trūksta paprasčiausio maisto. Raisa užsimerkė ir įsivaizdavo iškrypėlišką daktaro pasitenkinimą. Zarubinas džiaugsis, kad jam dėkinga — ne už vaisius, bet vien už tai, kad jis atliko savo pareigą, kad raportavo, jog Levas iš tiesų serga. Apelsinais ir citrinomis jis neabejotinai nori pasakyti, kad turinti jaustis jam skolinga. Būtų tik įsigeidęs — abu jau būtų buvę suimti. Ir Raisa sumetė vaisius į šiukšlių kibirą — paganė akis į skaisčią jų spalvą, paskui visus po vieną sumėčiojo. Ji nevalgys jo dovanos. Bet ir neverks. Vasario 19-oji

Tai buvo pirmas kartas per ketverius metus, kada Levas išėjo neplanuotų atostogų. Buvo ištisa kategorija Gulago kalinių, nuteistų už darbo drausmės pažeidimus; tie žmonės per ilgai buvo pasišalinę iš darbo vietos arba daugiau kaip pusvalandžiu pavėlavę į pamainą. Saugiau buvo nueiti į gamyklą ir pargriūti, iš tikrųjų pargriūti ant grindų, negu likti namie baiminantis, kad darbe sudribsi. Niekada pats darbuotojas nesprendė, ar jam dirbti, ar nedirbti. Levas žinojo — vargu ar jam kas gresia. Jį apžiūrėjo gydytojas (to neprisiminė, bet Raisa buvo minėjusi). Majoras Kuzminas pats buvo atėjęs jo aplankyti ir leido kurį laiką neiti į darbą. Vadinasi, jam neramu ne dėl to. Kuo ilgiau jis apie tai galvojo, tuo labiau buvo tikras. Jis nebenorėjo grįžti į darbą.

Jau trys dienos nebuvo išėjęs iš namų. Atsiskyręs nuo viso pasaulio, tvarsėsi lovoj, siurbčiojo pasaldintą karštą vandenį su citrina, srėbė barščius ir lošė kortomis su žmona, o ši jam, kaip ligoniui, nedarė nuolaidų ir beveik kaskart laimėdavo. Dažniausiai miegodavo, buvo laimingas, kad po tos pirmos paros nebekankina košmarai. Užtat vargino dvasios tuštuma. Išnykimo pojūtis jam nebuvo netikėtas; melancholiją jis priskyrė šalutiniam metamfetamino abstinencijos poveikiui. Bet juto ir kai ką blogesnio. Jis jau nuskandino kriauklėje atsargas — keletą maišelių pilkšvai baltų kristalų. Daugiau jokių narkotikų per areštus. Ar ne narkotikai sukėlė tokius pojūčius? O gal areštai? Kuo labiau jis sveiko, tuo lengviau jam buvo racionaliai paaiškinti pastarųjų kelių dienų įvykius. Jis padarė klaidą: ta klaida buvo Anatolijus Tarasovičius Brodskis. Tą niekuo dėtą žmogų sučiupo ir sutraiškė savo krumpliaračiais gyvybiškai svarbi, tačiau kartais ir klystanti Valstybės mašina. Paprasta ir apgailėtina. Pavienis žmogus niekada neįstengs nuginčyti jos operacijų tikslingumo. Kaipgi jis galėtų? Valdininkų darbo principai tvirti kaip uola. Apginti šalį kur kas svarbiau nei vieno žmogaus likimas, net tūkstančio žmonių likimas. Kokia visų Sovietų Sąjungos gamyklų, mašinų ir armijos vertė? Palyginti su jų verte, individo vertė be galo menka. Bet svarbiausia, kad Levas suvokė šias proporcijas. Vienintelė išeitis nemesti darbo — suvokti proporcijas. Išvados pagrįstos, o jis, deja, netikėjo nė viena jų.

Priešais jį Lubiankos aikštės centre stovėjo bronzinė Felikso Dzeržinskio statula; ją supo vejos lopinėlis, aplinkui ratu zujo automobiliai. Dzeržinskio biografiją Levas mokėjo atmintinai. Visi agentai mokėjo. Nuvertęs caro valdžią, Leninas įsteigė politinę policiją, Ypatingąją komisiją — ČK, o Dzeržinskis tapo pirmuoju jos vadovu, pirmuoju čekistu, kartu ir NKVD įkvėpėju. Jis tapo pavyzdžiu visiems būsimiems čekistams. Jų vadovėliuose buvo prikaišiota citatų, priskiriamų Dzeržinskiui. Bene garsiausias ir dažniausiai cituojamas jo posakis:

Čekistas turi pratinti savo širdį prie žiaurumo.

Žiaurumas buvo įtrauktas į jų darbo kodeksą. Žiaurumas buvo dorybė. Žiaurumas buvo būtinas. Žiaurumas žadino įkvėpimą. Žiaurumas žadėjo duoti raktus nuo vartų į tobulą Valstybę. Čekistas buvo kaip religinis fanatikas, tikintis doktrina, kurios pagrindinis įsakymas — žiaurumas.

Levas buvo ugdomas visų pirma kaip atletas, buvo lavinami fiziniai jo gebėjimai, miklumas; jo karjerai tai veikiau padėjo nei trukdė, kūrė jam patikimo žmogaus įvaizdį — bent jau tiek patikimo, kiek galima tikėtis ir iš mokslininko. Tačiau jis buvo verčiamas bent vieną vakarą per savaitę vargingai perrašinėti ranka visas citatas, kurias čekistui privalu mokėti atmintinai. Jis nebuvo knygų žiurkė, kurį slegia prasta atmintis, bet narkotikų vartojimas padarė savo. Vis dėlto privalėjo įsiminti svarbiausias politines kalbas. Net mažiausias apsirikimas būtų buvęs įtartinas. O dabar, po trijų dienų, priėjęs prie Lubiankos durų ir žvilgtelėjęs į Dzeržinskio statulą, kardu grasančią pilkam dangui, Levas pajuto, kad jo mintys pakrikusios: frazių nuotrupos iškyla atminty, bet ne reikiama tvarka. Visa, ką jis pajėgė tiksliai prisiminti iš daugelio tūkstančių žodžių, surašytų čekisto aksiomų ir principų biblijoje, buvo tik žodžiai apie žiaurumo svarbą.

Levas buvo palydėtas į Kuzmino kabinetą. Majoras sėdėjo krėsle ir pakvietė Levą sėstis priešais. Levas pakluso. Kuzminas nusišypsojo.

— Ar jau geriau jaučiatės?

— Taip, ačiū. Žmona sakė, kad buvote atėjęs.

— Buvom susirūpinę dėl jūsų. Iki šiol dar nė sykio nesirgot. Aš peržiūrėjau jūsų raportus.

— Turiu atsiprašyti.

— Tai ne jūsų kaltė. Jūs labai drąsiai puolėt į tą upę. Ir mes džiaugiamės, kad jį išgelbėjot. Jis pateikė mums vertingos informacijos.

Kuzminas patapšnojo ploną juodą aplanką ant stalo vidurio.

— Kol jūsų nebuvo, Brodskis prisipažino. Jo apklausa truko dvi dienas. Prireikė dviejų kamparo šokų. Jis buvo stebėtinai užsispyręs. Bet galiausiai palūžo. Įvardijo mums septynis žmones, prijaučiančius anglams ir amerikiečiams.

— O kur jis dabar?

— Kas?

— Brodskis.

— Šiąnakt jam įvykdyta mirties bausmė.

Kuzminas paėmė juodą aplanką ir padavė Levui.

— Štai jo prisipažinimo protokolas.

Levas atskleidė aplanką. Akys užkliuvo už pirmos eilutės.

Aš, Anatolijus Tarasovičius Brodskis, esu šnipas.

Levas permetė akimis mašinraščio puslapius. Įprasta banali dokumento pradžia: pirmiausia kalinys atsiprašo ir gailisi, tik paskui kalba apie savo nusikaltimą. Tą šabloną jis matęs tūkstančius kartų. Skiriasi tik detalės: vardai, vietos.

— Ar pageidaujat, kad dabar ir perskaityčiau?

Kuzminas papurtė galvą ir įteikė jam antspauduotą voką.

— Jis paminėjo šešis tarybinius piliečius ir vieną lenką. Jie kolaborantai, dirba užsienio šalių vyriausybėms. Šešis perdaviau kitiems agentams. Septintojo bylą pavedu ištirti jums. Laikydamas jus vienu gabiausių savo darbuotojų, palikau jums patį atkakliausią. Voke rasit pradinį mūsų įdirbį, keletą nuotraukų ir visą informaciją, šiuo metu turimą apie tą asmenį; jos, kaip matysit, ne kažin kiek. Jūsų užduotis — surinkti daugiau faktų, ir jei Anatolijus buvo teisus, jeigu tas žmogus išdavikas, turėsite jį suimti ir atgabenti čia, kaip paprastai.

Levas praplėšė voką ir ištraukė keletą didelių nespalvotų nuotraukų, kurias sekliai padarė iš toliau, iš kitapus gatvės. Jose buvo nufotografuota jo žmona. Tą pačią dieną

Diena ėjo į pabaigą ir Raisai palengvėjo. Pastarąsias aštuonias valandas ji dėstė lygiai tą pačią temą visoms amžiaus grupėms. Paprastai ji vesdavo privalomąsias politines pamokėles, bet šįryt mokykla paštu gavo naujas Švietimo ministerijos instrukcijas, įpareigojančias ją laikytis pamokų plano, surašyto priede. Atrodo, jos išsiuntinėtos visoms Maskvos mokykloms ir turi būti nedelsiant įgyvendintos, įprastos pamokos turės palaukti rytdienos. Instrukcijos reikalavo ištisą dieną pasakoti kiekvienai klasei, kaip labai Stalinas myli visus šalies vaikus. Pati meilė buvo politinė pamoka. Nebuvo svarbesnės meilės už Vado meilę, vadinasi, ir už meilę Vadui. Iš tos didelės meilės Stalinas norėjo, kad vaikai, nesvarbu kokio amžiaus būtų, prisimintų pagrindinius įspėjimus ir kasdien jų laikytųsi. Negalima eiti per gatvę, kol du kartus neapsidairei, reikia būti atsargiems važiuojant metro traukiniu, pagaliau (ir tai buvo ypač pabrėžta) negalima žaisti ant geležinkelio bėgių. Šalies vaikų saugumas — svarbiausia. Jie — mūsų ateitis. Buvo pridėta ir keistokų pavyzdžių. Pamoką reikėjo baigti trumpa apklausa ir įsitikinti, ar mokiniai suprato visą informaciją.

Kas jus labiausiai myli? Teisingas atsakymas: Stalinas.

Ką tu labiausiai myli? Teisingas atsakymas: Staliną (klaidingus atsakymus reikia registruoti).

Ko niekada negalima daryti? Teisingas atsakymas: žaisti ant geležinkelio bėgių.

Raisa galėjo tik spėlioti, kodėl prireikė tokios instrukcijos: nebent Partija susirūpino dėl per mažo gyventojų skaičiaus po karo.

Jos pamokos paprastai labai išvargindavo, kur kas labiau negu kitų mokytojų dėstomi dalykai. Negalėjai tikėtis, kad mokiniai kaskart džiūgaus išsprendę lygtį, užtat galėjai tikėtis, kad kassyk, kai mokytoja paminės Generalisimą Staliną, Sovietų Sąjungą ar būsimą pasaulinės revoliucijos pergalę, nuaidės plojimai. Mokiniai varžėsi tarpusavyje: niekas nenorėjo pasirodyti atsidavęs mažiau už kaimyną. Tik praeis penkios minutės — ir pamoka jau nutrūksta, vaikai sustoja ir trypia kojomis arba trinksi kumščiais į suolus; tada jau ir Raisai nėr kas darą — tik atsistoti ir elgtis taip pat. O kad neiškiltų pūslių (nes tekdavo ploti po kelis kartus per pamoką), mokytoja įsigudrino pliaukšėti taip, kad delnai vos palietę vienas kitą nuslystų: ir entuziazmas parodytas, ir ne taip skauda. Iš pradžių jinai įtardavo, kad vaikams patinka šitaip patriukšmauti, kad jie paprasčiausiai naudojasi proga nutraukti pamoką. Bet paskui įsitikino, kad čia kas kita. Jie bijo. Užtat ir drausmę palaikyti nebuvo jokio vargo. Retai teprireikdavo pakelti balsą, o grasinti — niekada. Jau šešiamečiai pypliai suprato, kad parodęs nepagarbą valdžiai, ne laiku leptelėjęs neatsargų žodį rizikuoji gyvybe. Jaunas amžius — ne pasiteisinimas. Vaikas jau nuo dvylikos metų gali būti pakartas už savo ar tėvų nusikaltimus; pravartu tai žinoti, bet Raisa nenorėjo su tuo sutikti.

Nors ir daug vaikų klasėse, — būtų buvę ir dar daugiau, jei ne karas, kirtęs per demografinius rodiklius, — ji savaip išsprendė uždavinį, kaip įsidėmėti mokinių pavardes. Stengėsi parodyti, kad jai rūpi kiekvienas. Bet labai greit įsitikino, kad jos gebėjimas prisiminti pavardes kai kam kelia keistą nerimą. Tarsi tame gebėjime būtų slypėjusi grėsmė.

Jei galiu prisiminti tavo pavardę, tai galiu tave ir įskųsti.

Vaikai buvo jau įsisąmoninę, kad naudingiau būti bevardžiam, ir Raisa pastebėjo, kad kuo mažiau dėmesio ji skiria kuriam nors mokiniui, tuo geriau jis jaučiasi. Nė dviem mėnesiams nepraėjus, ji liovėsi vadinusi juos pavarde ar vardu ir vėl, kaip pradžioj, tik rodydavo pirštu.

Vis dėlto nebuvo ko labai skųstis. Jos mokykla, 7-oji vidurinė, — keturkampis pastatas ant betono stulpų, — laikoma valstybinės ugdymo politikos pažiba. Apie ją buvo daug rašoma, jos nuotraukos mirgėjo laikraščiuose, ir ją atidarė ne kas kitas, o pats Nikita Chruščiovas; ta proga pasakė kalbą (naujosios gimnastikos salės grindys buvo taip uoliai išvaškuotos, jog keturi mongolai, Chruščiovo asmens sargybiniai, turėjo jį prilaikyti, kad nepaslystų) apie ugdymą, pritaikytą šalies poreikiams. O šaliai reikėjo itin darbščių, sveikų jaunų mokslininkų, inžinierių ir sportininkų, olimpinėse žaidynėse laiminčių aukso medalius. Katedros dydžio naujoji gimnastikos salė, prišlieta prie pagrindinio rūmo, buvo erdvesnė ir prašmatnesnė už pačią mokyklą; joje buvo uždaras bėgimo takas, komplektas demblių, žiedų, virvinių kopėčių, tramplinų — visa, ko tik reikia veiklai po pamokų, mat tvarkaraštyje buvo treniruočių valanda, privaloma kiekvienam moksleiviui, nesvarbu kokio amžiaus ir pajėgumo. Ir iš Chruščiovo kalbos, ir iš gimnastikos pastato architektūros Raisai buvo aiškių aiškiausia: šaliai nereikia poetų, filosofų ir dvasininkų. Jai reikia darbo rezultatų, kuriuos galima suskaičiuoti ir išmatuoti, sporto laimėjimų, kuriuos užfiksuoja chronometras. Tikyba buvo išbraukta iš pamokų tvarkaraščio taip ryžtingai, tarsi Kremliuje būtų buvę atrasta nepaneigiamų įrodymų, kad Dievo nėra.

Tarp kolegų Raisa turėjo tik vieną draugą — Ivaną Kuzmičių Žukovą, rusų kalbos ir literatūros mokytoją. Juodu susidraugavo atsitiktinai. Jis lyg netyčia padejavo dėl mokyklos bibliotekos: ji mažytė kaip spinta, nugrūsta į rūsį šalia šildymo katilo, prikimšta propagandinių brošiūrų, senų oficiozo Pravda komplektų ir cenzūruotų raštų, o užsienio autorių knygų — nė vienos. Tai išgirdusi Raisa pašnibždėjo jam būti atsargesniam. Nuo tų žodžių prasidėjo savotiška jų draugystė, jos akimis žiūrint — strategiškai ydinga, mat Ivano mintys ant liežuvio galo. Daugelis jį jau laikė įtartinu. Kiti mokytojai buvo įsitikinę, kad jis pogrindyje kaupia draudžiamus raštus, o gal ir dar blogiau — pats rašo knygą ir neabejotinai ardomojo pobūdžio jos ištraukas nelegaliai siuntinėja į Vakarus. Jis iš tiesų buvo jai paskolinęs nelegalų romano „Kam skambina varpai” vertimą, teko jį per vasarą perskaityti parke, taip ir neišdrįso neštis į namus. Raisa galėjo bendrauti su juo tik dėl to, kad jos pačios lojalumas niekada nebuvo per daug priekabiai tikrinamas. Šiaip ar taip, ji buvo Valstybės saugumo pareigūno žmona ir apie tai žinojo kone visi aplinkiniai, net kai kurie mokiniai. Būtų buvę suprantama, jeigu Ivanas būtų laikęsis nuo jos atokiau. Bet jis, be abejo, raminosi tuo, kad jei Raisa būtų norėjusi jį įskųsti, seniai tą būtų padariusi: jau buvo girdėjusi tiek neprotingų jo šnekų, tai negi jai būtų buvę sunku naktį pašnibždėti jo pavardę sutuoktiniui? Štai taip ir atsitiko, kad vienintelis iš jos kolegų, kuriuo ji pasitikėjo, buvo pats nepatikimiausias, o vienintelis žmogus, kuriuo pasitikėjo jis, buvo moteris, mažiausiai to verta. Jis buvo vedęs, turėjo tris vaikus, o Raisai dingojosi, kad jis ją įsimylėjęs. Bet dėl to ji nesuko sau galvos ir nuoširdžiai manė, kad abiem bus geriau to nesvarstyti.

*

Priešais pagrindines mokyklos duris kitapus gatvės, mažaaukščio gyvenamojo namo prieangyje, stovėjo Levas. Buvo be uniformos, vilkėjo skolintais civiliniais drabužiais — ilgu pilkos vilnos apsiaustu, siekiančiu kulkšnis, ant kaktos buvo užsismaukęs storą kailinę kepurę; nė vienas tų skolintų daiktų žmonai nekris į akį, jei netyčia ir pažvelgs jo pusėn. Levas trypė, kad nešaltų kojos, ir žvilgčiojo į laikrodį — nerūdijančio plieno Poliot Aviator, kurį jam gimtadienio proga buvo padovanojusi žmona. Pamokos netrukus baigsis. Levas žvilgtelėjo į žibintą virš galvos. Radęs pamestą šluotą, jos kotu sudaužė lemputę, ir prieangis paskendo tamsoj.

Žmona sekama nebe pirmą sykį. Prieš trejus metus Levas sekė visai ne dėl to, kad ji būtų atrodžiusi politiškai nepatikima. Dar nė metai nebuvo praėję nuo jų sutuoktuvių. Raisa darėsi vis santūresnė ir uždaresnė. Juodu gyveno lyg ir kartu, lyg ir atskirai: abu ištisomis dienomis dirbo, tik trumpai pasimatydavo rytais ir vakarais — pabendraudavo tiek, kiek du žvejų laivai, kasryt išplaukiantys iš to paties uosto. Jis nesijautė po vedybų bent kiek pasikeitęs ir negalėjo suprasti, kodėl ji ištekėjusi persimainė. Kaskart jam prabilus apie tai, Raisa pareikšdavo, kad jaučiasi prastai, bet pas gydytoją nėjo, ir gana. Tai truko mėnesį, ir kitą, ir trečią. Kiekgi galima negaluoti? Vienintelė priežastis, rodėsi jam, ta, kad ji pamilo kitą vyriškį.

Kilus tokiam įtarimui, jis pavedė neseniai pradėjusiam darbuotis jaunam perspektyviam agentui sekti Raisą. Agentas tai ir darė savaitę. Nors ir nesmagus žingsnis, Levas turėjo pasiteisinimo motyvą — meilė. Vis dėlto jis rizikavo, ir ne vien dėl to, kad Raisa galėjo apie tai sužinoti (būtų ėmusi jį niekinti). Jeigu būtų sužinoję jo bendradarbiai, galėjo visaip pamanyti. Jei Levas negali pasitikėti žmona kaip moterimi, argi gali pasitikėti Ja politiškai? Ar ji neištikima, ar ištikima, užsiima ardomąja veikla ar ne, visiems būtų buvę geriau nutrėmus ją į Gulagą. Dėl visa ko. Jei taip būtų nutikę, Raisa nebūtų buvusi kalta dėl neištikimybės ir niekas niekada nebūtų sužinojęs, kad buvo jo sekama. Tąkart Levas pamažu aprimo ir suprato, kad jam tereikia būti kantriam, dėmesingam ir pagelbėti Raisai išsikapstyti iš bėdų, kad ir kokios jos būtų. Per kelis mėnesius jųdviejų santykiai pagerėjo. Levas perkėlė jaunąjį agentą į Leningradą, skyrė jam kitas pareigas, lyg ir paaukštino.

Šįsyk reikalas buvo visiškai kitoks. Nurodymas tirti gautas iš aukščiau. Sekamuoju asmeniu oficialiai susidomėjo valstybė, jos saugumo organai. Ant kortos pastatyta ne jų santuoka, o gyvybė. Levas neabejojo, kad Raisos vardą į Anatolijaus Brodskio prisipažinimą įbruko Vasilijus. Nieko nereiškė, kad prisipažinimą patvirtino kitas agentas: arba tai buvo konspiracija, begėdiškas melas, arba Vasilijus įteigė tą vardą Brodskiui per apklausą — neturėjo būti sunku. Levas jautėsi kaltas. Trumpam pasitraukęs iš darbo, jis suteikė Vasilijui galimybę ir šis ja pasinaudojo su neprilygstamu nuožmumu. Levas pakliuvo į spąstus. Jis negalėjo pareikšti, kad melagingas pats prisipažinimas — tai oficialus dokumentas, toks pat tikras kaip bet kuris prisipažinimas. Beliko viena išeitis: pareikšti didžiulį pasipiktinimą spėjant, kad išdavikas Brodskis norėjo apkaltinti Raisą iš keršto. Išklausęs tą paaiškinimą Kuzminas paklausė, iš kur išdavikas galėjo žinoti, kad Levas turi žmoną. Iš nevilties Levui teko sumeluoti — pasakyti, neva paminėjęs žmonos vardą kalbėdamas su Brodskiu. Bet Levas buvo prastas melagis. Gindamas žmoną jis apkaltino save. Kas užstoja kitą, susieja su juo savo likimą. Kuzminas nusprendė, kad saugumo pažeidimas, jeigu toks tikrai buvo, privalo būti kruopščiai ištirtas.

Arba tuo turįs užsiimti pats Levas, arba leisti imtis tyrimo kitam agentui. Išgirdęs tokį ultimatumą, jis teisinosi nusikaltęs tik tuo, kad paminėjo žmonos vardą. Prieš trejus metus jis atsikratė įtarimų, kad žmona jam neištikima, o dabar lygiai taip pat jis turi išsklaidyti įtarimus, kad ji neištikima valstybei.

Pro mokyklos duris gatvėn pabiro ir į visas puses pasklido vaikai. Viena mergaičiukė perbėgo kelią, movė tiesiai prie Levo ir įsmuko į namą, kuriame jis slėpėsi. Nerdama į tamsą, ji užmynė ant lemputės šukių, jos sutraškėjo ir mergaitė stabtelėjo — svarstė, ar užkalbinti tą svetimą vyrą. Levas atsisuko į ją. Ilgi juodi mergaitės plaukai perrišti raudonu kaspinu. Jai gal septyneri metai. Skruostai paraudę nuo šalčio. Ūmai ji puolė bėgti laiptais aukštyn kaukšėdama bateliais, kuo toliau nuo nepažįstamojo, greičiau namo, kur ji, tokia mažytė, dar jaučiasi saugi.

Levas prisiartino prie stiklinių durų ir stebėjo, kaip paskutiniai moksleiviai eina iš mokyklos. Žinojo, kad Raisos tvarkaraštyje nėra jokios užklasinės veiklos, vadinasi, ji tuoj pasirodys. O štai ir ji: stovi prie pagrindinių durų su bendradarbiu, pagyvenusiu vyriškiu. Žila tvarkingai apkirpta barzda, akiniai apskritais stiklais. Jis gan patrauklus. Atrodo išsilavinęs, kultūringas, akys gyvos, rankinė pilna knygų. Tikriausiai Ivanas, rusų kalbos mokytojas: Raisa buvo jį minėjusi. Levas tikėjosi, gal veikiau norėjo, kad jie prie durų ir atsisveikintų, bet ne: juodu išėjo drauge ir žingsniavo vos ne susiglaudę, nerūpestingai šnekučiuodamiesi. Levas laukė ir stebėjo, kas bus toliau. Jie elgėsi kaip artimi draugai; Raisa nusijuokė, o Ivanas patenkintas nusišypsojo. Ar Levas ją prajuokindavo? Kažin, nebent labai retai. Dažniau jinai iš jo pasijuokia, kai jis pasako nei šį, nei tą arba už ko nors negrabiai užkliūva. Jis nepyksta, nes turi humoro jausmą, bet anekdotų nepasakoja. O Raisa pajuokauti moka. Juk kai pirmąsyk susitiko, net ir tada jinai jį apgavo — pasivadino Lena. Jis niekada ir neabejojo, kad ji sumanesnė už jį.

Kojos Levui visai sustiro. Gera būtų pajudėti. Jis vilkosi žmonai iš paskos, atsilikęs per kokius penkiasdešimt metrų. Blausioje oranžinėje žibintų šviesoje nesunku buvo sekti — gatvė beveik tuščia. Bet tik tol, kol juodu pasuko į pagrindinę gatvę — Avtozavodskajos; taip vadinasi ir metro stotis, į kurią jie tikriausiai traukia. Prie maisto parduotuvių nutįsusios eilės užtvenkia šaligatvį. Kaip Levui nepamesti iš akių žmonos, juoba kad ji vilki neišskirtiniais drabužiais? Nieko kito nelieka, tik paspartinti žingsnį, kad sumažėtų nuotolis. Ir jis priartėja ligi keliolikos metrų. Neatsargu: per tokį atstumą Raisa gali jį pamatyti. Ji su Ivanu pasuka į Avtozavodskajos stotį ir dingsta minioje. Levas braunasi iš paskos, nardydamas tarp žmonių. Į priemiesčius skubančių keleivių minioje kaipmat pamesi ją iš akių. Juk Pravda vis giria šį metropoliteną, vadina jį geriausiu pasaulyje ir judriausiu — kasdien metro traukiniais važinėja milijonai.

Nuo stoties durų jis pasileidžia akmeniniais laiptais žemyn, į apatinį vestibiulį — prabangią salę, vertą ambasadoriaus menės: kreminio marmuro kolonos, poliruoti raudonmedžio turėklai, šviestuvai įtaisyti matinio stiklo kupoluose. Bet dabar spūsties metas, per žmones nė grindų neįžiūrėsi. Tūkstančiai keleivių, susisupusių į ilgus apsiaustus ir šalikus, grūdasi eilėse prie sukamųjų vartelių. Levas pasuka laiptais aukštyn prieš srovę, kad atsidūręs aukštėliau žvelgtų per žmonių galvas. Raisa ir Ivanas jau perėjo plieninį kontrolės užtvarą ir dabar laukia eilėje prie eskalatoriaus. Levas vėl įsimaišo į minią, ieško laisvesnio tarpelio ir spraudžiasi paskui. Tačiau įstrigus kūnų grūstyje tenka elgtis ne visai mandagiai, skintis kelią stumdant žmones į šalis. Niekas nesipriešina, nebent tylomis piktinasi: juk nežino, kas toks Levas.

Vartelius jis pasiekė laiku — spėjo pamatyti žmoną, kuri jau vos nedingo iš akiračio. Jis braunasi be eilės, kad ant eskalatoriaus būtų kuo arčiau jos. Ant mechaninių medinių laiptų, įstrižai slenkančių žemyn, visa jūra žieminių kepurių. Negalėdamas kitaip jų atskirti, Levas pasilenkė į dešinę. Raisa bestovinti gal penkiolika pakopų žemiau. Norėdama kažką pasakyti Ivanui, stovinčiam ant laiptų už jos, tad ir aukščiau, ji atsigręžė į viršų ir Levas atsidūrė jos akiplotyje. Jis užlindo už vyro priešais ir nelaukdamas, kol ji vėl žvilgtelės aukštyn, leidosi žemyn taip beveik iki pat apačios, tik tada vėl iškišo nosį. Koridorius šakojasi į du tunelius: vienu einama į traukinius, važiuojančius šiaurėn, kitu — į traukinius, kurie važiuoja į pietus; abu pilni šlepsinčių keleivių, bandančių prasibrauti prie platformos, kad matytų artėjantį traukinį. Levas žmonos nebemato.

Jeigu Raisa skuba namo, turėtų važiuoti Zamoskvoreckajos linija tris stotis į šiaurę, į Teatralnają, o ten persėsti. Tikėdamasis, kad ji taip ir elgsis (kitų variantų vis tiek nėra), jis žingsniuoja išilgai platformos, dairosi į kairę ir į dešinę, į žmones, sustojusius glaudžia eile ir žvelgiančius viena kryptimi, į ten, iš kur ateis traukinys. Pusę perono jau perėjo. Raisos nėra. Negi būtų sėdusi į traukinį, einantį priešinga linkme? Ko jai važiuoti į pietus? Staiga vienas vyriškis krustelėjo, ir Levas spėjo užmesti akį į jo krepšelį. Ivanas. O šalia — Raisa. Abu stovi prie pat platformos krašto. Levas taip arti, kad ištiesęs ranką beveik galėtų paliesti jai skruostą. Jeigu ji bent mažumėlę pasuktų galvą, jų žvilgsniai susidurtų. Jis jau tikriausiai jos akiratyje, ir ji nemato jo tik todėl, kad nesitiki išvysti. Ką daryti? Pasislėpti nėra kur. Ir Levas toliau nužingsniavo išilgai perono laukdamas, kada išgirs savo vardą. Jis negalėtų tvirtinti, jog tai tik atsitiktinumas. Ji tuoj suprastų jį meluojant, suprastų, kad ją sekė. Levas suskaičiavo dvidešimt žingsnių, sustojo prie platformos krašto ir įsistebeilijo į mozaiką priešais akis. Trys prakaito srovelės nutekėjo per veidą, bet jų nenusišluostė ir nepasuko galvos: kas žino, ar ji nežiūri jo linkui. Levas susikaupęs žiūrėjo į mozaiką, šlovinančią Tarybinės armijos galią: tankas, nukreipęs patrankos vamzdį, abipus jo — sunkioji artilerija ir raiti rusų kareiviai ilgais plačiais apsiaustais, mojuojantys šautuvais. Pamažėliais jis pasuko galvą. Raisa kažką sako Ivanui. Levo nemato. Į perpildytą peroną plūstelėjo šilto oro gūsis. Traukinys jau čia pat.

Kai laukiantieji pasisuko į vieną pusę, Levas pamatė vyriškį, žiūrintį ne į atvažiuojantį traukinį, o priešinga kryptimi, tiesiai į jį, Levą. Jų žvilgsniai susidūrė vos akimirką. Vyriškis buvo gal kokių trisdešimties metų, Levui nematytas. Bet Levas tučtuojau pažino: tai jo kolega, čekistas, etatinis slaptosios policijos pareigūnas, — dar vienas agentas ant šios platformos.

Minia puolė priekin, prie traukinio durų. Agentas dingo, jo nebematyti. Durys atsidarė. Levas nepajudėjo — stovėjo nusigręžęs nuo traukinio ir vis dar žiūrėjo į tašką, kur neseniai matė šaltas profesionalo akis. Išlipančių keleivių nustumtas į šalį, jis atsipeikėjo ir įlipo į traukinį vienu vagonu toliau nei Raisa. Kas tas agentas? Kodėl jiems prireikė dar vieno žmogaus Raisai sekti? Ar jie juo nepasitiki? Žinoma, kad ne. Bet vis tiek nesitikėjo, kad jie imsis ypatingų papildomų priemonių. Levas prasibrovė prie vidinių vagono durų, pro jų stiklą matyti gretimas vagonas. Jis išvydo Raisos ranką ant šoninio turėklo. Bet antrojo agento tenai nėra. Durys tuoj užsidarys.

Antrasis agentas įlipo į tą patį vagoną kaip Levas — įsmuko paskui jį lyg niekur nieko ir atsistojo vos už kelių metrų. Atrodė sportiškas, elgėsi ramiai, ir jei ne anas akimirkos žvilgsnis, Levas nebūtų į jį nė dėmesio atkreipęs. Dabar jau buvo akivaizdu, kad šis agentas seka ne Raisą. Jis seka Levą.

Levas turėjo pagrindo spėti, kad operacija nebus patikėta jam vienam. Juk jis galėjo ieškoti kompromiso. Gal jie net įtaria, kad jis, ko gero, dirba išvien su Raisa, jeigu ji — šnipė. Jo vyresnybės pareiga — įsitikinti, kad Levas tinkamai vykdo savo užduotį. Bet kas, grįžęs į darbą po pertraukos, galėjo laukti kryžminio patikrinimo — kad jį seks kitas agentas. Todėl labai svarbu, kad Raisa eitų tiesiai namo. Jeigu ji pasuktų kur nors, į restoraną arba knygyną, į netinkamus namus, kur gyvena netinkami žmonės, ji rizikuotų. Įkalčiai (jeigu jų prireikia) kaupiasi kaip dulkės, mažos dalelės sukimba į krūvą. Vienintelis jos šansas išsisukti — beje, labai nedidelis — nieko nekalbėti, nieko nedaryti, su niekuo nesusitikti. Ji turi dirbti, apsipirkinėti ir miegoti. Kitokia veikla gali būti aiškinama nepalankiai.

Jei Raisa keliauja namo, turi važiuoti šiuo traukiniu dar tris tarpstočius iki Teatralnajos, ten pereiti į Arbato-Pokrovskajos liniją ir važiuoti į rytus. Levas stebėjo jį sekantį pareigūną. Vienas keleivis atsikėlė išlipti ir agentas atsisėdo į laisvą vietą. Dabar jis nerūpestingai žiūrėjo pro langą ir neabejotinai akies krašteliu stebėjo Levą. Agentas žinojo, kad jį mato. Gal net norėjo būti pamatytas. Bet kol Raisa traukia tiesiai namo, tai neturi reikšmės.

Traukinys įriedėjo į kitą stotį — Novokuzneckajos. Dar viena stotelė iki persėdimo. Durys atsidarė. Levas pamatė išlipantį Ivaną ir mintyse kartojo:

Tik neišlipk! Tik neišlipk!

Raisa išlipo iš traukinio, nužengė ant platformos ir pasuko išėjimo link. Ji neskubėjo namo. Levas nežinojo, kur ji eina. Seks iš paskos — paskatins antrąjį agentą ja domėtis. Neis — rizikuos savo gyvybe. Ką daryti? Levas pakreipė galvą. Agentas tebesėdėjo ramiai. Iš savo vietos jis negalėjo matyti, kad Raisa lipa iš traukinio. Vadinasi, jis seka ne Raisą, o Levą, mano, kad jųdviejų veiksmai suderinti. Durys tuoj užsivers. Levas liko stovėti kaip stovėjęs.

Levas žvilgtelėjo pro durų langą, lyg Raisa vis dar būtų gretimame vagone, o jis vis dar ją sektų. Jam pačiam netikėtas sprendimas. Jo planas buvo pagrįstas agento manymu, kad Raisa tebėra traukinyje; rizikinga. Levas neatsižvelgė į spūstį. Raisa su Ivanu kankinamai lėtai spraudėsi per peroną išėjimo link. Žiūrėdamas pro langą, agentas turėjo juos pamatyti vos traukiniui pajudėjus. Raisa artėjo prie išėjimo kantriai laikydamasi eilės. Ji neskubėjo, nematė reikalo skubėti, nes neįtarė, kad ir jos, ir Levo gyvybei gresia pavojus, nebent ji greitai dingtų iš akių. Traukinys pradėjo važiuoti. Jų vagonas atsidūrė bemaž tiesiai priešais išėjimą. Agentas tikrai bus pamatęs Raisą — vadinasi, Levas tyčia bus paleidęs iš akių taikinį.

Traukinys riedėjo vis greičiau ir jau susilygino su išėjimu. Raisą matei kaip ant delno. Levas pajuto, kaip jam gniaužia skrandį, ir iš lėto pasuko galvą, kad pamatytų agento reakciją. Kresnas pusamžis vyras ir kresna pusamžė jo žmona stovėjo vagone ant tako, visiškai užstodami agentui vaizdą į peroną. Traukinys įsmuko į tunelį. Agentas nematė Raisos išeinant. Nežino, kad Raisos nebėra traukinyje. Vos įstengdamas nuslėpti palengvėjimą, Levas toliau vaidino, kad stebi gretimą vagoną.

Teatralnajos stotyje Levas kuo ilgiau delsė lipti iš traukinio, lyg vis dar sektų žmoną, tarsi ji eitų namo. Levas patraukė prie išėjimo. Grįžtelėjęs pamatė, kad agentas irgi išlipo ir stengiasi sumažinti nuotolį tarp jųdviejų. O Levas skubėjo.

Iš dengtos stoties perėjos išeidavai į pagrindinį koridorių, iš jo patenkama į kitas linijas arba gatvę. Levui reikėjo atsargiai nusikratyti uodegos. Tuneliu į dešinę jis pasiektų traukinius, važiuojančius Arbato-Pokrovskajos linija į rytus, namų link. Ir Levas pasuko dešinėn. Daug kas priklausė nuo to, kada ateis kitas traukinys. Nuėjęs toli į priekį, jis galėtų įlipti į traukinį, kol agentas dar nebus jo pavijęs ir susizgribęs, kad Raisos jau nėra ant platformos.

Tunelyje, vedančiame į peroną, reikėjo brautis per spūstį. Ūmai jis išgirdo atidundant traukinį. O prieš akis tokia minia, kad Levas nebespės. Jis išsitraukė iš striukės kišenės Valstybės saugumo tarnautojo pažymėjimą ir patapšnojęs per petį parodė vyrui priešais. Tas atšoko kaip verdančiu vandeniu perlietas, moteris už jo irgi pasitraukė į šalį, — minia prasiskyrė. Takeliu Levas nuskubėjo priekin. Traukinys jau čia, stovi atvertomis durimis, tuoj važiuos. Levas įsikišo pažymėjimą ir įlipo. Dar atsigręžė — ar toli persekiotojas? Jeigu ir tas spės įšokti į traukinį, žaidimas bus pralaimėtas.

Minia, prieš tai prasiskyrusi, vėl susiglaudė. Įstrigęs agentas brovėsi per ją primityviai, stumdydamas žmones iš kelio. Jis jau čia pat. Kodėl durys neužsiveria? Agentas jau ant platformos, vos už kelių metrų. Durys pamažu užsidarė. Jis tiesia ranką, bruka ją į tarpdurį. Bet mechanizmas neperkalbamas, ir vyriškiui — tik dabar Levas pirmąsyk mato jį iš arti — nieko kito nelieka, tik paleisti jį iš rankų. Apsimestinai abejingai Levas stengiasi nekreipti dėmesio, nors akies krašteliu ir stebi agentą.

Tunelio tamsoj Levas nusiėmė prakaituotą skrybėlę. Tą pačią dieną

Liftas sustojo viršutiniame, penktame, aukšte, durys atsidarė ir Levas įžengė į siaurą koridorių, išklotą kilimu. Kvepėjo virtuve. Septynios valandos vakaro, metas, kai dažna šeima vakarieniauja. Eidamas pro butus jis girdėjo, kaip anapus plonų fanerinių durų tarška lėkštės. Kuo arčiau tėvų buto, tuo labiau juto nuovargį. Juk kiek jau valandų jis malasi po miestą. Teatralnajos stotyje atsikratęs seklio, jis parėjo namo, į 31425A butą, užžibino šviesas, įjungė radiją ir užtraukė užuolaidas (atsargumo priemonė, būtina net ir keturioliktame aukšte). Paskui vėl išėjo, apdairumo dėlei įlipo į žiedinį metro traukinį ir grįžo į miesto centrą. Levas nepersirengė ir paskui dėl to gailėjosi. Prilipę prie nugaros prakaituoti marškiniai gadino nuotaiką; jis neabejojo, kad jo drabužiai dvokia, nors pats negalėjo užuosti savo kvapo. Bet gal neverta dėl to krimstis. Vargu ar tėvams tai rūpės. Jie bus pernelyg nustebę, kad jis prašo jų patarimo; to jau seniai nėra buvę.

Prieš daug metų pasikeitė jų santykiai — dabar jis padeda jiems kur kas daugiau negu jie jam. Levui tai patiko. Jis džiaugėsi galėdamas parūpinti jiems lengvesnį darbą, nors ir tose pačiose įmonėse. Pakako mandagiai paprašyti — ir tėvas gavo cecho viršininko vietą ginklų gamykloje, mamos, per dienų dienas siuvusios parašiutus, pareigos irgi buvo panašiai paaukštintos. Sūnaus dėka jie ėmė geriau maitintis — užuot valandomis stovėję eilėse dėl paprasčiausių produktų, kaip antai duonos ar grikinių miltų, gavo teisę lankytis specparduotuvėse, į kurias eiliniai piliečiai neįleidžiami. Tose uždarose krautuvėse būdavo retų skanėstų, tokių kaip šviežia žuvis, šafranas ir net tikro juodojo šokolado plytelių, o ne pakaitalo, kuriame kakavos milteliai pakeisti ruginių, miežinių, kvietinių miltų ir žirnių mišiniu. Gavo ir daugiau privilegijų. Užtenka tėvams pasiskųsti įkyriu kaimynu, ir netrukus jis jiems nebeįkyri. Neprireikia nei prievartos, nei grasinimų. Jų butas, tiksliau — butas, kurį sūnus jiems parūpino, yra valstybės nuosavybė; mažaaukščiame name patogiame šiauriniame miesto rajone kiekvieno buto gyventojai gali džiaugtis savu vonios kambariu su visais patogumais ir mažu atskiru balkonu, iš kurio atsiveria plotelis vejos ir ramios gatvės vaizdas. Butu nereikia dalytis su kaimynais — reta sėkmė šiame mieste. Po penkių dešimtmečių vargo (nors turbūt ne didesnio nei visos šalies vidurkis, jei tik kas nors jį apskaičiuotų) jie pagaliau gyvena patogiai, naudojasi privilegijomis ir labai jas vertina. Jiems jau sunku būtų atsisakyti gerovės. O ji visiškai priklauso nuo Levo karjeros, tad kabo ant plauko.

Levas pabeldė į duris. Motina, Ana, atidarė ir apstulbo, tarsi vaiduoklį pamačiusi. Bet ta nuostaba, trumpam atėmusi jai žadą, greit išgaravo. Ana žengė į priekį, apkabino sūnų ir jaudindamasi prašneko:

— Ko nepranešei, kad ateisi? Girdėjom, kad sergi. Buvom atėję aplankyti, bet tu miegojai. Raisa įleido. Žiūrėjom į tave, aš net paėmiau tau už rankos, bet ką mes galėjom padaryti? Tau reikėjo poilsio. Miegojai kaip kūdikėlis.

— Raisa sakė, kad buvot užsukę. Ačiū už vaisius — apelsinus ir citrinas.

— Mes neatnešėm jokių vaisių. Bent jau kiek pamenu. Žinai, aš jau sena, gal ir apsirinku.

Išgirdęs šnekant, Stepanas, Levo tėtis, išlindo iš virtuvės ir prasilenkdamas su žmona švelniai ją palietė. Pastaruoju metu ji šiek tiek priaugo svorio. Abu šiek tiek pasitaisė ir atrodė gerai.

Stepanas apkabino sūnų.

— Ar jau geriau jautiesi?

— Taip, daug geriau.

— Tai puiku. Mes taip nuogąstavom dėl tavęs.

— O kaip tavo nugara?

— Jau kurį laiką nebekamuoja. Matai, ką reiškia būti viršininku! Juk tiek ir teveikiu, kad žiūriu, kaip dirba kiti, ar netinginiauja. Tik vaikštinėju su parkeriu ir popieriaus lapeliu.

— Na na, tik jau nesigraužk.

— Bet mano draugai tebėra darbininkai.

— Tu jau atidirbai.

— Žinau, bet žmonės kitaip į tave žiūri, kai nebesi iš jų. Bičiuliai jau nebe tokie draugiški. Jei kas pavėluoja, privalau apie tai pranešti. Ačiū Dievui, kol kas dar nė vienas nepavėlavo.

Levas praleido tuos žodžius pro ausis, bet pasiteiravo:

— O ką darytum, jeigu pavėluotų? Ar praneštum?

— Nė pats nežinau. Tik primenu jiems kas vakarą, kad nevėluotų.

Kitaip sakant, tėvas apie juos nepraneštų. Tikriausiai pro pirštus pažiūrėjo jau ne į vieną tokį atvejį. Tiesa, dabar gal ne metas jį perspėti, bet per tokį nuolaidumą lengva įkliūti pačiam.

Virtuvėj kunkuliavo varinis puodas — virė kopūsto galva. Tėvai ketino gaminti balandėlius, ir Levas, kad jiems nesutrukdytų, pasiūlė kalbėtis virtuvėj. Atsistojęs nuošaliau žiūrėjo, kaip tėvas minko maltą mėsą (šviežią, ne šaldytą, gaunamą tik sūnaus dėka), tarkuotas šviežias morkas (irgi taip gautas) ir virtus ryžius. Motina tuo tarpu lupo balzganus lapus nuo virtos kopūsto gūžės. Tėvai nutuokė, kad kilo kažkokių bėdų, ir neragindami laukė, kad Levas pats prabiltų. O šis džiaugėsi, kad jie užsiėmę valgio gaminimu.

— Niekada daug nešnekėjom apie mano darbą. Taip geriau. Tarpais mano darbas rodėsi man sunkus. Tekdavo daryti tokius dalykus, kuriais nepasididžiuosi, bet jie būtini.

Levas nutilo ir galvojo, kaip čia geriau paaiškinus. Jis paklausė:

— Ar buvo kada suimtas kas nors iš jūsų pažįstamų?

Stepanas ir Ana tik susižvalgė ir vėl ėmėsi balandėlių. Kaip gerai, kai nesi dykas! Ana gūžtelėjo pečiais.

— Visi pažįsta kokį nors suimtą žmogų. Bet mes nesmalsavom. Visada sau sakau: yra dalykų, kuriuos dera žinoti tik jums, pareigūnams. Aš žinau apie žmogų tik tai, ką matau, o juk taip lengva rodytis maloniam, normaliam ir lojaliam. O išsiaiškinti, kas už to slypi, tai jau jūsų darbas. Jūs geriausiai išmanot, ko reikia šiai šaliai. Ne tokiems žmogeliams kaip mes spręsti.

Levas linktelėjo ir pritarė:

— Ši šalis turi daugybę priešų. Pasaulis nekenčia mūsų revoliucijos. Turim ją ginti. Deja, ir nuo saviškių.

Levas nutilo. Jis atėjo čia ne tam, kad kartotų valstybės skelbiamus šūkius. Tėvai liovėsi dirbę ir pažvelgė į sūnų, tėvas nenusivalęs lipnių pirštų, kuriais ką tik minkė riebų faršą.

— Vakar man buvo liepta demaskuoti Raisą. Mano viršininkai laiko ją išdavike. Jie įsitikinę, kad ji šnipinėja užsienio žvalgybai. Man įsakyta tirti ir rinkti įrodymus.

Riebalų lašas paptelėjo ant grindų nuo Stepano pirštų. Tėvas įbedė akis į tą lašelį ir paklausė:

— Argi jinai išdavikė?

— Tėti, ji mokytoja. Ji dirba. Eina namo. Dirba. Eina namo.

— Tada taip jiems ir pasakyk. Argi yra įrodymų? Kodėl jie vis prisigalvoja tokių dalykų?

— Yra šnipo prisipažinimas (tas šnipas jau sušaudytas). Jis paminėjo jos vardą ir pareiškė dirbęs su ja. Bet aš žinau, kad tas prisipažinimas melagingas. Žinau, kad tas šnipas iš tiesų buvo tik veterinaras, ir daugiau nieko. Mes suėmėm jį per klaidą. Esu tikras, kad jo prisipažinimą sufabrikavo pareigūnas, norintis man pakenkti. Žinau, mano žmona nekalta. Viskas daroma iš keršto. Bet tas kitas mane nurungė. Įkliuvau į spąstus.

Stepanas nusišluostė rankas į Anos prijuostę.

— Tai pasakyk jiems tiesą. Tegul tave išklauso. Demaskuok tą pareigūną. Juk tu šioks toks viršininkas.

— Matai, tas prisipažinimas, tikras ar suklastotas, laikomas tiesa. Tai oficialus dokumentas, ir jame paminėta mano žmona. Jei ginsiu Raisą, vadinasi, bandysiu nuginčyti valstybinį dokumentą. Jeigu jie sutiktų, kad vienas dokumentas yra klaidingas, turėtų pripažinti, kad ir kiti tokie gali būti. Trauktis jie nebegali. Sudrebėtų pamatai. Tektų suabejoti visais prisipažinimais.

— O ar negali pasakyti, kad tas šnipas — tas veterinaras — buvo nepelnytai apkaltintas?

— Galiu. Kaip tik tai ir ketinu daryti. Bet jei tai pareikšiu ir manim nepatikės, jie suims ne tik ją, bet ir mane. Jeigu ji nusikalto, o aš tvirtinsiu, kad ji nekalta, būsiu nusikaltęs ir aš. Ir tai dar ne viskas. Žinau, kuo baigiasi tokios bylos. Labai tikėtina, kad jie suims ir jus abu. Vienas Baudžiamojo kodekso skyrius leidžia patraukti baudžiamojon atsakomybėn bet kurį nuteisto nusikaltėlio šeimos narį. Jūs būsit kaltinami bendrininkavimu.

— O jei pasakysi jiems, kad ji šnipė, jei ją įskųsi?

— Nežinau.

— Ne, žinai.

— Mes liksim gyvi. O ji mirs.

Vanduo vis dar kunkuliavo ant ugnies. Šiek tiek patylėjęs Stepanas vėl prabilo:

— Tu atėjai pas mus, nes nežinai, kaip elgtis. Atėjai, nes esi geras žmogus ir nori, kad tau patartume pasielgti taip, kaip reikalauja teisingumas, kaip reikalauja padorumas. — Levas tebetylėjo. Stepanas kalbėjo toliau: — Tu nori sulaukti iš mūsų tinkamo patarimo. Kas būtų, jei pasakytum jiems, kad jie klysta, kad Raisa nekalta?

— Taip ir norėčiau pasakyti.

— Ir išdrįstum prisiimti pasekmes?

— Taip.

Stepanas žiūrėdamas į Aną linktelėjo, o paskui pridūrė:

— Bet aš negaliu duoti tau tokio patarimo. Ir kažin ar tikrai tiki, kad jį duosiu. Ką aš galiu? Paprasčiausiai trokštu, kad mano žmona gyventų. Trokštu, kad mano sūnus gyventų. Ir pats noriu gyventi. Padaryčiau viską, kad taip ir būtų. Kaip suprantu, už tris gyvybes prašoma vienos. Nepyk. Žinau, tikėjaisi iš manęs daugiau. Tačiau mes, Levai, jau seni. Gyvenimo Gulage neištvertume. Būtume atskirti vienas nuo kito. Mirtume vieniši.

— O jei judu būtumėt jauni, ką tada patartum?

Stepanas linktelėjo.

— Taip, tu teisus. Mano patarimas būtų toks pat. Bet nesmerk manęs. Ko tikėjaisi eidamas čionai? Nagi prisipažink, Levai. Ar tikėjaisi, kad mes išdidžiai pareikšim: kas mums ta mirtis? Ir ką jau mes pasiektume, paaukoję savo gyvybę? Ar bent išgelbėtume tavo žmoną? Ar judu laimingai gyventumėt drauge? Jeigu taip būtų, mielai paaukočiau savo gyvybę už dvi jūsų. Bet to nebūtų. Rezultatas būtų tik toks, kad visi žūtume — visi keturi, bet tu mirtum žinodamas, kad pasielgei dorai.

Levas žvilgtelėjo į motiną. Jos veidas buvo baltas kaip kopūstlapiai, kuriuos laikė rankoje. Moteriškė buvo visai rami. Ji neprieštaravo nei vienam, nei kitam, tik paklausė:

— Iki kada turi apsispręsti?

— Man duota dvi dienos įrodymams surinkti. Poryt turėsiu raportuoti.

Tėvai toliau taisė vakarienę: vyniojo maltą mėsą į kopūsto lapus ir guldė balandėlius vieną šalia kito į kepimo skardą. Nė vienas netarė nė žodžio. Tik kai skarda jau buvo pilna, Stepanas paklausė:

— Ar vakarieniausi su mumis?

Nuėjęs paskui mamą į svetainę, Levas pamatė, kad stalas jau padengtas trims.

— Ar laukiat svečių?

— Taip, žadėjo ateiti Raisa.

— Mano žmona?

— Ji ateis vakarienės. Kai pasibeldei, mes pamanėm, kad ji.

Ana padėjo ant stalo ketvirtą lėkštę ir paaiškino:

— Ji mus aplanko kone kas savaitę. Ji tau nesiskundžia, kokia vieniša jaučiasi, kai tenka valgyti šnekantis tik su radiju. Mudu ją labai pamilom.

Ir iš tiesų Levas niekada nepareina iš darbo septintą. Įprotį ilgai dirbti vakarais skatino Stalinas, pats kankinamas nemigos ir pamiegantis naktį ne ilgiau kaip keturias valandas. Levas buvo girdėjęs, kad Politbiure niekam nevalia eiti namo, kol Stalino kabinete dega šviesa, o ji paprastai užgęsta tik po vidurnakčio. Nors Lubiankoje nebuvo griežtai laikomasi tos taisyklės, vis dėlto derėjo šitaip rodyti atsidavimą. Retas pareigūnas sėdėjo darbe trumpiau kaip dešimt valandų per dieną, nors didumą to laiko kartais ir nieko neveikė.

Išgirdęs beldžiantis, Stepanas atidarė duris ir įleido Raisą į prieškambarį. Pamačiusi Levą, ji nustebo ne mažiau nei jo tėvai. Stepanas paaiškino:

— Jis dirbo netoliese. Bent kartą galėsim pavakarieniauti visi drauge.

Ji nusivilko paltą. Stepanas paėmė Jį ir tarė:

— Tu, žinoma, sušalai.

— Aš išalkau.

— Vadinasi, pataikei.

Raisa priėjo prie Levo ir nužvelgė jį nuo galvos ligi kojų.

— Iš kur tie drabužiai?

Levas nudelbė akis į savo aprangą — kelnes, marškinius ir švarką.

— Pasiskolinau. Reikėjo darbui.

— Suprantu: verčiau neklausinėti.

Raisa prisislinko arčiau ir pašnibždėjo Levui į ausį:

— Tie marškiniai dvokia.

Levas pasuko į vonios kambarį.

— Bent jau nusiprausiu.

Vonios tarpdury jis atsigręžė ir pamatė Raisą, padedančią uošviams dengti stalą.

Levas užaugo name be karšto vandens. Tėvai senuoju butu dalijosi su tėvo dėde ir svetima šeima. Buvo tik du miegamieji — po vieną šeimai. Bute nebuvo nei tualeto, nei vonios: namo gyventojai naudojosi bendrais patogumais lauke, bet ir ten iš čiaupo bėgo tik šaltas vanduo. Rytais tekdavo ilgai stovėti eilėje, net ir žiemą, sningant ant galvos. Praustuvas bute su karšto vandens srove rodėsi neįmanoma prabanga, svajonė. Levas nusivilko marškinius ir nusiprausė, paskui pravėręs duris paprašė tėvo paskolinti marškinius. Nors tėvo kūnas buvo darbo išsekintas — pakumpęs bestovint prie konvejerio, sulinkęs kaip tankų šarvai, kuriuos jis lankstė, — jo stotas buvo panašus kaip sūnaus: tvirtas, raumeningas ir plačiapetis. Tad marškiniai tiko, nors ir aptempti.

Persirengęs Levas sėdosi prie stalo. Kol balandėliai troškinosi orkaitėje, šeimynos laukė užkandžiai: marinuoti agurkai, grybai, o svarbiausia — ploni griežinėliai veršiuko liežuvio, virto su mairūnu, atšaldyto su drebučiais ir patiekto su krienais. Gausios vaišės. Levas nepadėjo šeimininkėms, tik žiūrėjo ir skaičiavo, kiek kainuoja kiekvienas patiekalas: štai liežuvio griežinėlis už Anatolijaus Brodskio gyvybę. Net negera! Ir Levas metė:

— Dabar matau, ko čia lankaisi kas savaitę.

Raisa nusišypsojo.

— Tikrai, jie mane lepina. Sakau jiems, kad man užtektų ir košės, bet...

Įsiterpė Stepanas:

— O kaipgi kitaip, juk ir patys lepinamės.

Levas apsimestinai nerūpestingai paklausė žmoną:

— Atėjai tiesiai iš darbo?

— Taip.

Melas. Ji dar kažkur vaikščiojo su Ivanu. Bet Levui nespėjus sugalvoti, ką čia pasakius, Raisa pasitaisė:

— Ne, netiesa. Paprastai ateinu čia tiesiai iš darbo. Bet šį vakarą turėjau pasimatymą ir todėl šiek tiek pavėlavau.

— Pasimatymą?

— Su gydytoju.

Raisa nusišypsojo.

— Ketinau pasakyti tau, kai būsim vieni, bet jeigu jau kilo tokia kalba...

— Ką pasakyti?

Ana atsistojo.

— Gal mums palikti jus vienus?

Levas mostelėjo mamai, kad sėdėtų.

— Nereikia. Juk mes — viena šeima. Neturim ko slėpti.

— Aš nėščia. Vasario 20-oji

Levo neėmė miegas. Gulėjo atsimerkęs, žiūrėjo į lubas ir klausėsi lygaus žmonos alsavimo. Ji miegojo prigludusi nugara jam prie šono ne todėl, kad jaustų geismą, tik atsitiktinai taip pasivertė. Raisa miegodama dažnai blaškydavosi. Ar tai svarus pagrindas ją įskųsti? Be abejo: net žinojo, ką jam derėtų parašyti:

Mano žmona negali ramiai ilsėtis, ją kankina sapnai, ją neabejotinai slegia kažkokia paslaptis.

Jis galėtų ta dingstimi permesti atsakomybę už tyrimą kitam žmogui. Galėtų save įtikinėti, kad pavedė tą bylą kitam, nes pats per daug artimas, per daug susisaistęs. Tokio tyrimo išvada bet kokiu atveju būtų ta pati: kalta.

Levas išlipo iš lovos ir atsistojo prie svetainės lango, pro jį matyti ne miesto panorama, o tik gyvenamasis namas priešais. Jame švietė tik trys langai, tik trys žiburiai gal iš kokio tūkstančio, ir jis spėliojo, kokie rūpesčiai vargina tuos gyventojus, kas neleidžia jiems miegoti. Jis jautė savotišką bendrumą su tais trimis blyškios geltonos šviesos kvadratais. Buvo ketvirta valanda ryto, areštų metas — tinkamiausias laikas sučiupti žmogų, išplėšti iš miego. Tokiu laiku žmonės būna pažeidžiami, sutrikę, apkvaišę. Kaltinimai dažnai grindžiami neapdairia replika, mesta pareigūnams, įsiveržusiems į įtariamojo butą. Nelengva būti santūriam, kai žmoną tempia už plaukų ant žemės. Kiek sykių Levas vidury nakties bato spyriu atidarinėjo duris? Kiek sykių matė sutuoktinius, verčiamus iš lovos, regėjo, kaip žibintuvėliai spigina porai į akis ir naktinius marškinius? Kiek sykių girdėjo kvatojantis saugumietį, išvydusį nepridengtus lyties organus? Kiek žmonių pats ištempė iš lovos? Kiek butų suniokojo? Ir kiek vaikų jam teko laikyti, kai jų tėvai buvo išvedami? Kas suskaičiuos! Jis ištrynė iš atminties jų vardus, jų veidus. Ar jis vartojo amfetaminą tam, kad nepavargtų, ar kad išdildytų iš atminties savo žygius, kad prisimintų juos tiktai kaip neryškią dėmę?

Tuo metu buvo paplitęs anekdotas, kurį papasakojęs kam nereikia galėjai būti suimtas. Saugumiečiai jį mėgo, nes galėjo pasakoti nebaudžiami. Vyras su žmona miega lovoj ir pabunda nuo smarkaus beldimo į duris. Bijodama paties blogiausio, porelė atsikelia ir pasibučiuoja.

Myliu tave, žmonele.

Myliu tave, mielasis.

Taip atsisveikinę jie atidaro duris. Už jų stovi siaubo apimtas kaimynas; koridorius pilnas dūmų, o liepsnos jau laižo lubas. Vyras ir žmona su palengvėjimu nusišypso ir dėkoja Dievui: pasirodo, tai tik gaisras. Bet dabar Levui tas anekdotas nebeatrodo juokingas.

Žmona nėščia. Ar tai ką nors keičia? Nebent jo vyresnybės požiūrį į Raisą. Viršininkai niekada jos nemėgo. Ji ikšiol nepadovanojo Levui vaikelio. Šiais laikais tikimasi ir net reikalaujama, kad sutuoktiniai turėtų vaikų. Milijonai žuvo kare (ir dar milijonai išmirė Gulage), tad gimdyti vaikus tapo visuomenine pareiga. Kodėl Raisa vis nepastoja? Tas klausimas slėgė jų santuoką. Kas dėl to kaltas, jei ne ji? Pastaruoju metu spaudimas sustiprėjo, klausimai skambėjo vis dažniau. Raisa reguliariai lankėsi pas gydytoją, kad nustatytų priežastį. Likimas pasityčiojo iš Levo kaip tik tada, kai viršininkai gavo ko norėję — Raisos nėštumą, — jie pakeitė nuomonę ir užsigeidė jos mirties. Gal jam reikėtų pasakyti, kad ji laukiasi? Jis atmetė tą mintį. Išdavikas lieka išdavikas, jokių lengvinančių aplinkybių.

Levas nusiprausė po šaltu dušu. Paskui persirengė ir pataisė pusryčius — išvirė avižinės košės. Valgyti nenorėjo ir tik žiūrėjo, kaip ji stingsta dubenyje. Raisa įėjo virtuvėn, atsisėdo ir pasitrynė akis, kad nuvaikytų miegą. Jis atsistojo. Kol košė šilo, nė vienas neištarė nė žodžio. Levas padėjo dubenį priešais žmoną. Ji tebetylėjo. Jis užplikė silpnos arbatos ir pastatė stiklinę ant stalo šalia uogienės.

— Pasistengsiu pareiti ankstėliau. Nežinojau, kad taip liūdna vakarieniauti vienai. Tikiuosi, bus įmanoma.

— Nekeisk dienotvarkės dėl manęs.

— Vis dėlto pabandysiu.

— Levai, nekeisk dienotvarkės dėl manęs.

Levas uždarė buto duris. Lauke jau švito. Iš galerijos galo buvo matyti apačioj, už kelių šimtų metrų, tramvajaus laukiantys žmonės. Jis pasuko prie lifto, įžengęs paspaudė viršutinį mygtuką. Pakilęs į viršutinį, šešioliktą, aukštą, išlipo ir nužingsniavo koridorium iki galo, iki tarnybinių patalpų, ant durų buvo užrašyta: ĮEITI DRAUDŽIAMA. Tiesa, užraktas jau kažin kada sugadintas. Ten laiptais galima užlipti ant stogo. Levas ant jo jau yra buvęs, kai tik atsikraustė, — ėjo pasigrožėti reginiu. Vakarų pusėje matyti miestas. Rytuose Maskva baigiasi, toliau plyti apsnigti laukai. Prieš ketverius metus, gėrėdamasis tuo vaizdu, jautėsi esąs laimės kūdikis. Jis buvo didvyris — apie tai ir laikraštis rašė. Turėjo įtakingą tarnybą, gražią žmoną. Jis tvirtai, be išlygų pasitikėjo Valstybe. Ar prarado tą jausmą, tą tikėjimą tiek savim, tiek savo vaidmeniu Valstybėje? Taip, prarado.

Jis nusileido liftu į keturioliktą aukštą ir grįžo į butą. Raisa jau išėjusi į darbą. Jos dubenėlis virtuvėje stovi neplautas. Levas nusivilko švarką, nusiavė batus ir patrynė delnus. Galima pradėti kratą.

Levui buvo tekę rengti ir prižiūrėti kratas daugelyje namų, butų ir įstaigų. Dažnas MGB darbuotojas žiūrėjo į jas kaip į žaidimą. Buvo pasakojamos istorijos apie tai, kaip pareigūnai stropumu stengiasi įrodyti savo atsidavimą, kaip be gailesčio daužo brangius daiktus, iš rėmų išpjauna portretus ir paveikslus, plėšo knygas, ligonius išverčia iš gultų ir griauna sienas. Nepaisydamas, kad tai jo namai ir jo daiktai, Levas čia rengėsi daryti kratą, ne kitaip. Jis nuplėšė paklodes nuo lovos, sudraskė antklodžių ir pagalvių užvalkalus, apvertė čiužinius ir rūpestingai juos apčiupinėjo colis po colio, tarsi aklasis Brailio raštą. Svarbūs popieriai gali būti įkišti į čiužinį ir jų nepamatysi. Vienintelė galimybė aptikti tokią slėptuvę — užčiuopti. Nieko neradęs ėmėsi lentynų. Pervertė kiekvieną knygą, ar viduje kas nepaslėpta. Aptiko šimtą rublių. Žiūrėjo į pinigą ir svarstė, ką jis galėtų reikšti, kol prisiminė, kad tai jo knyga ir kad pats joje paslėpė banknotą. Traukė laukan stalčius ir spoksojo į žmonos tvarkingai sulankstytus ir sudėtus drabužėlius. Ėmė į rankas kiekvieną daikčiuką, čiupinėjo ir purtė prieš mesdamas į krūvą ant grindų. Viską iškraustęs patikrino stalčių sieneles — galines ir šonines. Vėl nieko nepešęs ėmėsi kambario. Glaudėsi prie sienų ir braukė per jas pirštais — tikrino, ar neužčiuops seifo. Nukabino įrėmintą laikraščio iškarpą — savo paties nuotrauką prie pašauto vokiečių tanko. Keista buvo prisiminti tą akimirką kaip senus gerus laikus — juk aplink siautė mirtis. Išardė rėmelį; laikraščio iškarpa nuplasnojo ant grindų. Vėl įrėminęs nuotrauką grįžo prie lovos, pavertė ją ant šono ir atšliejo į sieną. Paskui atsiklaupė. Grindlentės buvo patikimai pritvirtintos varžtais. Levas atsinešė iš virtuvės atsuktuvą, išsuko visus varžtus ir paeiliui pakėlė kiekvieną lentą. Apačioj nerado nieko — tik dulkės ir vamzdžiai.

Levas nuėjo į virtuvę ir nusimazgojo rankas. Pagaliau atsirado šiltas vanduo. Neskubėdamas, negailėdamas laiko, kruopščiai trynė mažą muilo gabaliuką, kol tas suputojo: po šitokių darbų reikėjo gerai nusišveisti odą, kad nebeliktų purvo. Ką jis bandė nuplauti nuo rankų? Išdavystę? Ne, metaforos jam ne galvoj. Jis mazgojo rankas, nes jos buvo nešvarios. Jis darė kratą savo bute, nes ji turėjo būti padaryta.

Į buto duris kažkas pabeldė. Levas nusiplovė nuo riešų iki alkūnių aptekusias gelsvas putas. Vėl beldžia. Varvindamas lašus nuo dilbių, Levas nuskubėjo į prieškambarį ir šūktelėjo:

— Kas ten?

— Čia aš, Vasilijus.

Levas užsimerkė jausdamas, kaip tankiai plaka širdis, bandė sutramdyti kylantį pyktį. Vasilijus vėl pabeldė.

— Levai!

Levas priėjo prie durų ir atidarė. Vasilijų atlydėjo dar du. Vienas — jaunas pareigūnas, Levui nepažįstamas. Veidas švelnių bruožų, oda balta kaip popierius. Jis žvelgė į Levą negyvomis akimis, tarsi dviem stiklo rutuliukais, įspaustais į tešlos kamuolį. Antrasis pareigūnas buvo Fiodoras. Vasilijus žino, ką pasirinkti. Tasai blyškiaveidis — jo apsauginis, neabejotinai stiprus, geras šaulys, galbūt meistriškai valdantis peilį. O Fiodorą atsivedė, kad paerzintų Levą.

— Kas nutiko?

— Atėjom padėti. Majoras Kuzminas atsiuntė.

— Ačiū, bet kontroliuoju tyrimą.

— Žinoma. Mes tik pagelbėti.

— Ačiū, bet to visai nereikia.

— Užeikim į vidų, Levai. Tolokai keliavom, o lauke šalta. Ar kas nors kliudo mums užeiti?

— Niekas nekliudo.

Ką darys, Levas turėjo juos įsileisti.

Nė vienas iš trijų atvykėlių nenusiavė snieguotų batų; tirpstantis sniegas dribo nuo jų ir sunkėsi į kilimą. Levas užtrenkė duris, nes įtarė, kad Vasilijus atėjo jo paerzinti: norėjo išvesti Levą iš kantrybės. Jam reikėjo kokio nors argumento, neatsargiai mestos pastabos kaltinimui sustiprinti. Juk sunku išlikti santūriam, kai tavo namuose priešas.

Levas pasiūlė svečiams arbatos arba degtinės — ko pageidautų. Vasilijaus priklausomybė nuo svaigalų niekam nebuvo paslaptis, bet tai buvo laikoma pačia mažiausia yda, o gal suvis ne yda. Jis papurtė galvą, atsisakė Levo vaišių ir įkišo galvą į miegamąjį.

— Ir ką radote?

Nelaukdamas atsakymo, Vasilijus įžengė į kambarį ir dirstelėjo į apverstą čiužinį.

— Jo net neperpjovėt.

Pasilenkė ir išsitraukė peilį, pasirengęs išversti čiužinio vidurius. Levas čiupo jam už rankos.

— Daiktus, paslėptus kamšale, galima ir užčiuopti. Neraižykit jo.

— Vadinasi, ketinate viską sutvarkyti kaip buvę?

— Suprantama.

— Vis dar manote, kad žmona nekalta?

— Neradau nieko, kas verstų manyti antraip.

— Ar galiu duoti patarimą? Susiraskit kitą žmoną. Raisa graži. Bet gražių moterų daugybė. Gal būtų naudingiau pasirinkti ne tokią gražuolę?

Vasilijus išsitraukė iš kišenės pluoštą sulamdytų nuotraukų ir padavė Levui. Visose nufotografuota Raisa su Ivanu, literatūros mokytoju, veikiausiai mokyklos kieme.

— Ji krušasi su juo, Levai. Ji išdavikė ir kekšė.

— Paveiksluota mokykloje. Abu joje dirba. Abu mokytojai. Be abejo, lengva nufotografuoti juos kartu. Tai nieko neįrodo.

— Ar žinot jo vardą?

— Ivanas, jei neklystu.

— Mes jį stebim jau senokai.

— Mes stebim daugybę žmonių.

— Ko gero, jūs irgi jo draugas?

— Niekada nesu su juo susitikęs. Nesu su juo kalbėjęs.

Pažvelgęs į drabužių krūvą ant grindų, Vasilijus pasilenkė ir pakėlė porą Raisos apatinukų. Patrynė juos tarp pirštų, susuko į gniužulą ir prisikišo po nosim, vis nenuleisdamas akių nuo Levo. Užuot tūžęs dėl tokios provokacijos, Levas galvojo apie pavaduotoją. Iki šiol jis niekuomet neįkyrėdavo Levui. Kas iš tiesų tasai žmogus, taip nekenčiantis Levo? Ar jį kursto profesinis pavydas, ar primityvi savimeilė? Dabar, matydamas, kaip jis uosto Raisos drabužius, Levas suvokė, jog ta neapykanta turi asmeninį motyvą.

— Gal galėčiau apžiūrėti ir kitus kambarius?

— Aprodysiu.

— Ne, pageidaučiau tai padaryti vienas, jeigu neprieštarausit.

Levas linktelėjo, ir Vasilijus išėjo.

Pykčio smaugiamas, vos atgaudamas kvapą, Levas spoksojo į apverstą lovą ir nustebo išgirdęs tylų balsą už nugaros — Fiodoro:

— Tau pačiam teko visa tai padaryti. Raustis po žmonos drabužius, apversti lovą, atplėšti kambario grindis — draskyti savo paties gyvenimą.

— Visi turim būti pasirengę tokiai kratai. Kai NKVD krėtė Sergo butą, jis paskambino Generalisimui Stalinui ir pasiskundė.

— Taip, aš irgi apie tai girdėjau. Vadas atsakė, kad ir jo bute gali būti padaryta krata, jei reikėtų.

— Mus visus ne tik galima tikrinti, bet ir reikia.

— Tai kodėl netyrei mano sūnaus žūties aplinkybių? Tikrini žmoną, save patį, draugus, kaimynus, bet nepanorai net pažvelgti į jo kūną? Neištaikei valandos pažiūrėti, kaip atrodo perpjautas pilvas, kaip jis mirė su purvo prikimšta burna.

Fiodoras buvo ramus, kalbėjo nekeldamas balso — jo pasipiktinimas ir įniršis jau atslūgę. Jis buvo sutramdęs emocijas, išmokęs jas kontroliuoti ir užšaldyti. Jis galėjo šitaip — atvirai, nuoširdžiai — kalbėti su Levu, nes žinojo, kad Levas nebekelia grėsmės.

— Fiodorai Lvovičiau, jūs irgi nematėt jo kūno.

— Aš kalbėjau su seniu, kuris rado kūną. Jis papasakojo man ką matęs. Mačiau siaubą to žmogaus akyse. Mano berniukas buvo nužudytas, Levai. Nežinau nei kodėl, nei kaip, nei kas tai padarė. Milicija privertė visus liudytojus pakeisti parodymus. Nieko daugiau ir nesitikėjau. Bet juk buvai mano draugas, o atėjęs į mano namus liepei šeimai laikyti liežuvį už dantų. Grasinai gėdintiems artimiesiems. Skaitei mums prasimanymus, kurių net nesivarginai patikrinti, ir vertei mus patikėti melu. Užuot ieškojęs mano sūnaus žudiko, pavertei laidotuves tardymu.

— Fiodorai, aš bandžiau jums pagelbėti.

— Tikiu. Pasakei mums, kaip išlikti gyviems. Įspėjai mus.

— Taip.

— Ką gi, bent už tai esu dėkingas. Kitaip sūnaus žudikas būtų nužudęs ir mane, ir mano šeimą. Tu mus apsaugojai. Todėl ir atėjau čionai — ne piktai pasidžiaugti, o atsidėkoti už paslaugą. Vasilijus teisus. Privalai paaukoti žmoną. O dėl įrodymų nekvaršink sau galvos. Įduok ją ir liksi gyvas. Raisa šnipė, tai jau nuspręsta. Skaičiau Anatolijaus Brodskio prisipažinimą. Jis parašytas tuo pačiu juodu rašalu kaip ir raportas apie mano sūnaus žūtį. Prieš vėją nepapūsi.

Ne, Fiodoras klysta. Jis įpykęs. Levui pavesta paprasta užduotis — ištirti žmonos kaltę ir raportuoti, ką surado. Raisa nekalta.

— Aš įsitikinęs, kad išdaviko pastaba apie mano žmoną įrašyta iš keršto, ir nieko kito. Tai patvirtina ir mano tyrimas.

Į kambarį grįžo Vasilijus. Nežinia, ką jis girdėjo iš Levo pokalbio su Fiodoru, bet pareiškė:

— Visi Anatolijaus Brodskio suminėti žmonės, išskyrus ją, jau suimti, ir visi šeši prisipažino. Jis suteikė neįkainojamos informacijos.

— Man belieka pasidžiaugti, kad pats jį ir sučiupau.

— Nuteistas šnipas paminėjo ir jūsų žmoną.

— Skaičiau jo prisipažinimą. Raisa tame sąraše paskutinė.

— Vardai surašyti pagal svarbumą.

— Manau, jis paminėjo ją iš piktumo, norėdamas pakenkti man. Vargu ar galima ką nors apgauti tokiu akivaizdžiu triuku, kai nebeturi ko prarasti. Malonu, kad atėjot padėti daryti kratą — jei tik dėl to apsilankėt. Kaip matote... — Ir Levas mostelėjo į išplėštas grindlentes. — Tikrinau kruopščiai.

— Paaukokit ją, Levai. Būkit realistas. Jums reikia rinktis: karjera ir tėvai arba išdavikė ir šliundra.

Levas žvilgtelėjo į Fiodorą. Jo veide nebuvo nei pasitenkinimo, nei piktdžiugos. Vasilijus kalbėjo toliau:

— Jūs žinojot, kad ji šliundra. Štai kodėl ją vakar sekiojot.

Levo pyktį užgožė sukrečianti nuostaba. Jie žino. Jie žino viską.

— Tikėjotės nuslėpti? Mes žinom. Įskųskit ją, Levai, ir baigsim tą bylą. Liaukitės abejojęs; išmeskit iš pasąmonės klausimus, kurie neduoda jums ramybės. Paaukokit ją, ir paskui mudu išgersim. Dar tą patį vakarą turėsit kitą moterį.

— Rytoj raportuosiu, ką išsiaiškinau. Jei Raisa išdavikė, taip ir pasakysiu. Jeigu ne — taip pat pasakysiu.

— Ką gi, linkiu sėkmės. Jeigu ištversit šį skandalą, kada nors tapsit MGB vadovu. Esu tuo tikras. O aš džiaugsiuos turėdamas tokį viršininką.

Išeidamas Vasilijus dar pridūrė:

— Prisiminkit, ką sakiau. Pasverkit, kas brangiau: jūsų ir tėvų ar jos gyvybė. Sprendimas, rodos, aiškus.

Levas užtrenkė duris.

Žingsniai koridoriuje nutolo. Levui drebėjo rankos. Jis grįžo į miegamąjį ir apžvelgė netvarką. Suklojo į vietą grindų lentas ir pritvirtino jas varžtais. Pastatė į vietą lovą, rūpestingai išlygino visus užtiesalus, o paskui juos truputėlį paglamžė, kad atrodytų taip, kaip buvo iš ryto. Sukrovė atgal Raisos drabužėlius, sulankstė juos kaip mokėdamas, tik apgailestavo, kad tiksliai nebeprisimena, kas virš ko gulėjo. O reikėjo įsidėmėti.

Keliant medvilninius marškinėlius iškrito kažkoks daikčiukas, atsitrenkė Levui į koją ir nusirito grindimis. Levas pasilenkė ir paėmė. Varinė moneta — rublis. Levas sviedė jį ant savo naktinės spintelės. Nuo smūgio moneta skilo į du skrituliukus, o šie nuriedėjo abipus spintelės. Levas apstulbo. Priėjo prie spintelės, atsiklaupė ir sugraibė pinigo puseles. Moneta buvo išduobta. Suglaudus atrodo, kad tai paprasčiausia moneta, o iš tiesų ji tuščiavidurė. Tokią Levas jau buvo matęs. Jose slepiami mikrofilmai, kuriuos reikia slapta išgabenti. Vasario 21-oji

Levo nušalinimo procedūroje dalyvavo majoras Kuzminas, Vasilijus Nikitinas ir Timūras Rafailovičius — agentas, pakeitęs Levą per Anatolijaus Brodskio tardymą. Levas pažinojo jį iš matymo: garbėtroška, mažakalbis ir kaip šuo patikimas. Rafailovičius turi neįtikimą gebėjimą priversti kvočiamąjį prisipažinti padarius bet ką, kad ir Raisą paminėti. Jis nebuvo Vasilijaus pastumdėlis, nei gerbė jį, nei jo bijojo. Levui buvo įdomu, ar Vasilijus būtų drįsęs reikalauti į prisipažinimą įrašyti Raisos vardą. Jis nebuvo Rafailovičiaus viršininkas, negalėjo daryti jam įtakos ir pagal rangą turėjo dalyvauti kvotoje tik kaip tardytojo padėjėjas. Pastarąsias dvi dienas Levas dirbo vadovaudamasis prielaida, kad Vasilijus jam šitaip keršija. Pasirodo, jis klydo. Ne Vasilijus čia dirigavo. Vienintelis aukšto rango žmogus, galintis pasirūpinti, kad būtų išgautas prisipažinimas, tokio svarbaus liudytojo parodymai, buvo majoras Kuzminas.

Tas žabangas jam paspendė ne kas kitas, kaip jo mokytojas, jo rėmėjas, žmogus, priglaudęs Levą po savo sparnu: Levas nepaklausė jo patarimo dėl Anatolijaus Brodskio ir dabar gavo pamoką. Argi Kuzminas nesakė Levui?

Jausmingumas gali žmogų apakinti.

Tai buvo tik testas, tik pratimas, ir daugiau nieko. Visa ta byla, giliau pažvelgus, tebuvo Levo, kaip čekisto, išmėginimas.

Raisa neturėjo su tuo visiškai nieko bendro. Kodėl reikėjo įtariamosios sutuoktiniui pavesti tyrimą, nebent pirmiausia rūpėjo pamatyti, kaip tas sutuoktinis elgsis per tardymą? Argi ne Levas buvo sekamas? Vasilijus atėjo patikrinti, ar Levas pats daro kratą savo bute. Jam nerūpėjo, ką ras bute. Štai kur šuo pakastas. Kaip tik todėl Vasilijus vakar ir ragino Levą įduoti žmoną, tikėjosi, kad Levas pasielgs priešingai — stos už ją. Jis ir nenorėjo, kad Levas įskųstų Raisą. Nenorėjo, kad Levas išlaikytų tą išbandymą — jis provokavo Levą iškelti asmeninį gyvenimą aukščiau už partiją. Tai buvo gudrybė. Levui tereikėtų įtikinti majorą Kuzminą, kad jis pasirengęs įduoti žmoną, įrodyti visišką atsidavimą MGB sistemai, kad jo tikėjimas nekelia abejonių, kad jo širdis gali būti žiauri, — ir jeigu tam ryžtųsi, visi būtų saugūs: Raisa, gimsiantis jų kūdikis, tėvai. Jo ateitis MGB būtų garantuota, o Vasilijus liktų nuošaly.

Bet ar tai nėra vien spėlionės? O jei išdavikas, prisipažinęs, kad toks yra, iš tiesų išdavikas, kas tada? Kas, jeigu jis bendradarbiavo su Raisa? Gal jis sakė tiesą? Kodėl Levas įsitikinęs, kad tas žmogus buvo nekaltas? Kodėl jis toks tikras, jog žmona nekalta? Ir kodėl ji draugauja su tuo disidentu literatūros mokytoju? Iš kur ta moneta jo bute? Kaip ji čia pateko? Gal Vasilijus pakišo? Argi tie kiti šeši, paminėti prisipažinime, nebuvo suimti, argi jie nebuvo sėkmingai iškvosti? Sąrašas ne klastotė ir Raisa įrašyta tame sąraše. Taip, ji šnipė, o jo kišenėje guli varinė moneta — tai patvirtinantis įrodymas. Jis galėtų tėkšti tą monetą ant stalo ir pareikalauti, kad Raisa ir Ivanas Žukovas būtų iškvosti. Jis buvo mulkinamas. Vasilijus teisus: ji išdavikė ir šnipė. Ji pastojo nuo kito vyriškio. Argi jam naujiena, kad buvo jam neištikima? Jinai jo nemylėjo. Jis tuo neabejoja. Koks tikslas rizikuoti kuo nors dėl jos — dėl moters, kuri jam abejinga, kuri geriausiu atveju jį pakenčia? Ji kelia pavojų viskam, dėl ko jis dirba, viskam, ką jis suteikė tėvams ir pats yra gavęs. Ji grasina šaliai, šaliai, kurią Levas gynė fronte.

Aiškių aiškiausia: jei Levas pasakys, kad ji kalta, viskas baigsis gerai ir jam, ir jo tėvams. Garantuotai. Ir tai vienintelė saugi išeitis. Jeigu ši byla — Levo charakterio išmėginimas, tada ir Raisa liks gyva. Ir ji niekada to nesužinos. O jeigu ji šnipė, tai tie žmonės jau turi įrodymų ir telaukia, kad sužinotų, ar Levas dirbo su ja. Jeigu ji šnipė, privalo ją įskųsti, nes ji nusipelnė mirties. Vienintelis teisingas žingsnis — įskųsti žmoną.

Majoras Kuzminas pradėjo posėdį:

— Levai Stepanovičiau, turime pagrindo manyti, kad jūsų žmona dirba užsienio agentūroms. Jūs pats jokiais nusikaltimais neįtariamas. Todėl ir prašėme jus ištirti, ar įtarimai pagrįsti. Prašom pasakyti, ką radote.

Levas turėjo įkaltį, kurio ieškojo. Majoro Kuzmino pasiūlymas aiškus. Jeigu jis įskųs žmoną, juo ir toliau bus pasitikima. Ne Raisa jiems rūpi. Ką sakė Vasilijus?

Jeigu ištversit tą skandalą, kada nors tapsit MGB vadovu. Esu tuo tikras.

Vienas sakinys — ir jo laukia paaukštinimas.

Stojo tyla. Majoras Kuzminas palinko.

— Levai Stepanovičiau?

Levas pasitaisė uniforminį švarką.

— Mano žmona nekalta.

PO TRIJŲ SAVAIČIŲ Vakarinė Uralo kalnų papėdė, Priuralskas Kovo 13-oji

Volgų surinkimo konvejeris rengėsi pasitikti vakarinę pamainą. Irina Morozovą baigė darbą ir pasiėmusi gabalą juosvo dvokiančio muilo ėmė šveisti rankas — tik tokio čia ir būna, jeigu apskritai būna. Vanduo šaltas, muilas nenori putoti, tik trupa riebiomis atplaišėlėmis, bet Irinos galvoje vienintelė mintis — kiek valandų turės iki kitos savo pamainos. Vakaras jau suplanuotas. Pirmiausia baigs šveisti alyvą ir metalo drožles iš panagių. Paskui eis namo, persirengs, mažumėlę parausvins skruostus ir trauks į Bazarovo restoraną, tą, kur šalia geležinkelio stoties.

Bazarovo restorane lankosi žmonės, atvykę su reikalais, pareigūnai, trumpam sustoję prieš leisdamiesi į kelionę toliau Transsibiro magistrale į rytus arba į vakarus. Čia galėjai pavalgyti sorų sriubos, miežinės košės ir sūdytos silkės — visu tuo Irina šlykštisi. Svarbiau kas kita: išgerti alkoholio. Nuo to laiko, kai uždrausta pardavinėti svaigalus viešojo maitinimo įstaigose tiems, kurie neužsisako valgio, maistas tik priemonė tikslui pasiekti: jei tavo lėkštė netuščia — turi teisę ir išgerti. Iš tiesų tas restoranas ne ką geresnis už eilinį pakeleivių bariuką. Niekas čia nepaiso įstatymo, draudžiančio parduoti asmeniui daugiau kaip šimtą gramų degtinės. Bazarovas, restorano direktorius, visada akis užsipylęs, dažnai ir kumščių nevaldo, tad jeigu Irina nori varyti biznį jo pastogėje, turi atiduoti jam nemenką dalį pelno. Nepasakysi jam, kad išgėrei dėl juoko, norėdama prisigretinti prie atsitiktinio pinigingo lankytojo. Jokių gėrimų dėl juoko; čia tik pravažiuojanti publika, ne vietiniai. Bet ir gerai. Prasidėti su vietiniais ji nebegali. Neseniai sirgo — opos, raudonos dėmės, išbėrimas, visokie tokie dalykai. Keletas nuolatinių klientų, pasiskundę panašiais simptomais, paskleidė apie ją piktas kalbas visame mieste. Tada jai teko tenkintis vyrais, kurie jos nepažįsta, kurie užtruks čia neilgai ir gal tik nuvažiavę į Vladivostoką arba Maskvą (nelygu, kur link keliauja) apsižiūrės, kad šlapinasi su pūliais. Jai visai nesinorėjo apkrėsti liga kitų žmonių, net ir ne per daug simpatingų. Bet šiame mieste nueiti pas daktarą, gydantį lytiškai plintančias ligas, būtų pavojingiau už pačią ligą. Netekėjusiai moteriai tai vis tiek, kaip prisipažinti nusikaltus ir užsitraukti gėdą. Jau verčiau gydytis nelegaliai. Bet tam reikia pinigų, gal net labai daug, o kaip tik dabar ji taupo kitam tikslui — rengiasi sprukti iš šio miesto.

Kai Irina nuėjo į restoraną, jis buvo sausakimšas, langai aprasoję. Dvokė pigiu tabaku — machorka. Dar penkiasdešimt žingsnių iki durų, o jau girdėti girtų kvatojimas. Ar tik ne kareiviai? Taip, atspėjo. Kalnuose dažnai vykdavo karių pratybos ir laisvalaikiu vyrai rinkdavosi čia. Šios rūšies klientus Bazarovas aptarnauja ypatingai. Jis neša jiems nevalytą degtinę, o jei kas nors dėl to pasiskundžia (tai nutinka dažnai), ima aiškinti, kad atsižvelgiant į valymo kainą tai vienintelė galimybė sudurti galą su galu. Lankytojai dažnai ir susipeša. Ir vis tiek ji žino: kad ir kaip jis skundžiasi sunkiu gyvenimu ir siaubingais klientais, jo pelnas tik auga. Vos prieš porą mėnesių ji užlipo į antrą aukštą sumokėti šeimininkui savaitinės duoklės ir pro miegamojo tarpdurį matė, kaip jis vieną po kito skaičiuoja banknotus; juos laiko dėžutėje, aprištoje virvute. Bijodama garsiau kvėptelėti, ji žiūrėjo, kaip jis vynioja tą dėžutę į skudurą ir slepia kamine. Nuo tada svajoja nukniaukti tuos pinigus ir pasprukti. Žinoma, Bazarovas sučiupęs ją nusuktų sprandą, bet ji vaizdavosi, kad vos tik jis rastų dėžutę tuščią, širdis jam iššoktų čia pat prie to kamino. Buvo įsitikinusi, kad jo širdis ir toji dėžutė — tas pat.

Tačiau tai tik tuščios svajonės. Net Bazarovui mirus toks pabėgimas vargiai pavyktų. Irina dokumentais pririšta prie šio sušikto miesto. Vos pasitraukusi iš darbo vietos, ji būtų suimta ir apkaltinta pažeidusi tūkstantį darbo drausmės taisyklių. Vienintelė galimybė atgauti laisvę — slapstytis, uždarbį sukaišioti į skirtingas slėptuves viliantis, kad vieną gražią dieną jau turės pakankamai pinigų papirkti pareigūnui, padėsiančiam persikelti namo, grįžti pas šeimą, į Leningradą. Apie tokį Priuralską nebuvo net girdėjusi iki tol, kol prieš kelerius metus jai buvo pranešta, kad dabar gyvensianti ten. Gavusi įsakymą persikraustyti, Irina buvo pergabenta kaip koks krovinys kartu su darboviete už tūkstančio septynių šimtų kilometrų į rytus; niekas nesiteikė jos bent atsiklausti. Ir niekas dėl to nekaltas, tik ji pati. Gavusi darbo Leningrade, keleivinių vagonų gamykloje, ji patarė viršininkui, užuot sunkiau dirbus ir viršijus neįmanomai padidintas normas, ataskaitas paprasčiausiai klastoti. Tai nebuvo koks naujas išradimas: niekam nebereikėjo dirbti viršvalandžių, o viršininkui buvo garantuotos premijos. Bet jam tai buvo didžiulė naujiena. Jis svaigo nuo lengvos sėkmės. Viršininkas ne tik skelbėsi, kad įmonė vykdo normas, bet gyrėsi, jog jas dar ir viršija. Niekas nieko netikrino, ir gamyklą imta rodyti kaip našaus darbo pavyzdį visai šaliai. O Irina, kaip tos gamyklos darbininkė, buvo aukštinama kaip darbštaus ir sumanaus darbininko etalonas: štai tokių reikia mūsų kraštui — kol kas bent jau naujajai automobilių surinkimo gamyklai vakarinėje Uralo papėdėje, tai, iš kurios tiek daug tikimasi.

Iš visko matyti, kad kareiviai čia gurkšnoja jau ne valandą ir ne dvi. Iki šiol jie sau leido tik pagrabalioti moteriškę: už tai mokėti nereikėjo, na, nebent už degtinę, kuria siūlėsi ją pavaišinti, bet ji atsisakė. Irina apžvelgė kitus lankytojus ir nusprendė galėsianti kiek užsidirbti, kol kareiviams ateis laikas nešdintis. Uniformuotieji buvo užėmę priekinius stalus, tad kitiems klientams teko grūstis gale. Tie lankytojai žino ko atėję, jie tik gurkšnoja gėrimus ir neliečia valgio, auštančio lėkštėj. Jokios abejonės: jiems reikia sekso. Ko gi dar čia kiurksoti!

Irina patampė suknelę, ištuštino stiklinę ir nudrožė pro kareivius, nepaisydama jų užkabinėjimų, tiesiai prie vieno iš galinių stalų. Prie jo sėdinčiam vyriškiui buvo gal keturiasdešimt, gal kiek mažiau — kas jį žino. Nepasakytum, kad dailus. Bet kaip tik dėl to galima tikėtis šiek tiek dosnesnio užmokesčio. Išvaizdieji kai kada būna įsikalę į galvą, kad galima pasismaginti ir be pinigų, juk būsią malonu tiek vienam, tiek kitam. Ji prisėdo šalia, priglaudė koją jam prie šlaunies ir nusišypsojo.

— Aš Tania.

Kartais išgalvotas vardas padeda įsivaizduoti, jog tu — tai ne tu.

Vyriškis prisidegė cigaretę ir uždėjo ranką Irinai ant kelio. Jis nesivargino užsakyti jai gėrimo, tik nupylė pusę savo degtinės į vieną iš kelių nešvarių stiklinių ant stalo ir pastūmė jai. Irina sukiojo stiklinę tarp pirštų ir laukė, ką jis pasakys.

O jis baigė degtinę, bet neparodė jokio noro užmegzti pokalbį. Stengdamasi nevartyti akių, ji bandė prakalbinti vyriškį:

— O tu kuo vardu?

Jis neatsakė, tik įkišo ranką į švarko kišenę, tarsi ko ieškodamas, ir išsitraukė sugniaužtą kumštį. Irina pamanė, kad čia toks žaidimas (bent jo galva), kurį jai derėtų žaisti. Ji bakstelėjo jam per krumplius. Jis pasuko kumštį aukštyn ir neskubėdamas ėmė tiesti pirštus vieną po kito jo delne gulėjo nedidukas aukso grynuolis. Ji palinko, bet nespėjo gerai įsižiūrėti, nes jis vėl sugniaužė kumštį ir įsikišo atgal į kišenę, vis dar netardamas nė žodžio. Irina žvelgė į jo veidą. Akys drumzlinos, pasruvusios krauju. Tas vyras jai anaiptol nepatiko. Bet argi maža žmonių jai nepatiko, juoba vyrų, su kuriais jai teko gulėti! Jeigu jau tokia išranki, tegu meta tą savo verslą, išteka už kurio nors vietinio ir pasmerkia save pūti šiame mieste visą gyvenimą. Jis palietė jos stiklinę ir pagaliau prabilo:

— Išgerk.

— Pirmiau sumokėk. Tada galėsi nurodinėti, ką man daryti. Tokia taisyklė — vienintelė.

Jo veidas persimainė, lyg būtų gavęs smūgį akmeniu. Akimirką jai pavyko kai ką įžvelgti jo putliame, neišraiškingame veide — kažkas nemalonaus vertė nusukti žvilgsnį. Bet dėl aukso nenuleis akių nuo to vyro ir nespruks šalin. Jis vėl išsitraukė grynuolį iš kišenės ir atkišo jai. Irina pasilenkė ir palietė auksą jo prakaituotoj saujoj, bet jis staiga sugniaužė jos pirštus. Neskaudžiai, bet tvirtai. Ji negalėjo nei pasiduoti jo gniaužtams, nei ištraukti rankos be aukso. Numanydama, ko jis tikisi, Irina šypsojosi ir kikeno kaip mergytė; jos ranka suglebo. Tada ir jis paleido jos pirštus. Ji paėmė grynuolį ir ėmė apžiūrinėti. Pavidalas — kaip danties. Ji suglumusi pažvelgė į vyriškį.

— Ar jis tavo?

— Aš jį turiu, ar to negana?

— Iš kur gavai?

— Sunkiais laikais žmonės pardavinėja visa, ką turi.

Jai šleikštu. Argi tai pinigas? Vyriškis palietė pirštu stiklinę. Pagaliau koks skirtumas — auksas lieka auksas. Tas auksinis dantis — jos bilietas ištrūkti iš šios skylės. Ir ji išgėrė degtinę.

*

Irina stabtelėjo.

— Ar tu dirbi gamykloj?

Ji žino, kad ne, bet juk aplinkui nėra kitų namų — tik gamyklos darbininkų būstai.

— Ne.

— Tai kur mes traukiam?

— Jau beveik ir atėjom.

— Beveik kur?

Jis atsivedė ją į geležinkelio stotį miesto pakrašty. Pati stotis nauja, bet pastatyta seniausiame miesto rajone, tarp aptriušusių lūšnelių skardiniais stogais ir plonomis medinėmis sienomis, išrikiuotų viena šalia kitos palei gatves, dvokiančias pamazgomis. Tos lūšnos priklauso lentpjūvės darbininkams, jose gyvena po šešis ar septynis, kai kada ir po aštuonis viename kambaryje — nieko geresnio jie ir negali tikėtis.

Šaltis spaudė kaip reikiant. Irina jau visai išsiblaivė, pavargusios kojos apsunko.

— Tu nori sekso ar pasivaikščioti? Už auksą tau priklauso valanda. Taip susitarėm. O man dar reikės grįžti į restoraną, ir jei atmesim tą laiką, turi tik dvidešimt minučių.

— Mes jau čia pat, tik užeisim anapus stoties.

— Bet juk ten miškas.

— Pamatysi.

Jis pagreitino žingsnį, priėjo pastato kampą ir nėrė į tamsą. Ji susikišo rankas į striukės kišenes ir skubėdama vyriškiui iš paskos dairėsi, kur jis eina. Bet matė tik geležinkelio bėgius, dingstančius miške, ir daugiau nieko.

— Aš nieko nematau!

— Štai čia.

Jis parodė mažą medinę būdelę šalia geležinkelio, beveik pačioj pamiškėj.

— Aš inžinierius, dirbu prie geležinkelio. Čia techninės priežiūros postas. Labai patogi vietelė.

— Kambary dar patogiau.

— Negaliu tavęs parsivesti kur apsistojęs.

— O aš žinau keletą vietų, kur galėtume nueiti.

— Bet čia geriau.

— Tik ne man.

— Kalbėjai apie vienintelę taisyklę. Aš tau moku, tu paklūsti. Arba grąžink auksą, arba daryk ką liepiama.

Viskas prastai, tik auksas gerai. Jis ištiesė ranką atsiimti aukso. Neatrodė supykęs, nusivylęs ar nekantrus. Irinai tiko toks jo abejingumas. Ji pasuko į būdelę.

— Turėsi dešimt minučių, aišku?

Jis neatsakė. Vadinasi, sutinka, pamanė ji.

Būdelė buvo užrakinta, bet jis turėjo ryšulį raktų ir sugraibęs reikiamą mėgino įveikti užraktą.

— Užšalo bjaurybė.

Irina nutylėjo, tik pasuko galvą į šoną ir nepritariamai atsiduso. Gal svarbu išlaikyti paslaptį, jau numanė, kad jis vedęs. Bet jeigu negyvena šiame mieste, tai kas jam kliūva? Gal apsistojęs pas pažįstamus arba draugus; gal jis aukšto rango partijos veikėjas. Kas jai darbo! Tegul tik greičiau pralekia tos dešimt minučių.

Jis pritūpė, apgaubė kabamąją spyną delnais ir šildė ją iškvepiamu oru. Vėl pabandė atrakinti. Šįsyk raktas įlindo ir spyna atšoko. Irina liko lauke. Jeigu ten dar ir šviesos nėra, tai sandėrį nutrauks ir pasilaikys aukso gabalėlį. Jau ir taip skyrė tam tipui pernelyg daug laiko. Jeigu jis nori švaistyti laiką išvykai į niekur, jo reikalas.

Vyriškis žengė į būdelę ir pradingo tamsoje. Ji girdėjo, kaip brūkštelėjo degtukas, ir nuo žibalinės lempos dagčio sužėravo šviesa. Jis kiek pasuko dagtį ir nukabino lempą nuo palaikio kablio, įtaisyto palubėj. Irina apžvelgė patalpą, užverstą atsarginiais bėgiais, varžtais, bėgvinėmis, įrankiais ir pabėgiais. Trenkė derva. Jis ėmė tvarkyti varstotą. Ji nusijuokė.

— Man prilįs pašinų į sėdynę, o juk man jos reikės kiaurą naktį.

Irinos nuostabai, vyriškis nukaito kaip koks berniūkštis. Jis patiesė savo paltą ant varstoto. Mergina žengė vidun.

— Štai kur tikras džentelmenas...

Paprastai ji nusivelka paltą, gal dar atsisėda ant lovos ir žaismingai nusimauna kojines. Bet čia, kur nėra net lovos, kur niekas nešildo, ji ketino leisti jam pakelti tik suknelę. Kitko ji nenusivilksianti.

— Tikiuosi, neprieštarausi, jei būsiu su striuke?

Irina uždarė duris, nors ir nemanė, kad dėl to bus šilčiau: viduje buvo beveik taip pat šalta kaip lauke. Paskui atsigręžė.

Vyriškis buvo daug arčiau, negu ji manė. Tik išvydo artėjant kažkokį metalinį daiktą, bet nespėjo suvokti ką. Tas daiktas smogė per veidą. Nuo smūgio ją pervėrė skausmas — per visą nugarą ligi pat kojų. Raumenys suglebo, kojos sulinko, lyg būtų pakirstos sausgyslės. Irina susmuko prie durų; akyse mirgėjo, veidas degė, burna priplūdo kraujo. Tuoj tuoj nualps, iš visų jėgų ji stengėsi neprarasti sąmonės ir susikaupusi klausėsi jo žodžių:

— Daryk viską taip, kaip sakysiu. Daryk viską taip, kaip sakysiu. Daryk viską taip, kaip sakysiu.

Ar jis kartoja tuos žodžius? Ar jie sukasi tik jos galvoj? Ar nuolankumas patenkins tą žmogų? Išmušto danties šerpeta žeidė dantenas ir vertė tuo abejoti. Vargu ar gali tikėtis pasigailėjimo. Jeigu jai jau lemta mirti mieste, kurio nekenčia, mieste, į kurį valstybė ją priverstinai nutrėmė, už tūkstančio septynių šimtų kilometrų nuo šeimos, ji mirs bent akis tam išgamai išdraskiusi.

Jis čiupo jai už rankų, be abejo, nesitikėdamas pasipriešinimo. O ji spjovė jam į akis kraujo ir skreplių, kurių buvo pilna burna. Nesitikėdamas tokios staigmenos, jis atšoko. Irina pajuto už nugaros duris ir jas užgulė; durys prasivėrė ir mergina išvirto laukan, griuvo aukštielninka ant sniego ir pamatė dangų. Jis griebė jai už kojos. Irina spyrė užpuolikui iš visų jėgų, stengdamasi ištrūkti, bet jis tebelaikė ją už pėdos ir tempė atgal į būdelę. Ji susikaupė ir nusitaikiusi žiebė jam į dantis bato kulnu. Smūgis buvo taiklus, net galva sutabalavo. Vyras riktelėjo ir atleido gniaužtus. Irina apsivertė kniūbsčia, atsistojo ir leidosi bėgti.

Apgraibom klupčiodama, ji ne išsyk suvokė bėganti geležinkeliu tiesiai tolyn nuo būdelės, nuo miesto, tolyn nuo stoties. Instinktas ginė ją šalin nuo to žmogaus. Instinktas ją ir suklaidino. Ji bėgo nuo išsigelbėjimo. Grįžtelėjo. Jis vejasi. Ar toliau bėgs ta pačia kryptim, ar grįš, vis tiek neišsisuks. Bandė šaukti, bet burna buvo pilna kraujo. Ji duso, springo, pametė bėgimo ritmą ir leido persekiotojui priartėti. Jis jau visai arti.

Staiga suvirpėjo žemė. Ji įsmeigė akis. Į juos artinosi prekinis traukinys, lėkė visu greičiu, iš aukšto garvežio virto kamuoliai. Irina iškėlė rankas ir ėmė mojuoti. Bet net pamatęs ją mašinistas niekaip nebūtų galėjęs sustoti — beliko penketas šimtų metrų. Dar keliolika sekundžių — ir pajus smūgį. Vis dėlto nesitraukė nuo bėgių, skubėjo pasitikti traukinio, lekiančio vis greičiau — ji puls po ratais. Traukinys nemažino greičio, nešvilpė, nežviegė stabdžių metalas. Jis jau taip arti, kad virpina moteriai kojas.

Traukinys jau būtų nubloškęs Iriną, bet ji šastelėjo nuo bėgių, nuo pylimo į gilią pusnį. Garvežys ir vagonai dundėjo pro šalį, nuo gretimų medžių viršūnių pabiro sniegas. Vos atgaudama kvapą Irina atsigręžė: kur persekiotojas — traukinys jį suvažinėjo, sutraiškė ar jis liko kitapus geležinkelio? Bet jis susigriebė ir spėjo nušokti nuo bėgių — į tą pačią pusę kaip ji. Jis irgi guli sniege, bet jau keliasi ir svirduliuoja jos link.

Moteris išspjovė kraują ir puolė klykti, šauktis pagalbos. Bet kur tau! Juk tai prekinis traukinys, niekas jos nei mato, nei girdi. Ji atsikėlė ir leidosi į kojas, pribėgo pamiškę, bet nestabtelėjo net kliūdama už stirksančių šakų. Jos sumanymas toks: ji apsuks ratą, sumėtys pėdas ir patrauks bėgiais į miestą. Čia nepasislėpsi: per daug arti, pernelyg skaisti mėnesiena. Net suprasdama, kad verčiau būtų negrįžti, ji neatsispyrė pagundai. Vyriškio nebebuvo. Bent jo nematė. Traukinys vis dar dundėjo pro šalį. Vilties apakinta, ji pasuko į kitą pusę, pasileido atgal į miestą, kur saugu, beveik pačia pamiške.

Vyriškis laukė pasislėpęs, išlindo iš už medžio ir čiupo ją už liemens. Abu nuvirto į sniegą. Jis užgulė, draskė jai striukę ir šaukė, bet per traukinio dundesį ji negirdėjo ką. Matė tik jo dantis ir judantį liežuvį. Irina kyštelėjo ranką palto kišenėn ir sugraibė kaltą, pasivogtą darbe. Iki šiol mergina juo tik grasindavo, parodydavo galinti ir susigrumti, jei prireiktų. Dabar suspaudė medinę kalto rankeną. Tai jos išsigelbėjimas. Vos jis sugriebė suknelę, ji smeigė metaliniu smaigaliu jam į galvą. Jis atsilošė ir griebėsi už ausies. Tada ji vėl užsimojo ir perrėžė jam ranką, kuria jis laikė ausį. Irina būtų nesiliovusi smaigstyti, būtų mirtinai užbadžiusi, bet noras pasprukti paėmė viršų. Ji visomis keturiomis traukėsi atbula, tarsi koks vabalas, nepaleisdama iš rankos kruvino kalto.

Vyriškis ropojo paskui, remdamasis plaštakomis ir keliais. Jo ausies spenelis tabalavo ant odos skiautės, veidas buvo persikreipęs iš pykčio ir skausmo. Vos nepačiupo jai už kulkšnies. Mergina išsisuko ir nesileido pavejama, kol atsitrenkė į medžio kamieną. Jai netikėtai stabtelėjus, vyras pagaliau sugriebė už kulkšnies. O ji kirto jam per ranką, badė ir raižė. Jis taikėsi sugriebti jai už riešo ir prisitraukti. Kai jau šnopavo į veidą, jinai linktelėjo ir pabandė įkąsti jam į nosį. Jis laisvąja ranka suėmė jai už kaklo ir gniauždamas gynėsi nuo kirčių. Irina tik žiopčiojo ir stengėsi ištrūkti, bet gniaužtai buvo per stiprūs. Ji ėmė dusti. Stūmė į šoną naštą, kuri ją slėgė. Taip juodu ir raičiojosi sniege — tai vienas viršuje, tai kitas.

Netikėtai jis paleido jos kaklą. Ji užsikosėjo bandydama atgauti kvapą. Vyriškis vis dar buvo viršuje, primygęs ją prie žemės, bet į ją nebežiūrėjo. Žvelgė kitur, į šalį. Ji pakreipė galvą ir išvydo prieš akis mergaitę.

Šalia Irinos įgrimzdęs sniege tysojo nuogas kūnas. Oda blyški, kone permatoma. Plaukai šviesūs, veik balti. Plačiai išžiota burna prikimšta purvo. Žemių kauburys kaip koks skruzdėlynas tarp pamėlusių lūpų. Rankos, kojos, veidas tarsi ir nesužaloti. Užtat liemuo — žiauriai išdraskytas. Organai sumaitoti, suplėšyti. Trūksta odos, ji nupjauta arba nudirta dideliais gabalais, lyg mergaitės kūną būtų taršiusi ir ėdusi vilkų ruja.

Irina žiūrėjo į persekiotoją. Jis pamiršo savo auką ir spoksojo tik į lavoną. Ėmė žiaukčioti, susirietė ir apsivėmė. Irina nevalingai uždėjo ranką jam ant pečių lyg guosdama, bet kaipmat atsipeikėjo prisiminusi, kas tas žmogus ir ką jai padarė, tada atitraukė ranką, atsistojo ir nubėgo. Šįsyk instinktas nenuvylė. Ji pasileido per mišką nosies tiesumu į stotį. Nebegalvojo, ar tas vyras vejasi ją, ar ne. Šįsyk jau nerėkė, nelėtino žingsnio ir nesidairė atgal.

Maskva Kovo 14-oji

Levas atsimerkė apakintas žibintuvėlio. Nenustebo, nesutriko; net laikrodžio neprireikė — ir taip žinojo: areštų valanda. Pašoko iš lovos jausdamas, kaip nuo adrenalino antplūdžio daužosi širdis. Miegamojo tamsoje susvyravo, atsitrenkė į žmogų ir jo pastumtas kluptelėjo, bet išsilaikė ant kojų. Sužibo šviesos. Kai akys apsiprato, Levas pamatė tris pareigūnus — jaunus vyrus, aštuoniolikos metų su trupučiu. Jie buvo ginkluoti, labiau dėl įspūdžio. Veidai Levui nematyti, bet tas pareigūnų tipas jam pažįstamas: žemiausio laipsnio, paklūsta nemąstydami, vykdo bet kokį įsakymą. Jie žiaurūs ir nesusvyruos: į menkiausią pasipriešinimą atsakys visu smarkumu. Nuo jų trenkė cigarečių dūmais ir degtine, tad Levas spėjo, kad šiąnakt jie dar nemiegoję: visą laiką gurkšnojo pasirengę vykdyti užduotį. Akys krauju pasruvusios. Per alkoholį jie tapo nenuspėjami, kaprizingi — jam reikia elgtis ramiai.

Raisa stovi vienmarškinė ir dreba, bet ne nuo šalčio. Šokas, baimė ar pyktis? Ji ir pati nežino, tik nesutramdo virpulio. Bet ji nenusisuks. Jai ne gėda; tegul jie gėdijasi savo įžūlumo, tegul jie varžosi matydami susiglamžiusius naktinius marškinius, susivėlusius jos plaukus. Bet jie nejaučia jokios gėdos, jie abejingi. Jiems vis tiek: dirba savo darbą. Ji nemato jų akyse nė krislelio juslingumo. Jų žvilgsnis bukas kaip driežo ar žuvies, tik laksto į šalis — roplių akys. Kur MGB ir randa tokių vaikinų švininėmis sielomis? Matyt, išugdo tokius, ne kitaip. Ji pažvelgė į Levą. Vyras stovi atkišęs rankas, panarinęs galvą, vengia žiūrėti į akis. Nuolankus, romus, paklusnus — gal taip ir dera elgtis. Bet ji neketina būti nuolanki. Į jos miegamąjį įsibrovė trys galvažudžiai. Levas turėtų prieštarauti, piktintis. Juk būtų įprasta reakcija, argi ne? Tačiau Levas net ir dabar ištikimas valstybei.

Vienas iš trijulės išėjo ir tą pačią minutę grįžo su dviem medinėmis nedidukėmis dėžėmis.

— Per valandą susikraunate daiktus. Viskas turi į jas sutilpti. Neimate nieko, išskyrus būtiniausius drabužius ir dokumentus. Po valandos iškeliaujam — vis tiek, būsit pasirengę ar ne.

Levas pažvelgė į dėžę: mediniai rėmai, aptempti brezentu. Kiek joje gali tilpti — nebent dienos kelionei. Jis kreipėsi į žmoną:

— Apsirenk kuo daugiau, kiek tik gali.

Palei duris stovi pareigūnas ir rūko. Levas paklausė:

— Gal palauksit už durų?

— Negaiškite laiko pageidavimams. Atsakymas bus neigiamas.

Raisa persirengė jausdama, kaip ropliškas sargybinio žvilgsnis bėgioja jos kūnu. Prisivilko tiek drabužių, kiek tik pajėgė, — sluoksnis ant sluoksnio. Tą patį padarė ir Levas. Kitokiomis aplinkybėmis juodu atrodytų juokingai: rankos ir kojos išsipūtusios nuo vilnos ir medvilnės. Jau apsirengusi — ką dar iš savo daiktų jie galės pasiimti ir ką bus priversti palikti? Raisa apžiūrėjo dėžę. Ne daugiau kaip devyniasdešimties centimetrų ilgio, gal šešiasdešimties pločio ir vos dvidešimties gylio. Visa, ką juodu užgyveno, turi joje tilpti. Žvelgdama į tuščią dėžę jautėsi kaip sukaustyta. Štai kas liko iš jos gyvenimo, iš dvidešimt septynerių metų — tik šita dėžė.

Levas žinojo, kad gali taip atsitikti: jiems būsią liepta susidėti daiktus — neva juos rengiamasi ištremti, tik tiek norint išvengti pasipriešinimo, kuris kiltų jiems supratus, jog siunčiami į mirtį. Juk lengviau išvežti žmones, jei sudarysi jiems bent menkutę iliuziją, kad liks gyvi. Iš tiesų, ką jis gali padaryti? Pasiduoti? Kovoti? Levas irgi kabinosi į tą iliuziją. Jis greitosiomis šį tą sumetė. Dera nepagailėti brangios vietos ir pasiimti „Propagandisto žinyną” ir „Komunistų partijos istorijos trumpąjį kursą”: nė vienos tų knygų nevalia palikti — kitaip būtų palaikyta politiniu sabotažu. Tokią sunkią valandą jie negali sau leisti neapgalvotų poelgių. Levas susirado knygas ir įdėjo į dėžę, patys pirmiausi daiktai. Jaunasis sargybinis akylai stebėjo, kas keliauja vidun, ką jie pasirenka.

Levas pamatė, kad Raisa nekrauna daiktų, ir palietė jai ranką.

— Paimk batus. Išrink pačius geriausius, po porą sau ir man.

Moteris nuėjo. Levas susirado tėvų nuotraukas: Stepanas ir Ana, o Raisos tėvų nėra. Jie žuvo, kai okupantų kariuomenė nušlavė Banovskojės kaimą nuo žemės paviršiaus. Iš visos šeimos per atsitiktinumą išsigelbėjo tik Raisa: kai prasidėjo kanonada, buvo išėjusi maisto ieškoti. Ji prarado viską, išskyrus drabužėlius, kuriais vilkėjo.

— Kaip jautiesi?

— Nekreipk dėmesio.

Ji nuėjo į drabužinę batų. Levas apmetė žvilgsniu kambarį: ką dar pasiimti? Akis užkliuvo už įrėmintos savo nuotraukos: karo didvyris, tankų siaubas, okupuotų žemių vaduotojas. Išėmė ją iš rėmo. Sulankstė tiek metų saugotą laikraščio iškarpą, laikytą garbingiausioje vietoje kaip kokį šventojo paveikslą, ir įmetė dėžėn.

Vienintelis, išskyrus drabužius, jų daiktas, turintis materialinę vertę, buvo sidabrinis krucifiksas, Levo motina jį buvo gavusi dar vaikystėje iš savo mamos. Ji atidavė tą kryželį jiedviem ne tik kaip vestuvių dovaną: tai buvo vienintelis jos turimas nedūžtamas, neblunkantis, negendantis turtas. Jai jis buvo ne tiek tikėjimo, kiek išlikimo simbolis. Pareigūnai jį tikriausiai būtų konfiskavę. Levas ištraukė kryželį iš stalčiaus ir paslėpė švarko rankovėje. Neabejodamas būsiąs iškratytas nuo galvos iki kojų, jis nuėjo į virtuvę, paėmė tamsios uogienės stiklainį ir įgrūdo brangenybę į pat dugną. Vos spėjus užsukti dangtelį, įslinko jaunasis pareigūnas pažiūrėti, ką jis veikia.

— Ar galim pasiimti maisto?

— Jei negaila vietos.

— Ko gero, kelionė bus ilga, mes išalksim.

Levas susigriebė, kad verčiau užsičiaupti. Daug šneka žmonės, turintys ką slėpti. Dėl akių įsimetė dar vieną kitą valgomą daiktą, kad uogienės indas nekeltų įtarimo.

Laikas baigėsi. Levas užvožė savo dėžę, Raisa — savąją. Levas mintyse klausė save: ar jie dar kada pamatys šiuos namučius. Veikiausiai ne.

Išėję iš buto visi penki susispraudę į liftą. Gatvėje laukė mašina. Du pareigūnai atsisėdo priekyje, o trečias — užpakaly, tarp Levo ir Raisos; jam dvokė iš burnos.

— Norėčiau dar pasimatyti su tėvais. Atsisveikinti.

— Susikišk savo norus į subinę.

*

Dar tik penkios valandos ryto, o laukiamoji salė jau ūžia. Pilna kariškių, civilių, stoties tarnautojų — visi suėję dėl didžiojo Transsibiro ekspreso. Ant garvežio, dar nuo karo laikų šarvuoto, puikuojasi reljefinis užrašas: PIRMYN Į KOMUNIZMĄ. Kol keleiviai lipo į vagonus, Levas su Raisa laikydami savo dėžes laukė perono gale; greta stovėjo ginkluoti sargybiniai. Tarsi bijotų užsikrėsti pavojingu virusu, žmonės šalinosi vienišo būrelio, nors stotis buvo perpildyta. Suimtiesiems niekas nieko neaiškino, o Levas ir neklausinėjo. Jis nė nenutuokė, kur jie keliaus. Nežinojo, kas jų laukia. Gal išsiųs į skirtingus Gulago lagerius ir jie niekada nebesusitiks. Vis dėlto traukinys neabejotinai buvo keleivinis, Levas nematė zekų mašinų, raudonų gyvulinių sunkvežimių, kuriais kaliniai vežami prie tolimesnių platformų. Tos platformos paslėptos nuo pašalinių akių. Jie gali džiaugtis. Ligi šiol jiedviem dar sekėsi. Jie vis dar gyvi, vis dar kartu — geriau, nei Levas galėjo tikėtis.

Paliudijęs Levas buvo pasiųstas namo, jam paskirtas namų areštas, kol bus priimtas nuosprendis. Jis manė, kad jam neprireiks daugiau negu dienos. Raisa, parėjusi iš mokyklos, rado prie durų du ginkluotus pareigūnus; šie ją apieškojo ir liepė kojos nekelti iš namų. Levas žmonai paaiškino, kodėl jie įkliuvo į tokią nemalonią padėtį: Raisai pareikšti įtarimai, jis pats ištardytas ir neigia kaltinimus. Nereikėjo nė pridurti, kad jie mažai teturi galimybių likti gyvi. Jam šnekant, ji klausėsi tylomis, akmeniniu veidu ir nieko neklausinėjo. O kai jis baigė, nustebino jį.

— Buvo naivu tikėtis, kad mes nuo to apdrausti.

Jie sėdėjo namie žinodami, kad MGB gali užgriūti bet kurią minutę. Nė vienam nerūpėjo vakarienė; nė katras nejautė alkio, nors visai suprantamas būtų buvęs noras prisikirsti kiek lenda: juk nežinia, kas jų laukia. Jie nenusirengė ir nėjo gulti, tik ramiai sėdėjo virtuvėj prie stalo ir tylėjo — laukė. Gal tai paskutinės jų valandėlės dviese ir Levui norėjosi šnekėti, kol dar gali: juk dar tiek svarbių dalykų reikėjo pasakyti žmonai. Bet jis nepajėgė susikaupti, kokie tie svarbūs dalykai. Jau kažin kadais jie nebuvo štai taip ilgai sėdėję vienas priešais kitą. Nė katras nesumojo, ką daryti su tomis prailgusiomis valandomis.

Tą naktį į jų duris niekas taip ir nepasibeldė. Buvo jau ketvirta ryto, vadinasi, šiandien arešto išvengė. Artėjant vidurdieniui Levas pagaliau pataisė pusryčius stebėdamasis, ko anie taip gaišta. Vos išgirdę beldžiant į duris, juodu atsistojo ir giliai atsiduso manydami, jog dabar jau galas, atvykę pareigūnai suims juos, atskirs ir ims tardyti po vieną. Pasirodo, viskas buvo daug paprasčiau: keitėsi sargyba, vienam pareigūnų prireikė jų vonios kambario, kitas paklausė, ar nereikia nupirkti maisto. Ko gero, nerasta jokių įrodymų, jie išteisinti ir jų byla subliūško. Bet Levas greit atmetė tas iliuzijas: kaltinimai niekuomet nesubliūkšta, nors įkalčių ir trūktų.

Praslinkus gal savaitei namų arešto į butą įžengė sargybinis mirtinai išbalusiu veidu. Levas ir Raisa jau manė, kad išmušė jų valanda, bet sargybinis drebančiu iš susijaudinimo balsu pranešė, kad jų Vadas Stalinas sunkiai serga. Pagaliau Levas išdrįso pasvajoti, kad gal jie dar turi vilties likti gyvi. Stalino mirtis galėtų viską apversti aukštyn kojomis.

Tik po trupinėlį gaudydami žinias apie Vado mirtį, — laikraščiai kraustėsi iš proto, sargybiniai buvo kaip nesavi, — juodu vargais negalais suprato, kad Stalinas ramiai numirė savo lovoj. Paskutiniai jo žodžiai buvę apie jų didžiąją šalį ir jų didžiosios šalies ateitį. Levas nė akimirką tuo netikėjo: Stalinas buvo per daug apimtas paranojos, visur įžvelgė sąmokslus, kurgi jis nematė trūkumų! Stalinas buvo liepęs suimti žymiausius gydytojus, tuos, kurie visą gyvenimą skyrė jo sveikatai išsaugoti, mat užsimojo atsikratyti garsiausių žydų. Levui šovė į galvą, kad neatsitiktinai Stalinas mirė dėl natūralios priežasties, jis mirė kai nebeliko prityrusių medikų, galinčių atskleisti netikėtos ligos priežastį arba tiesiog pagelbėti jam. Didžiojo vado pradėtas antisemitinis valymas buvo ne tik nemoralus, tai buvo ir taktinė klaida. Jis tapo pažeidžiamas. Levas nesvarstė, ar Stalinas buvo nužudytas, ar ne. Gydytojų suėmimas tikriausiai galėjo paskatinti kokį nors samdytą žudiką, įsitikinusį, kad liks nenubaustas, paprasčiausiai sėdėti prie jo ir žiūrėti, kaip jis miršta, juk visi tie, kurie galėjo jį išgelbėti, buvo atkirsti nuo ligonio. Turėdamas tai omeny, Levas galėjo įsivaizduoti, kad buvo ir kitaip. Stalinas susirgo, bet niekas nedrįso pažeisti jo įsakymų ir išleisti į laisvę gydytojų, galinčių jį išgelbėti.

Visos tos intrigos Levui mažai rūpėjo. Svarbu buvo kitkas: tas žmogus mirė. Ūmai tapo nebeaišku, kas yra tvarka, kas tikra, o kas ne. Kas paims valdžią? Kuriuo keliu pasuks šalį? Ką nuspręs? Kurie pareigūnai bus pamaloninti, o kurie — atstumti? Kas buvo priimtina valdant Stalinui, gali nepatikti naujajai valdžiai. Be vado šalis gali būti laikinai paralyžiuota. Niekas nenorėjo priimti jokio sprendimo, nebent iš anksto būtų žinojęs, kad jam bus pritarta. Dešimtis metų ko nors imdamiesi liaudies tarnai nesvarstė, ar tai bus teisinga, ar ne, tik ar tai patiks vadui. Ar žmogus gyvens, ar mirs, priklausė nuo to, kas pažymėta sąraše: jei prie pavardės brūkšnys — liks gyvas, jei brūkšnio nėra — pasmerktas mirti. Tokia buvo teisės sistema — brūkštelėta pieštuku ar ne. Levas užsimerkęs įsivaizdavo tylią paniką, viešpataujančią Lubiankos koridoriuose. Taip ilgai nesivadovauta moraliniu kompasu, kad šis visai išsiderino: šiaurė susimaišė su pietumis, rytai — su vakarais. Kas teisinga, o kas klaidinga? Jie nežino. Jie Jau pamiršo. Tokiais laikais kaip dabar užvis geriausia — nieko nedaryti.

Nors nestigo įrodymų, kad Levas Stepanovičius Demidovas ir jo žmona Raisa Gavrilovna Demidova užsiima ardomąja, kurstomąja ir priešiška veikla, jų bylą geriau nustumti į galą. Štai kodėl jų suėmimas buvo taip vilkinamas. Niekas nenorėjo su jais terliotis: labiausiai rūpėjo įsiteikti naujiesiems Kremliaus valdovams. Dar labiau padėtį komplikavo aplinkybė, kad Lavrentijus Berija, artimiausias Stalino parankinis (Levo manymu, jei Stalinas buvo nunuodytas, tai tik Berijos darbas), jau ėmęsis lyderio vaidmens, atmetė gydytojų sąmokslo versiją ir liepė įtariamuosius paleisti. Įtariamieji buvo paleisti, nes jie nekalti — ar girdėtas dalykas? Bent jau Levas neprisiminė tokio atvejo. Taip susiklosčius aplinkybėms, persekioti ordinu apdovanotą karo didvyrį, žmogų, nufotografuotą pirmajam Pravdos puslapiui, pasmerkti jį neturint įrodymų, atrodė rizikinga. Niekas nenorėjo imtis tokios atsakomybės. Užuot išgirdę lemtingąjį beldimą į duris, Levas su Raisa sulaukė maloningo leidimo dalyvauti valstybinėse Didžiojo Vado laidotuvėse.

Formaliai vis dar būdami namų arešte, Levas su Raisa ir du jų sargybiniai pareigingai įsiliejo į minią, lydinčią Stalino karstą. Daugelis verkė, kai kurie nesuvaldomai — vyrai, moterys, vaikai, — ir Levas su nuostaba pamanė: kažin ar tarp tų šimtų tūkstančių kolektyvinių gedėtojų rastųsi bent vienas, nepraradęs giminaičio ar draugo per žmogų, kurį dabar aprauda? Ar jie visi gedi Stalino, o gal tai išvis ne gedulas? Tas visuotinis liūdesys turbūt atspindi troškimą sudievinti velionį. Levui ne sykį buvo tekę girdėti — net per žiauriausius tardymus — žmones šaukiant, kad jei tik Stalinas sužinotų apie tuos MGB perlenkimus, būtinai įsikištų. Kad ir koks būtų buvęs tikrasis to liūdesio šaltinis, laidotuvės suteikė progą viešai parodyti daugybę metų gniaužtą kančią, atvirai paverkti, pasiguosti kaimynui, atskleisti neviltį, kurios iki tol nevalia buvo rodyti, nes ji galėjo būti suprasta kaip nusivylimas Valstybe.

Į pagrindines miesto gatves prisigrūdo tiek žmonių, kad sunku buvo įkvėpti oro, o rankų tai jau niekaip nepakėlei, tik plaukei kartu su minia kaip bevalis akmenukas, griūties pagautas. Levas nė akimirką nepaleido Raisos rankos ir, nors iš visų pusių spaudžiamas, nuolat gręžiojosi, kad tik jųdviejų neatskirtų. O sargybiniai greit pametė juos iš akių. Kuo arčiau Raudonosios aikštės, tuo labiau minia spaudėsi. Jausdamas, kad didėja dar ir žmonių isterija, Levas nusprendė, kad jam jau gana. Ištaikę progą, jie nusiyrė į minios pakraštį. Levas žengė į tarpdurį ir ištraukė Raisą iš spūsties. Taip užsiglaudę juodu ir žiūrėjo, kaip žmonių upė plaukia pro šalį. Protingas poelgis. Tenai priekyje šimtai buvo mirtinai sutrypti. Negi velionis, kurio palydėti jie atėjo, galvojo Levas, vertas tokios didžiulės aukos?

Per tą sąmyšį juodu būtų galėję pamėginti pabėgti. Jie svarstė, tarėsi. Sargyba jų nebemato. Raisa norėtų sprukti. Bet pabėgimą MGB galėtų panaudoti kaip dingstį jiems sušaudyti. Kita vertus, jie juk neturi nei pinigų, nei draugų, nei kokios slėptuvės. Jei juodu nuspręstų bėgti, Levo tėvai būtų pasmerkti mirti. Kol kas jiedviem sekėsi. Levas rizikavo jų gyvybe, bet be įžūlumo nelaimėsi.

*

Į traukinį sulipo paskutiniai keleiviai. Stoties viršininkas, matydamas ant platformos šalia garvežio būrelį uniformuotų pareigūnų, neskubėjo išleisti traukinio. Trys pareigūnai buvo sutrikę — sulaikyti traukinį ir pažeisti tvarkaraštį ar nepaklusti griežtam įsakymui? Mašinistas iškišo galvą iš kabinos norėdamas išsiaiškinti, kodėl neduodamas signalas važiuoti. Smalsūs keleiviai žvilgčiojo pro langus į jaunų sutuoktinių porą — ji atrodė kažko prislėgta. Nė vienas pareigūnų nesiryžo imtis atsakomybės ir lūkuriavo, gal kuris iš kolegų sukomanduos. Taip jie ir trypčiojo tarsi vaikai, nežinodami, ką daryti. Bet čia, jų laimei, pasirodė aukštesnio laipsnio karininkas. Levas neabejojo, kad jis ateis — negi praleistų progą pasityčioti! Pyktis plūstelėjo į veidą, bet Levas privalėjo suvaldyti emocijas. Galbūt čia dar vieni spąstai.

Raisa iki tol nebuvo mačiusi Vasilijaus, bet buvo girdėjusi, kaip jį apibūdino Levas:

Didvyrio veidas, pakaliko širdis.

Jau iš pirmo žvilgsnio ji matė, kad tas žmogus kažkoks keistas. Tiesa, jis dailus, bet šypsosi taip, lyg šypsena būtų skirta tik piktai valiai parodyti. Kai jis pagaliau prisiartino, Raisa įžvelgė jo džiaugsmą dėl Levo pažeminimo ir kartu nusivylimą, kad pažeminimas toks menkas.

Vasilijus plačiai nusišypsojo.

— Aš pareikalavau, kad jie luktelėtų, nes norėjau atsisveikinti. Ir pranešti jums naujieną. Man paaukštino pareigas.

— Sveikinu ir linkiu kuo geriausios sėkmės.

— Bet iš tiesų atėjau informuoti, kas dėl jūsų nuspręsta.

Jis mėgavosi savim. Levas, nors ir įbaugintas, suprato, kad šitiek iškentus kvaila būtų jį pykdyti. Ir sumurmėjo vos girdimai:

— Ką gi, sakykit.

— Jūs perkeltas į kitą darbą. Neįmanoma buvo palikti jūsų MGB sistemoje, kai dėl jūsų vis dar tiek neatsakytų klausimų.

Dirbsite milicijoje. Ne sekliu, ne detektyvu, o eiliniu žemiausio laipsnio milicininku. Jums teks valyti kameras, protokoluoti parodymus, daryti viską, kas liepiama. Jums teks priprasti klausyti įsakymų, dėkokit, kad likot gyvas.

Levas suprato, kodėl Vasilijus nusivylęs. Siuntimas dirbti į eilinį milicijos skyrių buvo lengva bausmė. Turint galvoje įtarimų sunkumą, jie galėjo būti 25 metams nutremti į Kolymos aukso kasyklas, kur šalčiai pasiekia penkiasdešimt laipsnių, kaliniai nušąla rankas ir tampa invalidais, ištveria vidutiniškai tris mėnesius. Juodu liko ne tik gyvi, bet ir laisvi. Levas nemanė, kad majoras Kuzminas suteikė jiems tą malonę iš geros širdies. Jis viso labo nenorėjo keblumų persekiodamas paties proteguotą asmenį. Politinio nestabilumo laikais kur kas geriau, įžvalgiau paprasčiausiai atsikratyti tokio asmens perkėlimo dingstimi. Kuzminas nenorėjo, kad jo sprendimas būtų priekabiai svarstomas; juk, šiaip ar taip, jei Levas šnipas, tai kodėl Kuzminas kėlė jį vis aukščiau? Ne jau, tokie klausimai jam neparankūs. Lengviau ir saugiau buvo tiesiog nukišti jį kuo toliau nuo akių. Suprasdamas, jog parodęs bent kokį palengvėjimą tik suerzintų Vasilijų, Levas nusprendė, kad geriausia bus nulenkti galvą.

— Atliksiu savo pareigą visur, kur būsiu reikalingas.

Vasilijus padavė Levui bilietus ir dokumentus. Levas paėmė ir nuėjo prie traukinio.

Raisa atsistojo ant vagono laiptelių. Vasilijus riktelėjo jai:

— Jums bus skaudu sužinoti, kad vyras jus sekė. Ir ne sykį: esu tikras, kad pats jums prisipažino. Sekė jus du kartus. Antruoju atveju tai nebebuvo valstybinė užduotis. Jis neįtarė, kad esat šnipė. Įtarė, kad esat paleistuvė. Nepykit ant jo už tai. Bet kurį žmogų kankina abejonės. O jūs graži. Nemanau, kad už viską jam turėtumėt dovanoti. Įtariu, kad kai jūsų vyras pamatys, į kokią šiknos skylę jį pasiuntėm, dar labiau ims jūsų nekęsti. Aš juo dėtas būčiau išsaugojęs butą ir nušovęs jus kaip išdavikę. Galiu tik numanyti, kad esat tikra šlykštynė.

Raisa stebėjosi, kodėl tas žmogus taip nekenčia jos vyro. Bet nutylėjo: smarkesnis atkirtis galėjo kainuoti jiedviem gyvybę. Ji pasiėmė savo dėžę ir atsidarė vagono duris.

Levas žengė paskui ją. Ir neatsigręžė. Pamatęs, kaip Vasilijus patenkintas šypsosi, ko gero, būtų nesusivaldęs.

*

Raisa žiūrėjo pro langą. Traukinys išriedėjo iš stoties. Vagone laisvų vietų nebuvo, tad jiems teko stovėti susispaudus. Kurį laiką nei vienas, nei antras nepratarė nė žodžio, tik stebėjo, kaip tolsta miestas. Galiausiai Levas prabilo:

— Atsiprašau.

— Esu tikra, kad jis pamelavo. Norėjo tau skaudžiai įgelti.

— Jis sakė tiesą. Aš tave sekiau. Ir ne dėl darbo. Maniau...

— Kad miegu su kuo nors kitu?

— Tai buvo metas, kai su manim nenorėjai kalbėtis. Vengei mane liesti. Nenorėjai su manim miegoti. Buvom kaip svetimi. Ir niekaip nesupratau kodėl.

— Jeigu jau ištekėjai už MGB pareigūno, nesitikėk, kad nebūsi sekama. Bet sakyk man, Levai, kaip aš galėjau būti neištikima? Juk būčiau rizikavusi gyvybe. Ir niekaip nebūčiau išsiteisinusi. Būtum mane tučtuojau suėmęs ir iškart pasiuntęs į mirtį.

— Manai, taip ir būtų atsitikę?

— Tik jau nesipiktink, tarsi būčiau užgavusi tavo garbę.

Raisa šnekėjo greitai, bet ramiai ir įtaigiai, tokios jos Levui dar nebuvo tekę matyti. Ji kalbėjo toliau:

— Prisimeni mano draugę Zoją? Rodos, kartą buvai su ja susitikęs.

— Galbūt. Nežinau.

— Suprantama, juk niekada neprisimeni vardų, argi ne? Kažin kodėl? Gal visa, kas darbe nutinka, išmeti iš galvos, kad netrukdytų ramiai miegoti?

Raisa kalbėjo greitai, ramiai ir su tokia tvirtybe, kokios Levui dar niekuomet nebuvo tekę pajusti. Ji toliau bėrė žodžius:

— Tikrai buvai susitikęs su Zoja. Gal ji neįstrigo tau atmintin, juk ji partijai ne itin rūpėjo. Jai atseikėta dvidešimt metų. Ji buvo suimta vos išėjusi iš cerkvės ir nuteista už maldas, nukreiptas prieš Staliną. Už maldas, Levai, — pasmerkta už maldas, kurių niekas net nebuvo girdėjęs. Suimta už mintis, kurios sukosi jos galvoj.

— Kodėl man to nesakei? Gal būčiau galėjęs jai padėti.

Raisa papurtė galvą. Levas paklausė:

— O gal manai, kad pats ją ir (skundžiau?

— Bene tu pats žinai? Juk tu jos net neatsimeni.

Levas apstulbo. Juodu su žmona iki tol niekuomet nebuvo taip kalbėjęsi, niekada nešnekėjo apie ką nors kita, tik apie namų reikalus, ir visada mandagiai, nekeldami balso, be jokių ginčų.

— Net jei jos ir neįskundei, kaip būtum galėjęs jai padėti? Jei tie žmonės, kurie ją išsivežė, buvo tokie kaip tu — ištikimi, atsidavę valdžiai? Tą naktį neparėjai namo. Ir aš supratau, kad tikriausiai sulaikei dar kieno nors geriausią draugą, dar kieno nors tėvus, dar kieno nors vaikus. Pasakyk man, kiek žmonių esi suėmęs? Ar bent numanai?

— Negaliu apie tai kalbėti.

— Jiems reikėjo ne manęs. Jiems reikėjo tavęs. Suimdamas nepažįstamus žmones dar galėjai turėti iliuzijų, kad jie, ko gero, kalti. Galėjai patikėti, kad tavo darbas reikšmingas. Bet jiems to neužteko. Jie norėjo tave išmėginti, ar darysi viską, ką jie liepia, net jei jauti širdimi, kad tai neteisinga, net jei žinai, kad tai beprasmiška. Jiems reikėjo tavo aklo paklusnumo. Argi išbandymas žmona — ne pats patikimiausias?

— Gal ir taip, bet dabar mūsų tai nebeliečia. Ar supranti, kaip mums pasisekė, kad gavom dar vieną galimybę? Noriu, kad mes žengtume į naują gyvenimą kaip šeima.

— Ne, Levai, viskas ne taip paprasta.

Raisa tylėdama žiūrėjo pro langą, paskui vėl atsigręžė į vyrą.

— Tą dieną, kai vakarieniavom pas tavo tėvus, aš girdėjau, apie ką kalbatės už buto durų. Stovėjau koridoriuje ir girdėjau svarstymus, ar reikia įduoti mane kaip šnipę. Tai mane pribloškė, nežinojau, ką daryti. Mirti nenorėjau. Grįžau į gatvę ir kurį laiką vaikštinėjau bandydama susigaudyti. Vis galvojau: ar jis taip ir padarys? Ar paaukos mane? Tavo tėvas pateikė įtikinamų argumentų.

— Mano tėvas buvo išsigandęs.

— Trys gyvybės nusveria vieną? Sunku prieštarauti tokiai aritmetikai. O jeigu trys gyvybės už dvi?

— Argi nesi nėščia?

— O jei nebūčiau, ar būtum garantavęs už mane?

— Ir tu iki šiol nieko man nesakei?

— Bijojau, kad neapsigalvotum.

Štai kokie jų santykiai: apnuoginti, atviri, išmėsinėti. Traukinys, kuriame Levas stovėjo, žmonės šalia, jų bagažas, langai, jo drabužiai ir vaizdas už lango — visa dabar jam rodėsi netikroviška. Jis niekuo nebepasitikėjo.

— Raisa, ar tu mane bent kada mylėjai?

Priuralskas Kovo 15-oji

Varlamas Babičius sėdėjo sukryžiavęs kojas ant purvinų betono grindų perpildyto bendrabučio miegamojo kampe, nugara į duris, palinkęs ir kūnu pridengęs savo turtą. Nenorėjo, kad kiti kuo nors susidomėję imtų smalsauti. Varlamas apsidairė. Gal trys dešimtys vaikinų patalpoje nekreipė į jį nė menkiausio dėmesio; dauguma gulėjo susispaudę aštuoniose myžalais permirkusiose lovose, kuriomis buvo priversti dalytis. Varlamas valandėlę žiūrėjo, kaip jie kasosi blakių sukandžiotas, skersai išilgai sutinusias nugaras. Džiaugdamasis, kad tie gyviai jo neapniko, jis įsmeigė akis į savo daiktus. Tą turtą jis kaupė metų metus, viską brangino, taip pat ir naujausią laimikį, pavogtą vos šįryt, — keturių mėnesių kūdikį.

Varlamas lyg ir numanė, kad pagrobdamas kūdikėlį prašovė pro šalį ir jei bus sučiuptas, turės bėdų, daug rimtesnių negu iki šiol. Taip pat nutuokė, kad vaikeliui nėra gerai. Mažius rėkė. Tas triukšmas nelabai jam kliudė, kol kiti nepastebėjo klykiančio kūdikio. O jeigu jau taip atsitiktų, jam rūpėtų ne tiek pats vaikelis, kiek geltonas vilnonis apklotas, kuriuo jis apgaubtas. Didžiuodamasis nauju laimikiu, Varlamas paguldė kūdikėlį savo kolekcijos centre tarp geltonos skardinės, senų geltonų marškinių, geltonai dažytos plytos, nuplėšto geltonos afišos kampo, geltono pieštuko ir knygos minkštais geltonais viršeliais. Vasarą jis papildydavo kolekciją geltonomis gėlėmis, prisiskindavo jų miške. Gėlės visada greitai nuvysdavo, ir Varlamui skaudžiausia būdavo matyti, kaip blunka jų spalvos, o vainiklapiai nulinksta ir paruduoja. Jisai vis stebėdavosi:

Kur dingsta švytintis geltonis?

Jis nenutuokė. Bet dažnai pagalvodavo, jog kada nors ir pats nueis tenai, gal kai numirs. Geltona spalva jam buvo svarbiau už viską. Tik per ją ir pakliuvo čionai, į Priuralsko internatą, valstybės išlaikomą įstaigą protiškai atsilikusiems vaikams.

Mažas jis vydavosi saulę, nes tikėjo, kad toli nubėgęs galėtų ją pagauti, nurėkšti nuo dangaus ir parsinešti namo. Kartą bėgo beveik penkias valandas, kol buvo sučiuptas ir sugrąžintas į namus verkiantis iš apmaudo, kad jam sutrukdė. Tėvai lupdavo sūnelį tikėdamiesi taip išmušti iš jo keistybes, kol įsitikino, jog tas metodas nepadeda; tada atidavė jį globoti valstybei, kuri, beje, irgi panašiai elgėsi. Pirmuosius dvejus metus internate jis praleido prikaustytas grandine prie lovos rėmo, panašiai kaip kiemsargis šuo pririšamas prie medžio. Deja, buvo tvirtas vaikis, plačiapetis ir užsispyręs. Per kelis mėnesius įstengė sulaužyti lovos rėmą, išsivaduoti iš grandinių ir pabėgti. Nuskuodė į miesto pakraštį, vydamasis geltoną traukinio vagoną. Pagaliau Varlamas, netekęs jėgų ir troškulio kankinamas, buvo sugrąžintas į internatą. Tąsyk jį užrakino spintoje. Bet tai buvo jau seniai; dabar personalas juo pasitikėjo, sulaukęs septyniolikos metų, jis turėjo pakankamai proto suprasti neįstengsiąs nubėgti ligi saulės ar įsilipti į medį taip aukštai, kad galėtų nusiskinti ją nuo dangaus. Dabar jis veikė kitaip: ieškojo geltonų daiktų arčiau namų, taip ir tą kūdikį pavogė persisvėręs pro atvirą langą. Jei nebūtų taip skubėjęs, būtų pasistengęs nušiaušti geltonąjį apklotą, o vaikelį palikti. Bet jis labai bijojo būti sučiuptas, tad pasiėmė ir vieną, ir kitą. Dabar, žiūrėdamas į klykiantį mažylį, jis patenkintas suprato, kad berniuko oda nuo apkloto įgauna gelsvą atspalvį, ir galų gale apsidžiaugė pavogęs juos abu.

*

Lauke sustojo du automobiliai ir iš jų išlipo šeši ginkluoti Priuralsko milicininkai, vadovaujami majoro Nesterovo. Pusamžis vyriškis, kresnas, plačiapetis, toks tipiškas kolchozininkas. Jis pamojo saviškiams apsupti pastatus, o pats su pavaduotoju leitenantu Sorokinu pasuko prie namo durų. Nors pats neapsiginklavęs kaip dera, vyrams Nesterovas buvo įsakęs šiandien pasiimti šautuvus. Reikėsią šaudyti mirtinai.

Direktoriaus kabinetas buvo atidarytas: tyliai grojo radijas, ant stalo mėtėsi kortos, ore tvyrojo alkoholio kvapas. Personalo nesimatė. Abu atvykėliai nužingsniavo tolyn koridoriumi. Alkoholio dvoką nustelbė išmatų ir sieros tvaikas. Siera naudojama patalinėms blakėms naikinti. O dėl išmatų smarvės viskas aišku. Šūdu išterliotos ir grindys, ir sienos. Milicininkai ėjo pro miegamuosius, kuriuose knibždėte knibždėjo mažylių, po kokius keturiasdešimt kambaryje; visi buvo pusnuogiai, vilkėjo tik purvinais marškinėliais arba tokiomis pat trumpomis kelnaitėmis. Nė vieno apsiavusio. Jie drybsojo ant lovų po tris arba keturis skersai plono apšnerkšto čiužinio. Daugelis nė nekrustelėdami spoksojo į lubas. Nesterovas net suabejojo, ar kai kurie dar gyvi. Nelabai ir pažinsi. O tie, kurie negulėjo, bėgo prie atvykėlių, stengėsi paliesti ginklus, uniformas, nenustygo ištroškę bendravimo su suaugusiaisiais, apspito juos ir laikė įsikibę. Nors Nesterovas ir buvo pasirengęs išvysti baisias sąlygas, protu nesuvokė, kad gali būti šitaip blogai. Jis pasiryžo iškelti bylą šios įstaigos vadovui. Žinoma, ne šiandien.

Apžiūrėję pirmą aukštą, jie užlipo laiptais į viršų. Sorokinas pabandė sulaikyti vaikų būrį, kad nesektų jiedviem iš paskos, baidė juos griežtais žvilgsniais ir mostais, bet mažieji tik juokėsi, tarsi tai būtų žaidimas. Kai jis švelniai stumtelėjo vaikus atgal, šie tučtuojau puolė į priekį, trokšdami dėmesio. Netekęs kantrybės Nesterovas tarė:

— Palik juos ramybėj, tegul.

Neturėjo pasirinkimo, tik leisti jiems vilktis įkandin.

Antro aukšto kambariuose vaikai buvo vyresni. Nesterovas spėjo, kad į miegamuosius vaikai paskirstyti daugmaž pagal amžių. Jų ieškomas įtariamasis septyniolikmetis — šiai įstaigai tai jau riba; ją peržengusieji buvo išsiunčiami į sunkiausius, nemaloniausius darbus, kurių sveiki vyrai ir moterys baidosi iš tolo, tų žmonių vidutinė gyvenimo trukmė tesiekia 25-30 metų. Štai ir koridoriaus galas. Beliko apieškoti paskutinį miegamąjį.

Atsukęs nugarą į duris, Varlamas nepamatė, kaip Nesterovas įėjo. Jis buvo užsiėmęs — tampė kūdikio apklotą ir stebėjosi, kodėl vaikelis nebeklykia, todėl baksnojo jį nešvariu pirštu. Staiga kambario tylą perrėžė balsas, priversdamas Varlamo nugarą įsitempti:

— Varlamai, atsistok ir atsigręžk, bet labai lėtai.

Varlamas sulaikė kvapą ir užsimerkė, lyg balsas galėtų išnykti. Bet nepadėjo.

— Antrą sykį nekartosiu. Atsistok ir atsigręžk.

Nesterovas žengė į priekį, arčiau Varlamo. Jis nematė, ką vaikinas dangsto, negirdėjo ir kūdikio verksmo. Visi vaikėzai miegamajame pakėlė galvas ir smalsiai žiūrėjo. Varlamas ūmai atgijo, kažką pastvėręs atsistojo ir atsigręžė. Rankose jis laikė kūdikį; šis pravirko. Nesterovas lengviau atsiduso: vaikelis tebegyvas. Bet pavojus jam tebegrėsė. Varlamas tvirtai spaudė jį prie krūtinės, pirštais gniauždamas kūdikiui trapų kaklelį.

Sorokinas stovėjo prie durų su smalsiais vaikais, apspitusiais jį kaip apaštalai mesiją. Pareigūnas nusitaikė Varlamui į galvą ir atlaužė pistoleto gaiduką, pasirengęs jį nudėti, laukė tik komandos. Sorokinui niekas neužstojo vaikino, nors net geriausiu atveju leitenantas buvo gan vidutiniškas šaulys.

Nesterovas įsikišo ginklą į dėklą ir pakėlė rankas, kad Varlamas nurimtų.

— Duok man vaikelį.

— Man taip neramu dėl jo.

— Nieko, nesirūpink. Matau, jis sveikut sveikutėlis. O tu šaunuolis. Gerai padirbėjai. Prižiūrėjai jį. Atėjau tau padėkoti.

— Ar aš gerai pasielgiau?

— Taip, žinoma.

— Tai galiu jį pasilikti?

— Man reikia patikrinti, ar vaikeliui ko nereikia, tik įsitikinti. O paskui pakalbėsim. Ar leisi man jį apžiūrėti?

Varlamas dar stipriau priglaudė kūdikį, suspaudė jį taip, kad geltonasis apklotas uždengė jam burnytę. Priėjo prie lango ir pažvelgė laukan į milicijos mašinas gatvėje ir ginkluotus vyrus, apsupusius namą.

— Man taip neramu.

Nesterovas prislinko arčiau. Jis negalėjo jėga ištraukti vaikelio iš Varlamo gniaužtų — per grumtynes kūdikis galėjo būti sutraiškytas. Pažiūrėjo į leitenantą, o šis linktelėjo — jis nusitaikęs ir pasirengęs šauti. Nesterovas papurtė galvą: kūdikis per arti Varlamo veido. Per didelė rizika. Reikia veikti kitaip.

— Varlamai, niekas nesirengia tavęs mušti arba užgauti. Duok šen vaikelį ir mudu pakalbėsim. Niekas tavęs neskriaus. Garbės žodis. Aš tau prižadu.

Nesterovas prisiartino dar per žingsnį ir užstojo Sorokinui taikinį. Žvilgtelėjo į grindis, į geltonų daiktų rinkinį. Jis jau buvo susidūręs su Varlamu Babičium, kai šis pavogė nuo virvės džiūstantį menkavertį geltoną drabužėlį. Nesterovui pro akis neprasprūdo, kad ir kūdikis apgaubtas geltonu apklotu.

— Jei atiduosi man vaikelį, paklausiu jo mamą, ar negalėtum pasilikti geltonojo apkloto. Neabejoju, kad ji sutiks. Man reikia tik vaikelio.

Išgirdęs apie tokį tarsi ir garbingą sandorį, Varlamas aprimo ir atkišo vaikelį — imkit. Nesterovas pripuolęs griebė kūdikį jam iš rankų. Šis atrodė sveikas, nesužeistas. Padavė jį Sorokinui.

— Vežk į ligoninę.

Sorokinas išskubėjo laukan.

Ir vėl Varlamas, lyg nieko nebūtų įvykę, sėdėjo nugara į duris ir tvarkė savo kolekciją — nebelikus vaikelio reikėjo užpildyti spragą. Nesterovas klūpojo šalia. Varlamas paklausė:

— Kada galėsiu atgauti apklotą?

— Pirmiau turėsi eiti su manim.

Varlamas toliau rikiavo daiktus. Nesterovas žvilgtelėjo į geltonąją knygą. Tai buvo instrukcija, slaptas karo dokumentas.

— Iš kur ją gavai?

— Radau.

— Man reikia į ją pažiūrėti. Ar pasėdėsi ramiai, kol ją vartysiu?

— O ar jūsų pirštai švarūs?

Nesterovas matė, kad Varlamo pirštai purvini.

— Taip, švarūs.

Nesterovas pakėlė knygą ir pasklaidė. Tarp lapų buvo kažkas įspausta. Jis pakėlė knygą nugarėle į viršų ir pakratė. Ant grindų nukrito šviesių plaukų garbana. Nesterovas pakėlė ją ir patrynė tarp pirštų. Varlamas išraudo.

— Papuoliau į bėdą.

Aštuoni šimtai kilometrų į rytus nuo Maskvos Kovo 16-oji

Paklausta, ar bent kada jį mylėjo, Raisa išsisuko nuo atsakymo. Bet prisipažino pamelavusi apie nėštumą, tad jei dabar ir sakytų: taip, myliu tave, visada mylėjau, — Levas nepatikėtų. Ji, žinoma, neketino žvelgdama jam į akis sakyti ką nors vingraus ir jausminga. Kokia vis dėlto buvo prasmė šitaip klausti? Ką jis tuo norėjo pasakyti? Ji nesuprato. Jam tarsi būtų nušvitę, netikėtai paaiškėję, kad jų santuoka nebuvo grįsta meile ir jausmais. Vadinasi, ištekėjusi už Levo Raisa jį tik mausčiusi. Jis buvęs auka, o jinai sukčiavusi ir žaidusi patiklia jo širdimi. Nei iš šio, nei iš to jis staiga tapo romantiškas. Gal jį taip pribloškė darbo praradimas? Betgi nuo kada meilė susitarimo dalykas? Iki šiol jis niekada jos to neklausė. Jis niekada nebuvo sakęs: Aš tave myliu.

Ji ir nesitikėjo. Tiesa, jis prašė ją tekėti už jo. Ir ji sutiko. Jis norėjo vesti, norėjo žmonos, norėjo jos ir gavo ko norėjęs. Dabar jam to negana. Praradęs valdžią, praradęs galimybę suimti ką tik užsigeidęs, jis praskydo ir pasidarė sentimentalus. Ir argi pragmatiška jos suktybė, o ne didžiausias jo nepasitikėjimas be gailesčio sutriuškino tą vedybinio pasitenkinimo iliuziją? Kodėl ji nepareikalavo, kad jis įtikintų ją mylįs? Juk tai jis nepagrįstai įtarė ją neištikimybe, surengė visą tą sekimą, kuris lengvai galėjo baigtis jos suėmimu. Jis pavertė niekais jų tarpusavio pasitikėjimą kur kas anksčiau, negu ji buvo priversta juo nebetikėti. Ji taip elgėsi, kad liktų gyva, o jis vadovavosi niekinga vyriška baime.

Vos buvo įrašyti į knygas kaip vyras ir žmona, ir net dar anksčiau, vos pirmą kartą susitiko, ji jau žinojo: jei kuo nors jam neįtiks, jis gali ją nužudyti. Tai tapo negailestinga jos gyvenimo tikrove. Raisai teko rūpintis, kad jis jaustųsi laimingas. Kai buvo suimta Zoja, vien pamačius jo uniformą, išgirdus jį pliurpiant apie Valstybę, Raisą apimdavo tokia baimė, kad tik vargais negalais išlemendavo jam porą žodžių. Pagaliau teko sau pačiai atsakyti trumpai drūtai: ko norinti — gyventi ar mirti? Ji pergyveno visus saviškius ir jau vien dėl to, kad liko vienintelė gyva iš šeimos, žinojo turinti gyventi. Piktintis Zojos suėmimu? Tokios prabangos negalėjo sau leisti. Ji gulėsi į jo lovą, miegojo šalia jo, miegojo su juo. Virė jam pietus. Skalbė jo kojines. Tokia buvo jų santykių tikrovė.

Pastarąsias porą savaičių ji tuščiai leido laiką jųdviejų bute puikiai žinodama, kad turi apsispręsti, pasirinkti teisingą sprendimą. Ar gailėtis savo gyvybės? Ar verta dėl jos rizikuoti? Ar ji pakankamai graži, pakankamai meili, pakankamai gera? Kad ir kaip maloniai su juo elgtųsi, kad ir kaip meiliai į jį žvilgčiotų, vis tiek jai grės mirtinas pavojus. Na, bet visa tai jau praeitis. Jai įkyrėjo tas bejėgiškumas, priklausomumas nuo jo geros valios. Dabar jam, ko gero, atrodo, kad turi būti dėkinga, nors jis pasakė akivaizdų dalyką — ji tik mokytoja, ir daugiau niekas. Už tai nori sulaukti jos meilės prisipažinimo, o ar patikės — tai jau jo reikalas. Tai ją žemina. Juk jai nieko iš jo nebereikia. Nei ji priklauso nuo jo, nei jis nuo jos. Abiejų būklė dabar vienodai sunki: visa, kas jų užgyventa, telpa dviejose dėžėse, po vieną kiekvienam, jie nutremti į tą patį tolimą užkampį. Tokie lygūs jie dar niekuomet nėra buvę. Jeigu jis nori išgirsti apie meilę, turi prabilti pirmas.

Levas sėdėjo ir svarstė Raisos žodžius. Ji sakytum pasisavino teisę kaltinti jį ir niekinti, mat jos pačios rankos esą švarios. Bet ji tekėjo už jo žinodama, iš ko jis pragyvena, naudojosi jo padėties teikiamomis privilegijomis, valgė skanėstus, kurių jis galėjo gauti, pirkinėjo drabužius specparduotuvėse, į kurias įleidžiami tik aukšti pareigūnai. Jeigu jau ją taip gąsdino jo darbas, kodėl viso to neatsisakė? Kiekvienam aišku, jog tai buvo neišvengiamas kompromisas, būtinas, kad išliktum. Tai, ką jis darė, nemalonu — moralės požiūriu smerktina. Švari sąžinė daugumai žmonių buvo nepasiekiama prabanga ir Raisa vargu ar galėjo apie ją svajoti. Ar ji mokė savo moksleivius to, kuo pati tikėjo? Žinoma, ne, turint omeny jos pasipiktinimą Valstybės saugumo sistema, — bet mokykloje pati turėjo pritarti tai sistemai, aiškinti mokiniams, kaip jų šalis valdoma, girti valdžią, skiepyti auklėtiniams pagarbą esamai santvarkai ir net skatinti juos skųsti draugus. Jei būtų to nedariusi, tikriausiai būtų buvusi pati mokinių įskųsta. Jos pareiga buvo ne tik laikytis Valstybės linijos, bet ir slopinti vaikų norą klausinėti. Taip ji turės dirbti ir tame mieste, į kurį važiuoja. Ir Levas, ir jo žmona — vieno rato stipinai.

Murome traukinys sustojo valandai. Raisa nutraukė tylą:

— Reikėtų ko nors užvalgyti.

Ji pamanė, kad jiedviem dera galvoti ir apie praktinius dalykus: gal toli nuo namų prasidės ir kitokie jų santykiai. Išgyventi, kad ir kokie iššūkiai jų lauktų, — štai kas juos sieja, o ne meilė ar kas panašaus. Juodu išlipo iš vagono. Po peroną vaikštinėjo moteriškė su pintine. Jie nusipirko kietai virtų kiaušinių, popierinį maišelį druskos, kelias riekes kietos juodos duonos, paskui susėdo ant suoliuko, lupo kiaušinius dėdami lukštus katras sau į sterblę, dalijosi druska, bet nepratarė vienas kitam nė žodžio.

*

Įkalnėje traukinio greitis sulėtėjo. Kelias tįso per juodus eglynus. Tolumoje pro medžių viršūnes švytravo nelygios kalnų skiauterės, tarsi kokio plėšrūno apatiniai dantys. Pirmąsyk po daugelio valandų Levas pamatė pusnyse įspaustas pėdas. Geležinkelio bėgiai pasuko į tyrlaukį — priešais dunksojo plačiai išsidrėbusi surinkimo gamykla: aukšti kaminai, į sandėlius panašūs sujungti pastatai. Nelyginant koks raupuotas dievas būtų įsitaisęs ant Uralo kalnų, trenkęs kumščiu į kraštovaizdį, plytintį papėdėje, ir medžiams išsilaksčius užsigeidęs, kad ką tik atsivėrusi dykra prisipildytų kaminų ir plieno presų. Tokia Demidovams prieš akis atsivėrė naujoji jų buveinė.

Apie šį miestą Levas žinojo tik iš propagandos ir darbo dokumentų. Nuo senų laikų čia stovėjo tik lentpjūvės ir medinės darbininkų trobelės, kol vieną gražią dieną kukli gyvenvietė krito į akis Stalinui. Ištyręs gamtos ir žmonių sukurtus išteklius, jis pareiškė, kad šioje vietovėje jie gana kukliai naudojami. Netoliese teka Ufos upė, vos už pusantro šimto kilometrų į rytus, Sverdlovske, veikia metalurgijos gamyklos, kalnuose netrūksta rūdos kasyklų, o per patį miestelį eina Transsibiro geležinkelis — daugybė garvežių kasdien pūškuoja pro šalį ir neturi ko vežti, nebent lentas. Ir jis nusprendė, kad čia ideali vieta automobilių surinkimo gamyklai, čia bus montuojamos volgos GAZ-21, suprojektuotos pagal aukščiausius standartus ir galėsiančios varžytis su lengvaisiais automobiliais, gaminamais Vakaruose. Volga turėjo tapti tarybinės technikos viršūne: pritaikyta atšiauriam klimatui, su didele prošvaisa, pavydėtinai atsparia pakaba, neperšaunamu varikliu ir tokia atspari rūdims, kad Jungtinėms Amerikos Valstijoms beliksią tik nagus graužti. Kiek čia tiesos, Levas nežinojo. Jam tik buvo aišku, kad tą mašiną galės įsigyti vos menkutė dalelė tarybinių piliečių, o gamyklos darbininkai dėl varganų atlyginimų apie ją net nesvajos.

Gamykla buvo pradėta statyti netrukus po karo ir po aštuoniolikos mėnesių volgų surinkimo įmonė jau stovėjo vidury eglyno. Levas neprisiminė, kiek kalinių, oficialiais duomenimis, mirė toje statyboje. O ir tais duomenimis anaiptol negalėjai kliautis. Tik kai gamykla buvo užbaigta, Levui teko turėti reikalų su ja. Tūkstančiai laisvųjų darbininkų buvo patikrinti, gavo privalomus šaukimus ir buvo atvežti iš visų Sovietų Sąjungos kraštų į naujas darbo vietas. Levas tikrino kai kurių maskviečių darbininkų, siunčiamų čionai, biografiją. Kieno duomenys tiko, tas turėjo per savaitę susiruošti ir iškeliauti, tie, kurių netiko, buvo suimti. Taip Levas tapo lyg ir to miestelio kontrolieriumi — vienu iš daugelio. Jis neabejojo, kad kaip tik dėl to Vasilijus parinko jam tą vietą. Kad smagiai pasišaipytų.

Raisa praleido progą pirmąsyk žvilgtelėti į naująją paskyrimo vietą. Ji miegojo susisupusi į paltą, atrėmusi galvą į langą ir siūbuodama kartu su traukiniu. Atsisėdęs šalia žmonos ir žiūrėdamas į priekį, Levas matė miestą, prisišliejusį prie didžiulės surinkimo įmonės, lyg kokią erkę, įsisiurbusią šuniui į sprandą. Daugiabučių langai gelsvai švietė pilkame danguje. Levas bakstelėjo Raisai, ši pabudo ir žvilgtelėjo pirmiau į Levą, paskui pro langą.

— Štai ir atvažiavom.

Traukinys įriedėjo į stotį. Vyras ir žmona susirinko daiktus ir išlipo į peroną. Čia buvo šalčiau nei Maskvoj, net šalčiau negu Murome — bent keliais laipsniais. Jie stovėjo tarsi du evakuoti vaikai, pirmąsyk atsidūrę svetimoj šaly, ir dairėsi. Nebuvo gavę jokių nurodymų. Nieko čia nepažinojo. Neturėjo net jokio telefono numerio. Jų niekas nelaukė.

Stoties pastatas tuščias, tik bilietų kasoje sėdi jaunas kasininkas, gal dvidešimties su trupučiu. Jis atidžiai nužvelgė įžengusius į salę atvykėlius. Raisa priėjo prie jo.

— Labas vakaras. Kaip mums rasti milicijos valdybą?

— Jūs iš Maskvos?

— Taip.

Vaikinas atsistojo, iš bilietų kasos išėjo į salę, paskui pro stiklines duris parodė į gatvę.

— Jie laukia jūsų.

Už šimto metrų nuo stoties durų stovėjo mašina.

Praėję pro apsnigtą akmenį, kurio plokščiame paviršiuje buvo išraižytas Stalino profilis, tarsi suakmenėjusi kaukė, Raisa ir Levas patraukė prie volgos, neabejotinai pagamintos šiame mieste. Prisiartinę pamatė du vyrus, sėdinčius priekyje. Durelės atsidarė ir vienas jų — pusamžis plačiapetis — išlipo.

— Demidovas?

— Taip.

— Aš majoras Nesterovas, Priuralsko milicijos viršininkas.

Levas stebėjosi, kodėl jis teikėsi juos pasitikti. Tikriausiai Vasilijus buvo liepęs kuo labiau apkartinti jiems atvykimą. Tačiau kad ir ką būtų sakęs Vasilijus, su buvusiu MGB agentu, atvykusiu iš Maskvos, derėjo elgtis atsargiai. Vargu ar jie tikėjo, kad jis atsiųstas vien tarnauti milicijoje. Jie įtarė (beveik neabejojo), kad Levas atvyko su slaptu pavedimu ir kokia nors dingstimi bus atšauktas į Maskvą. Jiems buvo neramu. Ir kuo labiau Vasilijus juos įtikinėjo, kad taip nėra, tuo labiau stiprėjo jų įtarimai. Negi agentas keliautų tūkstantį tris šimtus kilometrų tam, kad prisidėtų prie eilinės milicijos operacijos? Tai būtų beprasmiška: milicija — viena žemiausių neklasinės visuomenės pakopų.

Visiems mokinukams buvo kalama į galvą, kad žmogžudystės, vagystės ir žaginimai — kapitalistinės visuomenės ydos; ta teorija buvo grindžiamas ir milicijos vaidmuo. Tarybiniams piliečiams nesą reikalo vogti vieniems iš kitų arba prievartauti, nes visi esą lygūs. Todėl komunistinėje valstybėje nereikia ir policijos pajėgų. O kad jau taip, tai milicija ir buvo viso labo kuklus Vidaus reikalų ministerijos padalinys: menkai atlyginamas, ne itin gerbiamas; į jį ėjo vaikinai, pašalinti iš vidurinės mokyklos, žemdirbiai, išmesti iš kolūkio, demobilizuoti kareiviai ir žmonės, kuriuos galima papirkti puslitriu degtinės. Oficialiai nusikalstamumas Sovietų Sąjungoje buvo artimas nuliui; ta melaginga statistika dažnai buvo lyginama su milžiniškomis pinigų sumomis, kurias Jungtinės Amerikos Valstijos priverstos išleisti nusikalstamumo prevencijai, įspūdingiems policijos automobiliams ir policininkams, švariomis šiugždančiomis uniformomis stovintiems prie kiekvieno gatvės kampo, nes kitaip jų visuomenė žlugtų. Vakaruose daugybė narsiausių vyrų ir moterų aukojasi kovai su nusikaltėliais, nors galėtų savo jėgas skirti kuriamajam darbui. O čia tokios darbo armijos nereikia: pakanka būrio valkatėlių, stiprių, bet niekam kitam netinkamų vyrų, sugebančių nebent susemti girtus mušeikas. Tokia buvo teorija. Kiekvienas suaugęs žinojo, kad nusikaltėliai neišnyko. Apie juos paprasčiausiai buvo nutylima. Kokia tikroji statistika, Levas nė nenutuokė. Ir nenorėjo nieko žinoti, nes tie, kurie žinojo, tikriausiai nuolat buvo naikinami. Pirmame Pravdos puslapyje buvo rašoma, kiek pramonės produkcijos pagaminta, apie tą patį — vidiniuose puslapiuose, taip pat ir paskutiniame. Vienintelės naujienos, kurias vertėjo skelbti, buvo geros naujienos: didelis gimstamumas, ką tik nutiestas geležinkelis per kalnus, naujas kanalas.

Turint tai omeny, Levo atvykimas buvo pribloškiama naujiena. Pareigos MGB sistemoje buvo garbingesnės, įtakingesnės, net materialiai naudingesnės už bemaž kiekvieną kitą darbą ir kur kas pranašesnės už pareigas milicijoje. Savo noru pareigūnas posto toje sistemoje neatsisakytų. O jeigu prarado pasitikėjimą, kodėl jo paprasčiausiai nesuėmė? Net ir pašalintą iš MGB žmogų gaubia čekisto aura ir jis suvokia galįs ja pasinaudoti.

Nesterovas nunešė jų dėžes į mašiną lengvai, lyg jos būtų buvusios tuščios, įdėjo į bagažinę ir tik tada atidarė užpakalines dureles. Atvykėliai sulipo. Pažiūrėjus į majorą priekinėje sėdynėje buvo aiškiai matyti, kad jis šiam automobiliui per didelis: keliai vos nesiekė smakro. Prie vairo sėdėjo jaunas pareigūnas. Nesterovas jį pristatė:

— Seržantas Jaroslavas.

Čia, panašiai kaip ir MGB, kartu su mašina buvo priskiriamas ir vairuotojas. Karininkai savų mašinų neturėjo ir patys nevairavo. Jaroslavas įjungė pavarą ir išvažiavo į tuščią kelią. Jokio eismo.

Nesterovas žvilgtelėjo į Levą per užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir prabilo:

— Prieš tris dienas buvo pranešta, kad atvykstat. Neįprastas perkėlimas.

— Privalom keliauti ten, kur mūsų reikia.

— Jau senokai niekas nebuvo atkeltas. Ir aš nereikalavau jokio žmogaus.

— Gamyklos produkcijai teikiama daug svarbos. Jums niekada nebus per daug žmonių, kurie rūpintųsi miesto saugumu.

Raisa atsigręžė į vyrą: jis bus apgalvojęs tuos mįslingus atsakymus. Net ir pažemintas, net ištrenktas iš MGB, jis vis dar naudojasi kitų baime. Tokiomis rizikingomis aplinkybėmis gal ir prasminga taip elgtis. Nesterovas pasiteiravo:

— Sakykit, ar jūs seklys, detektyvas? Mus sutrikdė jų įsakymai. Jie sako, kad toks nesate. Sako, kad būsite seržantas, bet tai būtų pažeminimas. Jūsų statusas vertas atsakingesnių pareigų.

— Man įsakyta prisistatyti jums. Ir nuo jūsų priklausys, kas būsiu.

Kalba nutrūko. Raisos nuomone, majorui nepatiko, kad spręsti paliekama jam. Pagaliau majoras tarė:

— Kol kas pagyvensit viešbutyje. Kai tik pavyks gauti butą, jis bus paskirtas jums. Turiu įspėti, čia labai ilga eilė norinčiųjų. Ir aš nieko negaliu pakeisti. Milicininkai jokios pirmenybės neturi.

Automobilis sustojo prie pastato, panašaus į restoraną. Nesterovas išlipo, atidarė bagažinę, išėmė dėžes ir padėjo ant šaligatvio. Levas su Raisa irgi išlipo ir sustojo prie savo daiktų. Nesterovas kreipėsi į Levą:

— Kai susinešit daiktus į kambarį, grįžkit į mašiną. Žmona tegu lieka namie.

Levas nieko nebeklausinėjo, tik pabandė pakelti, kaip Nesterovas, abi dėžes iš karto. Pajutęs jų svorį nusistebėjo, o Nesterovas taip lengvai jas nešė.

Restorane buvo tamsu, langinės uždarytos, oras troškus, pradvisęs dūmais. Stalai apšnerkšti, pilna nešvarių stiklinių ir taurių nuo vakar dienos. Levas pabeldė į riebaluoto stalo kampą. Tarpdury pasirodė vyriškio siluetas.

— Nedirbam.

— Aš — Levas Demidovas. O čia mano žmona Raisa. Mudu ką tik atvažiavom iš Maskvos.

— Danijilas Ivanovičius Bazarovas.

— Majoras Nesterovas sakė, kad turite mums kambarį.

— Antrame aukšte?

— Nežinau, turbūt.

Bazarovas pasikasė išvirtusį pilvą.

— Eime, parodysiu jums tą kambarį.

Mažame kambaryje stovėjo dvi viengulės lovos, sustumtos į krūvą, bet per vidurį žiojėjo plyšys. Abu čiužiniai įdubę. Sienų apmušalai spuoguoti kaip paauglio veidas, priklijuoti kažkokiu tepalu, lyg riebaluoti. Veikiausiai nuo kepimo aliejaus, spėjo Levas, nes tiesiai po miegamuoju pro grindų plyšius matė virtuvę, pro tuos plyšius į kambarį smelkėsi kvapai, išduodantys, kas joje buvo ar tebėra gaminama, — virtų mėsgalių, kremzlių ir taukų.

Bazarovui anaiptol ne prie širdies buvo inspektoriaus Nesterovo pageidavimas. Šiomis lovomis ir šiuo kambariu naudojosi Irina ir kitos moterys. Vis dėlto atsisakyti jis negalėjo. Tai ne jo namas. Reikia sutarti su milicija, kad netrukdytų jo verslui. Teisybę sakant, jam irgi kėlė nerimą tie svečiai: buvo girdėjęs, kad jie — iš MGB. Tai trukdė jam elgtis šiurkščiai, kaip buvo pratęs. Jis pirštu parodė praviras duris apačioj, salėje.

— Ten vonios kambarys. Patogumai po stogu.

Raisa pabandė atidaryti langą, bet jis buvo užkaltas vinimis, lyg bijantis, kad kas neiššoktų. Dar sykį apsidairė. Aplūžęs namiūkštis po pilku dangumi — tokie dabar bus jų namai. Ji matė savo pačios namą, artilerijos sviedinių sugriautą, ir nuo tada nesižavėjo nei plytomis, nei mediena. Jei šis perkėlimas — bausmė, tai neveiksminga, bent jai.

Levas pasijuto nežmoniškai pavargęs. Dar įstengė tvardytis dėl pažeminimo, kol tai buvo abstrakcija, bet dabar, kai paniekinimas įgavo apčiuopiamą pavidalą — šį kambarį, jam norėjosi tik miegoti: užsimerkti ir atsiskirti nuo viso pasaulio. Bet privalėjo grįžti laukan, tad pasidėjo skrynią ant lovos nepakeldamas akių į Raisą — ne iš pykčio, iš gėdos. Ir išėjo iš kambario netaręs nė žodžio.

*

Levą nuvežė į miesto telefono stotį. Joje stovėjo kelių šimtų žmonių eilutė: laukė jiems paskirto laiko, kad galėtų porą minučių šnektelėti telefonu. Dauguma tų žmonių buvo priversti palikti šeimą ir atsiųsti dirbti į šį miestą, nuo to laiko tos dvi minutės, be abejo, tapo itin vertingos. Nesterovui nereikėjo stovėti eilėje — jis buvo palydėtas tiesiai į kabiną.

Išgirdęs pašnekovo balsą ir pradėjęs pokalbį, kurio Levas negirdėjo, majoras padavė jam telefono ragelį. Levas prisidėjo ragelį prie ausies ir po sekundės tarė:

— Demidovas.

— Kaip įsikūrėte?

Vasilijus.

— Jūs norėtumėt padėti ragelį, ar ne? Bet negalit. Net ir to negalit.

— O jūs ko norite?

— Norėčiau ir toliau palaikyti su jumis ryšį, kad papasakotumėt, kaip ten gyvenat, o aš jums papasakočiau, kas darosi čia. Beje, kad nepamirščiau: tą puikų butą, kurį parūpinot tėvams, jie turėjo grąžinti. Radom jiems kitą, labiau pritinkantį jų padėčiai. Ten vėsoka ir, ko gero, gana ankšta. Žinoma, ir nešvaru. Jiems tenka dalytis butu su septynių žmonių šeima — penki maži vaikai. Nežinau, dėl ko jūsų tėvas labiau susisielojo — dėl triukšmo ar dėl jūsų išvykimo. Jį vargina sunkus kosulys. Ar jis ir anksčiau skundėsi plaučiais? Dar jam baisiai skauda nugarą. Kaip gaila, kad jam reikia grįžti prie konvejerio, kai vos metai liko iki pensijos. Kai nemėgsti darbo, metai gali prailgti kaip dešimtmetis. Betgi jūs ir pats viską žinot.

— Mano tėvai — geri žmonės. Jie visada sunkiai dirbo. Ir jums bėdų nepridarė.

— O aš vis tiek jiems kenksiu.

— Ir ko iš manęs norite?

— Noriu, kad atsiprašytumėt.

— Atsiprašau.

— Įtikinkit mane, kad tikrai jaučiatės kaltas.

— Tikrai jaučiuosi kaltas. Ir atsiprašau.

— O aš vis tiek netikiu. Jūs net nežinot, kuo esat nusikaltęs.

Levas dar sykį pasistengė įtikti:

— Aš blogai elgiausi su jumis. Negerbiau jūsų. Ir dėl to gailiuosi.

— Dėl ko jūs gailitės? Konkrečiai? Nuo jūsų priklauso jūsų tėvų likimas.

— Neturėjau jums smogti.

— Jūs per mažai stengiatės.

Levo balsas drebėjo iš nevilties:

— Nesuprantu, ko jūs norite. Jūs turite viską, o aš — nieko.

— Paprasčiau ir būti negali. Noriu išgirsti jus maldaujant.

— Maldauju, Vasilijau, ar girdit mane? Aš jus maldauju. Prašau palikti mano tėvus ramybėje.

— Dar...

— Prašau...

Vasilijus padėjo ragelį.

Priuralskas Kovo 17-oji

Pravaikščiojęs visą naktį, kol pėdos nuėjo pūslėmis, o kojinės permirko krauju, Levas atsisėdo parke ant suolelio, susiėmė veidą ir pravirko.

Jis buvo nemiegojęs ir nevalgęs. Vakare Raisa bandė jį prakalbinti, bet veltui. Atnešė iš restorano pavalgyti, bet jis tarsi nematė. Neapsikęsdamas ankštame dvokiančiame kambarėlyje, nulipo žemyn ir braudamasis pro žmones išėjo laukan. Vaikštinėjo be tikslo kur akys veda, per daug prislėgtas, per daug piktas, kad ramiai sėdėtų ir nieko nedarytų, nors ir suvokė: dabar jo padėtis kaip tik tokia — nieko negali padaryti. Jis ir vėl susidūrė su neteisybe, bet šįsyk nebegali jos įveikti, nors nuo jos kenčia ne svetimi, o tėvai. Jiems negresia šūvis į pakaušį — tai būtų per lengva mirtis, per daug gailestinga. Ne, jie bus kankinami pamažu. Jam ne paslaptis, kiek yra visokių priemonių, iš kurių gali rinktis metodiškas, sadistiškas ir niekingas protas. Gamyklose, kuriose dirbs, jie bus žeminami, gaus sunkiausią, purviniausią darbą, vargiai įveikiamą net jauniems. Jie bus skaudinami pasakojimais apie negarbingą Levo tremtį, jo užsitrauktą nemalonę ir pažeminimą. Gal jiems net bus pasakyta, kad jis Gulage, nuteistas dvidešimt penkeriems metams katorgos — sunkiųjų darbų. Šeima, su kuria tėvai priversti gyventi viename bute, be abejo, piktinsis tokiais niekingais kaimynais ir kenks jiems kaip įmanydama. Vaikams bus žadama šokolado, kad kuo garsiau triukšmautų, suaugusieji bus skatinami iš tėvų vogti maistą, bartis ir visaip nuodyti jiedviem gyvenimą, žadant už tai atiduoti visą butą. Levui nereikės spėlioti, kaip ten viskas klostosi. Vasilijus pasimėgaudamas pranešinės jam, žinodamas, kad Levas nedrįs padėti telefono ragelio, nes bijos dėl tėvų — tada jiems tektų dar kita tiek vargti. Vasilijus pasistengs palaužti jį per nuotolį, tolydžio spausdamas jautriausią jo vietą — tėvus. Ir niekaip neapsiginsi. Levas nesunkiai būtų sužinojęs tėvų adresą, bet būtų galėjęs tik patikinti juos (jeigu laiškų neperimtų), kad jam niekas negresia. Jis parūpino jiems gerą gyvenimą vien tam, kad jie prarastų pagrindą po kojomis tada, kai permainos mažiausiai priklausys nuo jų pačių.

Levas atsikėlė drebėdamas nuo šalčio. Sunkiai, nenumanydamas, ką darys toliau, jis pasuko į naujuosius namus.

Raisa sėdėjo prie stalo apatiniame aukšte. Pralaukė kiaurą naktį. Žinojo, kaip ir buvo numatęs Vasilijus, kad Levas dabar gailisi jos neįskundęs. Už tai jis per brangiai sumokėjo. Tačiau ką ji turėjo daryti? Veidmainiauti, kad jis rizikuotų mainais už idealią meilę? Tai ne toks dalykas, kurį būtų galėjusi suteikti vos pareikalavus. Net jei norėtų apsimesti, nežinotų, kokiais žodžiais prabilti, kokiais veiksmais išreikšti. Jai reikėjo paprasčiau elgtis su juo. Teisybę sakant, gal kiek ir džiaugėsi jo pažeminimu. Ne iš pagiežos ar kerštingumo, tik kad jis patirtų: štai taip ji jaučiasi kasdien. Dauguma žmonių jaučia tai kasdien. Tegul ir jis pajunta, ką reiškia būti bejėgiam ir įbaugintam. Tegul supranta. Nors iš tiesų — kam? Ką jis veiks su tuo nauju supratimu? Nagi nieko: visiems būtų buvę geriau, jeigu būtų tiesiog pasakiusi, kad jį myli. Gal ir būtų patikėjęs, vis tiek, ar tai būtų skambėję įtikimai, ar ne.

Išsekusi, apsunkusiais nuo nemigos vokais, ji nužvelgė Levą, įeinantį į restoraną. Atsistojo ir žengė prie sutuoktinio, žiūrėdama į krauju pasruvusias jo akis. Niekada iki tol nebuvo mačiusi jo verkiant. Jis nusigręžė ir įsipylė gėrimo iš pirmo pasitaikiusio butelio. Ji uždėjo ranką jam ant peties. Viskas įvyko akimirksniu: Levas pasisuko, griebė jai už kaklo ir suspaudė.

— Per tave viskas.

Raisai iššoko gyslos, paraudo veidas, ji nebegalėjo įkvėpti, ėmė dusti. Levas pakėlė ją — vos siekė žemę pirštų galais. Bandė atplėšti kibias rankas, bet vyras neatleido gniaužtų, o ji nepajėgė išsivaduoti.

Ji veržėsi prie stalo, pirštais siekė stiklinės, kurią vos įžvelgė drumstomis akimis. Pavyko paliesti, bet stiklinė apvirto ir pasirito. Vis dėlto sugriebė ir užsimojusi žiebė Levui į skruostą. Stiklas sudužo ir perrėžė jai delną. Tik tada Levas atsipeikėjo ir paleido moterį. Ši atsitraukė ir užsikosėjo, laikydamasi už kaklo. Abu žiūrėjo vienas į kitą, lyg pirmąsyk matytų; rodos, visas bendras gyvenimas pralėkė pro akis per tą trumpą akimirką. Levo skruoste stirksojo stiklo šukė. Levas palietė ją, ištraukė ir spoksojo į delną. O Raisa pasuko prie laiptų ir, neatsigręždama į vyrą, nuskubėjo aukštyn. Nuo pirštų jai lašėjo kraujas.

Užuot sekęs įkandin žmonos, Levas išmaukė gėrimą, paskui įsipylė dar, dar, ir kai išgirdo Nesterovo automobilį, butelyje mažai bebuvo likę. Vos pastovintis, nesiprausęs ir nesiskutęs, girtas, sužvėrėjęs ir beprasmiškai žiaurus — neprireikė nė paros nusmukti iki eilinio milicininko lygio.

Vežiodamas Levą automobiliu, Nesterovas nepaklausė apie perrėžtą skruostą, tik glaustai pasakojo apie miestą. Levas nesiklausė: nelabai tesuvokė aplinką — tebegalvojo, ką prieš valandėlę iškrėtė. Ketino pasmaugti žmoną ar jam paprasčiausiai sutriko nemigos iškankintos smegenys? Jis palietė žaizdą, pamatė kraują ant piršto galiuko — taip, jis puolė jos smaugti ir galėjo tai padaryti. Dar kelios sekundės, stiprėlesnis spustelėjimas — ir ji būtų mirusi. Jį pakurstė suvokimas, kad paaukojo viską — tėvus, karjerą — dėl klaidingo įsitikinimo, dėl vilties turėti šeimą, dėl iliuzijos, kad juodu kai kas sieja. O jinai jį apgaudinėjo, sunkino padėtį, šaipėsi iš jo įsitikinimų. Tik sykį, kai buvo saugi, o jo tėvai kentėjo, prisipažino melavusi apie nėštumą. Ir to dar nepakako: ji atvirai papasakojo, kaip niekina Levą. Ji manipuliavo jo jausmais, o paskui spjovė jam į akis. Mainais už savo auką jis negavo nieko.

Bet Levas nė akimirkos tuo netikėjo. Baigėsi laikas, kai galėjai išsiginti kalčių ir teisintis. Tai, ką jis padarė, — nedovanotina. Ji teisi jį niekindama. Kiek brolių ir seserų, motinų ir tėvų yra suėmęs? Ar jį kas skiria nuo žmogaus, kurį jis laikė savo moraline priešingybe — Vasilijaus Maksimovičiaus Nikitino? Ar skirtumas tik tas, kad Vasilijus — žiaurus ir bejausmis, o jis — žiaurus, bet idealistas? Abudu sadistai, tik vienas beširdis ir abejingas, o kitas — principingas ir pretenzingas. Jis manė, kad jo žiaurumas pagrįstas, kad taip reikia. Bet iš tiesų jųdviejų piktadarybės mažai tesiskyrė. Ar Levui nepakako vaizduotės suprasti, į ką įklimpęs? Arba dar blogiau — gal tyčia nenorėjo to suprasti? Gal jis nesileido į tokius apmąstymus, vijo tas mintis šalin? O gal suvokė, bet slėpė nuo savęs?

Iš jo moralės nuolaužų beliko viena. Jis susigadino gyvenimą dėl Raisos tik tam, kad ją kamuotų ir žudytų. Tai beprotybė. Vadinasi, jis nebeturi nieko, net moters, kurią vedė. Norėtų pasakyti: moters, kurią mylėjo. Bet ar mylėjo? Jis ją vedė, argi tai ne tas pat? Ne, ne tas pat — vedė ją dėl to, kad buvo graži ir protinga, o jis — vienišas. Jis didžiavosi, kad turi ją prie savęs, kad ji yra jo. Dar vienas žingsnis tobulo tarybinio žmogaus gyvenimo keliu — darbas, šeima, vaikai. Daugeliu atžvilgių ji buvo tik menkysta, jo savimeilės mechanizmo sraigtelis, būtinas šeiminės padėties, sėkmingos karjeros, pavyzdingo piliečio statuso garantas. Argi Vasilijus nebuvo teisus sakydamas, kad ją galima pakeisti kita? Ar Levas atsisakė ją įskųsti dėl to, kad neįsivaizdavo, kaip gyventų be jos? Ar todėl, kad neįsivaizdavo, kaip gyventų pats vienas? Traukinyje prašė ją prisipažinti, kad jį myli, prašė nuraminti, padovanoti jam romantišką fantaziją, kurios herojumi būtų. Tai buvo niekinga. Levas balsu atsiduso ir pasitrynė kaktą. Jį visapusiškai aplošė — ir ne kas kitas, o Vasilijus, aplošė žetonais, rodančiais žmogaus menkumą. Vasilijui neprireikė mušti jo žmonos, žaloti jos, — tai padarė Levas. Jis įvykdė to žmogaus planą, visus jo punktus.

Jie atvyko. Mašina sustojo. Nesterovas išlipo ir lūkuriavo Levo. Šis, nenutuokdamas, kaip ilgai sėdėjo, atsidarė dureles, išsiropštė ir nusekė paskui viršininką į milicijos valdybą. Ten buvo pristatytas personalui; žmonės spaudė jam ranką, linkčiojo, pataikavo, bet tie veiksmai nepasiekė jo sąmonės. Vardai, žodžiai — viskas plaukė pro šalį, kol pagaliau liko pats vienas persirengimo kambaryje, kuriame kabojo jo uniforma, ir pamažu grįžo į tikrovę. Jis nusiavė batus, pamažu nusitraukė kojines nuo kruvinų pirštų, pakišo pėdas po šalto vandens srove ir žiūrėjo, kaip raudonuoja vanduo. Kitų kojinių neturėjo, o paprašyti nebuvo kaip, tad teko užsimauti senąsias raukantis iš skausmo — audinys braukė per trūkusias pūsles. Jis nusirengė, civilinius drabužius sumetė ant grindų ir apsivilko naują uniformą, užsimovė šiurkščios medžiagos kelnes su raudonomis siūlėmis ir užsisagstę platų kariško kirpimo švarką. Priėjo prie veidrodžio. Paakiai pamėlę, atviras pjūvis kairiajame skruoste. Skiriamieji ženklai ant rankovės rodė, kad jis milicininkas — pažemintas iki eilinio.

Nesterovo kabineto sienas puošė įrėminti diplomai. Skaitydamas juos iš eilės Levas sužinojo, kad viršininkas buvo laimėjęs imtynių mėgėjų varžybas, keletą šaulių turnyrų ir daug sykių buvo pripažintas geriausiu mėnesio pareigūnu tiek čia, tiek ankstesnėje tarnybos vietoje Rostove. Visai suprantamas šeimininko noras pasididžiuoti atsidūrus tokiame neprestižiniame poste.

Nesterovas stebėjo naujoką, bet niekaip neįstengė jo perprasti. Kodėl tas žmogus, buvęs aukšto rango MGB pareigūnas, pasižymėjęs kare, taip apgailėtinai atrodo — purvinos panagės, kruvinas veidas, riebaluoti plaukai, dvokia alkoholiu ir aiškiai abejingas savo pažeminimui? Gal jis tikrai toks, kaip buvo pranešta, — visiškas neišmanėlis, kuriuo negalima kliautis? Išvaizda patvirtina tą charakteristiką. Bet Nesterovą vis graužė abejonė: gal ta nevalyva išorė — tik akims apdumti. Jam neramu nuo pat akimirkos, kai sužinojo apie tą perkėlimą. Šis tipas gali neapsakomai pakenkti jam ir jo vyrams. Vienas kaltinamasis raportas — ir galas. Nesterovas pasirinko geriausią, jo manymu, taktiką: stebėti tą žmogų, išmėginti jį ir nepaleisti iš akių. Gal Levas ir išsiduos.

Nesterovas įteikė Levui aplanką. Akimirką Levas bandė suprasti, ko iš jo norima. Kodėl jam davė tą aplanką? Jam vis tiek. Kad ir kas ten — jam vis tiek. Kokia prasmė? Juk visa tai juokinga. Jis atsiduso ir prisivertė pasidomėti aplanku. Ant viršelio nieko neparašyta. Atskleidė. Nespalvotos nuotraukos: aukštielninka tyso paauglė, nuoga, o aplink — juodas sniegas. Juodas sniegas... juodas dėl to, kad prisisunkęs kraujo. Atrodo, lyg mergaitė rėktų. Bet įsižiūrėjus matyti, kad nerėkia, jai į burną kažko prigrūsta.

Nesterovas paaiškino:

— Jos burna pilna žemių. Todėl negalėjo prisišaukti pagalbos.

Levo pirštai nejučia suspaudė nuotrauką. Visos jo mintys apie Raisą, apie tėvus, apie patį save — viskas išdulkėjo iš galvos įsmeigus žvilgsnį į mergaitės burną.

Arkadijaus burna buvo pilna purvo.

Pažvelgė į kitą nuotrauką. Mergaitės oda balta kaip sniegas. Jos juosmuo sumaitotas, perplėštas.

Arkadijui buvo paleistos žarnos.

Levas padėjo nuotraukas ant stalo. Kurį laiką nesakė nieko, tik žiūrėjo į diplomus ant sienos. Tą pačią dieną

Tarp tųdviejų įvykių nebuvo nieko bendro — ir negalėjo būti. Juos skyrė per tūkstantį kilometrų. Tiesa, nebeliko abejonių, kad Levas suklydo atmesdamas Fiodoro kaltinimus. Deja, dabar nebeįmanoma sužinoti, kas iš tiesų ištiko Arkadijų, nes Levas taip ir nesiteikė pats apžiūrėti berniuko kūno. Gal tai buvo nelaimingas atsitikimas, bet gal tiesa buvo ir nuslėpta. Tokio nužudymo atgarsiai būtų pasklidę toli, tai būtų buvusi ne vien šeimos nelaimė. Jeigu berniukas iš tiesų buvo nužudytas, Levas netyčia prisidėjo prie tylaus sąmokslo. Jis buvo pasiųstas į berniuko namus nuslėpus tiesą nuo jo paties, kad jo melas skambėtų įtikinamai.

O majoras Nesterovas atvirai kalbėjo apie žmogžudystę savo mieste, neslėpė nužudytosios vardo ir nebandė įteigti, jog tai nebuvęs nusikaltimas. Larisa Borisovna Petrovą buvusi aptikta prieš keturias dienas, išgulėjusi sniege kelis mėnesius. Moksleivė, keturiolikos metų. Milicijai žinoma. Garsėjusi atsitiktiniais lytiniais santykiais ne tik su bendraamžiais, bet ir su vyrais. Ją buvę galima gauti už litrą degtinės. Jos kūną radusi porelė, vaikštinėdama netoli geležinkelio stoties. Tą dieną, kai Larisa dingo, ji esą pykosi su motina ir pagrasino pabėgsianti iš namų. Niekas neabejoja, kad taip ir padariusi: tesėjusi pažadą. Niekas jos nepasigedęs ir neieškojęs.

Mergaitės tėvai, pasak Nesterovo, gerbiami bendruomenės nariai. Tėvas — volgų surinkimo įmonės buhalteris. Jie gėdijosi dukters ir atsiribojo nuo tyrimo, tyrimas buvo laikomas paslapty. Tėvai nepanoro laidoti dukters ir tebetvirtino, kad ji tik dingusi. Miestiečiams ir nebuvę reikalo visko žinoti. Išskyrus miliciją, tik saujelė žmonių žino, kad jos kūnas rastas. Kiti buvę nutildyti: pakako paaiškinti, kas jų laukia, jei per daug pliurps. Byla išnagrinėta per keletą dienų. Jie jau suėmę kaltininką ir šis prisipažinęs.

Nors Levas prastai nusimanė apie milicijos veiksmus, žinojo, kad kvota — ne jos kompetencija. Įsivaizdavo, kad milicija renka įrodymus, gaudo įtariamuosius. O protinis nusikaltimų tyrimo darbas, įkalčių pateikimas, apklausos ir pagaliau patraukimas baudžiamojon atsakomybėn buvo valstybinės prokuratūros kompetencija, tuo užsiėmė teisininkai — tyrėjai ir prokurorai. Vis dėlto akivaizdu, kad norint nustatyti įtariamąjį reikia jį apklausti. Tad nebuvo ko stebėtis, kad įtariamasis atsidūrė sulaikymo kameroje.

Kamera pasirodė besanti maža, be jokių išradingų patobulinimų, būdingų Lubiankai. Betono sienos, betono grindys. Įtariamasis sėdėjo surakintomis už nugaros rankomis. Buvo jaunas, ko gero, ne vyresnis kaip šešiolikos septyniolikos metų. Sudėjimas kaip vyro, bet veidas — vaiko. Žvilgsnis tarsi klaidžioja be aiškaus tikslo. Neatrodė išsigandęs. Neatrodė, kad nutuoktų, kas darosi. Buvo romus, bet veikiau dėl nesveiko proto. Neatrodė ir fiziškai kankintas. Žinoma, yra būdų sukelti žmogui skausmą nepaliekant žymių, bet Levas instinktyviai jautė, kad vaikinas nieko blogo nėra patyręs. Sulaikytajam už nugaros stovėjo du pareigūnai. Kameroje buvo ankšta ir Nesterovas paliko duris atviras. Levas tebemindžikavo tarpdury. Nesterovas mostelėjo į pareigūnus.

— Nikolajus Jakovlevičius Titovas, Jurijus Jegorovičius Sitkinas. Susipažinkite, čia Levas Stepanovičius Demidovas.

Nikolajus ir Jurijus, šiaip jau vadinamas Žora, žengtelėjo iš už įtariamojo ir paspaudė Levui ranką. Nesterovas pristatė įtariamąjį:

— O čia Varlamas Babičius.

Išgirdęs savo vardą, sulaikytasis pažvelgė į Nesterovą kaip šuo į šeimininką. Nesterovas kalbėjo toliau:

— Mes radom pas jį Larisos garbaną. Jis persekiojo Larisą — šlaistėsi apie jos namus, užkabinėjo gatvėje. Larisos mama prisimena mačiusi jį dažnai. Prisimena, kad duktė skųsdavosi juo. Jis stengdavosi paliesti jos plaukus. Papasakok mums, Varlamai, kaip ten buvo, kaip mergaitės garbana atsidūrė tavo rankose.

— Aš ją nupjoviau. Tai mano kaltė.

— Pasakyk pareigūnui, kodėl ją nužudei.

— Man patiko jos plaukai. Aš jų norėjau. Aš turiu geltoną knygą, geltonus marškinėlius, geltoną skardinę ir šiek tiek geltonų plaukų. Todėl ir nupjoviau. Atsiprašau. Man nereikėjo to daryti. Kada aš atgausiu apklotą?

— Apie tai pakalbėsim vėliau.

Levas įsikišo:

— Kokį apklotą?

— Užvakar jis pavogė kūdikį, suvyniotą į geltoną apklotą. Jis pamišęs dėl geltonos spalvos. Kūdikis, laimei, nenukentėjo. Vaikinas neskiria, kas gerai, o kas blogai. Daro kas patinka ir negalvoja apie pasekmes.

Nesterovas palinko prie įtariamojo.

— Kai pamačiau tavo knygoj Larisos garbaną, prisipažinai, kad pakliuvai į bėdą. Kodėl? Pakartok šitam vyrui, ką man sakei.

— Aš jai nepatikau, ji vijo mane šalin, o aš norėjau jos plaukų. Baisiai norėjau. O kai pjoviau plaukus, ji visai nieko nekalbėjo.

Nesterovas atsigręžė į Levą ir pasiūlė pačiam jį pakamantinėti.

Visiems nutilus, Levas apsidairė ir suprato, kad laukiama jo žodžio. Nesterovas jį paragino:

— Ar nenorėtumėt ko paklausti?

Ko jie tikisi iš jo? Kiek pagalvojęs Levas paklausė:

— Kodėl prikimšai žemių jai į burną?

Varlamas atsakė ne iškart. Atrodė sutrikęs.

— Tikrai, jos burnoj kažko buvo. Dabar prisiminiau. Tik nemuškit manęs.

Nesterovas nuramino:

— Niekas neketina tavęs mušti. Atsakyk ko klausiamas.

— Nežinau. Neatsimenu. Jos burnoj buvo purvo, tikrai.

Levas paliepė:

— Paaiškink, kaip atsitiko, kad ją nužudei.

— Aš ją pjoviau.

— Pjovei ją ar jos plaukus?

— Aš kaltas, aš ją pjoviau.

— Klausyk manęs atidžiai. Ar pjovei kūną, ar jos plaukus?

— Aš radau ją ir pjoviau. Turėjau kam nors pasakyti, bet man buvo neramu. Nenorėjau papulti į bėdą. — Varlamas ėmė balsu raudoti: — Papuoliau į bėdą. Atsiprašau. Aš norėjau tik plaukų.

Nesterovas pasitraukė.

— Šiam kartui užteks.

Sulig tais paguodos žodžiais Varlamas liovėsi verkęs. Jis ir vėl nurimo. Iš jo veido nebūtum pasakęs, kad šis žmogus ką tik prisipažino esąs žudikas.

Levas su Nesterovu išėjo į koridorių. Nesterovas užrakino kamerą.

— Mes turim įrodymų, kad jis buvo nusikaltimo vietoje. Pėdsakai sniege nuo jo batų. Ar supratote, kad jis iš internato? Jis kvaišelis.

Pagaliau Levas sumojo, kodėl Nesterovas taip drąsiai kalba su žudiku akis į akį. Jų įtariamasis — psichinis ligonis. Varlamas nepriklauso tarybinei liaudžiai, jis neturi nieko bendro su komunizmu, toli nuo politikos — dėl jo viskas aišku. Jo veiksmai neteršia partijos ir neverčia abejoti teiginiu apie nusikalstamumą, nes įtariamasis nėra tikras tarybinis pilietis. Jis nebūdingas reiškinys, nukrypimas nuo normos. Nesterovas pridūrė:

— Tik nepasiduokit iliuzijai, kad jis nepajėgus smurtauti. Jis prisipažino ją nužudęs. Jis turėjo motyvą, tegul ir neprotingą, bet turėjo. Troško to, ko negalėjo gauti, — šviesių plaukų. Jis jau ne sykį buvo nusikaltęs, kai negalėjo gauti to, ko nori: ir vogęs, ir kūdikį pagrobęs. Dabar jis tapo žmogžudžiu. Jam nužudyti Larisą — vis tiek kaip pagrobti kūdikį. Jis nežino, kas moralu. O gaila. Jį jau seniai reikėjo pasodinti už grotų. Dabar jo imsis kvotėjas.

Levas suprato — šio nusikaltimo tyrimas jau baigtas. Tą pačią dieną

Miegamasis tuščias. Levas puolė ant kelių ir pasilenkęs žvilgtelėjo po lova. Jos dėžės nebėra. Jis atsikėlė, išpuolė iš kambario ir nudundėjo laiptais žemyn į restorano virtuvę. Bazarovas pjaustė lašinius nuo geltono skerdienos gabalo.

— Kur mano žmona?

— Užsimokėk už butelį ir sužinosi. — Šeimininkas parodė pigios degtinės butelį, kurį Levas buvo ištuštinęs paryčiais, ir pridūrė: — Man vis tiek, kas jį išgėrė — tu ar tavo žmona.

— Tik pasakykit man, kur ji.

— Sumokėk už butelį.

Levas neturėjo pinigų. Vis dar vilkėjo milicininko uniformą. Jo drabužiai liko persirengimo kambaryje.

— Sumokėsiu paskui. Kiek tik panorėsit.

— Paskui, paskui, žinoma, paskui tu man sumokėsi milijoną rublių.

Bazarovas toliau pjaustė mėsą, atseit nesutinka leistis į jokias derybas.

Levas bėgte užbėgo laiptais, puolė prie savo dėžės ir viską išvertė lauk. „Propagandisto žinyno” viršelyje buvo paslėpta neliečiamoji atsarga — keturi dvidešimt penkių rublių banknotai. Vėl išlėkė iš kambario, laiptais žemyn į restoraną ir įgrūdo vieną pinigą šeimininkui į ranką — kur kas daugiau nei vertas butelis.

— Kur ji?

— Išėjo prieš porą valandų.

— Kur išėjo?

— Nei ji man ką sakė, nei aš jai.

— Prieš kiek laiko, kada tiksliai?

— Prieš dvi tris valandas...

Prieš tris valandas — vadinasi, išėjo ne tik iš restorano, bet ir iš miesto išvyko. Atspėk, kad gudrus, kur patraukė ar kur link nukeliavo!

Dosniai atlygintas, Bazarovas nepagailėjo papildomos informacijos:

— Vargu ar ji galėjo spėti į ketvirtos valandos traukinį. Kiek prisimenu, maždaug iki to laiko joks traukinys nevažiuoja.

— O kada važiuos?

— Septintą trisdešimt...

Levui liko dešimt minučių.

Nepaisydamas nuovargio, jis bėgo kiek įkabindamas. Jį smaugė neviltis. Jis vargiai nutuokė, kur ta geležinkelio stotis. Vos atgaudamas kvapą bandė sekti automobilių vėžėmis. Uniforma apsitaškė tirpstančio sniego pliurze, permirko ir darėsi vis sunkesnė. Nutrintos pūslės praplyšo, kojų pirštai vėl ėmė kraujuoti — juto, kaip batai tvinsta krauju ir kliurksi. Sulig kiekvienu žingsniu aštrus skausmas vėrė kojas.

Levas pasuko už kampo ir atsidūrė aklagatvyje — medinių trobelių kupeta. Jis pralaimėjo. Pavėlavo. Žmona išėjo, ir jis nieko nebegali pakeisti. Jis atpažino tuos sukiužusius medinius namukus, tą srutų dvoką. Nuo čia nebetoli stotis — tuo neabejojo. Užuot pasukęs atgal, bėgo toliau, įsmuko į grytelę iš kiemo ir užklupo šeimyną, sėdinčią ant grindų ir valgančią.

Žmonės, susispietę apie primusą, tylomis spoksojo į jį išsigandę uniformos. Netaręs nė žodžio, jis peržengė per vaikus ir išbėgo į pagrindinę gatvę, tą pačią, kuria jie atvažiavo. O stoties nematyti. Jis stengėsi bėgti greičiau, bet jautė, kad žingsniai lėtėja. Nei adrenalinas, nei neviltis jau negelbėjo išsekusiam kūnui. Jėgų nebeliko.

Levas atsitrenkė į stoties duris ir atidarė jas peties smūgiu. Laikrodis rodė septynias keturiasdešimt penkias. Pavėlavo penkiolika minučių. Kuo toliau, tuo aiškiau suvokė: ji išėjo — tikriausiai visam laikui. Dar puoselėjo tuščią viltį, gal ji perone, gal neįlipo į traukinį. Išbėgo į peroną, pažvelgė į dešinę, į kairę. Nepamatė nei žmonos, nei traukinio. Levui pasidarė silpna. Jis palinko ir įsirėmė rankomis į kelius; veidu žliaugė prakaitas. Akies krašteliu matė vyriškį, sėdintį ant suolo. Žmogus laikė dėžę. Ką jis čia perone veikia? Negi traukinio laukia? Levas pakėlė galvą.

Tamsos gaubiama tolimajame perono gale stovėjo Raisa. Tik vargais negalais susilaikė nebėgęs prie jos ir negriebęs jai už rankų. Ne, verčiau apsimes, kad ramiai vaikštinėja. Nenorėjo jos išgąsdinti ar sujaudinti. Stengėsi ramiai alsuoti ir apgalvoti, ką jai pasakys. Pažvelgė į save — tikras mėšlas: purvinas, prakaituotas. Bet ji nė nedirstelėjo į jį, žiūrėjo jam per petį. Levas atsigręžė. Tiršti dūmų kamuoliai kilo virš medžių šakų. Artinosi vėluojantis traukinys.

Raisa pakėlė dėžę. Kad jis čia, nieko nekeitė. Ko nors panašaus ji ir tikėjosi — paskutinio mėginimo. Ji išėjo, ir jeigu jis bandys ją sustabdyti, paliesti, čiupti už kaklo — ji pasirengusi. Striukės kišenėje turi peilį, pavogė iš Bazarovo virtuvės.

Levas manė turėsiąs laiko pasiteisinti, rasti reikiamiems žodžiams, įsivaizdavo būsiąs iškalbingas. Bet dabar beliko kelios sekundės jai perkalbėti, ir jis karštligiškai ėmė berti žodžius:

— Raisa, aš kaltas, aš negalvojau, ką darau. Tai buvau ne aš, o gal — ne tas žmogus, kuriuo norėčiau būti.

Beviltiška, beviltiška — turėtų pasistengti.

— Elgiausi nedovanotinai. Raisa, tu nori mane palikti. Turi tokią teisę. Galėčiau tau papasakoti, kaip sunku tau bus pačiai vienai. Kaip tave galės sulaikyti, tardyti, suimti. Kaip negausi tinkamo darbo. Turėsi bastytis. Bet tai nėra priežastis likti su manim. Žinau, tu verčiau pasinaudosi proga.

— Jei mane taip gerai pažįsti, traukis iš kelio.

Pro juos slinko stabdomas traukinys. Raisos veidas buvo bejausmis, šaltas, abejingas. Levas pasitraukė jai iš kelio. Ji nužingsniavo prie vagono. Bandydamas perrėkti traukinio ratų džeržgesį, Levas pakėlė balsą:

— Aš atsisakiau tave apkaltinti, nes tikėjau, kad tu nėščia, visai ne todėl, kad būčiau geras žmogus. Pasielgiau taip todėl, kad mano šeima — vienintelis dalykas gyvenime, kurio man ne gėda.

Levo nuostabai, Raisa atsigręžė.

— Kaip čia per naktį taip nušvito protas? Tai atrodo ir pigu, ir nepelnyta. Dabar, kai praradai uniformą, pareigas, galią, tau prisireikė manęs. Argi ne? Tai, kas pirma tau — mums — buvo nelabai svarbu, dabar parūpo, nes apsižiūrėjai, kad nieko nebeturi?

— Tu nemyli manęs, žinau. Bet mudu susituokėm, vadinasi, buvo dėl ko. Kažkas mus siejo. Dabar tie saitai nutrūko. Bet dar galėtume pamėginti.

Vagono durys atsidarė, išlipo keletas keleivių. Laikas tirpo. Raisa žiūrėjo į vagoną ir svarstė. O galimybės buvo apgailėtinos. Ji neturi draugų, pas kuriuos galėtų keliauti, neturi šeimos, kuri ją priglobtų, neturi nei pinigų, nei jokių planų, kaip toliau gyventi. Levas neklydo. Jeigu ji išvažiuos, valdžia ją tikriausiai prigriebs. Ji jau pavargo apie tai galvoti. Pažiūrėjo į sutuoktinį ir pasidėjo bagažą ant žemės. Levas nusišypsojo, matyt, laikydamas tai susitaikymo ženklu. Suirzusi dėl tokio kvailo spėjimo, ji pakėlė ranką ir užgesino jo šypseną.

— Ištekėjau už tavęs, nes buvau išsigandusi. Bijojau, kad jei atmesiu tavo pasiūlymą, būsiu suimta, gal ir ne iškart, bet po kurio laiko, kokia nors dingstimi. Buvau jauna, o tu, Levai, — galingas. Štai kodėl mudu susituokėm. Prisimeni, sakiau, kad mano vardas Lena. Tau rodėsi, kad tai juokinga, romantiška istorija. O aš pasivadinau svetimu vardu, nes bijojau, kad imsi mane sekti. Tu tai laikei vilione, o man dingojosi, kad esu sekama. Mūsų santykiai buvo pagrįsti baime. Tau gal taip neatrodė — tau nebuvo ko manęs bijoti, argi aš turėjau kokios galios? Ar apskritai kada nors turėjau kokios galios? Tu pasiūlei man tekėti už tavęs ir aš sutikau, nes visi tuokiasi. Žmonės pakenčia tokią padėtį, kitaip nebūtų sugyvenimo. Tu niekuomet manęs nemušei, nešaukei ant manęs, niekada nepareidavai girtas. Tai įvertinusi supratau, kad man pasisekė labiau nei daugumai. Kai tu, Levai, griebei man už gerklės, nubraukei vienintelį motyvą būti su tavim — mudviejų santuoką.

Traukinys sutrinksėjo. Levas žiūrėjo, kaip jis rieda, ir bandė suvokti jos žodžius. Bet ji neleido jam atsikvėpti ir vis kalbėjo, tik ramiau; žodžiai liejosi iš lūpų, tarsi daug metų būtų brendę jos galvoje. Dabar jų nebestabdė jokia užtvanka.

— Netekai galios, kai žmonės ėmė sakyti tau tiesą. Tu tuo nepasinaudojai ir toliau gyvenai pasaulyje, kurį saugojo tavo paties kurstoma baimė. Bet jei mudu liksime kartu, turėsi atsisakyti apgaulingos romantikos. Mus sieja vien aplinkybės. Aš turiu tave. Tu — mane. Daugiau ne kažin ką ir beturime. Ir jei liekame kartu, nuo šiol sakysiu tau tik tiesą, o ne patogų melą: mudu lygūs, tokie lygūs, kokie niekuomet iki šiol nebuvom. Arba sutinki su tuo, arba laukiu kito traukinio.

Levas neturėjo ko atsakyti. Buvo nepasirengęs, nuginkluotas, sugniuždytas. Jis naudojosi blatu, savo valdžia dėl patogesnio gyvenimo, dėl skanesnio šaukšto valgio. Ir nė nenutuokė, kad tuo naudodamasis gavo ir žmoną. Tai jo kaltė. Jos balsas sušvelnėjo:

— Yra šitiek dalykų, kurių reikia bijoti. Nebūk tuo, kurių bijoma.

— Nebebūsiu, jau niekada.

— Man šalta, Levai. Stoviu perone jau trys valandos. Grįžtu namo, į mūsų kambarį. Ar eini kartu?

Ne, jis neįsivaizdavo, kad juodu grįžta namo vienas šalia kito ir abu tyli.

— Aš dar kiek pabūsiu čia. Susitiksim namie.

Raisa pasiėmusi dėžę grįžo į stoties pastatą. Levas atsisėdo perone ant suolelio ir įsmeigė žvilgsnį į mišką. Perkratė mintyse visą jųdviejų bendrą gyvenimą, išnarstė po kaulelį bandydamas kitaip jį vertinti, naujai pažvelgti į praeitį.

Net nesuvokė, kiek laiko taip sėdi, tik pajuto, kad šalia kažkas stovi. Pakėlė akis. Vyrukas iš bilietų kasos, tas pats, kurį jie susitiko vos atvažiavę.

— Drauge, šiandien traukinių nebebus.

— Gal turit cigaretę?

— Aš nerūkau. Nebent iš kontoros atneščiau. Ji čia pat, antrame aukšte.

— Ne, nereikia, ačiū.

— Aš Aleksandras Kravčenka.

— Levas Demidovas. Ar galėčiau čia pasėdėti dar valandėlę?

— Žinoma, tada ir cigaretę atnešiu.

Levui dar nespėjus atsakyti, vyrukas jau nuskubėjo aukštyn.

Levas vėl atsisėdo ir ėmė laukti. Žiūrėjo į medinę būdelę per keliolika žingsnių nuo bėgių ir po truputį prisiminė. Juk tai ta vieta, kur buvo rastas mergaitės kūnas; būdelė stovi pačioj pamiškėj. Regėjo mintyse, kas čia dėjosi po nusikaltimo: sniege trypčioja tyrėjai, fotografai, prokurorai. Levas atsikėlė. Apmąstymus nustelbė negyvos mergaitės vaizdinys, pravira burna pilna žemių.

Netikėtos minties vejamas, jis pašoko, atsargiai nulipo nuo platformos ir nužirgliojo per bėgius medžių link. Iš paskos atsivijo šūksnis:

— Ką jūs darot?

Levas atsigręžė ir išvydo Aleksandrą platformos gale su cigarete rankoj. Jaunuolis pamojo jam laikytis bėgių. Levas ėjo palei geležinkelio bėgius iki tos vietos, kur sniegas buvo sutryptas, skersai išilgai pripėduotas. Įžengė į mišką ir paėjėjo porą minučių, kol pasiekė vietą, kurioje, kaip jam rodėsi, andai turėjo gulėti kūnas. Pritūpė. Atskubėjo jau ir Aleksandras. Levas kilstelėjo galvą.

— Ar žinot, kas čia įvyko?

— Aš mačiau Iriną bėgant į stotį. Buvo smarkiai sumušta ir drebėjo, iš pradžių negalėjo žodžio pratarti. Iškviečiau miliciją.

— Kas ta Irina?

— Irina Morozovą aptiko lavoną.

Jeigu tiek galima sužinoti vaikštinėjant dviese po mišką, tai ar nebus kai kas nuslėpta ataskaitoje?

— Kodėl ji buvo primušta?

— Verčiau jau liežuvį laikyti už dantų.

— Bet man galit pasakyti.

— Ne. Labai prašau manęs daugiau neklausinėti.

— Gerai, supratau. Aš jūsų neminėsiu, pažadu.

Levas kyštelėjo plaštaką po plona sniego marška.

— Dabar paklausykit. Mergaitės burna buvo pilna žemių, palaidų žemių. Tarkim, šioje vietoje mudu grumiamės ir aš grabalioju ranka, kuo čia užkimšus jums burną, nes bijau, kad rėksit ir kas nors išgirs.

Levo pirštai atsitrenkė į gruntą. Jis buvo kietas kaip akmuo. Levas pabandė užčiuopti dirvą kitur, dar kitur, dar. Jokių birių žemių — niekur. Visur tvirtas įšalas. Kovo 18-oji

Išėjęs iš ligoninės, Levas dar sykį perskaitė skrodimo išvadą, kurią buvo paskubom nusirašęs ranka iš originalo:

Durta nenustatyto ilgio geležte, gilus pjūvis pažeidė krūtinės ląstos ir vidaus organus. Išžaginta prieš mirtį arba jau nužudyta. Nors burna buvo pilna žemių, ji neužduso, nosies ertmė švari. Žemių, prikišta kitu tikslu, gal norint ją nutildyti.

Jei dirva buvo įšalusi, žudikas turėjo atsinešti žemių iš kitur. Vadinasi, jis ketino nužudyti Larisą Borisovną. Planavo, ruošėsi. Bet kam neštis žemių? Labai jau keistas būdas nutildyti auką; kur kas lengviau užkimšti jai gerklę kokiu skuduru, drabužiu arba kad ir delnu. Nerasdamas atsakymo nė į vieną tų klausimų, Levas nutarė, kad ir pavėluotai, šįkart paklausyti Fiodoro patarimo ir pats apžiūrėti lavoną.

Kai pasiteiravo, kur šiuo metu mergaitės palaikai, jam buvo liepta eiti į 379-ąją valstybinę ligoninę. Paklausęs, ar galėtų koks ekspertas patalkinti, kai apžiūrės lavoną, sužinojo, kad milicininkams tenka taikytis prie gydytojo, pavyzdžiui, kai jam pertraukėlė, jis pietauja arba dešimt minučių prieš operaciją. Gydytojai, negaudami pasipraktikuoti ne savo specialybės srityje, dažnai tik spėdavo, kas galėjo nutikti aukai. Levas čia nesitikėjo rasti teismo medicinos laboratorijos, patologo anatomo arba juo labiau — specializuotos lavoninės. Jis žinojo, kad nėra įstaigos, kuri domėtųsi smurtinėmis mirtimis. O jei mirtis nesmurtinė? Jo ką tik skaityta skrodimo išvada pagrįsta duomenimis, gautais per vieną tų skubotų susitikimų su mediku. Po kelių dienų tuos duomenis perrašė mašinėle kitas žmogus, tad išvadoje, perėjusioje per mažiausiai dar dviejų atsitiktinių žmonių rankas, tikriausiai neperskaitys tiesos. Beje, oficialūs dokumentai — skrodimo išvados, kaltės prisipažinimai, ataskaitos — apskritai bereikšmiai. Jis negali jais kliautis.

379-oji ligoninė buvo viena garsiausių šalyje ir, kalbama, viena geriausių nemokamų ligoninių pasaulyje. Ji buvo įsikūrusi Čkalovo gatvės gale, vaizdingame poros hektarų miškelyje. Levui ši įstaiga padarė įspūdį. Tai buvo ne vien propagandinis projektas. Į ją buvo investuoti didžiuliai pinigai, ir jis suprato, kodėl, kaip šnekama, aukščiausi valdžios pareigūnai trenkiasi čia daugybę kilometrų — kad atsigautų gražios gamtos prieglobstyje. Levas spėjo, jog dosnios investicijos iš pradžių buvo skirtos volgų gamyklos darbininkams, reikėjo užtikrinti jų sveikatą ir darbingumą.

Priėmimo skyriuje jis pasiteiravo, ar galėtų šnektelėti su gydytoju ir paprašyti jo pagalbos, mat norįs apžiūrėti nužudytos mergaitės palaikus, laikomus lavoninėje. Registratorius neslėpdamas nepasitenkinimo paklausė, ar labai skubu, gal pareigūnas galėtų ateiti kitą kartą, kai daktaras būsiąs laisvesnis. Levas suprato, kad tarnautojas tingi net pirštą pajudinti.

— Taip, skubu.

Registratorius nenoromis pasikėlė ir nuėjo ieškoti gydytojo.

Ko Levas tikėjosi iš šio apsilankymo? Tyrėjo darbas — rasti įrodymų, kad įtariamasis kaltas, o ne tirti patį nusikaltimą. Nors jis ištremtas iš prestižinio politinio pasaulio į purviną kriminalinių nusikaltimų duobę, procesas ir čia turėtų vykti taip pat. Mokėjo tą tvarką atmintinai — viskas daroma pagal teoriją. Suėmimai iš anksto numatomi, suplanuojami prirūkytuose kabinetuose ir surašomi popiergaliuose. Jis pripažino, jog Fiodoro sūnelis žuvo per nelaimingą atsitikimą ne dėl to, kad tai buvo įrodyta (jokių įrodymų jis nematė), o todėl, kad to reikalavo partijos linija. Toliau taip elgtis jis nebenorėjo. Jam reikėjo įsitikinti. Šiuo atveju — įsitikinti, kad Varlamas Babičius nekaltas. Jis negalėjo to įrodyti, bet ta mintis jam nedavė ramybės.

Levas nebuvo naivuolis, kad patikėtų, neva jis gali pakeisti tyrimo eigą. Jis neturėjo tokios galios. Net jeigu būtų aukščiausio rango pareigūnas, negalėtų procesinių veiksmų pasukti atgal. Byla jau iškelta, įtariamasis rastas. Babičius neišvengiamai bus pripažintas kaltu. Sistema neleidžia nukrypti į šalį arba pripažinti, kad galbūt padaryta klaida. Puikiausia priežastis nieko nedaryti. O kiek tokių bylų! Pagaliau — čia ne jo miestas. Ne jo žmonės. Jis negarantavo mergaitės tėvams, kad rado žudiką. Nei jis pažinojo tą mergaitę, nei jam rūpi jos gyvenimo istorija. Ir jis pats atsidūręs ant žemiausios laiptų pakopos, juoba tie laiptai net neveda į teisingumą. Visi jo atsikalbinėjimai, girdi, negaliu nukrypti nuo linijos, galiausiai baigiasi klausimu:

O ką aš galiu pakeisti?

Valstybė už jį didesnė. Jis kenkė valstybei. Tuo argumentu — jau įsitikino — galima remtis bet kurioje situacijoje. Tas argumentas pateisina net didžiausią neveiklumą. Vakar Raisa jam davė pamoką apie dalykus, kurie iki tol vis būdavo neaiškūs. Jis manė, kad asmeninis gyvenimas ir profesinis darbas eina kas sau, o pasirodo — jie neatskiriamai susiję.

Priėmimo skyriaus darbuotojas grįžo su vyriškiu, įžengusiu į penktą dešimtį; jis prisistatė — daktaras Leonidas Semionovičius Tiapkinas. Gydytojas ketinęs jau eiti namo, bet sutikęs palydėti Levą į lavoninę, jeigu nebus įveltas į jokią bylą ir jo vardas nebus minimas jokiuose dokumentuose.

Jiedviem beeinant, daktaras suabejojo, ar mergaitės lavonas vis dar čia.

— Mes jų ilgai nelaikom, nebent specialiai kas prašo. Bet mums susidarė įspūdis, kad milicija jau gavo informaciją, kurios pageidavo.

— Ar jūs darėte skrodimą?

— Ne. Bet esu girdėjęs apie žudiką. Maniau, jau sugavote nusikaltėlį.

— Taip, galbūt.

— Neįsižeiskite, kad klausiu, bet jūs man nematytas.

— Aš ką tik atvykau.

— Iš kur?

— Iš Maskvos.

— Jus perkėlė čionai?

— Taip.

— Mane atsiuntė prieš trejus metus. Irgi iš Maskvos. Jūs, žinoma, nusivylėte čionai patekęs?

Levas nutylėjo.

— Suprantu, nereikia nė sakyti. Tada ir aš buvau nusivylęs. Turėjau gerą vardą, pažinčių, šeimą. Draugavau su profesorium Vovsiu. O paskyrimas čionai buvo pažeminimas. Tiesa, paskui tai išėjo į gera.

Levas prisiminė tą pavardę — tada buvo suimta daug garsių gydytojų žydų, tarp jų ir profesorius Vovsis. Profesorius ir jo kolegos buvo suimti, kai Stalinas sustiprino antisemitinę kampaniją. Buvo sudaryti planai. Levui teko matyti tuos dokumentus. Iš pradžių buvo šalinami įtakingi veikėjai žydai (gydytojai mirtinai sumušami siekiant išgauti prisipažinimą), o paskui imtasi platesnio žydų tautybės piliečių valymo, ne vien pagarsėjusių.

Nenumanydamas, ką apie tai galvoja palydovas, Tiapkinas nuotaikingai kalbėjo:

— Nusiminiau sužinojęs, kad mane siunčia į kažkokią kaimo ligoninę. Bet šios ligoninės mums pavydi visa sritis. Ar ne per daug jau mums sekasi! Daugelis lentpjūvės darbininkų mieliau nakvoja švariose mūsų lovose negu namie, mūsų palatose yra ir tualetai, ir vandentiekis. Įsitikinom, kad ne visi jie tokie ligoniai, kokie dedasi. Kai kurie darbininkai lentpjūvėje net piršto galiuką nusipjauna, kad tik praleistų pas mus savaitėlę. Mums nebeliko nieko kito, tik prašyti, kad palatas prižiūrėtų MGB pareigūnai. Ir ne todėl, kad būtume nusistatę prieš darbininkus. Visi esame matę, kaip jie gyvena. Bet kai dėl sergamumo sumažėjo darbo našumas, mus imta kaltinti aplaidumu. Saugoti liaudies sveikatą — gyvybės ar mirties klausimas ne tik mūsų pacientams, bet ir mums, gydytojams.

— Suprantu.

— Tarnavote Maskvos milicijoje?

Ar Levui prisipažinti buvus MGB pareigūnu, ar sumeluoti, kad jis buvęs tik milicininkas? Pameluoti buvo lengviau. Jis nenorėjo nuslopinti gydytojui noro išsikalbėti ar net likti be jo pagalbos.

— Taip, tarnavau.

Lavoninė pasirodė besanti rūsyje, giliai po žeme, per ilgą žiemą sukaustyta įšalo. Todėl koridorių nereikėjo nė šaldyti. Tiapkinas įsivedė Levą į didelę patalpą — plytelių grindys, žemos lubos. Vienoje pusėje buvo stačiakampis rezervuaras, panašus į plaukimo baseinėlį. Patalpos gilumoje — plieninės durys: už jų jau pati lavoninė.

— Jei su giminaičiais nesusitarta kitaip, per dvylika valandų lavonus sudeginame. Mirusiuosius nuo tuberkuliozės sudeginam per valandą. Nereikia daug vietos jiems laikyti. Prašom palaukti, tuojau grįšiu.

Daktaras atsirakino plienines duris ir įėjo į lavoninę. Laukdamas jo Levas priėjo prie baseinėlio ir žvilgtelėjo per kraštą. Baseinėlis buvo pilnas tamsaus tiršto skysčio. Negalėjai nieko įžiūrėti, išskyrus savo atvaizdą. Skysčio paviršius nejudėjo ir atrodė juodas, nors ruožai ant betoninių šonų rodė, kad iš tiesų ta tiršta masė tamsiai oranžinė. Šone stirksojo kablys — ilgas metalinis strypas su spygliuotu virbalu gale. Levas pakėlė kablį ir jo galu bakstelėjo skysčio paviršių. Šis sujudėjo tarsi sirupas ir tuoj pat vėl išsilygino. Levas nugramzdino kablį giliau ir šįsyk užkliudė kažką sunkaus. Dar spustelėjo. Į paviršių iškilo nuogas lavonas, pamažėle apsivertė ir vėl nugrimzdo. Iš lavoninės Tiapkinas išstūmė vežimėlį.

— Šitie kūnai bus apkrauti ledais ir nusiųsti į Sverdlovską skrosti. Ten yra medicinos institutas. O štai ir jūsiškė.

Larisa Borisovna Petrovą gulėjo aukštielninka. Jos oda buvo blyški, išmarginta melsvų plonyčių kaip voratinklis gyslelių. Didelis kuokštas šviesių plaukų nelygiai nukirptas ar nupjautas — jį pasiėmė Varlamas. Burnoje žemių nebelikę, išvalytos, bet žiauna vis dar atvipusi. Dantys ir liežuvis purvini, išmarginti rudomis dėmėmis — per jėgą sugrūstų žemių pėdsakai.

— Jos burnoj buvo žemių.

— Sakot? Žinokit, tik dabar jos lavoną pamačiau.

— Į jos burną buvo prigrūsta žemių.

— Tikriausiai gydytojas bus jas išplovęs, norėjo apžiūrėti ryklę.

— Ir jų neišsaugojo?

— Būtų labai jau neįtikima.

Mergaitės akys buvo atmerktos, mėlynos. Matyt, jos motina atkelta iš kokio miestelio Suomijos pasienyje ar kurios Baltijos respublikos. Prisiminęs seną (dar caro laikų) prietarą, kad žudiko vaizdas išlieka aukos akyse, Levas pasilenkė ir įdėmiai žvelgė į melsvas mergaitės akis, bet nematė nieko, išskyrus paties atspindį. Ūmai sutrikęs Levas atsitiesė. Tiapkinas šyptelėjo.

— Visi taip tikriname — ir gydytojai, ir detektyvai. Nesvarbu, kad mūsų smegenys tvirtina, jog ten nieko neišvysim, kiekvienas nori pats įsitikinti. Žinoma, jūsų darbas nepaprastai palengvėtų, jeigu tai būtų tiesa.

— Jeigu tai būtų tiesa, žudikai išluptų aukoms akis.

Levas niekada nebuvo apžiūrinėjęs lavono, juoba teismo medicinos požiūriu, tad nežinojo, nuo ko pradėti. Jo manymu, šitaip beprotiškai sudarkyti kūną galėjo tik psichinis ligonis. Liemuo suplėšytas į gabalus. Jis jau atsižiūrėjo. Varlamas Babičius patenkino poreikius. Žemių, matyt, bus atsinešęs dėl iškrypėliškų motyvų.

Levas jau rengėsi eiti, bet Tiapkinas, nuėjęs tiek kelio į rūsį, nesiskubino. Jis palinko arčiau kūno, lyg matytų ten daugiau nei vien žiauriai suniokotus raumenis ir audinius. Rašiklio galiuku pabaksnojo perpjautą diafragmą, apžiūrėjo pilvo žaizdas.

— Ar galėtumėt pasakyti, kas parašyta protokole?

Levas išsiėmė užrašus ir balsu paskaitė. Išgirdęs ankstesnio gydytojo išvadas, Tiapkinas kamantinėjo toliau:

— Šiame akte kažkodėl nepaminėta, kad nėra velionės skrandžio. Jis išpjautas. Štai, pažvelkit: ties stemple. Matau širdį, kepenis ir plaučius. O skrandžio nėra.

— Kam jo prireikė?

— O kam prireikė nužudyti mergaitę? Neįsivaizduoju.

— Ar kruopščiai? Turiu omeny...

— Gal įtariate, kad tai padarė gydytojas? Chirurgas? — Daktaras nusišypsojo. — Yra galimybė, bet pjūviai nelygūs, ne chirurgo. Daryti neįgudusią ranka. Vis dėlto nustebčiau sužinojęs, kad išpjovė žmogus, niekada iki tol nesidarbavęs peiliu. Pjūviai neprofesionalūs, bet tvirti. Tikslingi, ne atsitiktiniai.

— Manote, kad tai ne pirmas to baisaus žmogaus nužudytas vaikas?

— Nenustebčiau, jeigu taip būtų.

Levas palietė kaktą: išpilta prakaito, nors patalpoj šalta. Neįtikima. Ką bendra gali turėti dvi mirtys, kurias skiria daugiau kaip tūkstantis kilometrų? Gal vis dėlto tai du susiję nusikaltimai? Kaip gaila, kad neradau laiko apžiūrėti Arkadijaus kūno! O be tos apžiūros dabar negalima daryti jokių išvadų. Užtat gali būti naujų aukų: vėl bus rastas nuogas lavonas su purvo prikimšta burna ir išpjautu skrandžiu.

— Kokio didumo galėjo būti skrandis?

Tiapkinas rašiklio galiuku apibrėžė ant mergaitės liemens apytikslį skrandžio kontūrą ir paklausė:

— Ar niekas jo nerado kur netoliese?

— Ne.

Arba jis buvo pražiopsotas per apžiūrą (neįtikima, net jeigu ten darbavosi nemokšos), arba jį nusinešė žudikas. Ką tai galėtų reikšti? Ką jiems dabar daryti?

Patylėjęs Levas paklausė:

— Ar ji buvo išžaginta?

Tiapkinas apžiūrėjo mergaitės makštį.

— Ji jau nebuvo tyra. Bet nebūtinai buvo išžaginta.

— Jau buvo turėjusi lytinių santykių?

— Tai ir sakau. Jos lyties organai nepažeisti. Nėra nei kraujosruvų, nei žaizdų. Taigi smurtauta ne dėl lytinio pasitenkinimo. Nesužalota nei makštis, nei krūtys, nei veidas. Nusikaltėlį domino tik sritis žemiau krūtinės ląstos ir aukščiau makšties, tai yra žarnynas — virškinimo organai. Tai barbariška, bet iš tikrųjų tas žmogus darbavosi šaltakraujiškai.

Levas buvo jau paskubėjęs padaryti išvadą, kad tai būta siautulingo užpuolimo. Atseit kraujas ir sudarkytas kūnas rodo sutrikusį žudiko mąstymą. Pasirodo, viskas buvo ne taip. Nusikaltėlis veikė nuosekliai, tiksliai, planingai.

— Ar kaip nors žymite lavonus, kurie jums atvežami — na, kad lengviau būtų atpažinti?

— Kiek žinau — ne.

— O kas tada čia?

Mergaitei ant kulkšnies buvo užmauta ir standžiai užveržta kilpa; nuo vežimėlio tabalavo virvagalis. Lyg ir varguolio puošmena. Virvelė odą buvo nutrynusi iki kraujo.

Tiapkinas pirmas jį pamatė. Tarpduryje stovėjo majoras Nesterovas. Nežinia, kiek laiko čia jau stovi ir stebi juos. Levas pasitraukė nuo lavono.

— Atėjau pažiūrėti, kaip viskas daroma.

Nesterovas kreipėsi į Tiapkiną:

— Ar galėtumėt palikti mus vienus?

— Taip, žinoma.

Prieš išeidamas Tiapkinas žvilgtelėjo į Levą, tarsi padrąsindamas. Nesterovas priėjo. Levas ėmė pasakoti ką aptikęs:

— Pirminės apžiūros protokole nepaminėta, kad jai išpjautas skrandis. Reikėtų pateikti Varlamui konkretų klausimą: kodėl jis išpjovė jai skrandį ir ką paskui su juo darė?

— Ką jūs veikiat Priuralske?

Nesterovas stovėjo priešais Levą. Mergaitės lavonas gulėjo tarp jųdviejų.

— Mane perkėlė.

— Kodėl?

— Negaliu sakyti.

— Man atrodo, kad jūs vis dar priklausot MGB.

Levas nutylėjo. Nesterovas kalbėjo toliau:

— Bet tai nepaaiškina, kodėl taip domitės šia žmogžudyste. Mes paleidom Mikojaną nepateikę jam kaltinimų, nes taip mums buvo nurodyta.

Levas nė nežinojo, kas tas Mikojanas.

— Taip, žinau.

— Jis neturi nieko bendro su šios mergaitės nužudymu.

Levas ir vėl nutylėjo.

— Aš suėmiau Varlamą ne dėl to, kad jis kalbėjo netiesą arba kad pamiršo dalyvauti parade Raudonojoje aikštėje. Suėmiau todėl, kad jis nužudė mergaitę, kad jis pavojingas ir kad šis miestas taps saugesnis, jeigu jis sėdės kalėjime.

— Ne jis tai padarė.

Nesterovas pasikasė žandą.

— Kad ir ko esat atsiųstas, nepamirškit, kad jūs jau ne Maskvoj. Čia viskas suderinta. Mano vyrai jaučiasi saugūs. Nė vieno dar nebuvo suėmę ir niekada neareštuos. Jeigu darysit ką nors, kas keltų pavojų mano komandai, jeigu raportuosit apie ką nors, kas kenktų mano autoritetui, jei nepaklusit įsakymui, jei žlugdysit tyrimą, jei tvirtinsit, kad mano žmonės neišmano savo darbo, jei dėl ko nors imsite skųsti mano pavaldinius — jei padarysit bent vieną tų dalykų, aš jus nužudysiu. Kovo 20-oji

Baigėsi antroji Raisos darbo diena 151-ojoje vidurinėje mokykloje. Jos direktorius Vitalijus Kondratjevičius Kapleris, ramaus būdo vyriškis, bebaigiantis penktą dešimtį, buvo stačiai laimingas, kad Raisa nuo šiol dirbs jo kolektyve, ji perėmė didumą jo pamokų, todėl jis galėsiąs, pasak jo paties, daugiau laiko skirti raštvedybai ir, žinoma, geriau vadovauti. Pirmas įspūdis buvo, kad kanceliarinis darbas jam mielesnis už dėstymą, o ji labai džiaugėsi galinti nedelsdama eiti pas mokinius, nes gavo dalį jo krūvio. Raisa jau buvo dėsčiusi keliose klasėse ir turėdama su kuo palyginti įsitikino, kad čia vaikai ne tiek politiškai išprusę kaip Maskvoje. Jie nepuola ploti vos paminėjus kurį nors partijos vadovą, įnirtingai nelenktyniauja, kas geriau įrodys ištikimybę partijai, ir apskritai kur kas vaikiškesni. Marga publika, surankiota iš visų šalies kampelių. Ne kitoks ir pedagogų kolektyvas. Bemaž visi mokytojai atkelti į Priuralską iš skirtingų sričių. Patyrę panašų sukrėtimą, kokį ką tik išgyveno Raisa, bendradarbiai sutiko ją gan maloniai. Ir vis dėlto įtarinėjo: įprastinė įsibaiminusių žmonių reakcija, niekam nekelianti nuostabos. Kas ji tokia? Ką slepia? Kodėl ji čia? Ar ji iš tiesų tokia, kokia dedasi? Bet tai klausimai, nuolat kylantys kiekvienam apie kitus, amžini klausimai, į kuriuos niekuomet nebus atsakyta. Svarbiausia kas kita: pirmąsyk nuo tos dienos, kai atsidūrė šiame mieste, Raisa pagaliau jautėsi galinti pati kurti savo gyvenimą.

Baigėsi paskutinė pamoka. Moksleiviai išsivaikščiojo ligi rytojaus. Direktorius Kapleris įėjo į klasę ir paprašė Raisą užeiti į jo kabinetą. Ji susirinko daiktus ir juodu nužingsniavo koridorium maloniai šnekučiuodamiesi. Ar ji buvusi Stalino laidotuvėse? Kokį įspūdį jai padarė? Gaila, kad jam netekę. Vis dėlto, užsidegęs pabrėžė jis, miestas parengė savą minėjimo programą. Raisa tik linkčiojo: matyt, tas žmogus nė nenutuokia, kad Maskvoje buvo mirtinai sutrypta keli šimtai žmonių. Be abejo, tokių naujienų čia niekas neskelbė.

Juodu priėjo direktoriaus kabinetą, šeimininkas atidarė jai duris ir Raisa įžengė, bet Kapleris uždarė duris ir liko už jų. Jis nė neketino su ja kalbėtis. Prie rašomojo stalo tarsi savo kabinete sėdėjo maždaug Levo metų vyriškis, kiek vyresnis nei trisdešimties, Raisai nematytas. Bet ji iš pirmo žvilgsnio suprato — slaptas agentas, ir niekas kitas. Tokio tipo žmones ji permatė kiaurai, žinojo, kad jie atsidavę, ambicingi, pasitikintys savim, nesileidžiantys į diskusijas, fanatiški — patys pavojingiausi. Ji nusišypsojo, lyg įvertintų pokštą, žinodama, kad privalo veikti be galo atsargiai.

— Susipažinkime: aš Piotras Aleksandrovičius Simonovas. Bet norėčiau, kad vadintumėt mane tiesiog Petia.

Ji nesuklydo. Suktas žmogus. Bet ji vadins jį Petia, jeigu jam taip norisi.

— Su manim susisiekė oficialūs asmenys iš Maskvos. Jūsų vyras, galimas daiktas, disidentas. Man liepta jį stebėti. Apie jus nepasakyta nieko. Mums persiųsta jūsų asmens byla švari. Mes pasiryžę jums netrukdyti, net parūpinti geresnį butą, jeigu mums padėsit.

Raisa sėdėjo ant kėdės priešais Simonovą. Jautė nuovargį. Tai dar ne grasinimas, bet ir ne juokinga situacija, blaškymasis nuo vieno įskundimo prie kito. Tie jausmai keistai susipynę: absurdiškas pavojus, mirtinas ir kartu komiškas. Negi šioj plačioj šaly nerastum vietelės, kur nebūtų prilindę vyriausybės padlaižių? Ne pasipiktinimas užliejo Raisą ir net ne adrenalino banga. Tenorėjo padėti galvą ant stalo ir užmigti. Pagaliau įveikdama nuovargį ji atsakė:

— Petia, mano vyras kariavo už šią šalį. Jis buvo apdovanotas ordinu už narsą ir didvyriškumą. Paskui stojo dirbti į MGB ir daug metų jai ištikimai tarnavo. Dabar jis dirba milicijoj. Pasakykit man, kokį nusikaltimą jis padarė? Koks tikslas suimti žmogų, kuris niekuo nenusikalto, tik tarnavo tėvynei, ir nesirengia daryti nieko kito, tik tarnauti tėvynei, jeigu jam bus leista?

— Nepažįstu jūsų vyro. Ir jūsų nepažįstu. Bet žinau, kad jūsų vyras turi įtakingų priešų ir, ko gero, neturi įtakingų draugų. Kol kas man liepta tik akių nuo jo nenuleisti. Vis dėlto supraskit, jeigu aš jį stebėsiu ilgiau kaip šešis mėnesius ir vis dar nieko nebūsiu radęs, tai bus laikoma ne tiek jūsų vyro nekaltumo įrodymu, kiek mano klaida.

Ji puikiausiai suprato. Atvykimas į šį miestą nebuvo antra galimybė. Tai lėta egzekucija, ilgas kankinimas, užmaskuotas pareigų pažeminimu. Niekur juodu nepaspruko. Jų nugaros paženklintos kryžiumi — taip ženklinami pasmerktieji. Jie niekada nebus palikti ramybėj.

Simonovas palinko priekin ir kalbėjo tyliau, lyg su artimu draugu:

— Aš noriu suteikti jums progą išsigelbėti. Galit gerai čia įsitaisyti. Jūs neturit vaikų nuo sutuoktinio. Judviejų, kiek suprantu, niekas iš tiesų nesieja. Jis nesuteiks jums prašmatnaus gyvenimo. Jūs, kaip mokytoja, uždirbat daugiau už jį. Kas jus verčia likti su vyru, kuris nesuteikia jums nieko, išskyrus kančias?

Jeigu ji, kaip sakė stotyje, nemyli Levo, tai ar tie žodžiai nėra teisingi? Ji ištekėjo iš baimės: tai buvo strateginė sąjunga. Dabar jai nebėra pagrindo vyro bijoti, nebeliko ir jų sąjungos pamato. Ar nereikėtų jai pakoreguoti ir savo strategijos — pritaikyti prie aplinkybių? Ji, šiaip ar taip, vienintelė iš šeimos išgyveno, pati išsimokslino, sugebėjo prie nieko neprisirišti, išvengti saitų, kurie iš esmės tik trukdo. Sentimentai, romantika — tie dalykai seniai iš jos atimti, jie išbraukti iš jos gyvenimo tą dieną, kai savo akimis matė, kaip griaunamas jų namas. Kai išgirdo sprogstant pirmuosius sviedinius, buvo miške, ten grybavo, uogavo, ką radusi dėjosi į kišenes. Ji įlipo į artimiausią medį jausdama, kaip virpa jo kamienas, tupėjo kaip paukštelis ant aukštos šakos ir laukė, o jos namai už keleto kilometrų tuo metu virto griuvėsiais, dulkėmis ir dūmais; visas miestelis išlėkė į orą. Horizontą paslėpė nepermatoma migla, tik šįkart pakelta nuo žemės žmonių. Griūtis buvo pernelyg staigi, pernelyg visuotinė, kad paliktų bent kibirkštėlę vilties. Pasibaigus apšaudymui, ji išlipo iš medžio ir patraukė per mišką tenai, kur būta jos namų, akis jai graužė ne ašaros, o dulkės. Kosėdama šalia savo namo griuvėsių ir to, kas liko iš šeimos, ji nustatė (nes mąstė visai blaiviai), kad artilerijos sviediniai lėkė ne iš vokiečių pusės — jie švilpė virš galvos iš rusų pozicijų. Paskui, jau pabėgėlė, ji girdėjo tvirtinant, kad Raudonajai armijai buvo įsakyta griauti miestus ir kaimus, galinčius patekti į rankas vokiečiams. Naikinimo akcija, kuri pavertė ją našlaite ir nušlavė nuo žemės paviršiaus gimtuosius namus, pasirodo, buvo prevencijos priemonė.

Tais žodžiais buvo galima pateisinti tūkstančius mirčių, kalnus griuvėsių. Buvo užginta abejoti, aiškintis ir klausinėti. Kas smerkė tas žudynes, buvo laikomas išdaviku. Meilė ir švelnumas, kuriuos Raisai skiepijo tėvai (tokias pamokas vaikas gauna gyvendamas šalia dviejų žmonių, kurie myli vienas kitą, juos stebėdamas ir jų klausydamas), — visa tai buvo išstumta iš jos sąmonės. Tai liko kitame laike, kitame pasaulyje.

Vyriškį, sėdintį priešais ją, daugeliu atžvilgių galėtum laikyti jos veidrodiniu atvaizdu. Tikrų tikriausias našlaitis. Jis, be abejonės, netikėjo niekuo, išskyrus savo darbą. Nejausdamas nei kaltės, nei sąžinės priekaištų, jis galėjo prisitaikyti lengviau už kitus, nes neturėjo ko prarasti, jo nevaržė jokie įsitikinimai ar moralės nuostatos. Jis sakydavo viską, ką reikėjo sakyti, darė viską, ką reikėjo daryti, net jeigu tai prieštaravo tam, ką jis kalbėjo išvakarėse. Jei reikia išduoti ką nors, ką vakar mylėjai, vadinasi, taip reikia, rytoj rasi kitą meilės objektą. Kitados ji manė, kad toks yra ir Levas. Bet jis buvo kitoks. Levas tikėjo, kad jo darbo reikia konkrečiam tikslui. Liovęsis tuo tikėti, liovėsi ir paklusti. O šis žmogus netikėjo niekuo, išskyrus savo paties sėkmę. Kovodamas dėl išlikimo, jis pasirinko prityrusį sąjungininką.

Agentas Simonovas vėl palinko.

— Jūs galėsit susirasti kitą vyrą. Su kitu sutuoktiniu jums tikriausiai būtų geriau.

Jis išsitraukė aplanką ir padavė. Raisa atskleidė. Nespalvotos Levo nuotraukos. Visos padarytos ką tik, jau šiame mieste. Štai Levas kalbasi su jauna moterim, apsimuturiavusia skara kaip kokia senutė. Juodu žengia į daugiabutį namą.

— Tai prostitutė, vardu Irina Morozovą. Vakar vakare Levas lankėsi pas ją ir praleido su ja beveik dvi valandas. Jis jums neištikimas. Gal dabar bus lengviau apsispręsti?

Raisa kartais svarstydavo, ar tik Levas nesilanko pas prostitutes. Juodu mylėjosi retai, o kai mylėdavosi, ji būdavo pasyvi ir abejinga. Bet jis niekuomet nesiskundė. Iki pokalbio traukiny jis niekada apie tai nešnekėjo. Tuo atžvilgiu elgėsi taktiškai. Todėl ir spėjo, kad jis pasitenkina kitur.

Simonovas laukė Raisos atsakymo laižydamas sukepusias lūpas. Vos pasiskaitęs jos asmens bylą (žinoma, jis melavo, ne viskas tenai buvo švaru), jis jau surezgė planą. Byloje buvo daktaro Zarubino pastaba apie Raisos grožį, įspėjimas, kad reikia būti apdairiems.

Ji pavojinga.

Ir ji iš tiesų graži. Bet neatrodo pavojinga. Priešingai: pavojus gresia jai pačiai. Ji pažeidžiama. Jai reikia jo. Jis gali suvaidinti jos gelbėtoją ir tuo pat metu sumedžioti jos neištikimą vyrą. Jo pasiūlymas buvo praktiškas: kam čia dar meilintis. Ir jis nekantriai pridūrė:

— Tai ar padėsit man?

Raisa dvejojo tik trumpą valandėlę. Tą pačią dieną

Maždaug penkių šimtų metrų spinduliu nuo tos vietos, kur buvo rastas Larisos kūnas, visas plotas oficialiai ištirtas. Net ir Levui, neturinčiam žmogžudysčių tyrimo patirties, atrodė, kad per mažai. Nieko ir nerasta, išskyrus mergaitės drabužėlius, numestus už kokių keturiasdešimies žingsnių nuo kūno giliau į mišką. Kodėl jos apdarai: palaidinukė, sijonas, kepuraitė, striukė ir pirštinės, — tvarkingai sudėti, atsidūrė taip toli nuo kūno? Ji pirmiau nurengta, paskui nužudyta. Ant drabužių nei kraujo pėdsakų, nei peilio žymių — dūrių ar pjūvių. Arba Larisa Borisovna buvo jau nuoga, arba pati nusirengė. Gal bandė bėgti? Gal žudikas iš pradžių elgėsi draugiškai ir tik paskui pasikeitė, sušiurkštėjo. Toks scenarijus rodėsi labiausiai tikėtinas. Žudikas bus įtikinęs ją eiti su juo, gal pasiūlė pinigų. Ir tik kai atsidūrė giliau miške, kai nusirengė, tik tada buvo užpulta. Bet Levas neįžvelgė nusikaltimo logikos. Jis atrodė beprasmis iš esmės, o visos nesuprantamos detalės — žemės, skrandis, virvelė — piršo mintį, kad žudikas veikė vadovaudamasis neįprastomis taisyklėmis.

Buvo maža vilties sužinoti dar ką nors apie Borisovnos mirtį, net turint omeny, kad tyrimas atliktas nemokšiškai ir paviršutiniškai. Ir ne dėl to Levas nusprendė dar ir pats apieškoti mišką. Jis buvo įsitikinęs, kad Larisa — jau ne pirma žudiko auka. Vargu ar Fiodoro sūnelio mirtis turi ką nors bendra su šiuo nusikaltimu. Jau vien geografinis nuotolis tarp abiejų negyvėlių verstų atmesti bet kokią sąsają. Juo labiau jis net nematė Arkašos lavonėlio. Nematė jo ir Fiodoras. Tik girdėjo iš mačiusiųjų. Todėl Levas laikėsi nuomonės, kad jokio ryšio negali būti. Ir atsidūrė paradoksalioje padėtyje: jam reikia rasti dar vieną lavoną. Žiemą po tuos miškus niekas nevaikšto, ir jeigu tai žudiko maniako darbas, sušalęs lavonas neaptiktas gali išgulėti ne vieną mėnesį.

Levas ieškojo šviečiant mėnesienai ir su žibintuvėliu (kai buvo įsitikinęs, kad niekas nemato): juk jo gyvybė priklauso nuo to, ar pats nebus susektas. Majoro grasinimą jį nužudyti jis priėmė už gryną pinigą: abejoti nebuvo pagrindo. Tiesa, jo darbo slaptumas buvo pažeistas — jaunasis geležinkelio stoties tarnautojas Aleksandras pamatė jį vaikštinėjantį po mišką. Vaikinas jį pašaukė, ir Levas, nesugalvojęs kokio įtikinamo melo, gavo prisipažinti renkąs įrodymus dėl Borisovnos nužudymo. Jis paprašė Aleksandrą niekam apie tai neprasitarti, esą pakenktų tyrimui. Vaikinas sutiko, palinkėjo sėkmės ir pridūrė pats visada spėjęs, kad žudikas buvo traukinio keleivis. Kodėl gi kūnas atsidūrė taip arti stoties? Levas pritarė minčiai, kad taip norėta mesti įtarimą ant jaunuolio. Nors jis ir atrodė gan mielas, vien nekalta išvaizda mažai tereiškė. Ir pats nekaltumas ne kažin ką reiškia, pamanė Levas.

Naudodamasis planu, rastu milicijos skyriuje, Levas suskirstė mišką, supantį geležinkelio stotį, į keturis sektorius. Pirmame sektoriuje, jame buvo aptiktas Borisovnos kūnas, nieko nerado. Žemę ten trypė šimtai batų. Net jei ir liko kruvino sniego, jis, žinoma, buvo nukastas stengiantis ištrinti nusikaltimo pėdsakus. Kiti trys sektoriai, kiek Levas prisimena, nebuvo apieškoti. Ten sniegas neliestas. Pirštai sugrubo nuo šalčio. Tačiau sniego danga jam ir pravertė: vienu sykiu galėjo gan sparčiai apžiūrėti, ar nepripėduota, didokus plotus, tiesa, juos nužymėdamas jau savo paties pėdsakais.

Bebaigdamas trečią sektorių Levas stabtelėjo — išgirdo žingsnius. Užgesino žibintuvėlį ir pritūpė už medžio. Nieko nematė, bet girdėjo girgždinant sniegą. O štai ir kažkokia tamsi figūra artinasi. Levas negalėjo pasislėpti — anas, matyt, eina jo pėdsakais. Gal sprukti? Vienintelė išeitis.

— Levai!

Jis atsistojo ir įjungė žibintuvėlį. Raisa!

Levas nuleido šviesos spindulį nuo jos veido.

— Ar tave seka?

Ji papurtė galvą.

— Palikau šviesą mūsų kambary, užtraukiau užuolaidas ir paslapčiom išėjau.

— Ko tau čia reikia?

Jis ir pats nemanė, kad klausimas nuskambės taip šiurkščiai.

— Šiandien kai kas įvyko. Reikalas skubus.

— Nagi, nagi.

— Mane užkalbino toks Simonovas, MGB agentas.

— Ar jie mane seka?

— Jie jau turi tavo nuotraukų. Su prostitute, taip jie sako.

— Jos vardas Irina. Taip, ji prostitutė. Bet aš su ja negulėjau.

— Neprivalai aiškintis.

— Tai ta pati, kuri rado nužudytą mergaitę. Ar nuotraukose, kurias jie tau rodė, matyti Irinos veidas? Ar fotografijose jis užmaskuotas?

— Ar tai svarbu?

— Ji buvo sumušta: paakiuose mėlynės, žandas ištinęs. Ji vos iškalba, vos gurkšnį nuryja. Žinoma, negali ir dirbti.

— Ji buvo su skara. Veido nesimatė.

— Jie ir norėjo, kad neįžiūrėtum. Jie stengiasi mus sukiršinti.

Kam tos pastangos: nebėra ko ir kiršinti.

— Kas ją taip sudirbo?

— Klientas, vidutinio rango partijos narys. Bandė ją išprievartauti. Ji spruko. Jis pavijo, o ji užkliuvo už tos mergaitės lavono.

— Ar tas vyras, bandęs ją išprievartauti, nužudė ir tą mergaitę?

— Irina sako, kad pats apstulbo išvydęs lavoną.

— Gal ją prigrasino taip kalbėti?

— Tai ir norėjau sužinoti. Dėl to ir buvau su ja susitikęs. Pasak jos, tas vyriškis vos neapsivėmė pamatęs mergaitės lavoną.

— Levai...

— Žinau. Jie prašė tave, kad mane šnipinėtum.

— Ir aš sutikau.

— Teisingai pasielgei.

— Bent jau parodysiu jiems, kad esu lojali, ir kartu galėsiu juos patikinti, kad nepadarei nieko blogo. Taip laimėsim šiek tiek laiko. Mes negalim čia likti. Reikia sprukti. Turim pereiti sieną į Vakarus. Tu esi agentas. Jiems tu būtum naudingas. Jie tave apsaugotų. Tai vienintelė galimybė išlikti gyviems.

— Ne.

— Ar gali pasiūlyti ką geresnio?

— Savo šalies niekada nepaliksiu.

— Ši šalis ketina tave nužudyti.

— Jei nori bėgti, padėsiu tau kiek galėdamas. Man nėra ko per daug bijoti. Bet aš negaliu bėgti su tavim.

— Kam aš be tavęs reikalinga? Kokia ambasada suteiktų man prieglobstį? Aš — tik žmona, mokytoja, be tavęs neturėčiau jokių galimybių.

— Užjaučiu.

— Negi taip bloga norėti likti gyvam?

— Kokia prasmė išgyventi, jei negali sutarti su savim? Tu pati mane to mokei.

Raisa pasitrynė kaktą, nusivylusi dėl jo karingumo. Levas užsidegęs dėl to tyrimo, pasiryžęs įrodyti savo tiesą. Vaikiškas, nerealus siekis, kurį įkvepia bemaž vien kaltės jausmas. Raisa paklausė:

Ir ką tikiesi pasiekti?

— Nežinau. Bandau išsiaiškinti.

— Tikiesi, kad būsi išteisintas?

— Mergaitei išpjautas skrandis ir niekas neieško žmogaus, kuris tai padarė. Štai ir viskas.

— O jei tau pavyks išnarplioti nusikaltimą, jei pavyks suimti tikrąjį kaltininką, ar tada kiti areštai bus pateisinami? Žinai, kaip tai atrodo man? Pasipūtimas. Kuris kainuos gyvybę ir tau, ir man.

— Raisa, tas MGB agentas pasiūlė tau galimybę išgyventi. Spėju, jie ketina suimti mane tik po kelių mėnesių, ne anksčiau. Tikriausiai jiems reikia sukurpti bylą prieš mane. Dar nori papūdyti mane kalėjime, užuot iš karto pribaigę. Žinau viena — laiko turiu mažai. Ir noriu per tą laiką rasti žmogų, kuris tai padarė.

— O ką man daryti?

— Prieš pat mane suimdami jie sustiprins sekimą. O iki tol turėtum eiti pas juos, pripasakoti ko nors apie mane, suvaidinti, kad esi man neištikima.

— Ir gultis į to vyro lovą?

— Nežinau. Ar tai viena susitarimo sąlygų?

— Tai visada susitarimo sąlyga.

— Man labai gaila, iš tiesų.

Po ilgos tylos Raisa pasuko atgal į stotį. Ir kurgi jai dar eiti? Grįžti į dvokiantį triukšmingą kambarį su suplyšusiu čiužiniu ir užkaltu langu? Ką jai dabar daryti? Sėdėti ir skaičiuoti, kada baigsis tie du mėnesiai? Gyventi kaip ant adatų laukiant, kada ateis išsivesti Levo? Ji stabtelėjo ir atsigręžė. Levas tebestovėjo ten pat.

— Levai?

— Aha.

— Aš noriu padėti.

— Ką?

— Noriu pagelbėti.

— Kodėl?

— O ką daugiau man daryti?

— Verčiau nesikišk. Tau bus sunkiau įskųsti mane, jeigu įkliūsi man padėdama.

— Nebus. Pasakysiu, kad rinkau įkalčius prieš tave. Sakysiu, kad tave šnipinėjau.

— Kažin ar tai geras sumanymas.

— Tada bėgam kartu į Vakarus. Bet tu nenori, o per tą tyrimą mes įklimpsim. Levai, šitaip mudu abu pražūsim. Užtat tu ir nenusprendi, veltis man į tą reikalą ar nesivelti. Mano gyvybė jau ir taip kabo ant plauko.

Levas svarstė. Taip, ji teisi. Raisa susikišo rankas į striukės kišenes.

— Nagi, ko mes ieškom?

Kažin ar Raisa tamsoje matė, kad Levas šypsosi. Jis neturi kitos išeities. O ji jau apsisprendusi. Tiesą sakant, jos pagalba jį nudžiugino.

— Ta mergaitė jau ne pirmoji auka.

— Iš kur žinai?

— Mergaitės skrandis išpjautas. O burna prikimšta žemių. Žudikas atsinešė, ko jam reikia, ir pasiėmė, ko norėjo. Jis turėjo turėti kokią dėžę ar maišą. Žinojo, ką darys.

— Tai ieškom dar vieno lavono?

— Jei rasim kitą auką, byla bus atnaujinta. Įkalčiai prieš Varlamą Babičių susiję tik su šia mergaite. Radus kitą žudiką kaltinimai Varlamui subliūkštų.

— Tu sakei, kad tam vaikinui, Varlamui, sunkiai sekėsi mokslai. Tokį žmogų galima apkaltinti kuo tik nori. Jiems nieko nereikš apkaltinti jį ir abiem žmogžudystėmis.

— Tai tiesa, bet antrasis lavonas būtų vienintelė galimybė atnaujinti bylą.

— Gerai. Rodyk kelią.

Ir juodu kartu nuklampojo gilyn į mišką.

Bemaž po pusvalandžio Raisa parodė: jos kelią kirto dvi lygiagrečios virtinės pėdsakų, suaugusiojo ir vaiko. Nueita į rytus. Jokių neįprastų ženklų, nieko įtartino. Vaikas nebuvo tempte tempiamas. Abiejų žingsniuota sutartinai, tarsi tėvas su dukrele išėjo pasivaikščioti. Suaugusiojo batų pėdsakai labai dideli ir gilūs, o vaiko — vos įžiūrimi. Levas ir Raisa irgi pasuko į rytus. Žingsniavo tylomis, tik sniegas girgždėjo po kojomis, kai jie vinguriavo tarp medžių stengdamiesi neužminti nė vienos pėdos.

Po kokių dvidešimties minučių Raisa stabtelėjo. Pėdsakai vedė kaip vedę nosies tiesumu.

— Jie gali taip tęstis daugybę kilometrų iki kokio nors kaimelio.

— Gali.

Raisa suprato: Levas pasiryžęs sekti jais ligi galo.

Nebetoli prireikė eiti. Priekyje jie pamatė suplūkto sniego plotelį, lyg kieno nugulėtą. Pėdsakai susipynę. Čia būta grumtynių. Atrodo, vyras pasuko šalin nuo kivirčo vietos, o mažosios pėdos veda priešinga linkme, be to, įspaudai nelygūs, padriki, lyg mergaitė būtų bėgusi. Akivaizdu, vienoj vietoj buvo parpuolusi — sniege liko rankos įspaudas. Bet ji pakilo ir bėgo toliau. Ir vėl parkrito. Tarsi grūmėsi ant žemės, tik neaišku su kuo: jokių kitų pėdsakų šalia nematyti. Lyg kažkas užvirto ant jos ir ji bandė tą naštą nusimesti. Kad ir kaip ten buvo, mergaitė įstengė vėl atsikelti. Ir vėl bėgo. Iš pėdsakų sniege aiškiai matei, kokios žūtbūtinės buvo jos pastangos. O vyriškų pėdsakų vis nėra. Ir štai keliais metrais toliau jie vėl atsiranda. Gilūs batų įspaudai išlenda iš už medžių ir artėja prie vaiko. Jis bėgo — tarpai tarp jo pėdų dideli. Vyro būta aukšto. Matyt, pradžioje jis traukėsi nuo vaiko, o paskui apsigalvojo ir tekinas grįžo. Iš pėdsakų krypties sprendžiant, jis sučiupo mergaitę anapus medžio.

Raisa sustojo ir įbedė žvilgsnį ten, kur, jos nuomone, turėjo susieiti anųdviejų pėdsakai. Levas palietė jai petį.

— Stovėk čia.

O pats nužingsniavo, apėjo aplink medį. Pirmiausia pamatė kruviną sniegą. Paskui — basas kojas, sudarkytą liemenį. Tai ne mergaitė, o berniukas, kokių trylikos keturiolikos metų. Mažas, gležnas. Jis, kaip ir ana mergaitė, gulėjo ant nugaros ir žvelgė į dangų. O kas jo burnoj? Akies krašteliu Levas suvokė kažką judant. Atsigręžęs pamatė Raisą, palei medį žiūrinčią į berniuką.

— Kaip jautiesi?

Ar ji ištvers? Raisa linktelėjo. Jos mintys buvo kuo aiškiausios, lyg jie būtų begrįžtantys į savo skurdų būstą pasivaikščioję. Ji suprato (numanė, kad ir Levas suprato, jeigu matė ligoninėje mergaitės lavoną) — tą žudiką būtina sustabdyti. Jiems nekilo jokios minties, kad rizikuoja, nesiekė ko ir nubausti, pasididžiuoti ar ką nors pataisyti. Apskritai nekilo jokio klausimo. Tas nusikaltimas buvo akibrokštas, kiekvienas, pamatęs tą vaizdą, negalėtų nepriimti iššūkio.

Levas priklaupė šalia berniuko. Jam ant kulkšnies buvo užrišta virvelė. Ji nupjauta, sniege gulėjo tik trumpas galiukas. Ten, kur oda virvelės nutrinta ir nuplėšta, kulkšnis buvo paraudusi. Levas prisivertė pažiūrėti ir į berniuko veidą. Burna prikimšta purvo. Atrodo, jis šaukė iš skausmo ir tuo pat metu vėmė. Bet jo kūnas, ne taip kaip Larisos, neapsnigtas. Aišku, jis nužudytas vėliau, gal prieš porą savaičių. Levas palinko prie berniuko burnos, ištraukė iš jos žiupsnį tamsaus purvo ir patrynė tarp smiliaus ir nykščio. Šiurkštus ir sausas, pačiupinėti nepanašus į žemes. Gabaliukai stambūs ir nelygūs. Suspausti jie lūžinėjo. Ne, tai ne žemės. Tai medžio žievė. Kovo 22-oji

Praėjo jau pusantros paros nuo to laiko, kai juodu rado berniuko lavoną, o Levas vis dar nebuvo įteikęs apie jį raporto. Raisa teisi: ir antroji žmogžudystė, užuot paskatinusi atnaujinti bylą, galėjo būti priskirta Varlamui Babičiui. Vaikinas nemokėjo gintis, jam galėjai įteigti ką tinkamas — pašnibždėjai į ausį, ir jis jau tiki. Argi nepatogu ant jo suversti kaltę dėl dviejų šiurpių nusikaltimų! Kam ieškoti kito įtariamojo, kai vienas jau sėdi už grotų? Jei Babičius neturės alibi (o kur jis turės, juk žinoma, kokie žmonės dirba internate: nei jį prisimins, nei norės už jį laiduoti), kaltinimai garantuotai jam bus pareikšti ne dėl vienos, o dėl dviejų žmogžudysčių.

Dėl to Levas ir negalėjo lyg niekur nieko pranešti radęs berniuko lavoną. Pirmiau reikėjo įrodyti, kad Varlamas Babičius nieko apie jį nežino. Vienintelė galimybė jį išgelbėti — sustabdyti jo, kaip pirmo milicijos rasto įtariamojo, kol kas vienintelio, bylą ir iš naujo imtis tyrimo. Tiesa, kaip tik to nedaryti Nesterovas ir buvo įspėjęs Levą. Didžiausias keblumas buvo, kad Babičius jau spėjo prisipažinti. MGB vietos operatyvininkai, išgirdę, kad milicija suniekino prisipažinimą, tikriausiai imtųsi priemonių. Prisipažinimas — visos teisinės sistemos pamatas, jo šventumą reikia apginti bet kokia kaina. Jei kas sužinos apie netoliese įvykdytą antrąją žmogžudystę, Levui dar nespėjus įrodyti, kad Babičius nieko apie ją nežino, MGB veikiausiai nuspręs, jog kur kas lengviau, paprasčiau ir saugiau visiems, turintiems reikalų su šia byla, tiesiog pataisyti prisipažinimą ir pašnibždėti įtariamajam reikiamas detales (kad prieš kelias savaites miške anapus geležinkelio buvo nudurtas penkiolikametis berniukas). Toks sprendimas būtų puikus, veiksmingas ir nieko nepapiktintų, net ir paties Babičiaus, nes jis greičiausiai nė nesusigaudytų, kas čia vyksta. Vienintelė išeitis garantuoti, kad naujiena apie antrą lavoną nepasklistų: Levui reikia tylėti. Grįžęs į geležinkelio stotį, jis nesukėlė aliarmo ir nesikreipė į viršininkus. Neraportavo apie žmogžudystę ir nelietė nusikaltimo vietos. Išvis nieko nedarė. Raisa nustebo ir sutriko, kai ir jai liepė niekam nieko nesakyti, paaiškino ligi ryto negalėsiantis susitikti su Babičium, vadinasi, lavonas turėsiąs likti miške per naktį. Jam dėl to esą baisiai neramu, bet jei jis nori suteikti Babičiui galimybę išsiteisinti, kitaip pasielgti esą neįmanoma.

Babičius sėdėjo jau ne milicijos areštinėje — buvo perduotas prokuratūrai. Jos kvotėjai jau buvo išgavę jo prisipažinimą nužudžius Larisą Borisovną Petrovą. Levas skaitė tą dokumentą. Kvotėjų išgautas prisipažinimas kiek skyrėsi nuo to, kurį turėjo milicija, bet vargu ar tai ką keitė: išvada ta pati — kaltas. Tačiau milicijos protokolas nėra oficialus dokumentas ir teismas juo nesirems. Tuo metu, kai Levas paprašė leidimo pasišnekėti su kaliniu, tardymas buvo jau baigtas, byla parengta atiduoti į teismą.

Levas buvo priverstas įrodinėti, kad įtariamasis galėjęs nužudyti ir daugiau mergaičių, todėl prieš perduodant jį teismui milicija ir prokuratūra turinčios kartu iškvosti jį ir sužinoti, ar nebuvę daugiau aukų. Nesterovas iš atsargumo sutiko, bet tik todėl, kad nesugalvojo dingsties atsakyti. Tai jie jau buvo privalėję padaryti. Nesterovas spyrėsi, kad jungtinėje kvotoje dalyvautų kuo daugiau liudytojų. Dviejų kvotėjų ir dviejų milicininkų akivaizdoje Babičius neigė ką nors žinąs apie kitas aukas. Paskui kvotėjai sutarė, jog neįtikima, kad kaltinamasis būtų nužudęs dar ką nors. Jų žiniomis, nebuvo dingę daugiau mergaičių šviesiais plaukais, o juk kaip tik šviesūs plaukai buvę nusikaltimo motyvas. Išklausęs bendro kvotėjų sutarimo, kad Babičius tikriausiai nieko daugiau nenužudė, Levas apsimetė abejojantis ir pareiškė, jog dėl visa ko reikėtų išnaršyti mišką bent jau trisdešimties minučių kelio atstumu nuo miesto. Pajutęs, kad Levas kažką sumanęs, Nesterovas dar labiau sunerimo. Bet nepasitikėdamas Levu, jis bijojo ir prieštarauti jo siūlymui: pavojinga būtų taip elgtis, kol negautas joks įsakymas iš Maskvos. Paieška buvo paskirta šiandien, praėjus trisdešimt šešioms valandoms, kai buvo rastas lavonas.

Per tas pusantros paros Levui ir Raisai neišėjo iš galvos berniukas, tysantis sniege. Levas vidury nakties pabudo susapnavęs slogų sapną: išskrostasis berniukas klausia, kodėl jie jį paliko. Tačiau susapnuotas berniukas buvo ne jųdviejų dabar rasta auka, o Arkadijus — Fiodoro sūnelis. Raisai sunku buvo susikaupti per pamokas mokykloje žinant, kad miške guli negyvas vaikas. Nors ir kankinama nerimo, ji sutiko su Levo sprendimu, esą tai vienintelis būdas išlaisvinti nekaltą vaikiną ir imtis medžioti tikrąjį piktadarį. Jo argumentai rodėsi nepagrįsti, bet kaip tik todėl skambėjo labai įtikinamai.

*

Iš sušauktų lentpjūvės darbininkų Nesterovas sudarė paieškų komandą ir suskirstė ją į septynis būrius po dešimtį vyrų bei moterų. Levas buvo paskirtas į būrį, naršysiantį mišką šalia 379-osios valstybinės ligoninės, priešingoje miesto pusėje nuo tos vietos, kur guli auka. Jam labai pasisekė: juk geriau, kad ne jis rastų lavoną. Be abejo, nežinia, ar nebus rasta ir daugiau lavonų. Levas buvo įsitikinęs — tai ne pirmos aukos.

Dešimt Levo grupės narių pasiskirstė į grandis: dvi po tris ir viena — keturių žmonių. Levas dirbo su leitenantu Sitkinu, Nesterovo pavaduotoju, kuriam neabejotinai buvo pavesta sekti Levą. Kartu su jais ėjo lentpjūvės darbininkė Ida Pogorelova. Grandis sugaišo visą dieną, kol braidydama po gilias pusnis išžvalgė jai paskirtą kelių kvadratinių kilometrų sklypą; norėdama įsitikinti, kad tenai nieko nėra, trijulė sniegą turėjo išbaksnoti lazdomis. Jokio lavono nerado. Vakarop susitikę prie ligoninės su kitomis dviem grandimis, jie sužinojo, kad ir šios grįžo tuščiomis. Šiame miške nieko nėra. Levas nekantravo sužinoti, kaip reikalai klostosi kitapus miesto.

*

Nesterovas stovėjo pamiškėj netoli geležinkelio techninės priežiūros posto, laikinai paversto štabo būstine. Levas priėjo, stengdamasis neskubėti ir atrodyti abejingas. Nesterovas pasiteiravo:

— Ką radot?

— Nieko.

Kiek patylėjęs Levas paklausė:

— O kaip čia?

— Irgi nieko, visiškai nieko.

Išgaravo Levo savitvarda, apsimestinis abejingumas. Būdamas įsitikinęs esąs stebimas, jis pasisuko eiti atgal svarstydamas, kas padaryta ne taip. Kodėl jie neaptiko kūno? Gal jo nebėra? Pėdsakai aiškių aiškiausi. Užtektų pusvalandį jais paėjėti, kad pasiektum vietą, kur guli berniukas. Gal kūnas ir ne paieškos kvartale, bet pėdsakais derėjo eiti iki galo. Kodėl būrys parsliūkino nieko nepešęs? Gal sustojo priėjęs tą vietą, kur pėdsakai išeina iš užbrėžto paieškų ploto, juk patys jokio rimtesnio motyvo neturėjo. Dauguma grandžių jau grįžusios, netrukus baigsis ir visa operacija, o berniuko kūnas taip ir liks miške.

Levas ėmė klausinėti paieškų dalyvius. Du milicininkai, abu ne vyresni kaip aštuoniolikos metų, grįžo su grupe, šukavusia miško plotą arčiausiai tos vietos, kur buvo berniuko kūnas. Jie prisipažino matę pėdsakus, šie neatrodę įtartini, nes eita ne dviejų žmonių, o veikiau keturių: matyt, kokia šeima ėjo pasivaikščioti. Levas laiku nesusivokė, kad juodu su Raisa paliko dar dvi eiles pėdų lygia greta su žudiko ir jo aukos pėdsakais. Tramdydamas pyktį jis pamiršo, kad neturi teisės įsakinėti, ir liepė tiedviem milicininkams grįžti į mišką ir eiti pėdsakais iki galo. Šie nenorėjo sutikti: gal tie pėdsakai veda nežinia kiek kilometrų. Antra vertus, kokią teisę Levas turi komanduoti?

Levui nebeliko nieko kito, tik vėl eiti pas Nesterovą ir atskleidus žemėlapį įrodinėti, kad toje pusėje niekur arti nėra jokio kaimo, tad pėdsakai kelia įtarimą. Bet Nesterovas pritarė jaunikliams. Keturios virtinės pėdsakų rodančios, kad ten nesą ko ieškoti. Nebesuvaldydamas nusivylimo Levas tarė:

— Tada eisiu vienas.

Nesterovas pažvelgė į Levą.

— Eisim abudu.

Levas žingsniavo savo paties pėdsakais vis gilyn į mišką, lydimas vien Nesterovo. Per vėlai susigriebė, kaip pavojinga šitaip eiti — beginkliam, be liudytojų. Norint jį nudobti, geresnės progos ir būti negali. Nesterovas rodėsi ramus ir rimtas, vis rūkė.

— Pasakykite man, Levai, ką tikimės rasti tų pėdsakų gale?

— Nė nežinau.

— Betgi čia — jūsų pėdsakai?

Nesterovas bakstelėjo į pėdsakus priekyje, paskui — į ką tik Levo paliktus. Jie buvo vienodi.

— Einam ieškoti vaiko lavono.

— Kurį jūs jau radot.

— Prieš dvi dienas.

— Bet nepranešėt apie tai?

— Norėjau įrodyti, kad Varlamas Babičius nieko nežino apie tą žmogžudystę.

— Jūs nerimavot, kad mes apkaltinsim jį dėl to nužudymo?

— Aš ir dabar nerimauju.

Nesterovas nebetarė daugiau nė žodžio, kol juodu priėjo lavoną. Berniukas tysojo visai taip, kaip Levas prisiminė: aukštielninkas, nuogas, burna prikimšta žievių, liemuo barbariškai sudarkytas. Levas stovėjo ir laukė, kol Nesterovas jį apžiūrės. O šis neskubėjo. Buvo matyti, kad majoras pasipiktinęs dėl tokio nusikaltimo. Tai šiek tiek guodė Levą.

Pagaliau Nesterovas kreipėsi į Levą:

— Grįžkit atgal ir pakvieskit prokurorą. Aš liksiu prie kūno. — Prisiminęs Levo nuogąstavimus pridūrė: — Akivaizdu, kad Varlamas Babičius neturi nieko bendro su šia žmogžudyste.

— Ir aš taip manau.

— Tai dvi atskiros bylos.

Levas apstulbo išgirdęs tokį tvirtinimą.

— Bet juk tuos du vaikus nužudė tas pats žmogus.

— Mergaitė išžaginta ir nužudyta. Berniukas išžagintas ir nužudytas. Tai skirtingi nusikaltimai. Skirtingi iškrypimai.

— Betgi sutapimai...

Baigėsi Nesterovo kantrybė. Jis pertraukė Levą:

— Larisai sužalotas tik liemuo. O pažvelkit į šį berniuką. Jis visas supjaustytas: ir rankos, ir kojos, visas kūnas iki pat kaklo.

— Gal jis smarkiau priešinosi. Bet į burną abiem buvo prigrūsta žievės, susmulkintos medžio žievės.

— Larisai į burną buvo prikimšta žemių.

— Netiesa.

— Varlamas Babičius prisipažino, kad jai į burną prigrūdo žemių.

— Vadinasi, jis negalėjo jos nužudyti — žemė įšalusi. Jeigu ten — žemės, tai iš kur jų ėmė? Jos burna buvo prigrūsta žievės, lygiai kaip ir šio berniuko. Žievės buvo pasirūpinta iš anksto, tik nežinau kodėl.

— Babičius prisipažino.

— Jis prisipažins bet ką, jei ilgai kamantinėsite.

— Kodėl jūs taip tvirtai įsitikinęs, kad čia to paties žudiko darbas? Vienas vaikas nužudytas prie pat stoties — nerūpestingai, nesisaugant, vos ne atvirai. Keleiviai galėjo išgirsti riksmą. Kvailas nusikaltimas, kvailys ir prisipažino jį įvykdęs. O šis berniukas buvo kone valandą vedamas gilyn į mišką. Buvo pasirūpinta, kad niekas nesutrukdytų. Tai darė ne tas pats žmogus.

— Kas žino, kaip ten buvo su ta mergaite — gal nusikaltėlis norėjo eiti toliau į mišką, o mergaitė nesutiko, ir žmogžudžiui teko ją nugalabyti čia pat? Kodėl abi aukos buvo su virvele ant kulkšnies?

— Tai du skirtingi nusikaltimai.

— Pasakykit man, kad nesat užsispyręs žūtbūt nuteisti tą, kurį sučiupote, nepaisydamas jokių argumentų.

— O jūs man pasakykit, koks žmogus gali išžaginti mergaitę, ją nužudyti, o paskui išžaginti ir nužudyti berniuką? Kas tasai žmogus? Aš dirbu milicijoje dvidešimt metų, bet niekada dar nebuvau susidūręs su tokiu tipu. Ir nesu apie tokį girdėjęs. Gal jūs žinote tokį egzempliorių?

— Ne, nežinau.

— Nes jo ir nėra. Mergaitės žudikas turėjo motyvą — jam reikėjo jos gelsvų plaukų. Ją nužudė ligonis. Šio berniuko žudikas irgi turėjo motyvą, bet jį nužudė kitas žmogus, sergantis kita liga. Kovo 23-ioji

Aleksandras Nikolajevičius Kravčenka uždarė bilietų kasą, nuleido žaliuzes ir atsisėdo į krėslą. Nors patalpa buvo maža, vos pora kvadratinių metrų, džiaugėsi ir tokia. Jam nereikėjo su niekuo ja dalytis, niekas nestebėjo, kaip jis dirba. Tam tikru požiūriu jis buvo laisvas, jo nevaržė nei išdirbio normos, nei našumo ataskaitos. Tokia tarnyba turėjo tik vieną minusą. Visi, kas jį pažįsta, manė, kad jis turi būti nusivylęs tokia gyvenimo permaina. Žmonės šypsojosi jam — maloniai, užjaučiamai, apgailestaudami.

Prieš penkerius metus Aleksandras buvo greičiausias 151- osios vidurinės mokyklos sprinteris. Žmonės tikėjo, kad jam lemta pasiekti šalies rekordą, o gal laimėjimų ir tarptautinėje arenoje, jeigu Sovietų Sąjunga kada nors dalyvautų olimpinėse žaidynėse (jam mokantis mokykloje tai dar nebuvo aišku). O jis įklimpo sėdimame darbe, bilietų kasoje, žiūrėjo, kaip kiti žmonės leidžiasi į keliones, pats nepajudėdamas iš vietos. Jis šitiek metų laikėsi sekinančio treniruočių režimo, laimėdavo srities pirmenybes. Ir kuo tai baigėsi? Tvarkaraščiais ir bilietais — darbu, įkandamu kone kiekvienam. Jis tiksliai prisiminė, kada žlugo jo svajonės. Jis su tėvu sėdo į Maskvos traukinį — važiavo dalyvauti atrankoje į Centrinį armijos sporto klubą, pavaldų Gynybos ministerijai. CSKA atsirinkdavo geriausius atletus iš visos šalies ir išugdydavo iš jų puikiausius sportininkus, tuo jis tai jau tikrai garsėjo. Devyniasdešimt procentų kandidatų būdavo atmetama. Aleksandras spaudė iš visų jėgų, kol jų netekęs parpuolė šalia bėgimo tako. Niekada dar nebuvo taip bėgęs. Pagerino asmeninį rekordą. Bet atrankos neįveikė. Grįžtant namo tėvas bandė rasti tos nesėkmės teigiamybių. Ragino sūnų dar atkakliau treniruotis, tada ateinančiais metais jis tikrai įveiksiąs atranką, būsiąs stipriausias ir galėsiąs sėkmingai kautis dėl savo svajonės. Bet Aleksandras jau atidavė visas jėgas, ir vis tiek to nepakako. Jis žinojo, kad kitų metų nebebus. Nors tėvas ir toliau jį spaudė, sūnaus įkarštis išgaravo, o netrukus atlyžo ir tėvas. Aleksandras metė mokyklą, ėmė dirbti — pasirinko lengvą kasdienybę. Kuo būtų galėjęs tapti, jis pagalvodavo nebent tada, kai susitikdavo su žmonėmis, nusivylusiais juo, arba kai Pravda parašydavo apie pirmaujančių šalies sportininkų pergales. Jis žiūrėdavo stambiagrūdes nespalvotas jų nuotraukas — kokie džiaugsmingi, nors ir išvargę veidai, — ir jusdavo, kaip kažkas spurda širdy, lyg skaitytų apie kitados mylėtą merginą. Bet tie jausmai greit praeidavo. Užtekdavo prisiminti, kad jam niekada nepatikdavo žiūrėti į savo nuotrauką, išspausdintą laikraštyje.

Aštuntą valandą vakaro jis baigė darbą. Išėjo iš kasos būdelės ir ją užrakino. Kelias į namus artimas. Jis gyveno su tėvais stoties rūmų priestate. Tėvas formaliai buvo atsakingas už stoties rūmus. Deja, tėvas negalavo. Nė viena ligoninė nenustatė ligos, tik tvirtino, kad jis nutukęs ir per daug geriantis. Mama buvo sveika, gerą jos nuotaiką temdė nebent tėvo liga. Ir ko jai liūdėti — jų šeimai sekasi. Valstybinio geležinkelio tarnautojo alga buvo kukli, blato — įtakingų pažinčių — irgi mažoka. Tačiau didžiausia vertybė buvo būstas. Užuot dalijęsi juo su kita šeima, patys vieni gyveno bute, naujame, kaip ir pati stotis, pastate — visi patogumai, karštas vanduo ir jokių kaimynų. Užtat jiems reikėjo budėti kiaurą parą. Iš stoties buvo galima paskambinti tiesiai į jų butą. Traukiniui atėjus naktį arba paryčiais, jie turėjo būti pasirengę. Bet tai menkas nepatogumas (ir juo dalijosi visa šeima), tą nepatogumą su kaupu kompensavo pranašumai. Jų bute lengvai būtų galėjusios išsitekti ir dvi šeimos. Aleksandro sesuo buvo ištekėjusi už valytojo, dirbančio volgų gamykloje; ten dirbo ir ji. Juodu neseniai gavo naują butą gerame mikrorajone ir laukėsi pirmagimio. Tad Aleksandras, sulaukęs dvidešimt dvejų metų, gyveno be rūpesčių. Vieną gražią dieną jis perims vadovavimą stočiai ir tada priestatas priklausys jam.

Savo kambaryje Aleksandras nusivilko uniformą, persirengė kasdieniškais drabužiais ir sėdo su tėvais prie stalo: žirnių sriuba su menke ir kruopų košė. Tėvas suvalgė gabalėlį virtų jaučio kepenų. Brangus delikatesas, labai sunkiai gaunamas, bet gydytojai jam patarė valgyti kepenis. Aleksandro tėvas laikėsi griežtos dietos ir dabar visai nebegėrė alkoholio, nes buvo įsitikinęs, kad svaigalai jam kenkia. Vakarieniaudami jie nesišnekėjo. Atrodė, tėvas prastai jaučiasi. Jis mažai valgė, nors sveikas būdamas kirsdavo atsakančiai. Išplovęs lėkštes Aleksandras pasisakė einąs į kiną. Mama paklausė, ar jis turi pinigų, nors vis rečiau to teiraudavosi: sūnus nuolat pabrėždavo esąs nebe mažiukas. Tėvas buvo jau atsigulęs. Aleksandras pabučiavo jį, palinkėjo labos nakties ir paprašė nesirūpinti: atsikelsiąs dar prieš ateinant pirmam traukiniui.

Priuralske tik vienas kino teatras. Prieš trejus metus nebuvo ir jo. Šešių šimtų vietų kino sale buvo paversta cerkvė; čia buvo demonstruojami filmai, pastatyti už valstybės pinigus, nors daugelio jų miesto gyventojai taip ir nepamatė. Iš geriausių filmų, sukurtų per pastarąjį dešimtmetį, paminėtini „Kovotojai”, „Be kaltės kalti”, „Kontržvalgybos paslaptys” ir „Susitikimas prie Elbės”; visus juos Aleksandras buvo matęs po keletą kartų. Kinas greitai tapo mėgstamiausia vaikino laisvalaikio pramoga. Eidamas atsakingas pareigas, jis neįjunko į svaigalus ir mažai su kuo bendravo. Kino teatro fojė pamatė, kad bus rodomas filmas „Nepamirštami metai”. Aleksandras buvo jį žiūrėjęs vos prieš kelias dienas ir daug sykių anksčiau. Jam labai patiko; ir ne tiek patsai filmas, kiek artistas, vaidinantis Staliną. Negi Stalinas dalyvavo parenkant aktorių? Kaip turi būti įdomu stebėti žmogų, kuris stengiasi suvaidinti tave, ir aiškinti jam, ką jis daro gerai, o ką ne taip. Aleksandras pavaikščiojo po fojė, bet į eilę nestojo — pasuko į parką.

Pergalės parke stovėjo paminklas: trys bronziniai kariai, persimetę šautuvus per petį, keliantys į dangų kumščius. Oficialiai parkas nakčiai uždaromas. Bet tvoros nėra ir niekas nežiūri, ar tos tvarkos laikomasi. Aleksandras žino kelią: paeini takeliu nuo gatvės ir ilgokai žingsniuoji nematomas, pasislėpęs už medžių ir krūmų. Girdėjo greičiau plakant širdį, lyg ką nujaustų: taip esti visada, kai pamažu suka ratą aplink parką. Šį vakarą, ko gero, čia vienas, taigi dar ratas — ir namo.

Vis dėlto priekyje pamatė siluetą. Aleksandras sustojo. Vyras atsigręžė. Nervinga pauzė išdavė, kad abu atėję čionai dėl to paties. Aleksandras nesustojo, o vyras laukė, kol jis prisiartins. Susigretinę juodu pirmiausia apsidairė, ar tikrai nėra pašalinių, ir tik tada sužiuro vienas į kitą. Vyras buvo jaunesnis už Aleksandrą, gal vos dvidešimties ar net devyniolikos. Iš neryžtingų judesių Aleksandras spėjo, kad jam tai pirmas kartas. Aleksandras pertraukė tylą:

— Žinau vietą, kur galėtume nueiti.

Jaunikaitis darsyk apsidairė ir tik tada linktelėjo, bet neištarė nė žodžio. Aleksandras paliepė:

— Sek paskui, tik atsilikęs saugiai.

Taip ir ėjo. Aleksandras pirmas. Už poros šimtų žingsnių atsigręžė ir įsitikino, kad antrasis seka įkandin.

Pasukęs už stoties pastato patikrino, ar tėvai nežiūri pro buto langą. Ne, niekas nemato. Įėjo į stoties rūmus, tartum jau lauktų traukinio. Nedegdamas šviesos atsirakino bilietų kasą ir žengė vidun, bet duris paliko nerakintas. Pastūmė kėdę į šalį. Vietos ne per daugiausia, bet pakaks. Ėmė laukti, pažiūrėjo į laikrodį ir nusistebėjo, kodėl jaunikaitis vis dar nesirodo, bet prisiminė, kaip lėtai jis pėdino. Pagaliau išgirdo žingsnius: kažkas įėjo į stotį. Paskui prasivėrė kasininko būdelės durys. Jaunuolis įžengė. Tik dabar abu dorai pamatė vienas kitą. Aleksandras uždarė duris. Užrakto spragtelėjimas jį sujaudino: pagaliau juodu saugūs. Jie kone lietė vienas kitą... beveik: nė vienas nesiryžo žengti pirmo žingsnio. Aleksandrui patiko ta valandžiukė, jis sąmoningai tempė kuo ilgiau, kol galiausiai pasilenkė svečio pabučiuoti.

Kažkas pabeldė į duris. Aleksandras pamanė, kad tėvas — jis tikriausiai matė, žinojo viską nuo pat pradžių. Bet tuoj pat suprato, kad beldžia ne iš lauko. Jaunikaitis daužo duris, tarsi veržtųsi laukan. Negi būtų apsigalvojęs? Aleksandras sutriko. Anapus kasos durų suskambo balsai. Jaunuolis sakytum persikūnijo. Kur dingo jo drovumas ir nerimas? Dabar jis piktas ir įsiutęs. Spjovė Aleksandrui į veidą, visas žandas apteko skrepliais. Aleksandras nusišluostė juos ir negalvodamas, nesuvokdamas, kas čia darosi, stipriai pastūmė vyruką. Šis susvyravo ir paslikas nuvirto ant grindų.

Subraškėjo durų rankena. Balsas iš lauko šūktelėjo:

— Kravčenka, esu majoras Nesterovas. Įsakau atrakinti duris. Arba paklūsti, arba kviečiu tėvus nulipti žemyn ir stebėti, kaip tave suimu. Tavo tėvas, girdėjau, serga? Žinia apie tavo nusikaltimą jį nuvarys į kapus.

Majoras teisus — ta žinia tėvą pribaigtų. Aleksandras atrakins duris, bet patalpa buvo tokia ankšta, kad vyrukas, tysantis ant grindų, užtvėrė kelią. Teko jį nuvilkti į šoną, tik tada Aleksandras įstengė atrakinti ir atidaryti duris. Vos joms atsivėrus kažkieno rankos jį sugriebė ir ištempė iš kasos į stoties salę.

Levas žvelgė į jauną vyrą — pirmą žmogų, kurį sutiko išlipęs iš Maskvos traukinio, žmogų, kuris atnešė jam cigaretę ir padėjo apieškoti mišką. Jo padėtis beviltiška. Ir Levas niekuo negali jam padėti.

Nesterovas įdėmiai apžiūrėjo kasą ir įbedė žvilgsnį į pavaldinį, kuris vis dar tysojo ant grindų negalėdamas patikėti, kad buvo paguldytas ant menčių.

— Ištraukit jį.

Du milicininkai žengė vidun ir padėjo sužeistam kolegai nusigauti į mašiną. Sitkinas, pamatęs, kaip Aleksandras sudirbo vieną jo vyrų, vožė kasininkui į veidą. Užsimojo trenkti dar sykį, bet Nesterovas jį sustabdė:

— Užteks. — Apėjo suimtąjį ir tarė apgalvodamas kiekvieną žodį: — Nusivyliau, kad taip elgiesi ir įkliuvai. Niekad nebūčiau pamanęs.

Aleksandras nusispjovė krauju ant grindų, bet neatsakė. Nesterovas kalbėjo:

— Pasakyk kodėl?

— Ir pats nežinau.

— Tai labai sunkus nusikaltimas. Teisėjas duos mažiausiai penkerius metus, kad ir kaip gailėtumeis. Kas bus, jei visi apie tai sužinos? Būsi pažemintas, žmonės badys tave pirštais. Net atsėdėjęs penkerius metus kalėjime negalėsi čia nei gyventi, nei dirbti.

Įsikišo Levas:

— Paklauskit jį.

— Turi tik vieną išeitį išvengti negarbės. Mums reikia žinoti, kurie šio miesto vyrai lytiškai santykiauja su kitais vyrais, su jaunesniais, su berniukais. Privalai padėti mums sudaryti jų visų sąrašą.

— Nepažįstu nė vieno. Aš pirmą sykį...

— Jei mums nepadėsi, tave areštuosim, perduosim teismui ir pakviesim tavo tėvus į teismo salę. Dabar tikriausiai rengiasi gulti? Galiu pasiųsti kurį savo vyrų jų atvesdinti...

— Ne!

— Dirbk mums, tada gal ir nereikės nieko pranešti tėvams. Dirbk mums, tada galbūt apsieisim ir be teismo. Gal tavo negarbė taip ir liks paslaptis.

— O kas atsitiko?

— Nužudytas vaikas, berniukas. Privalai pasitarnauti visuomenei ir taip atsilyginti už savo nusikaltimą. Tai kaip, ar padėsi sudaryti sąrašą?

Aleksandras palietė kraujo srovelę, tekančią iš burnos.

— O kas bus vyrams, kurie pateks į sąrašą? Kovo 29-oji

Levas sėdėjo ant lovos krašto ir svarstė, kaip čia atsitiko, kad jo mėginimas atnaujinti bylos tyrimą paskatino pogromą visame mieste. Per savaitę milicija susėmė šimtą penkiasdešimt homoseksualų. Vien šiandien Levas suėmė šešis, o iš viso — jau trisdešimt. Kai kurie buvo paimti tiesiai iš darbo, bendradarbių akivaizdoje surakinti antrankiais, gausios palydos nuvesti iki mašinos ir į ją įgrūsti. Kiti suimti namie, matant šeimai — jų žmonos maldavo, tikino, kad bus įvykusi klaida, nesuprasdamos, kuo kaltinami jų vyrai. Išgirdusios, kad jie įtariami miegoję su kitais vyrais, sutrikusios puldavo į ašaras.

Nesterovui buvo dėl ko džiaugtis. Gan atsitiktinai jis rado progą nusičiupti dar vieną požymį, būdingą įtariamajam, žmogui, kurį galima pavadinti žudiku neprieštaraujant socialinei teorijai. Žmogžudys — iškrypėlis. Šie vyrai — irgi iškrypėliai. Viskas gražiausiai atitinka. Dabar gali pranešti, kad jie pradėjo didžiausią žmogžudžio medžioklę per visą Priuralsko milicijos gyvavimo laiką; tas pareiškimas būtų galėjęs sužlugdyti jam karjerą, jei nebūtų nukreiptas prieš tokias šlykščias visuomenės padugnes. Dėl vietos stokos kabinetai buvo verčiami laikinomis kameromis ir tardymo patalpomis. Net ir šios priemonės nepadėjo — teko susodinti vyrus po kelis į vieną kamerą, o sargybinius prigrasinti, kad nė minutės neišleistų jų iš akių. Reikėjo sekti, ar tie iškrypėliai neužsimanys santykiauti. Ką gali žinoti, kaip jie pratę elgtis! Aišku, tokie lytiniai santykiai milicijos būstinėje pakenktų jos prestižui. Tai būtų akibrokštas teisingumo principams. Sustiprintas budrumas — dar ne viskas: kiekvienas pareigūnas privalėjo atidirbti dvylikos valandų pamainą, kad įtartiniausi sulaikytieji (tarkim, karo veteranai buvo laikomi ne tokiais įtartinais) būtų kvočiami be pertraukos, dvidešimt keturias valandas per parą. Levas buvo įpareigotas vis klausinėti to paties ir registruoti net menkiausius neatitikimus. Vykdė jis tą nuobodžią pareigą kaip automatas, nes dar prieš suimant pirmąjį vyriškį buvo įsitikinęs, kad nė vienas jų nekaltas. Tik kas iš to jo įsitikinimo.

Aleksandro sąrašas buvo tikrinamas nuo pradžios iki galo, nepraleidžiant nė vienos pavardės. Sudarydamas sąrašą Aleksandras aiškino paminėjęs tuos žmones ne dėl to, kad būtų baisus paleistuvis, bent jau tikrai neturėjęs lytinių santykių su gera šimtine tų vyriškių. Iš tiesų daugelio įrašytų vyrų jis net nepažinojo, tik buvo girdėjęs apie juos iš tų poros dešimčių, su kuriais santykiavo. Šie minėjo ryšius dar su kitais, tad sudėjus visus krūvon pavyko nustatyti jų tinklą ir kiekvieno vietą jame. Levas susipažino su tuo tinklu ir prieš jo akis atsivėrė slaptas pasaulis, perdėm uždara struktūra, gyvuojanti visuomenėje. Sistemos uždarumas buvo neįtikimas. Aleksandras papasakojo, kiek to sąrašo vyrų buvo susitikęs atsitiktinai, kasdieniškose situacijose, stovėdamas eilėje duonos, pietaudamas prie vieno stalo gamyklos valgykloje. Toj įprastinėj aplinkoj nevalia buvo užmegzti pokalbio, daugių daugiausia galėjai pasikeisti žvilgsniais, bet ir tai tik vogčia. Tos taisyklės nebuvo kieno nors nustatytos, kur nors surašytos, nė vienam nereikėjo jų aiškinti: tai buvo savigynos priemonė.

Prasidėjus pirmajai suėmimų bangai, žinia apie valymą bematant pasklido tarp tų žmonių. Jie liovėsi lankytis slaptose (dabar jau demaskuotose) susitikimų vietose. Bet per vėlu. Milicija jau turėjo sąrašą. Uždanga, slėpusi juos nuo pasaulio, praplyšo. Nesterovui nebereikėjo jų pavieniui gaudyti seksualinio akto vietoje. Matydami savo ir pažįstamų vardus sąraše, supratę, kad jų paslaptis atskleista, dauguma vyrų palūžo nuo tokios išdavystės naštos. Jie ilgai gyveno tarsi povandeniniame laive, plaukiojo gelmėse nematomi ir staiga sužinojo, kad viskas iškilo aikštėn. Vienas po kito išvilkti į dienos šviesą, jie galėjo rinktis (tiesa, pasirinkimas nedidelis, bet vis dėlto): atmesti kaltinimus sodomija ir išvengti viešo teismo, garantuoto kaltinamojo nuosprendžio, kalėjimo ir taip toliau arba pripažinti, kad vienas jų, kažkuris homoseksualas, atsakingas už siaubingą nusikaltimą — paauglio nužudymą.

Levui pavyko išsiaiškinti Nesterovo nuomonę — visi tie vyrai esą ligoniai. Tik vieni serga lengva forma, jaučia palankumą kitiems vyrams kaip žmonėms apskritai ir daugių daugiausia padūsauja dėl jų, o kitų liga kelia pavojų aplinkiniams, nes jie geidžia berniukų. Tai jau kraštutinis homoseksualizmas. Žudikas vienas tokių.

Kai Levas rodė įtariamiesiems berniuko perpjautu pilvu nuotraukas, visi į nusikaltimą reagavo lygiai taip pat — baisėjosi arba bent apsimetė pašiurpę. Kas galėjo šitaip pasielgti? Tikrai ne vienas jų, tokio jie nepažįsta. Nė vienas jų nejaučiąs potraukio į berniukus. Vieni gynėsi tuo, kad patys turi vaikų, kiti rado kitokių argumentų. Visi kalbėjo ryžtingai: tikrai žinantys, kad tarp jų žudiko nėra, o jei atsirastų, jie jo negintų. Nesterovas tikėjosi prigriebti pagrindinį įtariamąjį per savaitę. Bet po savaitės jo vyrai nieko neturėjo, tik dar ilgesnį sąrašą. Jame buvo prirašyta naujų vardų, kai kurie — iš piktumo. Tas sąrašas virto šlykščiai veiksmingu ginklu. Milicininkai patys įrašinėjo į jį savo priešus, atseit tą vardą paminėjęs kažkuris suimtųjų. O jeigu tavo vardas įtrauktas į sąrašą, neišsiteisinsi. Taip suimtųjų skaičius padidėjo nuo šimto iki beveik pusantro šimto. Dar savaitė — ir jis tikriausiai pasieks du šimtus.

Nusivylę, kad tyrimas nejuda, perimti kvotą pasisiūlė vietiniai MGB veikėjai: milicijos rankos trumpos, o jie kankinimais išgausią tiesą. Levo nusivylimui, Nesterovas sutiko. Nors grindys buvo aptaškytos krauju, tiesa neišaiškėjo. Kas beliko Nesterovui? Nebent pateikti kaltinimą visiems šimtui penkiasdešimčiai vyrų tikintis, kad kuris prabils. Ir neužtektų juos pažeminti, suteršti jų vardą ar kankinti: jie turėtų suprasti, kad gali ir galvą padėti. Jei tik teisėjas gautų tokį nurodymą, jie visus dvidešimt penkerius metus kalėtų už politinę ardomąją veiklą (jų seksualumas vertinamas kaip pasikėsinimas į liaudies gyvenimo pamatus), o ne kokius penkerius metelius už sodomiją. Išvydę prieš akis tokią grėsmę, trys vyrai palūžo ir ėmė baksnoti sąrašą. Tačiau kiekvienas — vis kitą pavardę. Nenorėdamas pripažinti, kad ir ši kampanija žlugo, Nesterovas nusitaikė į iškreiptą nusikaltėlių solidarumą — iškrypėlių garbės jausmą.

Neapsikentęs Levas pareiškė viršininkui:

— Tie vyrai nekalti.

Nesterovas dėbtelėjo į jį nuoširdžiai suglumęs.

— Visi tie vyrai kalti. Klausimas tik tas, kuris jų dar ir žudikas.

*

Raisa žiūrėjo, kaip Levas sudaužia batų kulnais. Ant grindų nukrito po siaurą juostelę sniego. Levas spoksojo į jas kaip užhipnotizuotas, lyg netikėtų atsidūręs kambaryje. Raisa matė, koks nepakeliamas jo nusivylimas. Juk nuoširdžiai tikėjosi, kad tas tyrimas duos vaisių. Jo širdį buvo užvaldžiusi mintis apie išpirkimą — baigiamąjį teisingumo aktą, kol paties dar nesuėmė. Aną vakarą miške Raisa pasišaipė iš jo vilčių. Bet kur kas žiauriau iš jų pasišaipė įvykių eiga. Siekdamas teisingumo, jis atrišo rankas terorui. Ieškant žudiko šimtas penkiasdešimt vyrų praras jei ne gyvybę, tai normalų gyvenimą — šeimas, namus. Žiūrėdama į nusvirusius vyro pečius ir sukritusį veidą, Raisa suprato, kad jis visada darė tai, kuo tikėjo. Nesivadovavo politika ir nesielgė ciniškai. O jeigu taip, vadinasi, turėjo tikėti ir jųdviejų santuoka: turėjo tikėti, kad ji pagrįsta meile. Kaskart sudūžta jo svajonės — apie valstybę, apie jųdviejų santykius. Ir vis dėlto Raisa jam pavydėjo, kad ir sielvarto graužiamam. Net ir dabar, net po viso to, kas įvyko, jis vis dar įstengė svajoti, viltis. Jis vis dar norėjo tikėti. Ji priėjo ir atsisėdo šalia ant lovos. Nedrąsiai paėmė jam už rankos. Levas nustebęs pažvelgė jai į akis, bet nieko nepasakė, tik spustelėjo jai ranką. Taip abu ir žiūrėjo, kaip tirpsta sniegas, nukritęs nuo batų. Kovo 30-oji

Našlaičių prieglauda, oficialiai — 80-ieji vaikų namai, buvo įsikūrę plytiniame penkiaaukštyje. Išblukęs baltų raidžių užrašas ant namo šono skelbė: SUNKIAI DIRBSI — ILGAI GYVENSI. Stogą puošė ilga eilė kaminų. Kitados čia, matyt, būta kažkokio fabrikėlio. Dabar kaminai nebedūmijo, ir tai buvo bene vienintelis ženklas, kad fabriko čia jau nėra. Grotuotus langus dengė purvini skudurai; per juos nematei, kas viduje.

Levas pabeldė į duris. Tyla. Paklebeno rankeną. Užrakinta. Pasilenkė prie lango, įkišo ranką pro grotas ir pabarbeno į stiklą. Kažkieno ranka praskleidė skarmalus. Akimirką lange sudūlavo mergaitės veidas, tarsi kokia šmėkla, paskui skarmalai vėl susiglaudė. Levas ilgokai laukė ir buvo beketinąs vėl barbenti į langą, bet durys atsidarė. Į abu pareigūnus žvelgė senyvas vyras su didžiuliu ryšuliu žalvarinių raktų. Vos išvydus uniformas, irzlus jo veidas pagarbiai nušvito. Vyras linktelėjo.

— Kuo galėčiau būti naudingas?

— Atėjom dėl nužudyto berniuko.

Žmogus pasitraukė ir įleido Levą su jo kolega leitenantu Moisejevu.

Vestibiulyje kadaise būta cecho. Stakles išpardavus, cechas paverstas valgykla; tiesa, čia neatsirado stalų ir kėdžių. Vaikai buvo aptūpę grindis; visi sėdėjo sukryžiavę kojas, susispaudę ir šiaip ne taip valgė. Kiekvienas laikė po medinį dubenėlį vandeningos kopūstienės. Bet šaukštus, regis, turėjo tik vyriausieji. Kiti sėdėjo ir laukė laisvo šaukšto arba srėbė tiesiai iš dubenėlio. Baigęs valgyti, vaikas nulaižo šaukštą iki pat koto galiuko ir atiduoda jį laukiančiam draugui.

Štai ką pirmiausia Levas pamatė prieglaudoje. Jis žengė arčiau ir apsidairė. Vaikų amžius — nuo ketverių ligi keturiolikos metų. Kažin kiek čia jų — du šimtai, trys šimtai? Niekas nekreipė į Levą nė mažiausio dėmesio: vieni skubėjo valgyti, kiti nekantriai laukė kaimyno šaukšto. Ir jokių šnekų. Vieninteliai garsai — dubenėlio grandymas ir šlerpimas. Levas kreipėsi į pusamžį vyriškį:

— Ar jūs šios įstaigos direktorius?

Direktoriaus kabinetas buvo antrame aukšte; iš jo matei buvusį cechą, pilnutėlį vaikų, tarsi masiškai čia gaminamų. Kabinete sėdėjo keletas paauglių, vyresnių už tuos, kurie apačioj. Jie lošė kortomis ant direktoriaus rašomojo stalo. Direktorius suplojo rankomis.

— Malonėkit persikelti į savo kambarį.

Paaugliai spoksojo į Levą ir Moisejevą. Jie atrodė sutrikę, Levo manymu, dėl to, kad jiems nurodyta, ką daryti. Žvelgia protingomis akimis; atrodo ne pagal metus prityrę. Netarę nė žodelio, visi kartu pakilo tarsi vilkų ruja, susirinko kortas, degtukus (mat lošė iš degtukų) ir išbidzeno vorele.

Vaikėzams išsikrausčius, direktorius pasiūlė Levui su Moisejevu sėstis ir įsipylė išgerti. Moisejevas atsisėdo, o Levas liko stovėti ir apžvelgė patalpą. Jo dėmesį atkreipė metalinė kartotekos spintelė. Apatinis jos stalčius įlenktas, lyg nuo smūgio. Viršutinis stalčius praviras, iš jo kyšojo suglamžyti dokumentai.

— Miške buvo nužudytas berniukas. Ar girdėjot apie tai?

— Čia jau lankėsi keli pareigūnai, rodė man to vaiko nuotraukas ir klausė, kas jis toks. Deja, nežinau.

— Bet ar galit užtikrinti, kad nepasigedot nė vieno?

Direktorius pasikrapštė ausį.

— Mes keturiese prižiūrim tris šimtus vaikų. Vieni ateina, kiti išeina. Nuolat atvyksta naujų. Nespėjam net dokumentų tvarkyti.

— Ar tarp jūsų globotinių nėra tokių, kurie užsiimtų prostitucija?

— Vyresnieji daro ką panorėję. Juk neprikabinsi kiekvienam etiketės. Ar jie ir geria? Taip. Ar parsidavinėja? Visai galimas daiktas, nors draudžiu, nesiveliu į tuos reikalus ir tikrai iš to nesipelnau. Mano pareiga — pasirūpinti, kad jie gautų pavalgyti ir turėtų kur miegoti. Ir, turint omeny išteklius, atlieku tai, nesigiriu, labai gerai.

— Norėčiau pasišnekėti su vyresniais vaikinais.

Direktorius palydėjo juos į viršų, kur buvo vaikų miegamieji. Jiems einant pro dušus dėstė:

— Gal manot, kad man nerūpi vaikų gerovė? Rūpi, ir darau visa, ką galiu. Žiūriu, kad kas savaitė išsimaudytų. Kad kartą per mėnesį nusiskustų galvą ir išnaikintų utėles. Virinu jų drabužius. Nenoriu, kad mano vaikų namuose būtų utėlių. Nueikit į bet kurią kitą prieglaudą ir pamatysit, kad vaikų galvose jų knibždėte knibžda, ir antakiuose pilna. Net šlykštu. O čia jų nėra. Ir manot, kad jie už tai dėkingi? Kad kas nors tai įvertina?

— Ar galėtume pasikalbėti su vaikais patys vieni? Gal jie jūsų varžosi.

Direktorius šyptelėjo.

— Jie manęs tikrai nesivaržo. Bet jeigu taip norit...

Ir mostelėjo į laiptus.

— Vyresnieji gyvena viršutiniam aukšte. Ten jau jų karalystė.

Viršutiniuose miegamuosiuose, pakištuose po stogu, lovų nebuvo, tik ploni palaikiai čiužiniai ant grindų. Vyresnieji vaikai, žinoma, pietavo kada tinkami; dabar jie, be abejo, jau pavalgę ir, žinoma, išsirinkę geriausius kąsnelius.

Levas įžengė į pirmą kambarį nuo laiptų aikštelės. Jame išvydo mergaitę slepiantis už durų; jos rankoje blykstelėjo peilis. Pamačiusi uniformą, ji paleido peilį ir šis dingo sijono klostėse.

— Mes manėm, kad ateina bernai. Jiems čia negalima.

Gal dvi dešimtys mergaičių akmeniniais veidais, maždaug penkiolikos šešiolikos metų, mačiusios ir šalto, ir karšto, sužiuro į Levą. Levas prisiminė, ką buvo žadėjęs Anatolijui Brodskiui: jo draugo dukrelėms būsią saugu Maskvos prieglaudoje. Dabar jis suprato, kad Brodskis buvo teisus. Tos sesutės jau geriau būtų likusios beglobės: jos jau būtų sugebėjusios pasirūpinti viena kita.

— O kur miega vaikinai?

Vyresnieji berniukai, tarp jų ir matytieji direktoriaus kabinete, spietėsi savo kambario gilumoj — laukė milicininkų. Levas įėjo ir priklaupė pasišnekėti. Pirmiausia padėjo jiems prieš akis ant grindų nuotraukų albumą.

— Peržiūrėkit šias nuotraukas ir pasakykit, ar kuris tų vyriškių bandė jus kada kabinti, ar siūlė pinigų už seksualines paslaugas.

Nė vienas nepriėjo ir niekuo neparodė, kad Levo įtarimas taiklus.

— Jūs nieko blogo nepadarėt. Mums tereikia jūsų pagalbos.

Levas atskleidė albumą ir lėtai vertė lapą po lapo iki pat galo. Paaugliai žiūrėjo į nuotraukas, bet niekaip nereagavo.

Levas dar sykį pervertė beveik dviejų šimtų vyrų nuotraukas, šįsyk nuo galo iki pradžios. Ir vėl jokios reakcijos. Jau buvo beužverčiąs albumą, bet vaikinukas iš būrelio gilumos žengtelėjo priekin ir bakstelėjo į vieną nuotraukų.

— Tas vyriškis siūlė tau?

— Sumokėk man.

— Jis tau sumokėjo?

— Ne, tu man sumokėk, tada pasakysiu.

Levas ir Moisejevas susimetė ir davė vaikinui tris rublius. Vaikinas pasklaidė albumą ir atvertęs reikiamą lapą bakstelėjo į nuotrauką.

— Tas vyras atrodė kaip šitas.

— Bet tai ne tas vyras?

— Ne, tik panašus.

— Ar žinai jo vardą?

— Nežinau.

— Ar gali ką apie jį pasakyti?

— Sumokėk.

Moisejevas papurtė galvą: daugiau nemokėsiąs. Turbūt manė, kad jį mulkina. Levas išsitraukė paskutinius pinigus ir padavė vaikinui.

— Daugiau neturiu.

— Jis dirba ligoninėj. Tą pačią dieną

Levas išsitraukė pistoletą. Jie buvo 7 daugiabučio namo viršutiniame aukšte. Keturioliktas butas — koridoriaus gale. Adresą jie gavo iš ligoninės personalo. Įtariamasis nedirbo dėl ligos. Jis sirgo jau savaitę, ir jei tuo metu visi MGB agentai nebūtų užsiėmę tardymu, jis veikiausiai būtų buvęs kvočiamas. Jam tiesiog pasisekė, kad jo ligos pradžia sutapo su pirmąja areštų banga, užgriuvusia miesto homoseksualus.

Levas pabeldė į duris. Nė garso. Jis sušuko:

— Čia leitenantas Moisejevas ir milicininkas Demidovas. Niekas neatsiliepė. Moisejevas užsimojo — spirs į spyną.

Netikėtai durys atsidarė.

Matydamas į save nukreiptus ginklus, daktaras Tiapkinas pakėlė rankas ir žengtelėjo atatupstas. Levas jį vos bepažino. Juk tai tas pats gydytojas, kuris padėjo jam apžiūrėti mergaitės lavonėlį, įžymusis daktaras, atsiųstas iš Maskvos. Plaukai susitaršę, žvilgsnis paklaikęs. Sulysęs, drabužiai suglamžyti. Levui buvo tekę matyti nerimo palaužtų žmonių — subliūškę ir praradę jėgą raumenys, patys sugniužę iš baimės.

Levas koja plačiai pravėrė duris ir apžvelgė butą.

— Ar vienas namie?

— Yra dar jaunesnysis sūnus. Bet jis miega.

— Kiek jam metų?

— Keturi mėnesiai.

Moisejevas įžengė ir vožė metaline ginklo rankena Tiapkinui į nosį. Tiapkino keliai sulinko, į rieškučias paplūdo kraujas. Moisejevas, kaip vyresnio laipsnio pareigūnas, įsakė Levui:

— Apieškokit jį, o aš apžiūrėsiu butą.

Levas pritūpė ir padėjo Tiapkinui atsikelti, nuvedė į virtuvę ir pasodino ant kėdės.

— Kur jūsų žmona?

— Išėjo apsipirkti... greitai grįš.

— Ligoninėj sakė, kad jūs sergat.

— Galima ir taip sakyti. Girdėjau apie suėmimus. Žinojau, kad tik laiko klausimas, kada ateisit.

— Papasakokit, kas atsitiko.

— Aš buvau išprotėjęs, kitaip nepasakysi. Nežinojau, kiek jam metų. Jaunas toks. Gal penkiolikos ar šešiolikos. Nenorėjau, kad kas nors kalbintų mane arba ką nors pasakytų apie mane. Nebenorėjau su juo susitikti. Nė jo matyti. Nė užkalbinti. Norėjau anonimiškumo. Maniau, našlaičio niekas neklausys. Kad jo žodžiai nieko nereikš. Būčiau davęs jam šiek tiek pinigų, ir viskas. Norėjau nematomo partnerio, suprantat?

Moisejevas grįžo į kambarį ir įsikišo pistoletą į dėklą. Griebė Tiapkinui už sulaužytos nosies, palankstė ją dešinėn kairėn — daktaras suriko iš skausmo. Gretimam kambary pabudo ir pravirko kūdikis.

— Išpisai tuos vaikinus, o paskui nužudei?

Moisejevas paleido Tiapkino nosį. Daktaras susmuko ant grindų ir susirietė. Tik po kurio laiko įstengė prabilti:

— Aš net neturėjau su juo lytinių santykių. Neatlikau akto. Negalėjau. Pasikviečiau jį, sumokėjau jam, bet negalėjau padaryti. Ir nuėjau šalin.

— Kelkis. Eisi su mumis.

— Reikia palaukti, kol pareis žmona — negalima palikti sūnelio vieno.

— Vaikas nenumirs. Kelkis.

— Bent jau leiskit susitvarkyti, kad kraujas nebėgtų.

Moisejevas linktelėjo.

— Tik neuždaryk vonios durų.

Tiapkinas nusvirduliavo iš virtuvės į vonios kambarį, ant durų, kurias, kaip liepta, paliko atviras, raudonavo kruvinas delno atspaudas. Moisejevas apžiūrėjo butą. Levas turėjo prisipažinti, kad pavydi daktarui prašmatnaus būsto. Tiapkinas paleido vandenį į praustuvę, užspaudė nosį rankšluosčiu ir prabilo atsukęs jiedviem nugarą:

— Labai gailiuosi to, ką padariau. Bet aš nieko nežudžiau. Patikėkit manim. Ne todėl, kad vilčiausi išgelbėti savo gerą vardą. Žinau, kad esu žlugęs. Bet juk kažkas nužudė tą vaikiną, ir tą žudiką reikia sučiupti.

Moisejevas jau nekantravo.

— Paskubėkim.

— Linkiu jums kuo geriausios kloties.

Išgirdęs tuos žodžius Levas įlėkė į kambarį ir apgręžė Tiapkiną. Jo rankoje styrojo švirkštas. Tiapkino kojos sulinko, jis susmuko. Levas paguldė jį ant grindų, ištraukė švirkštą ir patikrino pulsą. Tiapkinas buvo miręs. Moisejevas dėbtelėjo į lavoną.

— Dabar bus lengviau dirbti.

Levas pakėlė galvą. Sugrįžo Tiapkino žmona. Ji stovėjo buto tarpdury su produktais. Balandžio 1-oji

Aleksandras užrakino bilietų kasą, nuleido žaliuzes ir vėl atsisėdo į krėslą. Kiek jam žinoma, Nesterovas laikosi žodžio. Vaikino homoseksualumo paslaptis neatskleista. Nė vienas keleivis nepažvelgė į jį kaip nors ypatingai. Niekas apie jį neliežuvauja. Šeima jo nesišalina. Motina jį tebemyli. Tėvas vis dar dėkoja už sunkų darbą. Abudu didžiuojasi sūnumi. Už tai jis gavo sumokėti daugiau kaip šimtu vyrų vardų, tų pačių, kurie buvo susemti, kol jis lyg niekur nieko pardavinėjo bilietus, atsakinėjo keleiviams ir kasdien prižiūrėjo stotį. Gyvenimas grįžo į vėžes. Kasdien tas pats: papietauti su tėvais, nuvesti tėvą į ligoninę, išvalyti stotį, perskaityti laikraštį. Tiesa, jis liovėsi vaikščiojęs į kiną. Ir apskritai nebesirodė miesto centre. Bijojo ką nors sutikti, gal kokį milicininką, kuris supratingai nusišypsotų — kai ką žinąs apie jį. Aleksandrui pasaulis susitraukė, sumažėjo. Bet jis sumažėjo jau tuomet, kai vaikinas palaidojo svajonę tapti sportininku, vadinasi, ir dabar įstengs prisitaikyti, kaip prisitaikė anuomet. Taip jis teigė sau. O iš tiesų be paliovos nerimavo, ar tie vyrai neatspės, kas juos įskundė. Gal jiems net pasakyta. Kai šitiek suėmimų, greičiausiai juos sukiša į kameras — ir ne po vieną. Ką jiems tada veikti, jei ne spėlioti, kas sudarė tą sąrašą? Ko gero, tai pirmas kartas, kai tie vyrai atsidūrė kartu vienoj vietoj. Ir, žinoma, pirmas kartas gyvenime, kai jiems nebereikia slapstytis. Galvodamas apie tuos žmones, Aleksandras pajusdavo, kad norėtų iškeisti savo laisvę ir paslaptį į viešą pažeminimą tokioje kameroje. Aišku, suprato, kad ten jo niekas nelaukia. Jis nebegali pritapti nei šiame, nei jų pasaulyje.

Aleksandras uždarė bilietų kasą, užrakino duris ir pažiūrėjo į laikrodį salės palubėj. Įsimetė raktus į kišenę ir išėjo į peroną. Sutuoktinių pora laukė traukinio. Jis pažinojo juos, bet tik iš matymo. Juodu pamojavo jam, jis atsakė ir nužingsniavo į perono galą laukti, kada ateis traukinys. Šįsyk traukinys nevėluoja, po kelių sekundžių jau bus stotyje. Aleksandras nulipo nuo platformos ir atsigulė skersai bėgių, žvelgdamas į naktinį dangų.

Jis tikėjosi, kad tėvai patikės laiškeliu. Jame vaikinas aiškino niekada negalėjęs įveikti nusivylimo dėl to, kad netapo ilgųjų nuotolių bėgiku. Ir niekada neatleidęs sau, kad įskaudino tėvą. Tą pačią dieną

Ketverius metus Nesterovas nesiliovė žadėjęs žmonai geresnio buto, o pastaruoju metu kartojo tą pažadą vos ne kasdien. Pats nebetikėjo, kad jo šeima gaus geresnę pastogę. Nebetikėjo, kad jei sunkiai dirbs jis arba žmona, jie pasieks materialinę gerovę. Nebetikėjo, nors vis būdavo patikinamas, kad butų eilėje kyla vis aukščiau. Gal nebuvo atkaklus. Jis niekad nesiskundė.

Jie gyveno Kropotkino gatvėje, miesto pakrašty, šalia lentpjūvės. Namai toje gatvėje buvo statomi kaip pakliuvę, įvairaus didumo ir architektūros, pagal šeimininko skonį ir išgales. Didumą laisvalaikio Nesterovas leido gražindamas savo namą. Buvo gabus dailidė. Pakeitė stogo sijas, langų rėmus, duris. Bet metams bėgant namo pamatai nusėdo ir fasadas pakrypo, laukujų durų nebegalėjai atidaryti iki galo — jos braukė žemę. Prieš kelerius metus šeimininkas prisistatė mažą priestatą ir jame įsirengė dirbtuvę. Ten kartu su žmona Inesa meistravo stalus, kėdes ir darė viską, ko reikia namams. Ir ne tik savam būstui, bet ir gatvės kaimynams, nieko už tai neimdami. Užsakovas turėjo tik medžiagų parūpinti, dažnas atnešdavo dar ir gėrimo bei užkandos.

Pagaliau net ir palopymai neįstengė paslėpti namo trūkumų. Jame nebuvo vandentiekio — iki artimiausios kolonėlės reikėjo žingsniuoti dešimtį minučių. Nebuvo ir tualeto, tik už namo stovėjo išvietė. Kai Nesterovai atsikraustė, ta išvietė buvo pridergta ir begriūvanti, duobė per maža, negili, o įėjus smarvė užimdavo kvapą. Nesterovas dirbo kiaurą naktį, kol pastatė naują, kitoje vietoje. Jos sienos buvo daug tvirtesnės ir duobė gilesnė, net ištraukiamą statinę su pjuvenomis duobėje įtaisė. Vis dėlto jis suvokė, kad šeima negali naudotis moderniais patogumais, gyventi higieniškai, ir nematė perspektyvų, kad gyvenimas pagerėtų. Jam keturiasdešimt metų. Alga — mažesnė negu daugelio tų dviejų šimtų su viršum žmonių, dirbančių automobilių gamykloje. Žlugo ir vienintelė jo svajonė — butas su vandentiekiu.

Vėlų vakarą kažkas pabeldė į duris. Nesterovas, dar nenusivilkęs uniformos, išgirdo Inesą atidarant duris. Po akimirkos ji grįžo virtuvėn.

— Kažkas teiraujasi tavęs. Iš darbo. Man nematytas.

Nesterovas atsistojo ir nuėjo į prieškambarį. Lauke stovėjo Levas. Nesterovas atsisuko į žmoną.

— Man reikia su juo pakalbėti.

— Ar jis neužeis?

— Ne, mes greitai.

Inesa metė žvilgsnį į Levą ir nukaukšėjo, sprendžiant iš žingsnių, netoli. Nesterovas išėjo laukan ir uždarė duris.

Levas visą kelią bėgo tekinas. Sužinojęs apie Aleksandro žūtį, jis nebegalvojo nei apie slaptumą, nei apie atsargumą. Nors vaikiną vos pažinojo. Kodėl taip reagavo? Iš kur šitiek pykčio? Koks niūrumas, koks beprotiškas žingsnis. Užuot radęs savo vietą visuomenėje, vaikinas jautė, kaip ta visuomenė stoja piestu prieš jį, traiško ir palaužia. Ir kam? Levas pamiršo depresiją ir nusivylimą, kurie jį kankino visą savaitę. Pasijuto išmuštas iš vėžių, įtrauktas į siaubingą absurdo spektaklį, į kažką groteskiška ir šlykštaus. Jis — komiška figūra, naivus svajotojas, kurį supa mirtis. Tikrovė žiauriai pasišaipė iš jo svajonės, jo tikslo — sugauti žudiką. Raisa žinojo viską nuo pradžios iki galo — ir tenai miške, ir prieš dvi dienas, stengėsi perspėti jį, nors jis laikėsi savo tarsi vaikas, užsidegęs nuotykiu.

Ką gali vienas žmogus?

Jis žinojo atsakymą: sugriauti gyvenimą dviem šimtams, išprovokuoti jauno vyro savižudybę ir gydytojo mirtį. Jaunuolio kūnas, traukinio perpjautas pusiau, — štai jo darbo vaisius. Štai ką jis pasiekė rizikuodamas gyvybe. Taip atsilygino žmonėms.

— Aleksandro nebėra. Nusižudė.

Nesterovas nuleido galvą.

— Puolė po traukiniu.

— Liūdna žinia. Jis turėjo bėdų. Bet aš suteikiau jam galimybę išsinarplioti. Matyt, neįstengė. Gal per daug sunkiai sirgo.

— Mes atsakingi už jo mirtį.

— Ne, jis buvo ligonis.

— Jam buvo dvidešimt dveji metai. Jis turėjo tėvą ir motiną, mėgo lankytis kino teatre. Pardavinėjo traukinio bilietus. Pasisiūlė atnešti man cigaretę. O dabar jo nebėra. Štai ką pasiekėm. Tik tiek.

— Ketinau suteikti jam dar vieną šansą.

— Jeigu rasim dar vieną lavonėlį, galėsim suversti kaltę Aleksandrui ir būsim pasiekę rekordą — nepaprastai greitai atskleidę nusikaltimą.

— Jūs užsimirštat.

— Gerai būtų.

— Grįžkit namo, pakalbėsim rytoj.

— Kam tai darot, jei nemanot, kad darot gera? Juk ne dėl pinigų. Ir ne dėl kokių lengvatų.

— Tiapkinas nusižudė, nes buvo kaltas ir mes jį pričiupom. Jis prisipažino turėjęs lytinių santykių su prieglaudos berniukais...

— Bet nenužudė nė vieno.

— Moisejevas paliudys. Vaikai paliudys...

— Vos pradėjom suiminėti tuos vyrus, jis jau žinojo, kad iškvotę paauglius jį suseksim ir kad jam nebėra išeities. Jis žinojo, kaip milicija randa įtariamuosius. Vargu ar bent vienas tai žino, kol prie jo pavardės nepažymėta varnelė.

— Jis buvo chirurgas ir mokėjo išpjauti vaikui skrandį. Jis melagingai liudijo jums apie mergaitės žudiką norėdamas mus suklaidinti. Jis buvo suktas ir klastingas.

— Jis sakė man tiesą. Mergaitės skrandis buvo išpjautas, o į burną prigrūsta žievių. Lygiai taip pat ir berniuko skrandis buvo išpjautas, taip pat į burną prigrūsta žievių. Ir jai, ir jam ant kulkšnies buvo pririšta virvelė. Juos nužudė tas pats žmogus. Bet tai nebuvo nei daktaras Tiapkinas, nei vargšas paauglys Varlamas Babičius.

— Eikit namo.

— Vienas toks lavonėlis buvo rastas Maskvoje. Mažas berniukas, vardu Arkadijus, einantis dar tik penktus metus. Nemačiau jo, bet man sakė, kad buvo aptiktas nuogas, išdraskytais viduriais, į burną prikimšta purvo. Spėju — ne purvo, o žievių. Kiek dar yra tokių vaikų? Kiek dar tokių nusikaltimų nuslėpta? Mes negalim sužinoti, negalim ištirti. Mūsų sistema puikiausiai leidžia tam žmogui nužudyti tiek vaikų, kiek jam patinka. Ir jis vis žudys, o mes suiminėsim ne tuos žmones, nekaltus žmones, tuos, kurie mums nepatinka arba kuriems mes nepritariam, o jis toliau žudys, žudys.

— Staiga prakalbot apie vaiką, nužudytą Maskvoje, lyg tai būtų visai šalia. Netikiu tuo, Levai.

— Ir aš netikėjau. Stovėjau su gedinčia šeima, man tvirtinančia, kad jų sūnelis nužudytas, ir taip pat aiškinau tuo netikįs. Sakiau jiems, kad tai netiesa.

— Eikit namo ir apsiraminkit. O apie tai pakalbėsim rytoj.

Nesterovas netikėjo tuo žmogumi. Niekada juo nepasitikėjo ir tikrai nesileis išprovokuojamas kritikuoti valdžią. Jis nusigręžė nuo Levo ir pasuko prie durų.

Levas čiupo jam už peties ir atgręžė. Ketino pareikšti nuomonę, pagrįsti savo teiginius logiškais argumentais, bet pristigęs žodžių tik vožė jam į pasmakrę. Geras smūgis, atsakantis. Nesterovo galva pakrypo į šoną. Taip ir stovėjo persikreipęs. Tada pamažu, lėtai lėtai, vėl atsigręžė į pavaldinį. Levas pasistengė nekelti balso:

— Mes nieko neišsiaiškinom.

Nesterovo smūgis kilstelėjo Levą nuo žemės ir jis drebėsi paslikas. Levui neskaudėjo, bent kol kas. Jis beveik nepajuto.

Nesterovas žvelgė į jį iš viršaus, čiupinėdamas žandą.

— Eikit namo.

Levas atsikėlė.

— Mes neišsiaiškinom.

Ir vėl smogė. Nesterovas atmušė smūgį ir davė grąžos. Levas pasilenkė. Buvo geras mušeika: treniruotas, sumanus ir stiprus. Bet Nesterovas didesnis ir vikrus, nors ir stambus. Juodu susigrūmė — lyg profesionalūs imtynininkai, lyg karštakošiai peštukai. Smūgis į paširdžius privertė Levą susiriesti. Tada Nesterovas smogė vėl, šįsyk į žandą, kurį Levas buvo jam atsukęs, paklupdė varžovą ir perskėlė jam skruostą. Levui sumirguliavo akyse, jis pasviro, parpuolė kniūbsčias, atvirto ant nugaros ir gaudė orą. Nesterovas stovėjo virš jo.

— Eikit namo.

Užuot atsakęs, Levas smogė jam tiesiai į tarpkojį. Majoras tik susirietė ir atsitraukė. Levas keturpėsčias nušliaužė prie jo kojų.

— Mes nieko... neišsiaiškinom.

Nesterovas puolė Levą, patiesė jį, užšoko ant jo ir ėmė daužyti: į paširdžius, į veidą, į paširdžius, į veidą. Levas gulėjo talžomas, nepajėgdamas nei atsikirsti, nei išsilaisvinti. Nesterovo krumpliai buvo kruvini ir jis vos beatgavo kvapą — tik tada liovėsi. Levas nebejudėjo, gulėjo užsimerkęs — į dešinę akį priplūdo kraujo iš prakirsto antakio. Nesterovas jį pakėlė.

— Eikit namo.

Šeimininkas pasuko prie durų, šluostydamasis kraują į kelnes. Paėmęs už rankenos išgirdo už nugaros garsus.

Raukydamasis iš skausmo, pramerkęs akį, Levas atsistojo. Nors ir netvirtai laikydamasis ant kojų, karingai kėlė rankas. Vyras siūbavo, tarsi stovėtų per audrą laivo denyje. Galvoje kirbėjo vienintelė mintis — kurgi Nesterovas.

— Mes nieko neišsiaiškinom.

Nesterovas žiūrėjo į linguojantį Levą. Kas jis toks? Ko jis nori? Ir žengė priekin suspaudęs kumščius, pasirengęs patiesti priešininką ant menčių. Levas bakstelėjo — beviltiškas, apgailėtinas smūgis. Nesterovas be vargo išsisuko ir sugriebė Levą už pažastų kaip tik tada, kai ano kojos ėmė linkti.

*

Levas sėdėjo virtuvėj prie stalo. Inesa užkaitė vandens ant viryklės, paskui supylė jį į dubenį ir pastatė ant stalo. Nesterovas pamerkė pašluostę į šiltą vandenį ir padavė Levui, kad nusivalytų veidą — juk ir lūpa praskelta, ir antakis kraujuoja. Skrandžio skausmas kiek atlėgo. Apčiupinėjo šonkaulius — lyg ir visi sveiki. Tik dešinė akis užtinusi, neatsimerkia. Ne taip jau ir brangiai sumokėta už Nesterovo dėmesį. Levas svarstė, ar šis įvykis įtikins Nesterovą, ar pačiam reikės laukti nemalonumų iš valdiškų namų. Ar Nesterovas galės taip lengvai nuleisti muštynes juokais žmonos akivaizdoje, kai jų vaikai miega gretimame kambaryje?

— Ar jūsų vaikai į mokyklą vaikšto per mišką?

Inesa atsiliepė:

— Taip, jie mėgo per jį eiti.

— O dabar jau ne?

— Liepėm jiems eiti per miestą. Ilgesnis kelias, ir jie buvo nepatenkinti. Teko pusę kelio kulniuoti kartu ir įsitikinti, kad nepasuks per mišką. O grįžtančių nesužiūrėsi, bet mes jais pasitikim. Tuo metu abu dirbam.

— Ar rytoj jie eis per mišką? Dabar, kai žudikas jau sugautas?

Nesterovas atsikėlė, įpylė arbatos ir pastatė stiklinę priešais Levą.

— O gal norėtumėt ko nors stipresnio?

— Jeigu turit.

Nesterovas surado artipilnį butelį ir pripylė tris stiklinaites degtinės: sau, žmonai ir Levui.

Alkoholis nudegino žaizdą Levo burnoj. Gal ir į gera. Nesterovas atsisėdo ir papildė Levo stiklinę.

— Ko atvažiavot į Priuralską?

Levas įmetė kruviną pašluostę į dubenį, paskalavo ir pridėjo prie akies.

— Man pavesta ištirti tų vaikų nužudymą. Tokia žmogžudystė buvo ir Maskvoj.

— Melas.

Levui reikia pelnyti šio žmogaus pasitikėjimą. Be jo pagalbos Levas bejėgis.

— Taip, jūs teisus. Aš pamelavau, nors ir ne viską. Maskvoje buvo nužudytas vaikas. Man buvo pavesta nuslėpti tą nusikaltimą. Tą pareigą įvykdžiau. Bet neįvykdžiau kito įsakymo — atsisakiau įskųsti žmoną dėl šnipinėjimo. Aš nesutikau daryti kompromisų. Likau gyvas tik dėl susiklosčiusių aplinkybių. Gavau lengvesnę nuobaudą — buvau atsiųstas čionai.

— Vadinasi, esat pareigūnas, patekęs į nemalonę?

— Taip.

— Tai kodėl ėmėtės žmogžudysčių?

— Kitaip negaliu. Žinau apie tris vaikus, kurie buvo nurengti ir nužudyti. Kaip galėčiau nieko nedaryti?

— Jūs netikit, jog Varlamas nužudė Larisą, nes esat įsitikinęs, kad Larisa buvo ne pirma to žudiko auka. Tiesa?

— Larisa nebuvo pirma auka. Negalėjo būti. Jis žudė ir anksčiau. Gal net berniukas Maskvoj nebuvo pirma auka. Turim tai išsiaiškinti.

— Užtat Larisa pirmas vaikas, nužudytas šiame mieste. Tai tiesa, galiu prisiekti.

— Žudikas gyvena ne Priuralske. Abu berniukai nužudyti šalia geležinkelio stoties. Jis važinėja.

— Važinėja? Ir žudo vaikus? Kas tai per pabaisa?

— Nežinau. Bet mano žmona pažįsta Maskvoje žmonių, kurie gali rasti straipsnių, išspausdintų Vakarų laikraščiuose, apie panašius nusikaltimus, sociologinių tyrimų. Ir mums reikėtų sužinoti apie žmogžudystes visuose didesniuosiuose miestuose nuo Sverdlovsko iki Leningrado.

— Ne taip paprasta. Centralizuotos apskaitos nėra.

— Štai todėl ir turim apsilankyti kiekviename mieste ir surinkti tų bylų dokumentus. Reikia įtikinti pareigūnus, o jeigu jie atsisakys — kalbėtis su vietos gyventojais. Išgauti informaciją iš jų.

Nesterovas tylėjo. Labai jau neįprasta mintis, nutrūktgalviška.

— Ir kodėl turėčiau jums padėti?

— Ne man. Tai jūsų darbas, nes matėt, ką jis daro tiems vaikeliams. Pasistenkit dėl žmonių, tarp kurių gyvenat. Dėl mūsų kaimynų, dėl tų, šalia kurių sėdim traukinyje, dėl vaikų, kurių nepažįstat ir niekada nepamatysit. Aš neturiu galios išreikalauti tų bylų. Milicijoj nieko nepažįstu. O jūs galit: pažįstat tuos žmones ir jie pasitikės jumis. Jūs galit gauti tas bylas. Jūs tiriat atvejus, kai buvo nužudyti vaikai. Bylos arba išsprendžiamos, arba neišsprendžiamos. Žudiko braižas žinomas: vaikams į burną prikimšta žievių ir išpjautas skrandis. Jų kūnai dažniausiai randami viešoj vietoj: miške, prie upės, gal netoli geležinkelio stoties. Ant kulkšnies jiems užveržtos kilpos.

— O jei nieko nerasiu?

— Argi jūs tuo abejojat? Manau, kad ne. Jeigu jau turim tris aukas, už kurių užkliuvau atsitiktinai, veikiausiai jų yra ir daugiau, kur kas daugiau. Esu įsitikinęs.

— Aš labai rizikuočiau.

— Žinoma. Ir turėtumėt meluoti. Niekam negalėtumėt pasakyti tikrojo motyvo. Net savo pavaldiniams. Nė vienu negalima pasitikėti. O per jūsų šaunumą šeimai kiltų pavojus atsidurti Gulage. Ir jūsų gal lauktų mirtis. Štai ką jums siūlau.

Levas ištiesė ranką per stalą.

— Tai kaip, ar man padėsit?

Nesterovas priėjo prie lango ir atsistojo šalia žmonos. Ji nežiūrėjo į vyrą, tik į savo stiklinaitę. Negi jis rizikuos šeima, savo namais, viskuo, dėl ko dirbo?

— Ne.

Pietrytinė Rostovo sritis, į vakarus nuo Gukovo Balandžio 2-oji

Artūras pabudo dar neprašvitus. Jis sėdėjo ant trobos laiptų ir vartė pašto ženklų albumą. Buvo dar tamsu ir jis vargiai įžiūrėjo ką daugiau nei ženklų apybraižas. Bet jam ir nereikėjo matyti, kas juose atvaizduota. Jis žino apie kiekvieną mintinai. Vaikinas nekantriai laukė, kada patekės saulė: tada paprašys tėvus, kad leistų eiti į miestą. Per kelis mėnesius sutaupė tiek, kad galės nusipirkti dar vieną pašto ženklą. Jo vieta paskutiniame albumo lape.

Per penktąjį gimtadienį tėvelis padovanojo Artūrui pašto ženklų rinkinį. Sūnelis jo neprašė, ir tėtis supyko, kad vaikui nepatinka dovana. Bet pašto ženklai tapo jo pomėgiu: iš pradžių žiūrėjo į juos atsainiai, paskui įsitraukė ir pagaliau tapo azartišku filatelistu. Pastaruosius dvejus metus jis kaulijo ženklų iš kitų šeimų, dirbančių kolūkyje — 12-ajame, prie šio kolūkio buvo priskirta tėvų sodyba. Jis net kvaršino galvas atsitiktiniams pažįstamiems artimiausiame Gukovo mieste, tikėdamasis išvilioti ženklų. Rinkiniui padidėjus, vaikinas nusipirko pigų popierinį albumą ir į jį sudėjo ženklus, suklijavo lygiomis eilėmis. Laikė albumą medinėje dėžutėje, kurią specialiai jam padirbo tėtis, kad tik pašto ženklams nieko nenutiktų. Dėžutės prireikė, kai Artūras nebegalėjo ramiai miegoti — vis baiminosi, kad tik vanduo neimtų sunktis pro stogą arba kad žiurkės nesugraužtų jo lobio. Iš visų pašto ženklų labiausiai vertino naujus, nenaudotus. O iš naujų ženklų labiausiai mėgo tuos pirmus keturis, kuriuos buvo gavęs iš tėvelio.

Tėvai įvairiomis progomis duodavo jam kapeikų (ne atliekamų, nes patys tokių neturėjo). Taupyti tekdavo labai ilgai, mėnesių mėnesius, o per juos belikdavo svarstyti, kokius ženklus pirks. Vakar vakare jis gavo dar kapeikėlių, nors motina manė, jog ne laiku: ne dėl to, kad nepritartų vaiko norui pirkti pašto ženklų, bet todėl, kad jis dabar kiaurą naktį nemiegos. Taip ir atsitiko.

Vos tik saulės kraštelis pasirodė danguje, Artūras įlėkė į kambarį. Mama liepė jam prieš išeinant suvalgyti dubenėlį avižinės košės. Jis spyriojosi — tikėjosi pasinaudoti proga ir išsisukti nuo pusryčių. Įsitikinęs, kad neišeis, vaikas pakeitė taktiką ir ėmė kimšti košę paskubom, ryte rijo šaukštą po šaukšto nepaisydamas mamos įspėjimų, kad skaudės pilvą. Baigęs išlėkė iš namų į kelią, vingiuojantį per laukus miesto link, ir tik tada sulėtino žingsnį: prisiminė, kad parduotuvės dar uždarytos. Teks nusiteikti palaukti.

Gukove spaudos kioskas, kuriame pardavinėjami pašto ženklai ir laikraščiai, dar nedirba. Artūras neturėjo laikrodžio. Jis tiksliai nežinojo, kada kioskas bus atidarytas, bet laukti neketino. Džiaugėsi atsidūręs mieste, džiaugėsi turįs pinigų naujam pašto ženklui ir nutarė pavaikštinėti gatvėmis be tikslo. Sustojo ties priemiestinių traukinių stotimi, nes žinojo, kad joje yra laikrodis. Jis rodo be dešimties aštuonias. Netrukus turi išeiti traukinys, ir vaikas nutarė palaukti — pasivaikščioti po peroną, pasėdėti. Artūras jau buvo keliavęs elektriniu traukiniu: traukinukas į Rostovą važiuoja lėtai, stabčiodamas kiekvienoje stotelėje. Berniukas tik sykį keliavo juo su tėvais į Rostovą, bet ir jis, ir klasės draugai progai pasitaikius elektriniu traukiniu pasivažinėdavo už dyką, nes bilietai buvo tikrinami retai.

Artūras jau ketino grįžti prie kiosko pirkti pašto ženklo, bet prie jo prisėdo kažkoks vyras. Buvo elegantiškai apsirengęs ir turėjo juodą lagaminėlį, jį pasistatė ant žemės tarp kojų, lyg bijodamas, kad kas pagriebęs nepaspruktų. Artūras dėbtelėjo į vyrą. Stori kampuoti akiniai, dailūs juodi plaukai. Vilki kostiumą. Kažin kiek jam metų? Ne koks žilaplaukis senis. Bet ir ne jaunuolis. Dėmesį nukreipęs į traukinį, o Artūro lyg ir nepastebi. Artūras jau buvo besistojąs, bet vyriškis netikėtai atsigręžė ir nusišypsojo.

— Tai kur šiandien keliauji?

— Niekur.

— Ir nesirengi į jokią kelionę?

— Ne, dėde, tik šiaip sėdžiu. Jau eisiu.

Artūrą mokė su vyresniais žmonėmis elgtis mandagiai ir pagarbiai. Jis baiminosi, kad gal ką ne taip pasakė, ir ketino traukti savais keliais, bet vyriškis nesiliovė jo kalbinęs:

— Ne pati tinkamiausia vieta sėdėti be tikslo.

— Ketinu pirkti keletą pašto ženklų, bet kioskas dar uždarytas. Eisiu pažiūrėti, gal jau atidarė.

Vyras jau visu kūnu atsisuko į Artūrą.

— Tu renki pašto ženklus?

— Taip.

— Aš irgi rinkau, kai buvau tavo metų.

Artūras susidomėjęs vėl atsisėdo — jis nepažinojo jokio filatelisto.

— Rinkot naujus ženklus ar naudotus? Aš renku ir vienus, ir kitus.

— Maniškiai visi buvo nauji. Pirkdavau kioske, kaip ir tu.

— Aš norėčiau, kad ir mano būtų tik nauji, bet dauguma jų naudoti. Juos išsikerpu iš vokų.

Artūras išsitraukė iš kišenės pilną saują variokų ir parodė vyriškiui.

— Štai kiek susitaupiau per du mėnesius.

Nepažįstamasis pasilenkė ir pažiūrėjo į saujelę monetų.

— Ne kažin kokia sumelė per tiek laiko.

Artūras pažvelgė į pinigėlius. Vyriškis teisus: ne kažin kas. Daug pinigų jis niekada ir neturėjo. Kaipmat nuslopo visas jo įkarštis. Jis niekuomet neturės didelės kolekcijos. Kiti turės daugiau: kad ir kaip sunkiai dirbtų, niekada jiems neprilygs. Gera nuotaika sugadinta. „Jau verčiau eisiu”, — pamanė jis ir ketino keltis, bet vyriškis paklausė nei šio, nei to:

— Ar tu valyvas vaikinas?

— Taip, dėde.

— Gerai prižiūri savo pašto ženklus?

— Aš jais labai rūpinuosi. Sudedu į albumą. Tėtis padarė medinę dėžutę albumui, kad jo neapgraužtų žiurkės ar nesugadintų drėgmė. Kartais pro mūsų stogą varva. Ir žiurkių pasitaiko.

— Labai svarbu laikyti albumą saugiai. Kai buvau toks kaip tu, irgi panašiai elgiausi. Savo kolekciją laikiau stalčiuje.

Atrodė, vyras kažką svarsto.

— Žinai, aš ir pats turiu tris vaikus, tris dukreles, bet nė viena nesidomi pašto ženklais. Jos tokios netvarkingos. O pats nebeturiu laiko pašto ženklams — daug dirbu. Supranti? Tikriausiai ir tavo tėvai labai užsiėmę.

— Taip, jie visą laiką dirba, ir labai sunkiai.

— Jiems nėr kada rinkti pašto ženklų, ar ne?

— Žinoma.

— Tas pats ir man. Ir žinai, ką sugalvojau? Mielai atiduočiau savo kolekciją žmogui, kuris ją vertintų, rūpintųsi ja, tokiam kaip tu. Kaip tau atrodo?

Artūras įsivaizdavo visą albumą, pilną naujų pašto ženklų. Kiek jų bus pririnkęs šis žmogus nuo vaikystės! Apie tokią kolekciją jis visada svajojo. Berniukas netarė nė žodžio, nedrįsdamas patikėti laime.

— Na tai kaip? Ar norėtum?

— Labai norėčiau. Laikyčiau ją medinėj dėžutėj, ten jai būtų saugu.

Vyriškis netikėtai suabejojo ir papurtė galvą.

— Bet mano albume tiek ženklų, kad ji kažin ar tilptų į tavo dėžutę.

— Tada tėtis padarytų kitą. Jis moka. Nereikėtų nė prašyti. Jis mėgsta meistrauti. Jis labai nagingas.

— Tikrai?

— Taip, tikrai.

— Ir gerai prižiūrėtum tuos pašto ženklus?

— Žinoma.

— Prižadėk.

— Prižadu!

Vyriškis nusišypsojo.

— Ką gi, įtikinai. Atiduosiu ją tau. Bet aš gyvenu ne čia, o už trijų stotelių. Eime, nupirksiu tau bilietą.

Artūras jau ketino pasakyti, kad bilieto nereikia, bet susilaikė. Jis neparodys, kad nepaiso taisyklių. Svarbu nesugadinti šiam žmogui gero įspūdžio, kol dar negavo tų pašto ženklų.

Sėdėdamas ant kieto elektrinio traukinio suolo ir dairydamasis pro langą į miškus, Artūras makalavo kojomis: batai vos siekė grindis. Dabar belieka nuspręsti, ar vertės taupyti kapeikas naujam pašto ženklui. Turbūt nebe, turint omeny, kiek gaus naujų. Ir vaikas nutarė grąžinti pinigėlius tėvams. Kaip būtų šaunu, jei jie galėtų pasidžiaugti, kad jam taip pasisekė! O gal geriau jiems ką nors nupirkti, užuot grąžinus pinigus? Bet mintis pertraukė vyriškis, tapšnodamas per petį.

— Štai ir atvažiavom.

Traukinys stabtelėjo stotelėj vidury miško, dar tolokai iki Šachtų. Artūras sutriko. Šioje stotelėje išlipa žmonės, norintys laisvalaikiu ištrūkti iš miesto. Pomiškyje netrūksta takų, kuriuos ištrypė poilsiautojai. Bet dar ne laikas vaikštinėti po mišką. Sniegas ką tik nutirpo. Miškai dar nesužaliavę, nesvetingi. Artūras atsigręžė į bendrakelionį, nužvelgė jo išeiginius batus ir juodą lagaminėlį.

— Ar jūs čia gyvenat?

Vyriškis papurtė galvą.

— Čia mano vasarnamis. Nenoriu laikyti namie pašto ženklų kolekcijos. Bijau, kad radusios dukros nučiupinėtų nešvariais pirštais. Bet, matai, ketinu tą vasarnamį parduoti. Tai kur reikėtų laikyti kolekciją?

Jis išlipo iš traukinio ir laikė duris praviras. Paskui jį ant platformos stojosi ir Artūras. Traukinys nuvažiavo.

Vyras patraukė į mišką. Artūras žingsniavo kiek atsilikęs. Turėti vasarnamį — jau šis tas. Artūras nepažino nė vieno žmogaus, tokio turtingo, kad turėtų vasarnamį, bet girdėjo, kad vasarnamiai dažnai būna miške, prie ežero arba pajūryje. Jis suprato ir vyriškio susirūpinimą pašto ženklų rinkiniu. Jeigu jis turi albumą, pilną naujų ženklų, negi leis vaikams žaisti su jais? Vyriškis neatsigręždamas kalbėjo:

— Žinoma, būtų puiku, jei mano mergaitės domėtųsi pašto ženklais, bet joms tai ne galvoj.

Artūras ketino sakyti žmogui, kad gal jo vaikai dar per maži. Jis ir pats ne iš karto tapo rūpestingu filatelistu. Bet jis buvo nuovokus ir suprato: jam naudinga, kad vyro dukrelės nesidomi pašto ženklais, todėl nutylėjo.

Vyriškis pasuko į šoną nuo tako ir spėriai žingsniavo per žoles. Artūras stengėsi neatsilikti. Vyriškis žirgliojo plačiais žingsniais, ir Artūrui teko vos ne tekinam bėgti.

— Dėde, kuo jūs vardu? Kad galėčiau pasakyti tėvams, kas man atidavė pašto ženklus, jeigu kartais nepatikėtų.

— Dėl tėvų nesirūpink. Aš jiems parašysiu ir smulkiai paaiškinsiu, kaip gavai albumą. Net nurodysiu savo adresą, kad jie galėtų patikrinti.

— Labai ačiū jums, dėde.

— Ir nevadink manęs dėde. Aš vadinuosi Andrejus Sidorovas. Gali vadinti mane tiesiog Andrejum.

Netrukus vyriškis sustojo, pasilenkė ir atidarė lagaminėlį. Artūras irgi sustojo ir bergždžiai dairėsi, kurgi tas vasarnamis. Niekur jokio ženklo. Gal kiek toliau? Lūkuriuodamas dairėsi į plikas aukštų medžių šakas, juoduojančias palšame danguje.

*

Andrejus žiūrėjo iš viršaus į berniuko kūną. Iš jo galvos per skruostą tekėjo kraujas. Andrejus atsiklaupė ir pridėjo pirštą berniukui prie kaklo — tikrino, ar yra pulsas. Vaikas gyvas. Gerai. Apvertė berniuką ant nugaros ir ėmė nurenginėti kaip kokią lėlę. Nuvilko striukę, marškinius. Nuavė batus, numovė kojines. Pagaliau numovė kelnes ir apatinius. Sudėjo drabužėlius į krūvą, pasiėmė lagaminėlį ir nuėjo. Už kokių dvidešimties žingsnių sustojo šalia nuvirtusio medžio. Padėjo vaiko aprangą — rietuvėlę pigių drabužėlių. Paguldė lagaminėlį ant žemės, atvožė ir išsitraukė ilgą šiurkščią virvutę. Tada grįžo prie berniuko ir virvutės galu aprišo jam kulkšnį. Užveržė standų mazgą ir dar patikrino patempdamas kojytę. Mazgas laikė tvirtai. Grįždamas rūpestingai išvyniojo virvelę, tarsi ji būtų pririšta prie dinamito užtaiso. Priėjo virtuolį ir pasislėpęs už jo atsigulė ant žemės.

Gerą išsirinko vietą. Jei berniukas atsipeikės, jo nematys — medis užstos. Vyriškis žvilgsniu nusekė virvutę pažeme iki pat berniuko kulkšnies. Saujoje plonytės virvutės apsčiai, pakaktų dar bent keliolikai žingsnių. Andrejus atsisėdo: jis jau pasirengęs, belieka laukti. Iš susijaudinimo užsinorėjo myžti. Bijodamas pražiopsoti akimirką, kai vaikas atsigaus, pasivertė ant šono, prasisegė kelnes ir vis dar gulėdamas ant žemės paleido čiurkšlę. Baigęs nušliaužė tolyn nuo patižusios žemės ir įsitaisė patogiau. Vaikas vis dar neatgavo sąmonės. Andrejus ištiesė ranką, nusilaužė šaką nuo gretimo medžio ir ėmė krimsti žievę. Jo dantys apsivėlė ir parudavo.

*

Artūras atsimerkė ir trumpą valandėlę gulėjo įsmeigęs žvilgsnį į palšą dangų ir plikas medžių šakas. Galva aptekusi lipniu krauju. Vaikas palietė jį, žvilgtelėjo į pirštus ir ėmė šaukti. Jis nuogas, jam šalta. Kas jam nutiko? Jis nedrįso atsisėsti — bijojo pamatyti tą vyrą šalia savęs. Neabejojo, kad jis čia pat. Nors nematė nieko, išskyrus dangų. Bet jis negali gulėti nuogas ant žemės. Juk mirs. Nori namo, pas tėvus. Jis labai myli tėvus ir jie jį taip pat, tikrai žino. Lūpos virpėjo. Jis atsisėdo ir apsidairė, bijodamas garsiau atsikvėpti. Vyro niekur nematyti. Vaikelis atsigrįžo, apsidairė. Vyras dingo. Artūras kiek pasikėlė ir susigūžęs spoksojo pro medžius. Ne, jis vienas, visų paliktas.

Jam palengvėjo ir jis giliai atsikvėpė. Jis nieko nesupranta, bet ir nenori suprasti. Nori tik namo.

Artūras dairėsi drabužių. Niekur nematyti. Bet nesvarbu. Jis pašoko ir leidosi bėgti kiek įkabindamas, traiškydamas nukritusias šakas, per žemę, šlapią nuo lietaus ir tirpstančio sniego. Žingsniai aidėjo per mišką, net kai neužmindavo ant šakos. Vaikas nežinojo, ar reikiama linkme bėga. Suprato tik viena — reikia sprukti.

Ūmai kažkas truktelėjo atgal dešinę koją, lyg būtų nutvėręs už kulkšnies. Praradęs pusiausvyrą, jis parpuolė kniūbsčias, veidu į žemę. Dar nespėjęs atgauti kvapo persivertė ant nugaros ir žvilgtelėjo atgal. Bet nieko nepamatė. Pamanęs, kad paprasčiausiai suklupo, jau stojosi, bet akys užkliuvo už virvelės, pririštos prie dešinės kulkšnies. Pasilenkęs ją palietė. Virvelė užveržta standžiai. Nusekė žvilgsniu nutįsusią pažeme per mišką nelyginant meškerės valas iki pat nuvirtusio medžio už kokių keturiasdešimt žingsnių.

Vaikas pabandė nutraukti virvę nuo kulkšnies ir išlaisvinti koją. Bet ji buvo giliai įsirėžusi į odą. Virvė dar sykį trūktelėjo, dabar jau stipriau. Ji vilko Artūrą žeme per purvyną, paskui sustojo. Vaikas apsidairė. Štai ir jis, vyras: stovi už medžio ir vynioja virvę. Artūras bandė nusitverti šakų, kabinosi rankomis į žemę. Veltui: vyriškis tempė jį vis arčiau savęs. Berniukas bandė išsilaisvinti, knebinėjo mazgą. Tačiau neįstengė nei jo atmazgyti, nei virvės nutraukti. Teliko viena išeitis — nusismaukti kilpą su visa oda. Skausmas buvo žvėriškas, bet jį slopino žūtbūtinis ryžtas, lyg kūnas suprastų privaląs išsinerti su oda, jei nori likti gyvas. Kilpa vos nenumauta. Virvė vėl trūktelėjo ir šįsyk įsirėžė jau į gyvą mėsą. Berniukas griežė dantimis, kad neklyktų iš skausmo. Vyriškis dar kartą timptelėjo virvutę, ir tą akimirką Artūras išsivadavo iš kilpos. Jis pašoko ir leidosi bėgti.

Vaikas nardė tarp medžių, skuodė kaip niekuomet greitai. Jis pasieks stotelę, o ten bus traukinys. Jis suspės. Ir nuvažiuos greičiau, negu tas vyras pasivys. Ir liks gyvas.

Aš galiu. Aš galiu.

Jis atsigręžė ir išvydo vyriškį bėgant iš paskos plačiais žingsniais, švarko skvernai tik plaikstosi. Buvo taip arti, kad Artūras matė jo dantis, kažkodėl visai rudus. Nebepabėgs. Užgeso vilties kibirkštėlė. Artūras pasidavė. Jis sustojo ir žiūrėjo į vyrą. Pakėlė rankas virš galvos, lyg tai padėtų, ir geidė grįžti į tėvelių glėbį.

Greitai bėgdamas Andrejus atsitrenkė į berniuką su tokia jėga, kad abu nusivertė. Andrejus juto berniuką rangantis jam po pilvu, draskant ir kandžiojant švarką. Koks jausmas! Užgulęs vaiką visu svoriu, kad tas nepaspruktų, Andrejus murmėjo:

— Vis dar gyvas!

Išsitraukė iš už diržo ilgą medžiotojo peilį. Užsimerkęs bedė ašmenimis po savim, iš pradžių atsargiai, dūrė tik smaigaliu, badė negiliai, klausydamasis peilio garso, ir jausdamas, kad vaikas priešinasi vis labiau.

Priešinkis smarkiau, rangykis labiau — kovok dėl gyvybės!

Jis laukė, mėgavosi akimirka, paskui dūrė vėl. Vis giliau ir greičiau judėjo ašmenys, giliau ir greičiau, giliau ir greičiau, kol peilis įsmigo iki pat kriaunų. Grobis liovėsi spurdėjęs.

PO TRIJŲ MĖNESIŲ Pietrytinė Rostovo sritis, prie Azovo jūros Liepos 4-oji

Nesterovas sėdėjo sukišęs kojų pirštus į smėlį. Šį pajūrio ruožą labai mėgsta Rostovo prie Dono gyventojai, mat miestas netoliese, maždaug keturiasdešimt kilometrų į šiaurės rytus. Ne kitaip ir šiandien. Paplūdimyje pilna žmonių. Visų kūnai išblukę, tarsi miestiečiai būtų ką tik pabudę iš ilgo žiemos miego. Ar iš kūno formų gali spręsti, ką jie dirba? Apkūnesnieji greičiausiai eina aukštesnes pareigas. Šitas, pavyzdžiui, gal gamyklos direktorius, gal partinis darbuotojas arba aukšto rango Valstybės saugumo pareigūnas, ne iš tų, kurie laužiasi pro užrakintas duris, o iš tų, kurie pasirašinėja nutarimus. Nesterovas rūpinosi nepakliūti jiems į akis. Visas jo dėmesys skirtas šeimai. Du jo sūneliai pliuškenasi seklioj pakrantėj, žmona šalimais miega ant šono — akys užmerktos, rankos po galva. Seniai bematė ją miegančią kur nors kitur, o ne savo lovoj. Pažiūrėti jie atrodo patenkinti: pavyzdinė tarybinių žmonių šeima. Ir ko nesiilsėti: abu atostogauja, gali naudotis valdiška milicijos mašina (ir degalus apmoka valstybė) — tai atlygis už sėkmingą ir protingą dviejų žmogžudysčių ištyrimą, ir jokio triukšmo. Jam buvo nurodyta nepersistengti. Tokie turėjo būti ir jo įsakymai. Jis mintyse repetavo žodžius, kokia ironija.

Varlamo Babičiaus teismas truko viso labo dvi dienas, nors advokatas ir prašė savo ginamąjį pripažinti nepakaltinamu. Įstatymas numatė, kad gynyba turi pasitikėti tuo, ką paliudys bylos tyrėjai. Gynėjams neleidžiama kviestis nepriklausomų liudytojų. Nesterovas ne teisininkas, bet ir nebūdamas juo suprato, kokią didžiulę privilegiją ta nuostata suteikia kaltinimui. Gynyba turėjo įrodyti Babičiaus neveiksnumą negalėdama iškviesti liudytojo, kurio nebuvo apklausęs tardytojas. Kadangi 379-ojoje valstybinėje ligoninėje nėra jokio psichiatro, bylos tyrėjams teko išsikviesti nespecialistą, kad pateiktų savo išvadą. Tas gydytojas pareiškė manąs, kad Varlamas Babičius skiria gera nuo bloga ir žino, jog žmogžudystė blogas dalykas; nors kaltinamojo intelektas ir ribotas, bet jis suvokia, kas yra nusikaltimas, šiaip ar taip, kai buvo suimtas, pasakė:

Papuoliau į bėdą.

Tad gynėjui neliko nieko kito, tik išsikviesti tą patį daktarą ir pamėginti nuginčyti jo nuomonę. Varlamas Babičius buvo pripažintas kaltu dėl žiaurios, beprasmiškos žmogžudystės. Nesterovas gavo mašinėle spausdintą raštą, patvirtinantį, kad septyniolikametis buvo parklupdytas ir nušautas į pakaušį.

Dar trumpiau, vos dieną, buvo nagrinėjama daktaro Tiapkino byla. Jo žmona paliudijo, kad jis buvęs žiaurus, papasakojo apie iškrypėliškas jo fantazijas ir prisipažino, kad iki tol tylėjusi dėl vienintelės priežasties — bijojusi dėl savo ir mažojo sūnelio gyvybės. Be to, pasakė teisėjui išsižadėjusi tikėjimo. Norinti, kad jos vaikai užaugtų komunistais. Už tokį paliudijimą ji buvo perkelta į Ukrainos miestą Šachtus, kad ten gyvenant ant jos nekristų vyro nusikaltimo šešėlis. O kadangi niekas už Priuralsko nebuvo girdėjęs apie tą nusikaltimą, tai jai net nebuvo reikalo keistis pavardę.

Išsprendęs tas dvi bylas, teismas nedelsdamas ėmėsi dviejų šimtų bylų, iškeltų vyrams, kaltinamiems antitarybine veikla. Homoseksualai gavo kalėti priverčiamojo darbo stovyklose nuo penkerių iki dvidešimt penkerių metų. Norėdamas mikliai išspręsti tiek daug bylų, teisėjas sudarė bausmės laiko formulę: metų skaičius priklausė nuo kaltinamojo charakteristikos iš darbovietės, nuo to, ar nuoširdžiai jis gailisi, nuo to, kiek vaikų turi (kuo daugiau vaikų, tuo trumpesnis bausmės laikas), ir pagaliau nuo to, kiek kartų yra turėjęs iškrypėliškų lytinių santykių. Buvimas partijos nariu laikytas sunkinančia aplinkybe, nes toks žmogus suteršė partijos autoritetą. Jie turi žinoti, ką daro, ir, savaime aišku, tokie nariai buvo šalinami iš Komunistų partijos; beje, jiems tai jau mažiausiai rūpėjo. Nors teismo posėdžiai beveik nesiskyrė vienas nuo kito, Nesterovas sėdėjo visuose — maždaug dviejuose šimtuose. Kai, paskelbus nuosprendį paskutiniam kaltinamajam, Nesterovas išėjo iš teismo salės, jį pasveikino vietiniai partijos funkcionieriai. Jis gerai padirbėjęs, nepaprastai gerai. Jis beveik tikrai, beveik tikrai, gausiąs naują butą per artimiausius kelis mėnesius, vėliausiai — iki metų pabaigos.

Praėjus kelioms dienoms po teismų maratono, kai Nesterovas niekaip negalėjo užmigti, žmona pasakė, kad tik laiko klausimas, kada jis sutiks padėti Levui: pati mananti, kad nėr ko delsti — privalantis. Ar tik jos pritarimo ir laukė? Ko gero — taip. Juk ant kortos stovėjo ne tik jo likimas, bet ir šeimos. Gal jis ir nesuklydo per apklausas ir tyrimus, bet veikė savo nuožiūra. Veikti savarankiškai visada rizikinga, nes išeitų, kad valdžios aparatas blogai dirba: neva pavienis asmuo gali atlikti tai, ko neįstengia valstybė. Vis dėlto jis ryžtųsi patyliukais imtis tyrimo, neformalaus tyrimo, kuris atrodytų tarsi kolegų pašnekesiai, ir tiek. Jeigu nustatytų, kad daugiau panašių atvejų nėra buvę, daugiau vaikų nenužudyta, galėtų būti ramus, kad griežtos bausmės, paskirtos jo suimtiems asmenims, pagrįstos, teisingos ir pelnytos. Tačiau nors nepasitikėjo Levu ir piktinosi jo veiksmais, Nesterovo neapleido abejonės. Juk niekur nedingsi nuo Levo iškelto paprasto klausimo: ar jo darbas prasmingas, ar tik priemonė išgyventi? Stengtis išgyventi anaiptol nėra gėdinga — dauguma žmonių taip elgiasi. Ir vis dėlto: ar iškęsi gyvendamas dvasios skurde, jei mainais negalėsi net pasididžiuoti tuo, ką darai, jei tavęs net neguos mintis, kad tuo, ką darai, siekiama kažkokio tikslo?

Pastarąsias dešimtį savaičių Nesterovas veikė savo nuožiūra, nei tarėsi, nei bendradarbiavo su Levu. Jeigu Levas sekamas, geriau nuo jo laikytis kuo atokiau. Tik vieną dalyką padarė Nesterovas, kad palengvintų Levui melancholiją, — pakeverzojo jam trumputį raštelį su žodžiais Padėsiu tau, žinoma, reikalaudamas nedelsiant tą raštelį sunaikinti.

Gauti kriminalines bylas iš sričių buvo nelengva. Teko ir telefonu skambinti, ir laiškus rašyti. Abiem atvejais Nesterovas tik probėgom užsimindavo apie reikalą, daugiau gyrė savąją valdybą už greitą bylų sprendimą tikėdamasis, kad ir adresatas pasigirs savo darbais. Pradėjus plaukti atsakymams Nesterovui teko ne sykį ir už savo pinigus važiuoti į kitus miestus, susitikti su kolegomis, gerti su jais ir ta proga minutėlę, nieku gyvu ne ilgiau, padiskutuoti apie rezonansines bylas prieš giriant šeimininkų laimėjimus. Toks būdas rinkti informaciją buvo be galo nespartus. Tekdavo geras tris valandas gerti dėl dviejų minučių naudingo pašnekesio. Per aštuonias savaites Nesterovas nesužvejojo nė vieno neatskleisto nusikaltimo. Tada pasikvietė Levą į kabinetą.

Levas įžengė, uždarė duris ir atsisėdo. Nesterovas dusyk apžiūrėjo koridorius, o grįžęs užrakino duris. Paskui iš stalčiaus išsitraukė Sovietų Sąjungos žemėlapį, išskleidė ant rašomojo stalo ir kampus prispaudė knygomis. Pasėmęs saują smeigtukų, įsmeigė du į žemėlapį ties Priuralsku, dar du prie Permės, dabar vadinamos Molotovu, du prie Viatkos, du prie Gorkio ir du prie Kazanės. Pro tuos miestus traukiniai važiuoja į vakarus, Maskvos link. Į Maskvą Nesterovas nevažiavo tyčia, kad nesusitiktų su tenykščiais milicininkais: jie, ko gero, įtartinai žiūri į tokius kamantinėtojus. Į vakarus nuo Maskvos rinkti informaciją sekėsi prasčiau, vis dėlto Nesterovas sužinojo apie dėmesio vertą įvykį Tverės srityje. Į pietus nuo Maskvos jis įsmeigė tris smeigtukus ties Tūla, du ties Oriolu ir du ties Belgorodu. Priėjęs iki Ukrainos iškratė iš dėžutės į saują bent dvi dešimtis smeigtukų. Ir vėl smaigstė: po tris smeigtukus į Charkovą ir Gorlovką, keturis — į Zaporožę, tris — į Kramatorską ir vieną smeigtuką — į Kijevą. Toliau — vėl Rusijos Federacijos miestai: penkis smeigtukus gavo Taganrogas ir pagaliau šešis Rostovas ir jo apylinkės.

Nesterovo nenustebino Levo reakcija — bežadė tyla. Juk ir Nesterovas dažnu atveju rinko tas žinias patyliukais. Iš pradžių jis bandė nepaisyti panašumų: ko prigrūsta vaikams į burną (kai kurie pareigūnai sakė, kad žemių, kiti — kad purvo), kaip sudarkytas liemuo. Tačiau panašūs požymiai pernelyg krito į akis. Virvutė ant kulkšnies. Visi lavonai nuogi. Aptikti miške arba parke, dažnai netoliese geležinkelio stoties, bet niekuomet — name, patalpoje. Nė vienas miestas nepasidalijo baisia žinia su kitais, net jei nusikaltimų vietas skyrė mažiau kaip šimtas kilometrų. Nebuvo ieškoma jokių sąsajų, nebuvo brėžiama jokių linijų tarp tų taškų. Žmogžudystėmis būdavo apkaltinami girtuokliai, vagys, žagintojai recidyvistai arba padugnės. Bylos buvo sprendžiamos suverčiant kaltę silpniausiems ir pažeidžiamiausiems visuomenės nariams, tokius lengva apkaltinti kuo tik nori.

Levas suskaičiavo smeigtukus. Iš viso — keturiasdešimt trys. Jis pasilenkė per stalą, paėmė iš dėžutės dar vieną smeigtuką ir įbedė Maskvoje. Taip Arkadijus tapo vaiku Nr. 44.

*

Pabudęs Nesterovas apsižiūrėjo, kad žandas įsispaudęs į smėlį, o burna pravira. Jis atsisėdo, nusibraukė smėlį ir apsidairė. Saulė pasislėpė už debesų. Ką veikia vaikai? Apžvelgė paplūdimį, pramogaujančius žmones. Vyresnėlis sūnus Jefimas besėdįs prie pat vandens. Bet jaunėlio, kuriam vos penkeri metukai, niekur nematyti. Nesterovas atsigręžė į žmoną: ji pjaustė džiovintą mėsą priešpiečiams.

— Kur Vadimas?

Inesa apsidairė, žvilgsnis kaipmat užkliuvo už vyresniojo sūnaus, o kur mažasis? Vis dar su peiliu rankoje pasikėlė, apsižvalgė. Niekur nematydama vaiko numetė peilį. Abu tėvai nubėgo prie Jefimo ir sutūpė abipus.

— Kur broliukas?

— Sakė, kad grįžta prie jūsų.

— Kada?

— Nežinau.

— Prisimink.

— Neseniai. Negaliu pasakyti.

— Liepėm žaisti drauge.

— Bet jis sakė, kad eina pas jus!

— Ar nenubrido į vandenį?

— Jis ėjo va šituo taku, jūsų link.

Nesterovas atsistojo ir įsmeigė žvilgsnį į vandenį. Vadimas nebus nuėjęs į jūrą, jis nemėgsta maudytis. Jis kažkur ant kranto, tarp tų šimtų žmonių. Į galvą lindo mintys apie mįslingąsias bylas. Viena mergytė nužudyta šalia paupio tako, kuriuo vis vaikšto žmonės. Kita nugalabyta parke už paminklo, šimtas metrų nuo namų. Tėvas pritūpė šalia Jefimo.

— Grįžk prie daiktų. Ir būk ten, kad ir kas tave kalbintų, kad ir ką sakytų. Supratai?

— Supratau.

— Jei ką nors sakys tau apie mamą ar apie mane, netikėk. Net jeigu tai bus vyresnis žmogus ir atrodys patikimas, nesitrauk nuo drabužių.

Nesterovas prisiminė, kiek daug vaikų buvo įkalbėta mesti žaidimus ir sekti paskui žudiką, kiek nuviliota į mišką ir ten pražuvo. Jis apsigalvojo ir paėmė sūnui už rankos.

— Eime. Abu ieškosim broliuko.

Žmona nuėjo paplūdimiu aukštyn, į priešingą pusę, o Nesterovas pasuko arčiau vandens ir brovėsi pro žmones spėriu žingsniu; pamatęs, kad Jefimas nespėja, paėmė jį ant rankų ir nešėsi. Štai ir paplūdimio galas, toliau tik aukštos žolės ir nendrynai. O Vadimo niekur nematyti.

Jefimas mažai ką težinojo apie tėčio darbą. Žinojo apie du vaikus, nužudytus gimtajame mieste, ir matė susirūpinusius tėvus. Žinojo, kad jo broliukui gresia pavojus, bet nenumanė koks ir kodėl. „Gal ką ne taip padariau? Tikriausiai”, — pamanė jis ir apsižliumbė.

Kitam gale paplūdimio Inesa šaukė sūnelį. Ji buvo skaičiusi sutuoktinio tirtas bylas, visas siaubingas jų detales. Puikiai žinojo, kas ištiko pražuvusius vaikelius, ir puolė į paniką. Tai jos kaltė. Juk pati įkalbėjo vyrą padėti Levui. Drąsino jį ir patarė saugotis, kad tyrimas neiškiltų aikštėn. Vyras iš prigimimo ne per daug nuovokus, o šitam darbui reikia atsargumo. Skaitė jo laiškus, parengtus išsiųsti, ir siūlė įrašyti porą sakinių tam atvejui, jei laiškas pakliūtų į rankas ne adresatui. Kai jis parodė smeigtukais nusmaigstytą žemėlapį, ji palietė kiekvieną smeigtuką. Jų buvo baisiai daug, ir tą naktį ji miegojo vienoj lovoj su vaikais. Ir suderinti atostogas su tyrimu buvo jos sumanymas. Kadangi daugiausia nužudymų užfiksuota šalies pietuose, tai geriausias būdas vyrui ištirti tuos atvejus neatkreipiant niekieno dėmesio — pasinaudoti šeimos atostogomis kaip priedanga. Atrodė, tai išmintingas planas. Ir tik dabar ji suvokė pati sukėlusi pavojų vaikams. Atvežė juos į pragarą, į pačią irštvą. Ji neįvertino, koks pavojingas dalykas, kurį jie tiria. Nė vienas vaikas nėra saugus. Matyt, jie nuviliojami įvairiausiu metu, pagrobiami iš bet kur, nužudomi vos už šimto metrų nuo namų. Dabar atėjo eilė jos jaunyliui.

Ašarų pilnomis akimis, vos atgaudama kvapą, ji šaukė sūnų vardu, blaškydamasi tarp žmonių, atėjusių pasimaudyti. O šie tik spietėsi aplink ir abejingai tylėjo. Inesa maldavo pagalbos:

— Jam tik penkeri metukai. Jį pagrobė. Padėkite jį surasti.

Rūsčios išvaizdos moteriškė sugriebusi ją tikino:

— Nusiraminkit. Jis tikriausiai kažkur čia.

— Jūs nesuprantat, jam gresia baisus pavojus.

— Iš kur ištraukėt? Nekvailiokit. Sėskitės.

Inesa atstūmė moterį ir vis blaškėsi, šaukdama sūnaus vardą. Staiga pajuto, kad jai už peties sugriebė tvirta vyriška ranka.

— Pagrobė mano berniuką. Padėkit jį surasti.

— Ko jūs blaškotės? Sėskit.

— Ne, jį nužudys. Išgelbėkit jį.

Vyriškis nusijuokė.

— Niekas nieko nesirengia žudyti. Sėskitės. Jam niekas negresia.

Ji ėmė muistytis, bet vyras neketino jos paleisti. Smalsuolių apsupta, ji stengėsi ištrūkti.

— Eikit šalin!

Bet vyriškis parvertė ją ant smėlio, užlaužė rankas ir privertė gulėti. Ji negalėjo nė krustelėti. Nebematė dangaus, tik žmonių veidus. Visi ją ramino. Ji dar labiau puolė panikon, spurdėjo ir šaukė:

— Aš turiu rasti sūnų.

Nesterovas brovėsi per minią prie žmonos. Jis rado jaunėlį žaidžiantį tarp aukštų nendrių ir dabar vedėsi abu sūnus. Tėvas pastatė ant žemės vyresnį berniuką ir padėjo žmonai atsikelti. Ji apglėbė Vadimą ir suspaudė jam galvą, atrodė, net sutraiškys. Taip jie ir stovėjo, visa šeimynėlė, apsupta nedraugiškų veidų. Kodėl jie taip elgiasi? Kas jiems pasidarė? Jefimas sušnibždėjo:

— Eime.

Jie prasibrovė pro minią, paskubom susirinko daiktus ir patraukė prie mašinos. Dar keturi — tik keturi — automobiliai stovėjo dulkinoje šalikelėje. Visi kiti poilsiautojai buvo atvažiavę tramvajumi. Nesterovas paleido variklį ir nuvažiavo.

*

Paplūdimyje rūsčioji moteriškė akimis nulydėjo tolstantį automobilį. Užsirašė mašinos numerį: reikės ta šeima pasidomėti.

Maskva Liepos 5-oji

Iki pat vakar, jei Levas būtų buvęs suimtas, niekas nebūtų tiesiogiai susiejęs Raisos su jo savavališku tyrimu. Būtų galėjusi įskųsti vyrą ir tai būtų buvusi galimybė pačiai išgyventi. O dabar jau viskas. Jie važiuoja traukiniu su padirbtais dokumentais, artėja prie Maskvos, ir jųdviejų kaltė jau nedaloma.

Kodėl Raisa įlipo į traukinį su Levu? Juk tai prieštarauja svarbiausiam jos principui — išlikti gyvai. Ji labai rizikavo, nors turėjo ir alternatyvą. Galėjo likti Priuralske ir nieko nedaryti arba, kad būtų saugesnė, tapti neištikima Levui ir tikėtis, kad ta išdavystė garantuos jai ateitį. Nemaloni strategija, veidmainiška ir niekšiška, bet ji jau ne kartą buvo pamynusi savo principus, kad išgyventų, — net ištekėjusi už Levo, už vyriškio, kuriuo netikėjo. Kas pasikeitė? Jo nebemyli, ne. Levas tapo jos partneriu, bet ne vedybų. Juodu buvo šio tyrimo partneriai. Jis ja pasitikėjo, klausė jos nuomonės — ne iš mandagumo, o kaip kolegos. Jie tapo komanda, siekiančia bendro tikslo, tokio svarbaus, kokio dar nėra turėję savo gyvenime. Užsidegusi, susijaudinusi, ji nebegeidė grįžti į ankstesnę varganą ir tuščią egzistenciją ir tik stebėjosi, kiek daug esybės buvo spėjusi atsisakyti ir parduoti už galimybę išgyventi.

Traukinys sustojo Jaroslavlio stotyje. Levas puikiai suprato, kaip svarbu grįžti čionai ir žingsniuoti tais pačiais bėgiais, ant kurių buvo rastas Arkadijaus kūnas. Prieš keturis mėnesius ištremti, juodu į Maskvą parvyko pirmąkart. Niekas jų čia nesiuntė. Jų gyvybė, jų tyrimas priklauso nuo to, ar jie nebus demaskuoti. Jeigu bus sučiupti — mirs. Jie nebūtų leidęsi į tokį pavojingą žygį, jei ne Galina Šaporina, moteris, mačiusi žudiką, liudytoja, galinti apibūdinti tą žmogų, nusakyti jo amžių, nupiešti jo portretą. Juk šiuo metu nei Levas, nei Raisa nė nenutuokia, kokio žmogaus ieškoti. Ar jis senas, ar jaunas, liesas ar apkūnus, nevalyvas ar elegantiškas. Trumpai tariant, jis gali būti bet kas.

Raisa siūlė pasišnekėti ne tik su Galina, bet ir su mokytoju Ivanu, buvusiu savo bendradarbiu. Jis skaitąs daug necenzūruotos medžiagos iš Vakarų, prieinąs prie slaptų publikacijų, žurnalų straipsnių, laikraščių ir nelegalių vertimų. Gal jis turi duomenų iš panašių nusikaltimų bylų užsienyje — atsitiktinių, maniakų žmogžudžių, ritualinių žmogžudysčių. Pati Raisa žinojo apie tokius nusikaltimus tik bendriausiais bruožais. Buvo girdėjusi apie amerikietį Albertą Fišą, žudžiusį vaikus ir juos valgiusį. Apie prancūzą daktarą Petjo, kuris per Antrąjį pasaulinį karą įviliodavo žydus į savo namo rūsį žadėdamas išgelbėti, o paskui juos žudė ir degino jų palaikus. Ji nenutuokė, ar tai buvo vien sovietinė propaganda apie supuvusią Vakarų civilizaciją, propaganda, vaizduojanti žmogžudžius kaip sugedusios visuomenės ir ydingos politikos vaisių. Jų tyrimo požiūriu tokia deterministinė teorija buvo bevertė. Jos laikantis įtariamasis galįs būti tik užsienietis, jo charakterį nulėmęs gyvenimas kapitalistinėje visuomenėje. Betgi aišku, kad žudikas nekliudomas važinėja po šalį, kalba rusiškai ir pakeri vaikus. Tas žudikas — jų šalies produktas. Visa, ką jie žinojo ar buvo girdėję apie tokio pobūdžio nusikaltimus, buvo arba netiesa, arba ne tai, kas jiems rūpi. Jiems reikėjo pamiršti visas prielaidas ir pradėti nuo nulio. Ir Raisa tikėjo, kad Ivano priėjimas prie slaptos informacijos padėtų jiems apčiuopti paieškų kryptį.

Levas sutiko: tokia medžiaga galėtų būti vertinga, bet kartu norėjo, kad į jų akciją būtų įtraukta kuo mažiau žmonių. Svarbiausias jų tikslas — pašnekėti su Galina Šaporina, o Ivaną verčiau palikti atsargai. Levas abejojo, ar verta rizikuoti atskleidžiant jam kortas. Žinoma, jis suprato turįs ir asmeninių nepalankumo priežasčių. Ar jis pavyduliauja Ivanui savo žmonos? Taip. Ar patikėtų savo planus Ivanui? Anaiptol.

Levas žiūrėjo pro vagono langą ir stebėjo visus išlipančius. Geležinkelio stotyse patruliuoja daugybė slaptų ir uniformuotų agentų. Valdžios nuomone, visos transporto arterijos pažeidžiamos. Keliuose įrengti kontrolės punktai. Uostai stebimi nuolat. O jau su daugialaipsne Maskvos apsauga niekas negali susilyginti. Jie bando prasmukti į miestą, kuris kaip nė vienas kitas kontroliuojamas. Pasiguosti gali nebent tuo, kad Vasilijus vargu bau tiki, jog jiems netrūks įžūlumo leistis į tokį rizikingą žygį. Prieš pat lipdamas iš traukinio, Levas kreipėsi į Raisą:

— Jeigu į akį kris sargybinis ar kas kitas, nesvarbu, kad ir panašus į civilį, neskubėk nusukti žvilgsnio. Luktelėk sekundę kitą. Nesišypsok, nedaryk jokių netikėtų judesių. Tik atlaikyk žvilgsnį, o paskui nusuk akis.

Jie išlipo iš traukinio. Bagažo turėjo mažai. Dideli lagaminai labiau traukia dėmesį. Užsimoję sparčiai žingsniuoti susigriebė, kad reikėtų eiti lėčiau. Levas džiaugėsi, kad stotyje daug žmonių. Ir vis tiek jautė, kad marškinių apykaklė drėksta nuo prakaito. Bandė įsikalbėti, kad vargu ar koks agentas juos seka. Jie pasistengė nusikratyti sekliais dar Priuralske. Apsimetė susiruošę į savaitgalio žygį po kalnus ir išėjo į miškus, ten kelias dienas suko ratu — tyrė, ar niekas jų neseka. Įsitikinę esantys vieni, parkulniavo į mišką šalia geležinkelio stoties. Tenai persirengė, užkasė purvinus drabužius, turistų reikmenis ir sėdo laukti traukinio į Maskvą. Į vagoną įlipo paskutinę minutę. Jei viskas vyks kaip suplanuota, jie susitiks su Ivanu, gaus jo turimą informaciją, parvažiuos į Priuralską, prasmuks į mišką, susiras savo daiktus, vėl persivilks purvinais drabužiais ir parpėdins į miestą kuriuo nors šiauriniu miško taku.

Jau eidami iš stoties jie išgirdo už nugaros vyrišką balsą:

— Dokumentus.

Levas nedvejodamas atsigręžė. Jis nei šypsojosi, nei stengėsi rodytis ramus, juk niekuo dėtas žmogus turėjo pagrindo bijoti ne mažiau už nusikaltėlį. Juos užkalbinęs pareigūnas buvo saugumietis. Bet Levas jo nepažinojo. Ačiū Dievui. Levas padavė dokumentus, tą pat padarė ir Raisa.

Levas žiūrėjo į tą žmogų. Aukštas, tvirto sudėjimo. Akys vangios, judesiai lėti. Paprasčiausias patikrinimas. Bet, šiaip ar taip, tapatybės pažymėjimai, kuriuos jis dabar įdėmiai skaito, suklastoti, geriausiu atveju — pusėtinos kopijos. Levas, kai dar pats dirbo agentu, niekada nesileisdavo taip mulkinamas. Nesterovas parūpino tas klastotes, pats jas ir gamino Levo padedamas. Juodu labai stengėsi, bet kuo labiau stengėsi, tuo labiau matė, kokie yra nevykėliai: įdrėskė popierių, rašalas pasklidęs, dvigubos linijos, kur teko dusyk spausti. Dabar beliko graužti nagus, kad ryžosi kliautis tais dokumentais. Iš tiesų net nesikliovė — tikėjosi, kad niekas netikrins.

Raisa žiūrėjo, kaip agentas vargsta skaitydamas įrašus jos popieriuose, ir suprato, kad jis mažaraštis. Jis stengėsi nuslėpti tą trūkumą perdėtu kruopštumu. Ji buvo mačiusi pernelyg daug vaikų, kuriems sunkiai sekėsi atpažinti raideles. Sekdamas eilutę po eilutės, vyriškis krutino lūpas. Suprasdama, kad jei tik parodys bent kokią užuominą, jog perkando jo silpnybę, jis tikriausiai pratrūks keiktis, Raisa ir toliau žvelgė baimingai. Juk jam smagu, kad jo bijo: tai numalšins visą jo nerimą. Pasitikėdamas savim, agentas spoksojo į jų veidus, bet ne todėl, kad jam būtų sukėlę kokių abejonių dokumentai: tik rūpinosi, kad nesumažėtų jų baimė. Patenkintas, kad jo vis dar bijomasi, agentas pliaukštelėjo dokumentais sau per delną — supraskit, dar svarstau, jūsų gyvybė vis dar mano valioj.

— Rodykit, kas lagaminuose.

Levas ir Raisa atidarė lagaminėlius. Drabužių pamaina ir pora būtiniausių dalykėlių. Pareigūnas nusivylė, truktelėjo pečiais. Atvykėliai pagarbiai nusilenkė jam ir pasuko prie išėjimo, stengdamiesi per daug neskubėti. Tą pačią dieną

Užgniaužęs Fiodoro pastangas savarankiškai ištirti sūnaus nužudymą, tildęs jį geruoju ir piktuoju, šįsyk Levas jau pats ketino prašyti jo pagalbos tuo klausimu. Reikėjo, kad Fiodoras jį nuvestų pas Galiną Šaporiną, nes Levas niekaip nerado jos adreso. Net jos pavardės tiksliai neprisiminė. Anuomet jis į ją nekreipė dėmesio, o nuo to laiko tiek visko įvyko! Be Fiodoro maža tebuvo vilties surasti tą liudytoją.

Levas buvo pasirengęs nusižeminti, aukoti orumą; suprato, kad iš jo dabar gali pasityčioti, suniekinti jį, visai taip pat, kaip jis tada niekino liudytojos pasakojimą. Nors Fiodoras MGB agentas, Levas vylėsi, kad jis įvertins pagarbą jo sūnaus atminimui. Nors ir kaip Fiodoras neapkentė Levo, šis, stengdamasis rasti tiesą, turėtų patraukti Fiodorą į savo pusę. Atsižvelgiant į viską reikia pripažinti, kad prieš keturis mėnesius Levas tinkamai įvertino aplinkybes. Savavališkai tirdamas sūnaus mirtį, Fiodoras būtų sukėlęs pavojų savo šeimai. Galgi jis bus suvokęs, kad tuomet Levo vertinimas buvo pagrįstas. Geriau buvo išsaugoti gyvybę, gal jis dabar neįduos Levo, jausdamasis saugiai ir norėdamas atkeršyti. Ką jis nuspręs? Levas pasibeldė į duris. Tuoj paaiškės.

Butas 18 korpuse, penktame aukšte. Pagyvenusi moteriškė atvėrė duris. Priešais jį stovi moteris, kuri tada jam pasipriešino, kuri išdrįso žudiką pavadinti žudiku.

— Aš vardu Levas, o čia mano žmona Raisa.

Senoji moteriškė pažvelgė į Levą ir pažino jį. Tą, kurio neapkentė. Nužvelgė Raisą.

— Ko jūs norit?

Raisa tyliai atsiliepė:

— Mes atėjom dėl Arkadijaus nužudymo.

Stojo ilga tyla. Senoji moteriškė varstė akimis atvykėlių veidus ir pagaliau atsakė:

— Jūs ne ten pataikėt. Mūsų berniukas nebuvo nužudytas.

Jai ketinant uždaryti duris, Levas žengė į priekį.

— Jūs buvot teisi.

*

Levas laukė pykčio. Bet moteriškė, užuot supykusi, pravirko.

Fiodoras, jo žmona ir sena jo motina stovėjo šalia vienas kito lyg saviveiklinė troika — pilietinis tribunolas — ir žiūrėjo, kaip Levas velkasi paltą ir meta jį ant kėdės. Paskui nusitraukia megztinį ir ima sagstytis marškinius. Po jais, tiesiai ant nuogo kūno, paslėpti žmogžudysčių įkalčiai: nuotraukos, aprašymai, paliudijimai, žemėlapiai, rodantys nusikaltimų geografiją, — svarbiausi jų surinkti įrodymai.

— Vežantis šią medžiagą man teko imtis atsargumo. Čia duomenys apie keturias dešimtis su viršum žmogžudysčių, padarytų mūsų šalies vakaruose. Buvo žudomi vaikai, tiek berniukai, tiek mergaitės. Visi nužudyti kone vienodai. Dabar jau manau, kad taip buvo nužudytas ir jūsų sūnelis.

Levas nusiėmė popierius; tie, kurie lietėsi su krūtinės oda, buvo sudrėkę nuo prakaito. Fiodoras juos pagriebė ir ėmė sklaidyti. Pasilenkė ir jo žmona, kartu ir motina. Netrukus jau visi trys skaitė dokumentus ir perdavinėjo juos vienas kitam. Pirmoji prabilo Fiodoro žmona:

— Na, o pagavę ką jam darytumėt?

Keista, tai buvo pirmas kartas, kai Levas išgirdo tokį klausimą. Iki tol visiems terūpėjo, ar iš viso įmanoma nusikaltėlį pagauti.

— Aš jį nudobčiau.

Kai tik Levas paaiškino, kad pats asmeniškai ėmėsi tyrimo, Fiodoras užmiršo įžeidimus ir kaltinimus. Aišku, jam nė į galvą nešovė atsisakyti padėti, suabejoti svečių nuoširdumu ar piktintis prisiminus praeitį. Tokių minčių nekilo nei Fiodoro žmonai, nei motinai — bent jau to jos neparodė. Fiodoras pasišovė tuoj pat nuvesti juos pas Galiną.

Tiesiausias kelias į jos namus kirto bėgius ties ta vieta, kur buvo rastas Arkadijus. Ten lygia greta ėjo kelios geležinkelio linijos; platokas ruožas, vietomis apžėlęs skurdžiais krūmokšniais ir medeliais. Blausioje vakaro šviesoje Levas pajuto tos nuošalios vietos dvasią. Čia, miesto vidury, buvo nejaukiai tuščia. Ar berniukas, nepažįstamojo persekiojamas, dūmė šiais pabėgiais? Gal parpuolė ant žemės, nebetekęs vilties pasprukti? Gal tamsoje, traukiniui atidundant, jis pagaliau pasidavė? Levas net apsidžiaugė, kad sankasa pagaliau baigėsi.

Artinantis prie Šaporinos namų Fiodoras ėmė įrodinėti, kad Levui verčiau neiti vidun. Juk anąsyk jis Galinai grasino; ko gero, ji ir dabar užsičiaupsianti iš mirtinos baimės. Levas sutiko. Tegul eina tik Raisa ir Fiodoras.

Raisa lipo laiptais paskui Fiodorą, priėjusi buto duris pasibeldė. Išgirdo viduj krykščiant vaikus ir apsidžiaugė. Žinoma, ji tikėjo, kad ir bevaikė moteris įvertintų nusikaltimo sunkumą, bet kadangi pavojus gresia ir pačios Galinos vaikams, ją veikiausiai bus lengviau patraukti savo pusėn.

Duris atvėrė nusiplūkusi moteriškė, ne ką vyresnė nei trisdešimties. Apsitūlojusi tarsi viduržiemį. Atrodė nesveikuojanti. Akys neramios, gaudyte gaudo kiekvieną Raisos ir Fiodoro išvaizdos detalę. Fiodoras lyg ir atpažino ją.

— Galina, ar prisimenat mane? Aš Fiodoras, Arkadijaus tėvas, to nužudyto berniuko. O čia mano draugė Raisa. Ji gyvena Priuralske, netoli Uralo kalnų. Atėjom pas jus, Galina, todėl, kad tas žmogus, kuris nužudė mano sūnelį, nužudė ir daugiau vaikų kituose miestuose. Dėl to Raisa ir atvažiavo į Maskvą, kad galėtume dirbti išvien. Mums reikia jūsų pagalbos.

Galina atsiliepė tyliai, vos ne pašnibždom:

— Kaip aš galėčiau padėti? Aš nieko nežinau.

Tokio atsakymo Raisa tikėjosi, todėl pabrėžė:

— Fiodoras apsilankė pas jus ne kaip MGB pareigūnas. Mes esam grupė tėvų ir motinų, piliečių, pasipiktinusių tais nusikaltimais. Jūsų vardas nebus paminėtas jokiuose dokumentuose, nes jokių dokumentų ir nėra. Jūs niekada mūsų nebepamatysit ir neišgirsit apie mus. Tik vieną dalyką mes norim sužinoti — kaip jis atrodo. Kokio jis amžiaus? Ar aukštas? Kokios spalvos jo plaukai? Ar jo drabužiai buvo brangūs, ar pigūs?

— Betgi su vyriškiu, kurį mačiau, jokio vaiko nebuvo. Tai jums jau sakiau.

Įsikišo Fiodoras:

— Prašau jus, Galina, įsileiskit mus bent valandėlei. Pasikalbėkim ne prieškambary.

Ji tik galvą papurtė.

— Negaliu jums padėti. Aš nieko nežinau.

Fiodoras ėmė jaudintis. Raisa palietė jam ranką — bandė raminti. Jie privalantys išlikti šaltakraujiški. Nevalia jos spausti. Jų ginklas — kantrybė.

— Gerai, tebūnie taip, Galina. Jūs nematėt vyriškio su vaiku. Fiodoras sako, kad matėt vyriškį su lagaminėliu. Ar taip ir buvo?

Ji linktelėjo.

— Ar galit nupasakoti, kaip Jis atrodė?

— Bet vaiko su juo nebuvo.

— Supratom. Vaiko su juo nebuvo. Jūs aiškiai matėt. Jis turėjo tik įrankių dėžę. Tačiau kaip jis atrodė?

Galina svarstė. Raisa laukė užgniaužusi kvapą, jautė, kad moteris tuoj palūš. Juk jiems nereikia rašytinio liudijimo. Reikia tik apibūdinimo, kad ir netyčia išsprūdusio, netvirto. Tam pakaktų trisdešimties sekundžių.

Ūmai Fiodoras nutraukė tylą:

— Be reikalo bijot pasakyti, kaip atrodė tasai žmogus su įrankių dėže. Kas jau čia nukentės pasakęs, kaip atrodė geležinkelio darbininkas.

Raisa dėbtelėjo į Fiodorą. Jis padarė klaidą. Žmogus gali nukentėti pasakęs, kaip atrodė geležinkelio darbininkas. Galima nukentėti net ir už daug menkesnius dalykus. Saugiausia — nedaryti nieko. Galina papurtė galvą ir pasitraukė atatupsta.

— Nežinau. Buvo tamsu. Aš jo neįžiūrėjau. Prisimenu tik tiek, kad jis turėjo įrankių dėžę.

Fiodoras įsirėmė į duris.

— Galina, prašau jus...

Galina vėl papurtė galvą.

— Eikit sau.

— Labai prašau...

— Eikit!

Stojo tyla. Net vaikų žaidžiant nebebuvo girdėti. Pasirodė Galinos vyras.

— Kas čia dedasi?

Buto kaimynai vieni po kitų atsidarinėjo duris ir žiūrėjo, stebėjo, šnibždėjosi; tai dar labiau suerzino Galiną. Jausdama, kad juodu nebevaldo situacijos, kad liudytoja slysta jiems iš rankų, Raisa žengtelėjo ir apkabino Galiną tarsi atsisveikindama:

— Kaip jis atrodė?

Priglaudusi skruostą prie skruosto, užsimerkusi, Raisa laukė. Vis dar tikėjosi. Jautė Galinos kvėpavimą. Bet Galina tylėjo.

Rostovas prie Dono Tą pačią dieną

Ant palangės tupėjo katė ir vizgino uodegą. Ramios žalios katės akys sekiojo Nadę po visą kambarį, lyg būtų taikęsi ją nutverti, lyg ji būtų viso labo didžiulė žiurkė. Katė buvo senesnė: Nadei — šešeri, o katei — aštuoneri ar devyneri metai. Gal dar ir dėl to ji taip iš aukšto žiūrėjo į mergaitę. Pasak tėčio, šiose vietose yra žiurkių, todėl būtinai reikia katės. Gal jis ir teisus: Nadė buvo mačiusi daugybę žiurkių, didelių, šlykščių, o kokios jos įžūlios! Bet niekada nematė, kad katė jas kaip nors tvarkytų. Tinginė, tėčio visai išpaikinta. Kaipgi kitaip katė išdrįstų laikyti save svarbesne už ją? Tik pabandyk ją paliesti! Sykį, kai katė bidzeno pro šalį, Nadė bakstelėjo jai į nugarą, tai toji tik apsisuko, sušnypštė ir nulindo į kampą pašiaušusi kailį, lyg mergaitė būtų padariusi ką neleistina. Tada Nadė nusileido — tikėjosi susidraugauti. Bet jei ta bjauri katė jos nekenčia, Nadė nekenčia jos antra tiek.

Nebesitverdama namie, nes katė nenuleido nuo jos akių, Nadė išmovė laukan, nors buvo jau vėlus metas ir šeima virtuvėje rengėsi vakarieniauti. Žinodama, kad jai neleistų niekur eiti, nė neklausė, tik įsispyrė į batelius ir smuko pro duris.

Ji gyveno su tėvais ir dviem jaunesnėmis sesutėmis prie Dono upės, negrįstų gatvelių ir aptrupėjusių plytinių namukų priemiestyje. Kiek aukščiau į upę plūdo miesto nuotekos ir gamyklų atliekos, ir kartais Nadė sėdėdama ant upės kranto matydavo, kaip vandens paviršiuje raibuliuoja naftos, teršalų ir chemikalų dėmės. Paupiu žmonių išmintas takas vingiavo į miestą ir iš jo. Nadė pasuko žemupio link pro kitus namus, tolyn nuo miesto į laukus. Nors buvo tamsoka, ji drąsiai žingsniavo pažįstamu keliu. Ji gerai orientuojasi ir, kiek prisimena, niekuomet nebuvo paklydusi, nė vieno kartelio. Nadė svarstė, kiek visokių gerų darbų užaugusi susirastų mergaitė, gerai jaučianti kryptį. Gal ji būtų naikintuvo pilotė. Taptų traukinio mašiniste — ne, jokio įdomumo, nes niekada nereikėtų galvoti, kur važiuoti: traukinio ir norėdamas nepaklaidinsi. Tėtis jai buvo pasakojęs apie lakūnes, kurios per karą valdė bombonešius. Toks darbas jai patiktų, norėtų tokia būti: pirmame laikraščio puslapyje būtų išspausdinta jos nuotrauka su Lenino ordinu ant krūtinės. Net ir tėtis susidomėtų, didžiuotųsi tokia dukterim. Gal tada jis nepopintų tos kvailos katės.

Ji jau buvo nuėjusi gabalą kelio niūniuodama sau po nosim, džiaugdamasi, kad ištrūko iš namų, toliau nuo tos katės, bet ūmai stabtelėjo. Priekyje išvydo vyro siluetą, ir tas žmogus artėjo. Aukšto ūgio, bet prieblandoje sunku ką nors įžiūrėti. Jis nešėsi kažkokį lagaminėlį. Šiaip jau pamačiusi svetimą žmogų, ji nė kiek nesutrikdavo. Ir ko jai bijoti? Bet neseniai mama pasielgė labai neįprastai: pasisodino Nadę ir sesutes ir įspėjo nesileisti į kalbas su jokiais nepažįstamais žmonėmis. Ji net pasakė visoms trims, kad verčiau pasielgti nemandagiai, negu paklusti prašalaičiui. Nadė atsigręžė į namus. Namučiai ne taip jau ir toli, prireikus galėtų greitai parbėgti, netruktų nė dešimties minučių. Iš tiesų ji ketino eiti prie savo mėgstamo medžio kiek toliau pasroviui. Labai gera įlipti į jį, atsisėsti ant šakos ir svajoti. O to nepadarius, nenuėjus ligi to medžio, tarsi ir visas pasivaikščiojimas nieko vertas. Fantazavo, kad tokia jos karinė užduotis — pasiekti medį, ir būtinai ją įvykdys. Ir ryžtingai nutarė: su tuo žmogum nešnekėsiu, tik prasilenksiu, o jeigu jis užkalbins, pasakysiu tik labą vakarą ir nesileisiu į kalbas.

Nadė toliau mynė taku. Vyras jau arčiau. Ar tik jis nepagreitino žingsnio? Lyg ir taip. Per tamsu, kad matytų jo veidą. Ant galvos — tarsi kokia skrybėlė. Ji eina tako pakraščiu, palikdama jam pakankamai vietos prasilenkti. Jis jau vos už kelių metrų. Nadę apėmė baimė, nepaaiškinamas noras kuo greičiau pro jį pratursinti. Pati nesuvokia kodėl. Turbūt mama kalta. Bombonešių pilotai niekada nebijo. Ir ji pasileido bėgti. Bijodama, kad nepažįstamasis neįsižeistų, ji šūktelėjo:

— Labą vakarą.

Laisvąja ranka Andrejus čiupo jai už juosmens, pakėlė nuo žemės smulkų jos kūnelį, prisikišo prie veiduko ir įsmeigė žvilgsnį. Mergaitė persigando, jai užgniaužė kvapą, kūnelis įsitempė.

Ir staiga Nadė nusikvatojo. Atsipeikėjusi iš nuostabos, apsivijo rankutėmis tėčiui kaklą ir prisiglaudė.

— Tu mane išgąsdinai.

— Kodėl ne namie? Jau vėlu.

— Norėjau pasivaikščioti.

— Ar mama žino, kad išėjai?

— Žino.

— Meluoji.

— Ne, tikrai. Kodėl grįžti šiuo taku? Niekada nepareini iš tos pusės. Kur buvai?

— Dirbau. Turėjau reikalų kaime čia pat už miesto. Ir grįžti galėjau tik pėsčiomis. Ėjau vos porą valandų.

— Ir pavargai.

— Taip, pavargau.

— Gal panėšėti tavo lagaminėlį?

— Bet juk jau nešu tave, jeigu duosiu tau lagaminėlį, vis tiek jo svoris teks man.

— Galiu eiti pati ir nešti tavo lagaminėlį. Ar tau nebūtų lengviau?

— Nieko, man nesunku.

— Džiaugiuosi, kad tu jau namie.

Vis dar dukrele nešinas, lagaminėlio kampu jis pastūmė duris ir įžengė virtuvėn. Apsidžiaugusios taip netikėtai parėjusiu tėčiu, pasisveikinti pribėgo ir kitos dvi dukrelės. Bet pats jis nejautė džiaugsmo.

O Nadė nenuleido akių nuo katės. Aiškiai pavyduliaudama pasitraukė nuo tėčio, mat katė nušoko nuo palangės, nutipeno prie namiškių ir ėmė glaustytis tėčiui apie kojas. Kai Andrejus pastatė Nadę ant grindų, ji netyčia užmynė katei leteną, toji tik suspiegė ir nukūrė šalin. Dar nespėjus mergaitei pasidžiaugti kerštu, tėtis pagriebė jai už riešo, pritūpė, sužaibavo akimis pro storus keturkampius akinių stiklus ir drebančiu iš pykčio balsu iškošė:

— Nedrįsk liesti katės.

Nadė vos neapsiverkė, bet tik lūpą prikando. Jau žinojo, kad ašaros nedaro tėčiui jokio įspūdžio.

Andrejus paleido dukrelės riešą ir atsistojo. Jautėsi sutrikęs ir suirzęs. Pažiūrėjo į žmoną. Ši nepajudėjo iš vietos, tik šyptelėjo vyrui.

— Ar pavalgęs?

— Man reikia pasidėti daiktus. Neturiu apetito.

Žmona net nepabandė apkabinti jo ar pabučiuoti vaikams matant. Tokius dalykus jis draudė kuo griežčiausiai. Ji pakluso.

— Kaip sekėsi darbe?

— Jie nori mane po poros dienų vėl siųsti į komandiruotę. Dar nežinau, ar ilgam.

Nelaukdamas atsakymo (jį jau vargino klaustrofobija) vyras patraukė prie durų į rūsį. Katė, džiūgaudama, užrietusi aukštyn uodegą, nusekė iš paskos.

Šeimininkas uždarė duris ir nulipo laiptais. Atsidūręs savo valdose, iš karto pasijuto geriau. Patalpoje po laiptais anksčiau buvo įsikūrusi pagyvenusi pora, bet moteris mirė, o jos vyras persikraustė pas sūnų. Namų valdyba neįkėlė kitų nuomininkų. Būstas nebuvo jaukus. Pamatai įleisti į paupio gruntą. Plytos visą laiką šlapios. Žiemą rūsys įšąla, o prikūrenti sunku. Tiesa, stovėjo buržuika — malkomis kūrenama geležinė krosnelė, ankstesni gyventojai būdavo priversti ją pleškinti aštuonis mėnesius per metus. Nors ir su daugybe trūkumų, rūsys turėjo ir pranašumą. Tai buvo jo rūsys. Niekas daugiau čia nevaikščiojo. Kampe stovėjo kėdė ir senukų lovelė. Kartais, kai aplinkybės leidžia, Andrejus čia pamiega. Dabar jis užžiebė žibalinę lempą. Netrukus pro sienos spragą, kur buržuikos dūmtraukis išeina laukan, įlindo dar viena katė.

Andrejus atvožė lagaminėlį. Tarp popierių ir pietų likučių (džiovintos dešros) kyšojo stiklainis su užsukamu dangteliu. Atsuko jį. Suvyniotas į seną laikraštį Pravda stiklainyje gulėjo mergaitės skrandukas — mergaitės, kurią jis nužudė prieš kelias valandas. Laikraštis buvo prisisunkęs kraujo. Vyras rūpestingai nušluostė skrandį, net menkiausius popieriaus gabalėlius, ir padėjo ant skardos lakšto. Suraikė jį juostelėmis, o paskui tas juosteles supjaustė kubeliais. Baigęs užkūrė krosnelę. Kol ji įkaito, kad jau galėjai kepti mėsą, susirinko net šešetas kačių. Pakepinęs iki rudumo, vėl suvertė mėsą ant skardos. Andrejus stovėjo ir žiūrėjo į kates, tupinčias prie kojų, mėgaudamasis alkanų gyvulėlių nekantrumu, erzindamas ir neleisdamas prie mėsos, klausydamasis, kaip jie kniaukčioja. Atrodė, stimpa badu, taip juos varė iš proto keptos mėsos kvapas.

Sočiai pasimėgavęs padarėlių kančiomis, jis padėjo ėdalą ant žemės. Katės susispietė apie skardą ir puolė ėsti, murkdamos iš pasitenkinimo.

*

Viršuje Nadė žvelgė į rūsio duris ir svarstė, kas čia per tėvas, kates mylintis labiau nei vaikus. Parsiranda namo vos porai dienų. Ne, ji negali pykti ant tėčio. Ne jį reikėtų kaltinti, o kates. Ir štai kas jai šovė į galvą: juk visai nesunku būtų nudėti kokią katę. Gal tada ir tas jo griežtumas išgaruotų.

Maskva Tą pačią dieną

Vorovskio gatvėje Levas su Raisa stojo į eilę prie bakalėjos parduotuvės. Išstovėjęs eilėje kelias valandas patekdavai vidun. Parduotuvėje pirkėjas pasako, ką nori pirkti, tada stoja į antrą eilę užmokėti už prekes. Paskui dar pastovėsi trečioj eilėj — ir gausi savo pirkinius. Taip be niekur nieko galėjai praleisti eilėse bent keturias valandas ir niekam nekrisdamas į akis sulaukti, kada Ivanas pareis namo.

Raisa negalėjo pasiųsti Ivanui žinutės. Nei laišką parašysi, nei telefonu paskambinsi. Žinojo rizikuojanti nerasti jo mieste. Taip pat žinojo, kad jis retai išvyksta iš Maskvos, juoba ilgesniam laikui. Jis neatostogauja, neturi ir giminių kaime. Vadinasi, nerastų jo namie nebent tuo atveju, jeigu jis suimtas. Nors ir ketino su juo pasimatyti, Raisa žinojo, kad susitikimas nebus malonus. Ji atvyko su Levu, žmogumi, kurio Ivanas nekenčia, kaip nekenčia visų MGB darbuotojų — visų be išimties. Gerų, saugumiečių nebūna. Vis dėlto ne jo antipatija Levui labiausiai jaudino Raisą, o veikiau jos simpatija Ivanui. Nors niekuomet nelaužė santuokinės ištikimybės, buvo Levui neištikima beveik visais kitais atžvilgiais: intelektiniu, emociniu, peikdama jį už akių, niekindama už tai, kad jos nesupranta. Ji susidraugavo su vyriškiu, priešišku viskam, kas brangu Levui. Stačiai pavojinga suvesti krūvon tuodu vyrus. Jai knietėjo kuo greičiau pasakyti Ivanui, kad Levas tapo kitu žmogumi, kad jis pasikeitė, kad aklas jo tikėjimas valstybe išblėso, sugriuvo. Ji norėjo paaiškinti, kad buvo neteisinga sutuoktiniui. Norėjo abu juos įtikinti, kad skirtumai tarp jų mažesni, nei jie kada manė. Bet mažai teturėjo vilties, kad jai pavyks.

Levas nesidžiaugė būsimu susitikimu su žmogumi, dvasiškai taip artimu Raisai. Abejojo, ar ištvers tarp jų tvyrančią įtampą, kai teks žvelgti į akis vyriškiui, už kurio Raisa būtų ištekėjusi, jei būtų galėjusi laisvai rinktis. Ta mintis jį vis dar žeidė, skaudino labiau nei prarasta visuomeninė padėtis ir žlugęs tikėjimas valstybe. Jis aklai tikėjo meile. Gal tai sentimentalus siekis rasti atsvarą darbui? Gal jis nesąmoningai troško tikėti meile ir taip išsaugoti žmoniškumą? Tai paaiškintų, kodėl jis taip atkakliai stengėsi pateisinti žmonos šaltumą. Neįmanomas dalykas, kad jinai jo nekęstų. Jau verčiau nieko nematyti ir džiaugtis, kad turi bent šį tą. Jis sakydavo tėvams, kad gavo savo svajonių žmoną. Levas fantazavo, o ji įžvalgiai leidosi į tą žaidimą, visą laiką baimindamasi dėl savo saugumo ir tikruosius jausmus atverdama tik Ivanui.

Prieš kelis mėnesius Levo fantazijos žlugo. Tačiau kodėl tos žaizdos negyja? Kodėl jis negali atsidėti kam nors kitam, jeigu jau atsisakė ištikimybės Valstybės saugumui? Galėtų atsidavimą MGB išmainyti į atsidavimą šiam tyrimui. Bet jis negali pasirinkti kitos meilės, nes niekad nieko daugiau neturėjo. Iš tiesų jis nepajėgė atsisakyti mažytės vilties, fantastiškos minties, kad galbūt Raisa jį iš tiesų pamils. Nuo to laiko, kai taip skaudžiai nusivylė, Levas jau nebuvo linkęs pasitikėti savo nuojautomis, vis dėlto jautė, kad dabar juodu su Raisa kur kas artimesni. Ar vien dėl to, kad ėmė kartu dirbti? Juk jie jau nesibučiuoja ir nesimyli. Nuo tada, kai Raisa išpažino jam savo praeitį, kitaip elgtis ir nederėjo. Jam teko pripažinti, kad ji visą laiką buvo abejinga lytiniams santykiams, maža to, galbūt jais net bjaurėjosi. Nors tokiomis aplinkybėmis juos siejo vienintelis dalykas — tu turi mane, aš turiu tave, Levas bandė įsiteigti, kad kaip tik tos aplinkybės juos ir nutolino. Levas tada atstovavo valstybei, kurios Raisa nekenčia. Bet dabar jis atstovauja nebent sau, yra praradęs valdžią ir išmestas iš sistemos, kurią ji taip niekina.

Juodu buvo jau beveik pasiekę parduotuvės duris, kai pamatė Ivaną ateinant gatve. Jie nešaukė, nedarė nieko, į ką galėtų atkreipti dėmesį aplinkiniai, nesitraukė iš eilės — laukė, kol jis įeis į namą, kuriame gyvena, perstatytą iš arklidžių. Raisa buvo jau besitraukianti iš eilės, bet Levas palietė jai ranką ir sulaikė. Juk ketina bendrauti su disidentu, o jis, ko gero, stebimas. Levas nužvelgė gatvę, bet nematė nė vieno agento, lūkuriuojančio prie namo. Tiesa, buvo keletas patogių vietelių — kino teatro vestibiulis, toji pati eilė prie parduotuvės, vienas kitas tarpduris. Kad ir koks įgudęs būtų agentas, stebėti pastatą jam būtų buvę sunku, būtų atrodęs nenatūraliai: stovi vis toj pačioj vietoj pats vienas ir ničnieko neveikia. Po kelių minučių Levui jau buvo aišku, kad Ivano niekas neseka. Nesistengdami ieškoti dingsties ar apsimesti, kad pamiršo piniginę, jie išėjo iš eilės kaip tik tada, kai jau būtų galėję žengti vidun. Tai atrodė įtartinai, bet Levas manė, jog daugumai žmonių kur kas labiau rūpi savi reikalai.

Juodu pasuko į gyvenamąjį namą ir užlipo laiptais. Raisa pabeldė į duris. Anapus jų pasigirdo žingsniai. Nuskambėjo sunerimęs balsas:

— Kas ten?

— Ivanai Kuzmičiau, tai aš, Raisa.

Džergžtelėjo skląstis. Ivanas atsargiai pradarė duris. Pamatęs Raisą, užmiršo įtarimus ir nusišypsojo. Ji atsakė jam tuo pačiu. Pora žingsnių atsilikęs Levas stebėjo jų susitikimą iš tamsios laiptinės. Raisa džiaugėsi pamačiusi draugą, juodu taip lengvai bendraudavo. Ivanas atvėrė duris, žengė prie jos ir apkabino: kaip gerai, kad ji gyva.

Tik dabar Ivanas pamatė Levą. Jo šypsena prapuolė, tarsi linksmas paveikslas būtų nukritęs nuo sienos. Jis paleido Raisą, ūmai pasijuto nesaugus, įdėmiai stebėjo jos išraišką: gal čia kokia išdavystė? Jausdama jo nerimą moteris tarė:

— Mums reikėtų daug ką išsiaiškinti.

— Kodėl atėjai?

— Gal geriau būtų šnekėtis viduje.

Ivanas vis dar šiaušėsi. Raisa palietė jam ranką.

— Nebijok, tikėk manim.

Ivano butas buvo mažas, bet baldai geri, vaškuotas parketas. Daug knygų, iš pirmo žvilgsnio — vien valdžios aprobuotų: Gorkis, politikos veikalai, Markso raštai. Miegamojo durys uždarytos, o svetainėje lovos nėra. Levas paklausė:

— Ar mes čia vieni?

— Vaikai pas mano tėvus, o žmona — ligoninėje, serga džiova.

Raisa vėl palietė jam ranką.

— Labai atsiprašau, Ivanai.

— Mes manėm, kad jūs suimti. Bijojau paties blogiausio.

— Mums pasisekė. Mus perkėlė į miestą vakarinėje Uralo papėdėje. Levas atsisakė mane įskųsti.

Ivanas neįstengė nuslėpti nuostabos, lyg tai būtų kas nepaprasta. Levas įsižeidė, bet prikando liežuvį, kai Ivanas įsmeigė į jį tiriamą žvilgsnį.

— Ir kodėl atsisakėt?

— Todėl, kad ji nėra šnipė.

— Nuo kada tiesa lemia tokius sprendimus?

Įsiterpė Raisa:

— Gal kol kas to nesvarstykim.

— Bet juk tai svarbu. Ar jūs vis dar MGB darbuotojas?

— Ne, mano padėtis pažeminta — iki milicininko.

— Pažeminta? Lengvai išsisukot.

Klausimas ar pasmerkimas?

— Pažeminimas, tremtis — tik laikinas atokvėpis, didžiausia bausmė — nežinomybė, o paskui jau ir suėmimas.

Stengdamasi Ivaną apraminti, Raisa pridūrė:

— Mūsų niekas iki čia nesekė. Esam įsitikinę.

— Taip ir į Maskvą atvažiavot? Ko?

— Mums reikia tavo pagalbos.

Tie žodžiai jį suglumino.

— Kuo galėčiau jums padėti?

Levas nusivilko švarką ir numetė ant kėdės. Paskui nusitraukė megztinį ir atsisagstė marškinius. Po jais ant nuogo kūno buvo apvyniota medžiaga apie žmogžudystes: fotografijos, aprašymai, pareiškimai, ataskaitos, žemėlapiai, kuriuose sužymėtos nusikaltimų vietos, — svarbiausi jų surinkti įkalčiai.

— Turėjau imtis atsargumo priemonių juos nešiodamasis. Čia medžiaga apie daugiau kaip keturiasdešimt žudiko aukų, berniukų ir mergaičių, nužudytų mūsų šalies vakaruose. Visi nužudyti beveik vienodai.

Levas nusiėmė popierius nuo krūtinės. Tie, kurie glaudėsi prie pat odos, buvo sudrėkę nuo prakaito. Atsiprašė ir padavė visą tą turtą Ivanui.

— Stotyje mudu vos neįkliuvom agentui.

Ivanas paėmė dokumentus, bet nevartė, atsisėdo ant kėdės ir padėjo įkalčius šalia ant stalo. Tačiau tuoj pat atsistojo, pasiėmė pypkę ir kruopščiai kimšdamas ją tarė:

— Kaip suprantu, milicija pati tų žmogžudysčių netyrė?

— Visi tie nužudymai buvo ištirti netinkamai, nuslėpti arba priskirti psichiškai nesveikiems žmonėms, politiniams priešams, girtuokliams, valkatoms. Net nebandyta aiškintis jų tarpusavio ryšio.

— Ir dabar judu dirbat išvien, taip sakant?..

Raisa nukaito.

— Taip, mudu dirbam išvien.

— Ir tu juo pasitiki?

— Taip, aš juo pasitikiu.

Levas sunkiai valdėsi, kol Ivanas kvotė žmoną, bet tylėjo.

— Ir judu ketinat atskleisti tuos nusikaltimus?

Dabar jau atsiliepė Levas:

— Jei valstybė nenori to imtis, tenka tai daryti žmonėms.

— Kalbate kaip tikras revoliucionierius. Supraskit, Levai, jūs visą gyvenimą žudėt dėl valstybės — ar būtų karas, ar taika, nesvarbu, ar vokiečius, ar rusus, kad ir kokį nekenčiamą objektą nurodydavo valstybė. O dabar norit mane įtikinti, kad nukrypot nuo partijos linijos ir turit savo nuomonę? Netikiu. Manau — tai spąstai. Dovanok man, Raisa, bet jis tik bando užsitarnauti galimybę grįžti į MGB. Jis apmulkino tave, o dabar mėgina mane atiduoti jiems į rankas.

— Ne, Ivanai, taip nėra. Štai įrodymai. Juk tai — tikrovė, o ne apgaulė.

— Jau seniai nebetikiu popieriniais įrodymais, žinau — ir tu netiki.

— Aš mačiau lavonėlį: berniuko, skrandis išpjautas, burna prikimšta žievių. Aš jį mačiau, Ivanai. Pati ten buvau. Kažkas nužudė vaikelį, tyčiojosi iš jo, kažkas mėgavosi tai darydamas, o jie jo nestabdo. Ir trukdo milicijai jį sučiupti. Žinau, turi svarių argumentų mus įtarti. Bet galiu tau įrodyti. Jei nepasitiki manim, man belieka apgailestauti, kad atėjau.

Levas žengė prie stalo, ketindamas susirinkti dokumentus. Bet Ivanas uždėjo ant jų ranką.

— Noriu juos peržiūrėti. Užtraukit užuolaidas. Ir sėskitės, jūs mane nervinat.

Atsidūrę kambaryje, atitvertame nuo išorinio pasaulio, Levas ir Raisa atsisėdo šalia Ivano ir ėmė pasakoti tų bylų detales, klojo visą informaciją, kuri, jų nuomone, galėtų praversti. Levas apibendrino išvadas.

— Jis įtikina vaikus eiti su juo. Pėdsakai sniege lygia greta, vadinasi, berniukas geranoriškai ėjo į mišką. Net jeigu šis nusikaltimas neįtikimas, net jeigu tai pamišėlio darbas, galai nesueina: akivaizdus beprotis būtų išgąsdinęs vaikus.

Ivanas linktelėjo.

— Taip, sutinku.

— Kadangi labai keblu važinėti po šalį be aiškiai nurodyto tikslo, jo darbas greičiausiai susijęs su kelionėmis. Jis turi turėti dokumentus. Neišsiskirti iš mūsų visuomenės, būti priimtinas, gerbtinas. Bet štai klausimas, į kurį mes negalim atsakyti...

— Kodėl jis tai daro?

— Kaip galiu jį sučiupti, jei nesuprantu kodėl? Negaliu įsivaizduoti to žmogaus. Kas jis per vienas? Kaip atrodo? Jaunas ar senas? Turtingas ar vargšas? Mes paprasčiausiai nenutuokiam, ko ieškoti, žinom tik tiek, kad jis turi darbą ir atrodo, bent jau iš pažiūros, esąs sveiko proto. Bet bemaž visi taip atrodo.

Ivanas klausėsi kiekvieno Levo žodžio nepaleisdamas pypkės iš dantų.

— Manau, negalėsiu jums padėti.

Raisa neištvėrė:

— Betgi tu turi straipsnių apie tokius nusikaltimus, apie žudikus be įprastų motyvų? Skaitai Vakarų spaudą!

— Ir kas jums iš to? Galėčiau surinkti tuo klausimu daugybę straipsnių. Bet iš jų dar nesudarysit to žmogaus portreto. Iš dviejų trijų sensacingų Vakarų spaudos publikacijų jums nepaaiškės, koks tas piktadarys.

Levas atsisėdo: visa kelionė eina niekais. Dar blogiau — negi jie užsibrėžė neišsprendžiamą uždavinį? Jiems toli gražu nepakanka nei materialinių, nei intelektinių išteklių šiems nusikaltimams išnarplioti.

Ivanas toliau traukė pypkę ir stebėjo svečių reakciją.

— Tačiau pažįstu žmogų, kuris gal ir galėtų judviem padėti — profesorių Zuzajevą, psichiatrą pensininką. Kitados jis buvo MGB kvotėjas, paskui apako. Praradęs regėjimą jis tapo kitu žmogumi, patyrė apreiškimą, panašiai kaip tavasis Levas. Dabar jis aktyviai dalyvauja pogrindinėje veikloje. Galėsit papasakoti jam tai, ką pasakojot man. Gal jis ir padės.

— Ar galima juo pasitikėti?

— Kaip ir bet kuriuo kitu.

— Ką konkrečiai jis gali?

— Paskaitysit jam šiuos dokumentus, paaiškinsit, kas matyti nuotraukose. Gal jis šį tą ir pasakys apie žmogų, kuris taip elgiasi, — kiek jam metų, kuo ypatinga jo biografija, — žodžiu, kai kuriuos požymius.

— Kur jis gyvena?

— Į namus jis jūsų neįsileis. Baisiai jau atsargus. Nebent ateitų čia, jeigu išvis sutiks. Kaip mokėdamas pasistengsiu jį įtikinti, bet garantuoti negaliu.

Raisa nusišypsojo.

— Ačiū.

Levas džiaugėsi: specialistas, žinoma, geriau už keletą žurnalisto rašinių. Ivanas atsikėlė, padėjo pypkę ir pasuko prie spintelės palei sieną — prie telefono.

Telefonas.

Šis žmogus turi telefoną — savo bute, tvarkingame, su gerais baldais. Levo akys perbėgo kambarį. Kažkas čia ne taip. Tai ne šeimos butas. Kodėl tas vyriškis gyvena palyginti taip prabangiai? Ir kaip jam pavyksta išvengti suėmimo? Ištrėmus Raisą ir Levą, MGB turėjo juo susidomėti. Juk jie turi ir jo asmens bylą — Vasilijus rodė Levui nuotraukas. Kaip jis išsisuka iš valdžios nagų?

Telefono ryšys buvo — sujungė. Ivanas kalbėjo į ragelį:

— Profesorius Zuzajevas? Čia Ivanas Žukovas. Profesoriau, turiu įdomų uždavinuką ir norėčiau jūsų pagalbos. Telefonu negaliu paaiškinti. Ar dabar turite laiko? Gal galėtumėt užsukti pas mane? Taip, dabar pat, jei tik galite.

Levas įsitempė. Kodėl jis kreipiasi į jį profesoriau, jeigu jie artimi? Kodėl reikėjo jam skambinti, negi vien jųdviejų labui? Kažkas čia ne taip. Viskas netikra.

Staigus Levo šuolis, kėdė nuvirto. Levas perlėkė kambarį Ivanui nespėjus sureaguoti, griebė telefoną ir jo laidu suveržė Ivanui kaklą. Dabar Levas atsidūrė jam už nugaros, įspraudė jį į kambario kampą ir smaugė laidu. Ivano kojos čiuožė blizgančiomis grindimis, jis žiopčiojo ir negalėjo išlementi.

Raisa apstulbusi pašoko nuo kėdės ir puolusi prie jų čiupo Ivanui už kaklo.

— Levai! Ką tu...

Levas pakėlė du pirštus — liepė tylėti. Vis dar verždamas Ivanui kaklą laidu pakėlė telefono ragelį prie ausies.

— Profesorius Zuzajevas?

Tyla. Vadinasi, ragelis jau padėtas, o jie jau važiuoja.

— Levai, paleisk jį!

Tačiau Levas tik dar pikčiau smaugė Ivaną. Šis išraudo kaip vėžys.

— Jis operatyvininkas, slaptasis agentas.

— Ką tu šneki!

— Pažiūrėk, kaip jis gyvena. Koks jo butas. Nebuvo ten jokio profesoriaus Zuzajevo. Jis skambino į Valstybės saugumą ir operatyvininkai jau važiuoja mūsų suimti.

— Levai, tu klysti. Aš pažįstu tą žmogų.

— Jis tik apsimeta disidentu, jis infiltruotas į pogrindį ir padeda susemti valdžios priešininkus, rinkdamas įkalčius prieš juos.

— Levai, tu apsirinki.

— O kodėl profesorius išgirdęs mano balsą turėtų padėti ragelį?

— Gali būti šimtai priežasčių!

— Nebuvo jokio profesoriaus. Jie jau važiuoja. Raisa, mums reikia skubėti!

Ivano pirštai mėšlungiškai kabinosi už laido. Raisa purtė galvą ir kišo pirštus po laidu, kad Ivanui nesmaugtų kaklo.

— Levai, paleisk jį ir pakalbėsim. Tegul jis pats pasako.

— Raisa, jei jį paleisiu, mes mirsim; jei dar delsim, mirsim. Pagalvok. Argi nebuvo suimti visi tavo draugai? Kodėl tavo draugai dingo, visi iki vieno, išskyrus jį? O Zoja — kaip manai, iš kur MGB sužinojo jos vardą? Su kuo apie ją kalbėjaisi? Jie suėmė ją ne už jos maldas, ne už jos mintis. Jie tik taip aiškino. Manai, kad aš ją įskundžiau? Betgi tu niekada nepasakojai man apie savo draugus. Niekada manim nepasitikėjai. Kuo tu klioveisi? Pagalvok!

Raisa pažvelgė į Levą, paskui — į Ivaną. Jos pirštai vis dar buvo po laidu ir tempė priešinga kryptimi nei jos vyras. Bet juk iš tiesų visi jie žuvo arba buvo suimti — visi, išskyrus Ivaną.

— Kodėl mano viršininkai staiga nusiteikė prieš tave? Kodėl jie įrašė tavo vardą į aną prisipažinimą? Kodėl panoro, kad tave įskųsčiau? Kodėl pasirinko tave, norėdami mane išmėginti? Jie viską žinojo apie tave, viską, ką tu kalbėjai su tuo žmogum. Jis viską jiems perpasakodavo.

Raisa žiūrėjo į krauju pasruvusias Ivano akis ir negalėjo patikėti. Tai tik šios dienos paranoja, valstybės sukelta paranoja, kad kiekvieno pareiškimo, vis tiek kaip išgauto, pakanka žmogui nužudyti. Bet kas čia: ji mato, kad Ivano ranka siekia spintelės stalčiaus. Raisa paleido telefono laidą.

— Levai, pala.

— Mes neturim laiko!

— Luktelėk!

Ji atidarė stalčių ir pasirausė. Jame gulėjo peiliukas laiškams atplėšti, aštrus — jo Ivanas ir siekė, kad apsigintų. Negi jį už tai kaltinsi? Tolėliau gulėjo knygos „Kam skambina varpai” vertimas. Kodėl nepaslėptas? Raisa paėmė knygą. Tarp lapų — baltas popierius. O jame — ilgas sąrašas vardų: žmonės, kurie tą knygą skolinosi. Kai kurie vardai išbraukti. Ir jos vardas išbrauktas. Kitoje lapo pusėje surašyti žmonės, norintys tą knygą pasiskolinti.

Ji atsigręžė į Ivaną ir drebančia ranka pakišo popieriaus lapą jam po nosim. Ar įmanoma sugalvoti nekaltą pasiaiškinimą? Raisa jau žino — ne. Joks disidentas nebus toks kvailas, kad rašytų vardus. Jis skolindavo knygą kaip įkaltį.

Levas iš visų jėgų laikė Ivaną.

— Raisa, nusisuk.

Ji pakluso, nuėjo į kitą kambario kampą, vis dar laikydama knygą, ir tik išgirdo, kaip Ivano kojos dunkstelėjo į artimiausią baldą. Tą pačią dieną

Valstybės saugumo darbuotojo Ivano mirtis iš karto bus pripažinta kaip nužudymas. Šis šiurkštus įstatymo pažeidimas bus priskirtas sistemos priešui, antitarybiniam elementui, nes įvykis prieštarauja teorijai, skelbiančiai, kad nusikalstamumas šalyje išnykęs. Kaltininkas — svetimas žmogus, kitamanis. Galima bus legaliai ir išsamiai tirti žmogžudystę, tyrimo nebereikės įslaptinti. Levo ir Raisos laimei, Ivano priešų turėjo būti daug. Juk jis gyveno regzdamas pinkles piliečiams, masindamas juos pažadais duoti cenzūros draudžiamų raštų, kaip grobuonis vilioja patiklias aukas skaniu kąsneliu. Draudžiamų raštų jam parūpindavo valdžia.

Eidama iš Ivano buto, Raisa pavardžių sąrašą susigrūdo į kišenę. O Levas paskubom susirinko kaltinamuosius dokumentus. Gal būtų radę ir daugiau svarbių įkalčių, bet neturėjo laiko butui apieškoti. Juk negali žinoti, kaip greitai saugumiečiai sureaguos į Ivano skambutį. Juodu atidarė duris į laiptinę, nudundėjo žemyn ir tik lauke kiek apsiramino. Nuskubėję iki gatvės kampo atsigręžė pažiūrėti. Agentai jau ėjo į namą.

Niekas Maskvoje nė neįtarė, kad Levas su Raisa parvažiavo. Ant jų, bent jau kol kas, negalėjo kristi įtarimas. Pareigūnai, kuriems paves tyrimą, susisieks su Priuralsko MGB ir išsiaiškins, kad juodu patraukę į pėsčiųjų žygį. Tai juos turėtų išgelbėti, nebent atsirastų liudytojų, mačiusių, kaip į daugiabutį namą įėjo vyras ir moteris. Jei tokių atsirastų, jų alibi būtų kruopščiai patikrintas. Bet Levui buvo aišku, kad tie faktai vargu ar ką pakeistų. Net ir nesant įkalčių, net jeigu jie iš tiesų būtų vaikštinėję po miškus, ta žmogžudystė galėjo tapti dingstimi juodu suimti. Įrodymų pagrįstumas jokios svarbos neturėtų.

Tokiomis aplinkybėmis bandyti pasimatyti su tėvais būtų neregėtai įžūlu. Tačiau artimiausias traukinys Uralo link eina tik penktą valandą ryto, svarbiausia — Levas suprato, kad tai paskutinė proga su jais susitikti. Nebepalaikė ryšio su tėvais nuo pat išvykimo iš Maskvos ir nežinojo, kur juos rasti, bet prieš kelias savaites gavo jų adresą. Žinodamas, kad valstybinės įstaigos — tarp jų ir adresų biuras — linkusios veikti savarankiškai, jis tikėjosi, kad paklausimas, kur gyvena Stepanas ir Ana, kaip keliantis įtarimą, automatiškai nebus perduotas į MGB rankas. Levas kliovėsi biurokratų nerangumu. Atsargumo dėlei pasivadino pramanytu vardu ir užklausą pateikė neva tarnybos reikalais, be to, teiravosi išsyk kelių žmonių (kiti buvo išgalvoti) adreso. Vasilijus, ko gero, tikėjosi tokio Levo žingsnio. Jis numanė, kad tremtyje Levas jaudinsis dėl tėvų. Jei norėtų sugauti jį pažeidžiant tvarką, tėvai būtų geriausias jaukas. Tačiau vargu ar tėvai nepaliaujamai sekami visus tuos keturis mėnesius. Veikiausiai antroji šeima, gyvenanti tame pačiame bute, yra dar ir informatoriai. Vadinasi, reikia pasistengti, kad kaimynai jų nepamatytų, nieko apie susitikimą su tėvais neišgirstų ir nesužinotų. Nuo to, kaip pavyks išlaikyti paslaptį, priklausys ir tėvų, ir jo paties saugumas. Jeigu juodu bus sučiupti Maskvoje, jiems prikergs Ivano nužudymą ir visa Levo šeima mirs, gal net ir ryto nesulaukusi. Levas buvo pasirengęs rizikuoti. Jam reikėjo atsisveikinti.

Štai ir Voroncovo gatvė. Namas statytas seniai, prieš revoliuciją, o dabar sudalytas į šimtą mažų butukų, kuriuos vieną nuo kito skiria tik sukabintos ant virvių nešvarios marškos. Suprantama, jokių patogumų: nei vandentiekio, nei tualeto. Vamzdžiais, iškištais pro langus, išleidžiami dūmai iš malkomis kūrenamų krosnelių — pigiausios ir nešvariausios šildymo priemonės, prieinamos namo gyventojams. Saugiai pasislėpę, Levas su Raisa stebėjo pastatą ir laukė. Jiedviem ant sprando tupiantys uodai vertė be paliovos pliaukšėti delnais, kol šie paraudo nuo kraujo. Levui buvo aišku: kad ir kiek ilgai čia stovėsi, vis tiek nesužinosi, ar nepakliuvai į spąstus. Reikia eiti. Jis atsigręžė į Raisą, bet jam dar nespėjus išsižioti žmona tarė:

— Aš palauksiu čia.

Raisai buvo gėda. Ji pasitikėjo Ivanu vien todėl, kad jis girdavosi savo knygomis ir laikraščiais, postringaudavo apie Vakarų kultūrą, apie savo planus pagelbėti iškiliausiems rašytojams disidentams, slaptai pergabenti jų raštus į Vakarus. Koks melas! Kiek rašytojų ir režimo priešininkų jis įviliojo į pinkles? Kiek rankraščių sudegino, pradangino ir pasaulis jų jau neišvys. Kiek menininkų ir laisvamanių įdavė čekistams į rankas? Ji žavėjosi Ivanu dėl to, kad jis ne toks kaip Levas. Ir suklydo vertindama abu. Disidentas pasirodė besąs saugumietis, o saugumietis tapo kontrrevoliucionierium. Disidentas ją išdavė, o saugumietis išgelbėjo. Jai sunku būtų atsisveikinti su uošviais stovint šalia sutuoktinio, lyg būtų ištikima, mylinti žmona. Levas paėmė jai už rankos.

— Noriu, kad eitum su manim. Labai noriu.

Komunalinio namo durys atrakintos. Viduje karšta ir tvanku, juodu tuoj pat suprakaitavo, marškiniai prilipo prie nugaros.

Septynioliktas butas viršutiniam aukšte užrakintas. Levui ne naujiena laužtis į svetimą butą. Jis žinojo, kad senesnius užraktus dažniausiai įveikti sunkiau nei naujoviškus. Ivano peiliuku laiškams atplėšti (kaip tik tam paimtu) atsuko varžtus ir nuėmė apyraktę, paskui įkišo peiliuko smaigalį į užrakto mechanizmą ir pabandė atrakinti, bet spyna nepasidavė. Nusibraukė prakaituotą veidą, stabtelėjo, giliai įkvėpė ir užsimerkė. Nusišluostė rankas į kelnes, bet uodų nebegainiojo — tegu siurbia, bala jų nematė. Atsimerkė. Susikaupk. Spyna brakštelėjo ir atšoko.

Šviesos tik tiek, kiek įspindo pro langą iš lauko. Nosį rietė miegančių kūnų tvaikas, oras rodėsi tirštas kaip šilta sriuba. Levas su Raisa stovėjo tarpdury ir laukė, kol akys apsipras. Prietemoje dūlavo trys lovos: dviejose gulėjo suaugusiųjų poros, o trečiojoje, kiek įžiūrėjo, miegojo trys vaikai. Virtuvei atskirtame kampe po stalu kaip kokie šunyčiai tarp skudurų miegojo dar du mažiukai. Levas žengė prie suaugusiųjų — ne tėvai. Gal jam per klaidą davė ne tą adresą? Žioplumu čia nieko nenustebinsi. O gal jį tyčia suklaidino?

Levas įžvelgė dar vienas duris ir pasuko prie jų, girgždindamas linkstančias grindis. Raisa pirštų galiukais tipeno įkandin. Pora artimesniojoje lovoje sukrutėjo. Levas sustingo, ar nepabus. Pora tebešnarpštė. Levas vėl žengė, Raisa — paskui jį. Jis pradarė duris. Kambaryje nebuvo lango, vadinasi, ir šviesos. Levas paliko duris praviras ir prilaikė rankeną, kad bent šį tą įžiūrėtų. Dvi lovos, jas skiria tik siauras tarpelis — tarp jų nekaba nė jokio skarmalo. Vienoj lovoj — du vaikai, kitoj — pora suaugusių. Jis priėjo arčiau. Taip, susiglaudę siauroj viengulėj lovelėj miega tėvai. Levas kiek pasitraukė, atsigręžė į Raisą ir sušnibždėjo:

— Uždaryk duris.

Visiško) tamsoj Levas apčiuopom nuropojo grindimis iki tėvų lovos. Klausėsi jų alsavimo džiaugdamasis, kad tamsu. Vyras apsiašarojo. Patalpėlė, į kurią tėvai įgrūsti, mažesnė už buvusio jų buto vonios kambarį. Jokio atskiro kampelio ir jokios galimybės atsitverti nuo kaimynų. Juos įstūmė čia nusibaigti, pažemino kaip ir sūnų, nutremtą iki gyvos galvos.

Levas vienu metu abiem uždengė burną delnais. Pajuto, kaip juodu pabudo, išsigando ir įsitempė. Neleisdamas jiems šūktelėti sušnibždėjo:

— Tai aš, Levas. Tik ramiai!

Kūnų įtampa atlėgo. Levas atitraukė rankas nuo burnų. Girdėjo, kaip jie sėdasi. Pajuto ranką ant veido. Motina lietė jį aklinoj tamsoj. Pirštai stabtelėjo pajutę ašaras. Sūnus išgirdo šnabždesį:

— Levuk...

O štai ir tėvo rankos. Levas glaudė jųdviejų rankas sau prie veido. Juk žadėjo pasirūpinti jais ir netesėjo pažado. Ką jis dabar gali? Tik sumurmėti:

— Dovanokit man.

Tėvas atsiliepė:

— Tau nėra ko teisintis. Būtume šitaip nugyvenę visą amželį, jei ne tu.

Įsiterpė mama, juk tiek klausimų sukosi jos galvoje:

— Mes jau manėm, kad tavęs nebėra gyvo. Mums sakė, kad abudu esate suimti.

— Jie melavo. Mus perkėlė į Priuralską, į vakarinę Uralo papėdę. Pažemino pareigas, bet nesuėmė. Dabar dirbu milicijoj. Aš daug sykių jums rašiau, prašiau, kad laiškus persiųstų jums nauju adresu, bet, matyt, buvo perimti ir sunaikinti.

Vaikai gretimoj lovoj sukruto, sugirgždėjo lovos rėmas. Visi nutilo. Levas palaukė, kol vaikai vėl ėmė ramiai alsuoti.

— Raisa irgi čia.

Jis suvedė jų rankas. Visi keturi susiėmė. Mama paklausė:

— O kaip vaikelis?

— Nėra.

Kad neapkartintų susitikimo, Levas pridūrė:

— Persileidimas.

Raisa pasiaiškino drebančiu iš susijaudinimo balsu:

— Tai mano kaltė.

— Ką tu, vaikeli! — Ir motina nusuko kalbą: — Ar ilgam atvažiavot į Maskvą? Gal galėtume susitikti rytoj?

— Ne, mums iš viso nevalia čia būti. Jeigu įkliūtume, suimtų ir mus, ir jus. Iš pat ryto išvažiuojam.

— Tai gal išeikim laukan ir pasikalbėsim?

Levas galvojo apie tai. Bet kaipgi jiems visiems išeiti nepažadinus kaimynų?

— Per daug rizikinga. Dar kuris pabus. Kalbėkimės čia.

Kurį laiką niekas netarė nė žodžio, tik visi keturi tamsoje laikėsi susiėmę už rankų.

Pagaliau Levas tarė:

— Turiu surasti jums geresnį būstą.

— Ne, Levai. Paklausyk. Tu dažnai elgdavaisi taip, tarsi mūsų meilė priklausytų nuo to, ką dėl mūsų gali padaryti. Visai kaip vaikas. Tai neteisinga. Rūpinkitės savimi. Mes jau seni. Nesvarbu, kur nugyvensim paskutines savo dienas. Vienintelis dalykas, kuris mus dar laiko šiam pasauly, — viltis sulaukti žinių iš tavęs. Turim susitaikyti su mintim, kad tai paskutinis mūsų susitikimas. Nekurkim planų. Atsisveikinkim, kol dar ne vėlu. Aš myliu tave, Levai, ir didžiuojuosi tavim. Linkėčiau tau, kad valdžia, kuriai tarnauji, būtų geresnė. Bet ir džiaugiuosi, kad dabar dirbi milicijoje. Manau, pažeminimas išeis tau į naudą.

Anos balsas, tikriau — šnabždesys, dabar jau buvo visai ramus:

— Judu turit vienas kitą, mylit vienas kitą. Jūs dar sulauksit geresnių laikų, tuo aš tikiu. Ir gyvensite kitaip, ir jūsų vaikai. Pasikeis visa Rusija. Labai to tikiuosi.

Gal tai tik svajonė, bet ji džiaugėsi, kad ja tiki, o Levas neprieštarauja.

Stepanas susirado voką ir įbruko Levui į ranką.

— Čia laiškas, kurį parašiau tau prieš kelis mėnesius, bet taip ir nespėjau įduoti, nes tave ištrėmė, o paštu siųsti nenorėjau. Paskaityk, kai važiuosi traukiniu ir jausies saugus. Pažadėk, kad iki tol neskaitysi. Pažadėk.

— Kas jame?

— Tavo mama ir aš kuo rūpestingiausiai apgalvojom kiekvieną to laiško žodį. Jame surašyta viskas, ką norėjom tau pasakyti, bet vis atsirasdavo priežasčių, kurios sutrukdydavo. Čia visa, apie ką jau seniai norėjom pakalbėti.

— Tėti...

— Imk jį, Levai, dėl mūsų.

Levas paėmė laišką, ir visi keturi patamsy apsikabino paskutinį kartą. Liepos 6-oji

Levas priėjo prie traukinio, kartu su juo ir Raisa. Ar perone daugiau pareigūnų nei paprastai? Ar juos jau seka? Raisa žingsniavo per greitai; Levas spustelėjo jai už rankos, ir ji sulėtino žingsnį. Tėvų laišką jis buvo paslėpęs prie krūtinės kartu su dokumentais apie nusikaltimus. O štai ir jų vagonas.

Juodu įlipo į sausakimšą traukinį. Levas pašnibždėjo Raisai:

— Stovėk čia.

Ji linktelėjo. Levas įėjo į ankštą tualetą, užsirakino ir užvožė klozeto dangtį, kad ne taip smirdėtų. Paskui nusivilko švarką, atsisagstė marškinius ir atardė prie jų prisiūtą ploną medžiaginį maišelį, kuriame laikė popierius apie žmogžudystes. Jis buvo šlapias nuo prakaito ir ant odos atsispaudė mašinraščio raidės, krūtinė atrodė kaip aprašinėta.

Susirado laišką ir pavartė. Vokas be adreso, suglamžytas, nešvarus. Levas nusistebėjo, kaip tėvai įsigudrino jį nuslėpti nuo kaimynų, juk tie turėjo raustis po jų daiktus. Vienam tėvų reikėjo visą laiką, dieną naktį, laikyti jį prie savęs. Gal slaptoj kišenėlėj, prisiūtoj iš vidaus prie marškinių, kaip ir Levui.

Traukinys pajudėjo. Jau tinkamas metas tesėti pažadą. Galima skaityti laišką. Palaukė, kol traukinys išvažiavo iš stoties, tada atplėšė voką ir išskleidė laišką, rašytą tėvo ranka.

Levai, nei mama, nei aš neturime tau jokių priekaištų. Mes tave mylime. Visada tikėjomės, kad ateis diena, kai galėsime apie tai pakalbėti su tavim. Deja, tos dienos taip ir nesulaukėme. Manėme, kad duosi mums ženklą, kai būsi pasirengęs. Bet taip ir nedavei, elgeisi taip, tarsi nieko neįvykę. Prisimink, Levai, kas tave ištiko. Bet gal lengviau išmokti pamiršti? Todėl nieko ir nesakėme. Manėme, taip atsiriboji nuo praeities. Bijojome, kad gal viską išbraukei iš atminties, o mes primindami tau tik įžeisime ir įskaudinsime. Trumpai tariant, džiaugiamės, kad esame kartu, ir nenorime to džiaugsmo prarasti. Mes elgėmės kaip bailiai. Turėjome pasikalbėti su tavim.

Dar sykį patvirtinu, kad mudu, tavo mama ir aš, labai tave mylime ir nė vienas neturime tau jokių priekaištų.

Levai...

Levas liovėsi skaitęs ir nusisuko. Taip, jis prisiminė, kas buvo įvykę. Žinojo, kas tuo laišku norėta pasakyti. Ir tikrai, visą gyvenimą jis stengėsi tai pamiršti. Levas sulankstė laišką ir kruopščiai sudraskė į smulkius skutelius. Paskui atsikėlė, atidarė langelį ir paleido skutelius pavėjui. Nelygios popieriaus skiautelės pakilo į orą ir dingo iš akių.

Rusijos pietryčiai, šešiolika kilometrų į šiaurę nuo Rostovo Tą pačią dieną

Nesterovas visą dieną praleido Gukove ir dabar elektriniu priemiestiniu traukiniu važiavo atgal į Rostovą. Nors laikraščiai apie nusikaltimus nerašė, gandai apie žudomus vaikus sklido iš lūpų į lūpas. Aukų kūnai rasti didokame plote, bet tų vietų milicija ir toliau manė, kad kiekviena žmogžudystė — pavienių iškrypėlių darbas. Tačiau paprasti žmonės, nedirbantys milicijoje ir neprisiskaitę mokslingų teorijų apie nusikaltimo prigimtį, patys ieškojo tų mirčių sąsajų. Ėmė rastis ir neoficialių aiškinimų. Nesterovas girdėjo tvirtinimų, kad miškuose aplink Šachtus siaučia žvėris, tas laukinis ir žudantis vaikus. Buvo kalbama apie vis kitą pabaisą, po visą sritį plito įvairios fantastiškos versijos. Persigandusi motina šnekėjo, kad ta pabaisa esanti pusžmogis, kadaise lokių pagrobtas kūdikis, dabar nekenčiantis vaikų ir mintantis jais. Vieno kaimo gyventojai buvo įsitikinę, kad tai kerštinga miško dvasia, ir bandė įmantriomis apeigomis permaldauti demoną.

Rostovo srities gyventojai nė nenutuokė, kad panašių nusikaltimų būta ir už tūkstančio kilometrų. Jie tikėjo, kad tik juos užklupo baisi neganda. Tam tikru požiūriu jie teisūs, manė Nesterovas. Jis neabejojo atsidūręs pačiame nusikaltimų židinyje. Čia tokių žmogžudysčių kur kas tankiau. Netikėdamas antgamtiniais aiškinimais, įtikimiausia jis laikė plačiai paplitusią hipotezę, kad veikia nacistų kareivių dalinys, kurį Hitleris palikęs kaip paskutinį keršto įrankį: jis įsakęs tiems kareiviams žudyti rusų vaikus. Hitlerininkai gerai pažįstantys rusų būdą, jie įsimaišę tarp vietinių ir nuosekliai žudantys vaikus pagal nustatytą ritualą. Tai paaiškintų ir nusikaltimų gausą, ir teritorinį paplitimą, jų žiaurumą ir faktą, kad žudomi tiek berniukai, tiek mergaitės. Žudikas esąs ne vienas, jų daug, gal kokia dešimtis ar dvylika; jie veikiantys savarankiškai, keliaujantys iš vienos vietos į kitą ir žudantys be atrankos. Hipotezė tiek įsišaknijo, kad vieno miesto milicija (kad ir kaip būtų keista, nenuslėpusi tokio pobūdžio nusikaltimų) puolė tikrinti visų vyrų, mokančių vokiškai.

Nesterovas atsistojo ir pasirąžė. Tris valandas važiavo priemiestiniu traukiniu, lėtu ir nepatogiu, nebuvo pratęs taip ilgai sėdėti nejudėdamas. Majoras pavaikščiojo išilgai vagono, atsidarė langą ir žiūrėjo į artėjančio miesto žiburius. Išgirdęs apie nužudytą berniuką, gyvenusį kolūkyje netoli Gukovo, iš pat ryto į jį ir nuvažiavo. Nesunkiai rado berniuko tėvus. Pasivadinęs svetimu vardu, Nesterovas smulkiai išdėstė, kad tiria panašias žmogžudystes, kad jų daug. Vaiko tėvai atkakliai gynė nacistų versiją, aiškino, kad vokiečiai visada rasdavo pagalbininkų — išdavikų ukrainiečių, šie padėję jiems integruotis į visuomenę ir imtis keršto. Berniuko tėvas parodė Nesterovui nužudyto sūnaus Artūro pašto ženklų rinkinį, jį laiką medinėje dėžutėje po lova — tai nužudyto sūnelio šventenybė. Nė vienas negalėjo be ašarų vartyti tos kolekcijos. Tėvai atsisakė vykti pažiūrėti į vaikelio kūną. Bet jie buvo girdėję, kas jam padaryta. Jis buvęs žvėriškai sumaitotas, į burną prigrūsta purvo, lyg norint išlieti pagiežą. Tėvas, kariavęs per Didįjį tėvynės karą, buvo girdėjęs, kad nacių kareiviams būdavo duodama narkotikų, jie sužiaurėdavo, tapdavo negailestingi ir pamiršdavo dorą. Jis neabejojo, kad dabartiniai žudikai tebevartoja nacių sukurtus narkotikus. Gal jie sužvėrėja nuo vaikų kraujo, o jų aukos nukraujavusios miršta. Ar dar ilgai tie pabaisos darys nusikaltimus? Nesterovas neturėjo kuo jų paguosti, tik prižadėjo, kad jų sūnaus žudikas bus sučiuptas.

Elektrinis traukinys atvyko į Rostovą. Nesterovas išlipo būdamas įsitikinęs, kad aptiko nusikaltimų židinį. Jis dirbo milicininku Rostove ir tik prieš ketverius metus buvo perkeltas į Priuralską, todėl jam nebuvo sunku rinkti informaciją. Naujausiais jo skaičiavimais, panašiomis aplinkybėmis nužudyta jau penkiasdešimt septyni vaikai. Diduma žmogžudysčių įvykdyta Rostovo srityje. Ar galimas daiktas, kad naciai tų piktadarių būtų palikę visuose šalies vakaruose? Vermachtas buvo okupavęs didžiulius šalies plotus. Nesterovas pats buvo kovęsis Ukrainoje ir savo akimis matęs, kaip traukdamasi kariuomenė prievartauja ir žudo (žudė, prievartavo ir jo paties armija). Nusprendęs aklai nesikliauti nė viena versija, jis atmetė tokius aiškinimus. Galgi Levo misija Maskvoje padės profesionaliau nuspręsti, kokio žudiko derėtų ieškoti. Nesterovo darbas — kaupti faktus. O jie nepatvirtino nė vienos teorijos, su kuriomis jis susidūrė.

Jo šeima apsistojo motinos bute naujame mikrorajone, pastatytame pagal pokario būsto statybos programą. Svarbiausias programos tikslas — įvykdyti planą, o ne gerus namus statyti. Dar nebaigti įrengti, jie jau pradėdavo griūti. Mediniai namai be vandentiekio, be kanalizacijos buvo ne ką geresni už Nesterovo butą Priuralske. Ir jis, ir Inesa buvo sutarę meluoti motinai, tvirtinti, kad jie dabar gyvenantys naujame bute. Motina džiaugėsi tuo melu, lyg ir pati tokiame būtų įsikūrusi. Eidamas namo jis pažiūrėjo į laikrodį. Į darbą išėjo šeštą valandą ryto, o pareina devintą vakaro. Penkiolika valandų ieškota informacijos — ir nieko apčiuopiamo. Gana, užteks. Rytoj važiuoja namo.

Štai ir naujo rajono kiemas. Skersai išilgai pridžiaustyta skalbinių. Kabo ir jo drabužių. Priėjo, pačiupinėjo. Jau sausi. Nardydamas tarp skalbinių nuėjo ligi motinos buto durų ir įžengė virtuvėn.

Inesa sėdėjo ant medinės taburetės. Veidas kruvinas, rankos žaizdotos. Už jos stovėjo nepažįstamas vyras. Nesiaiškindamas, kas atsitiko ar kas tasai žmogus, Nesterovas žengė į priekį, apakintas pykčio ir geismo žudyti. Nesvarbu, kad tas vyras uniformuotas: vis tiek jį nudės, kad ir kas jis būtų. Užsimojo kumščiu. Bet smogti nespėjo — skausmas nutvilkė plaštaką. Tarsi krumpliai būtų susprogę. Pažvelgęs į šoną pamatė moterį, kokių keturiasdešimties metų. Veidas lyg ir matytas. Aha, prisiminė — paplūdimy. Ji atsainiai laikė pistoletą: jos kovinė pozicija geresnė. Moteris pamojo pareigūnui. Šis žengtelėjo ir sviedė ant grindų pluoštą popierių. Aplink kojas pabiro informacija, jo sukaupta per pastaruosius du mėnesius: nuotraukos, aprašymai, žemėlapiai, medžiaga apie nužudytus vaikus.

— Majore Nesterovai, jūs suimtas.

Priuralskas Liepos 7-oji

Levas ir Raisa išlipo iš traukinio ir lūkuriavo perone, nenorėdami krautis daiktų, kol keleiviai nesugužėję į stoties pastatą. Buvo jau vėlus metas, bet dar šviesu, tad, jausdamiesi per daug gerai matomi, juodu nulipo nuo platformos ir nuskubėjo miško link.

Pasiekęs tą vietą, kur buvo paslėpti jų daiktai, Levas sustojo, kad atgautų kvapą. Žiūrėjo į medžius ir svarstė, ar gerai pasielgė sunaikindamas laišką. Ar nepadarė tėvams meškos paslaugos? Aišku, kodėl jie geidė surašyti savo mintis ir jausmus: troško sielos ramybės. Bet Raisa buvo teisi klausdama: — „Lyg niekur nieko išbrauki praeitį iš atminties ir jau gali ramiai miegoti, ar tai taip lengva?“

Nė pati neįtaria, kokia ji teisi. Jis taip ilgai vengė atsakomybės, kad nepajėgia jos prisiimti ir dabar, tik ne šiomis jiems nepalankiomis aplinkybėmis.

Raisa palietė ranką.

— Kas tau?

Ji klausė vyrą, kas buvo tame laiške. Jis ketino sumeluoti, kad ten buvę kalbama apie jo šeimą, apie šį bei tą — žodis žodin jis neprisimenantis. Bet ji būtų supratusi, kad tai melas. Todėl Levas nutarė atskleisti jai tiesą. Jis sunaikinęs laišką, sudraskęs į šimtus skutelių ir išsviedęs juos pro langą. Jis nenorėjęs jo skaityti. Tėvai galintys jaustis ramūs tikėdami, kad nusimetė naštą. O dabar palengvėjo ir Levui, nes Raisa nesvarstė jo poelgio ir apie tai nė karto nebeužsiminė.

Juodu rankomis nužėrė nukritusius lapus, žemes ir išsikasė paslėptą mantą. Nusivilko išeiginius drabužius, ketindami vėl apsirengti turistiniais — būtina priedanga. Valandžiukę taip ir stovėjo vieni du, be drabužių, žiūrėdami vienas į kitą. Abu nuogutėliai. Gal pavojus paveikė, gal aplinkybės, bet Levas jos užsigeidė. Nežinodamas, ką Raisa jam jaučia, tik stovėjo ir lūkuriavo, bijojo žengti pirmą žingsnį, tarsi juodu niekada iki tol nebūtų mylėjęsi, tarsi abiem tai būtų pirmas kartas, kai nedrąsu peržengti ribą, kai dar neaišku, kas dera, kas ne. Raisa palietė jam ranką. To pakako. Levas prisitraukė Raisą ir puolė jos bučiuoti. Atsigulė aukštielninkas, o ji — ant viršaus. Jie drauge žudė, apgaudinėjo, rezgė intrigas, planavo ir melavo drauge. Juodu nusikaltėliai — dviese prieš visą pasaulį. Metas įtvirtinti naujus santykius. Ir kaip apmaudu, kad jie negali čia likti, gyventi šia akimirka, pasislėpę miške, ir amžinai jausti tai, ką jaučia dabar.

*

Juodu nužingsniavo miško takučiu į miestą. Bazarovo restorane įslinko į salę. Levas užgniaužęs kvapą laukė, ar kas negriebs už peties. Bet niekas jų nelaukė, jokių agentų, jokių pareigūnų. Jie buvo saugūs, bent jau lig rytojaus. Bazarovas triūsė virtuvėje ir išgirdęs juos pareinant net neatsigręžė.

Užlipę viršun jie atsirakino duris. Po durimis rado pakištą laiškelį. Levas numetė maišus ant lovos ir jį pakėlė. Rašytas Nesterovo. Data — šios dienos.

Levai, jei grįši, kaip planavai, devintą valandą vakaro susitikim mano kabinete. Ateik vienas. Atsinešk visus dokumentus dėl to dalyko, apie kurį kalbėjom. Atsinešk ir tai, ką radai Maskvoje. Labai svarbu, Levai, kad nevėluotum.

Levas žvilgtelėjo į laikrodį. Jam liko pusė valandos. Tą pačią dieną

Levas pas Nesterovą nešėsi visą bylos medžiagą. Net ir darbovietėje jis nerizikavo — sukaišiojo popierius tarp valdiškų dokumentų. Nesterovo kabineto langai uždangstyti, kas viduje — nematyti. Žvilgt į laikrodį — mažumėlę vėluoja. Pabeldė į duris ir jos tučtuojau atsivėrė, tarsi Nesterovas būtų laukęs čia pat už jų. Šeimininkas įsitraukė Levą keistai skubėdamas ir uždarė duris.

Nesterovo judesiai neįprasti, kažkokie nekantrūs. Stalas apkrautas bylos dokumentais. Majoras uždėjo ranką Levui ant pečių ir karštligiškai prabilo prislopintu balsu:

— Klausykis dėmesingai ir nepertraukinėk. Rostove mane suėmė. Buvau priverstas prisipažinti. Neturėjau kur dingti. Mano šeima buvo jų rankose. Papasakojau jiems viską. Maniau, gal kaip nors įtikinsiu juos padėti, gal įkalbėsiu oficialiai imtis tos bylos. Jie pranešė Maskvai. Ten sureagavo labai piktai. Mus apkaltino antitarybine agitacija. Atseit tai tavo asmeninis kerštas valstybei, bandymas atsirevanšuoti. Jiems nusispjaut į mūsų surinktą medžiagą, neva tai Vakarų propagandos produktas: jie įsitikinę, kad tu ir tavo žmona esate šnipai. Ir žinai, ką man pasiūlė: jie pasirengę palikti ramybėj mano šeimą, jei perduosiu jiems tave ir visą mūsų surinktą informaciją.

Levui žemė ėmė sprūsti iš po kojų. Net ir žinodamas, kad pavojus arti, nemanė jau priėjęs kelio galą.

— Kada?

— Tuoj pat. Pastatas apsuptas. Agentai įeis į šią patalpą po penkiolikos minučių, suims tave šiame kabinete ir susirinks visus įkalčius, kuriuos mudu sukaupėm. Turiu per tas minutes gauti iš tavęs informaciją, kurią parsivežei iš Maskvos.

Levas žengtelėjo atgal ir pažiūrėjo į laikrodį. Penkios po devynių.

— Levai, klausyk. Tu dar gali pasprukti. Bet kad tai padarytum, turi nepertraukinėti manęs ir nieko neklausinėti. Aš sugalvojau planą. Tu man trenki mano paties ginklu, kad prarasčiau sąmonę. Tada eini iš kabineto, nulipi vieną laiptatakį ir pasislepi kabinete į dešinę. Ar girdi, Levai? Susikaupk! Durys atrakintos. Įeik, tik nedek šviesos ir užsirakink.

Bet Levas pertraukė viršininką:

— O Raisa?

— Ją suėmė mudviem kalbantis. Gaila, bet niekuo negali jai padėti. Susikaupk, Levai, arba viskas bus baigta.

— Ir taip baigta. Jau nuo tada, kai jiems papasakojai.

— Levai, jie turi viską. Mano darbą, mano popierius. Tu pyksti ant manęs, bet ką galėjau padaryti? Leisti jiems išžudyti savo šeimą? Ir kas iš to? Jie vis tiek būtų tave suėmę. Pyk nepykęs ant manęs, Levai. Bet tu dar gali pabėgti.

Levas nusipurtė Nesterovo ranką ir ėmė vaikščioti po kabinetą — stengėsi surikiuoti mintis. Raisa suimta. Abu žinojo ateisiant tokią valandą, bet jam tai tebuvo spėjimas, nuovoka, o kaip viskas klostysis iš tiesų — nenutuokė. Duso vien nuo minties, kad niekada nebepamatys Raisos (dabar tai buvo labiau nei tikėtina). Vis dar juto jos kvapą, bent jam taip rodėsi. Jų artumas, atgimęs jųdviejų artumas, vos prieš dvi valandas išgyventas miške, nutrūko.

— Levai!

Ko ji norėtų? Tik jau kad neišskystų. Kad jam pavyktų pasiekti tikslą, kad jis ištrūktų, klausytų šio žmogaus.

— Levai!

Jis linktelėjo.

— Tai koks tas tavo planas?

Nesterovas aiškino vėl nuo pat pradžios:

— Tu trenki man mano paties ginklu, kad prarasčiau sąmonę. Tada išeini iš kabineto, nulipi laiptatakį ir pasislepi kabinete į dešinę nuo laiptų. Tūnok ten ir lauk, kol agentai įeis į pastatą. Jie praeis pro tave ir užlips čionai. Kai tik jie nutols, nusileisk į apačią ir pro kurį nors langą išlįsk į kiemą. Ten stovi mašina. Štai jos rakteliai, tu neva pavogei juos iš manęs. Mauk iš miesto, nieko neieškok ir niekur nesustok, tik važiuok. Turėsi šiokį tokį pranašumą. Jie manys, kad esi pėsčias, kad tu mieste. Kol jie susigriebs, kad paėmei mašiną, būsi laisvas.

— Ir ką veiksiu?

— Tirsi nusikaltimą.

— Mano kelionė į Maskvą baigėsi nesėkme. Nenumanau, kas tas žmogus.

Tie žodžiai nustebino Nesterovą. Ramindamas jis tarė:

— Tu gali tai padaryti, ištirti tuos nusikaltimus, Levai, aš žinau. Tikiu tavim. Tau reikia lėkti į Rostovą. Ten neabejotinai tų nusikaltimų centras. Esu įsitikinęs, kad kaip tik į jį turi nukreipti pastangas. Yra daug versijų, kas žudo tuos vaikus. Pavyzdžiui, būrys buvusių vokiečių kareivių...

— Ne, čia veikia vienas žmogus. Jis turi darbą. Iš pažiūros — jis normalus. Jei esi tikras, kad nusikaltimų židinys yra Rostove, veikiausiai jis ten gyvena ir dirba. Jo darbas — palaikyti ryšį tarp visų tų vietovių. Darbas jį verčia keliauti, o keliaudamas jis ir žudo. Jeigu išsiaiškintume, ką jis dirba, galėtume jį demaskuoti.

Levas pažvelgė į laikrodį. Beliko kelios minutės. Nesterovas dūrė pirštais į du miestus ir paklausė:

— Kas sieja Rostovą ir Priuralską? Į rytus nuo tų miestų žmogžudysčių nebuvo. Bent jau mes apie jas negirdėjome. Reikia manyti, kad tai galiniai taškai, ten baigiasi jo maršrutas.

Levas pritariamai linktelėjo.

— Priuralske yra automobilių gamykla. Kitų didesnių pramonės įmonių čia nėra, nebent lentpjūvė. O Rostove jų daugybė.

Nesterovas abi tas vietoves pažįsta geriau nei Levas.

— Aš žinau, kad volgų gamyklą glaudūs ryšiai sieja su Rostselmašu.

— Kas tas Rostselmašas?

— Milžiniška traktorių gamykla, didžiausia Sovietų Sąjungoje, panašaus didumo kaip mūsiškė.

— Ar jų produkcijai reikia tokių pat detalių?

— Galimas daiktas.

Štai ir siūlo galas, jungiamoji gija: žmogžudystės padarytos palei geležinkelius iš pietų į čia ir toliau į vakarus. Pasigavęs tą versiją Levas svarstė:

— Jei mūsų gamykla tiekia savo gaminius Rostselmašui, tai šioji turi samdyti ragintoją. Kas nors turi važinėti čia ir pasirūpinti, kad volgų gamykla vykdytų įsipareigojimus.

— Bet čia nužudyti tik du vaikai, ir abu neseniai. O gamyklos bendradarbiauja ne nuo šiandien.

— Žmogžudystės šalies šiaurėje — pačios naujausios. Vadinasi, jis tik šiemet gavo tą darbą. Arba tik dabar jam priskirtas šis maršrutas. Mums reikia gauti Rostselmašo įdarbintų žmonių duomenis. Jei neklystam, palyginę jų sąrašą su žmogžudysčių vietomis sučiupsim žudiką.

Juodu jau arti tikslo. Jei niekas jų nepersekiotų, jeigu jie galėtų laisvai veikti, ko gero, dar šią savaitę paaiškėtų žudiko vardas. Tada būtų nesunku jį ir sučiupti. Bet jau vienuolika minučių po devynių. Pats laikas sprukti. Jis pasiėmė tik vieną dokumentą — žmogžudysčių datų ir vietų sąrašą. Daugiau jam nieko nereikia. Sulankstė popierių, įsidėjo į kišenę ir pasuko prie durų. Nesterovas jį sustabdė ir padavė revolverį.

— Nepamiršk kaip reikiant trinktelėti man per galvą.

Levas paėmė ginklą, bet vis dar delsė. Nesterovas, matydamas jį dvejojant, priminė:

— Arba žus mano šeima.

Levas smogė jam į smilkinį, praskėlė ir privertė Nesterovą suklupti. Vis dar nepraradęs sąmonės, majoras pažvelgė į jį.

— Sėkmės! O dabar vožk atsakančiai.

Levas išpuolė į koridorių ir tik prie laiptų prisiminė pamiršęs mašinos raktelius. Jie gulėjo ant stalo. Nubėgo koridorium atgal į kabinetą, peržengė Nesterovo kūną ir čiupo raktelius. Vėlu! Jau devynios penkiolika, agentai eina į pastatą. O Levas vis dar kabinete, kaip tik ten, kur jam paspęsti spąstai. Jis išmovė pro duris, nudūmė koridorium, nubildėjo laiptais žemyn. Jau girdėti žingsniai: kažkas lipa laiptais, vis arčiau. Pasiekęs trečią aukštą anksčiau už agentus, Levas metėsi į šoną ir nusitvėrė artimiausio kabineto durų rankenos. Atrakinta, kaip majoro ir žadėta. Levas įėjo, uždarė duris ir užsirakino kaip tik tada, kai agentai jau bėgo laiptais aukštyn.

Levas lūkuriavo tamsoje prisispaudęs prie durų. Visos užuolaidos užtrauktos, tad iš lauko nieko nematyti. Laiptais dunksi žingsniai: lipa bent keturi agentai. O kas, jeigu taip ir tūnotų šiame kambaryje užrakintomis durimis! Kol kas čia saugu. Langai atsidaro į aikštę. Levas pažvelgė laukan. Siena žemyn nenulipsi: pagrindines duris žiedu apgulę žmonės. Levas atsitraukė nuo lango. Reikės lipti į apatinį aukštą ir iššokti į kiemą. Atsirakino duris ir iškišęs galvą apsidairė. Koridorius tuščias. Uždaręs duris nuėjo iki laiptų ir pažiūrėjo žemyn. Iš apačios ataidėjo agento balsas. Levas nubėgo ligi kitų laiptų. Vos pradėjus šokuoti žemyn, iš viršutinio aukšto pasigirdo šūksniai: agentai rado Nesterovą.

Tuojau į pastatą, išgirdęs kolegų šūksnius, įsiverš antras agentų būrys. Lipti žemyn dar vieną laiptatakį būtų per daug rizikinga, todėl Levas liko antrame aukšte, nors tai ir prieštaravo Nesterovo planui. Kelios akimirkos sąmyšio, kol agentai susiskirstys į paieškų grandis. Reikia pasinaudoti. Negalėdamas nusileisti į apačią, jis nubėgo tolyn koridorium ir smuko į tualetą prie užpakalinės namo sienos. Atsidarė langelį. Šis buvo aukštai palubėj ir labai mažas; pro jį galima išlįsti nebent galva į priekį. Pažvelgė laukan — nė gyvos dvasios. Nuo palangės iki žemės — gal penki metrai. Levas prasispraudė pro langelį ir pakibo galva žemyn, laikydamasis už rėmo tik kojomis. Sienoje jokios atramos. Ką darysi — jis pasileido ir krito rankomis prisidengęs galvą.

Levas trenkėsi delnais į žemę, net riešai trakštelėjo. Išgirdo riksmus ir pažvelgė aukštyn. Pro viršutinio aukšto langą į jį žiūrėjo agentas. Levas jau taikiklyje. Nepaisydamas, kad skauda riešus, pakilo ir nubėgo tolyn, į šoninę gatvelę, kur turėjo stovėti automobilis. Pasipylė šūviai. Šalia Levo galvos pažiro plytų skeveldros. Jis krito ant žemės ir nurepečkojo. Dar kelios kulkos sudzingsėjo į grindinį. Bet Levas jau spėjo pasislėpti už kampo, kur šūviai nebesiekė.

Štai ir automobilis. Levas įsirangę vidun ir įkišo raktelį į uždegimo spynelę. Starteris suurzgė ir nutilo. Dar sykį! Niekaip.

Pagaliau iš trečio karto variklis pakluso. Levas įjungė pavarą, išvažiavo į kelią ir padidino greitį saugodamasis, kad necyptų padangos. Dabar sėkmė priklausė nuo to, ar persekiotojai nepamatys mašinos. Gatvėje jų vos viena kita. O čia valdiškas automobilis, tad galima tikėtis, kad jį pamatę agentai palaikytų saviškiu ir toliau ieškotų pėsčio bėglio.

Bepigu būtų pasislėpti mašinų sraute! Levas jautėsi lyg medžiojamas kiškis. Važiavo per greitai, neramiai — kad tik išlėkus iš miesto. Jam jau aišku, kad Nesterovas klydo: iki pat Rostovo nuvažiuoti nepavyks. Vos jie apsižiūrės, kad jis nuvarė mašiną, uždarys visus kelius. Jam reikia nuvažiuoti kuo toliau, paskui palikti automobilį kokiam užkampyje, o pačiam sprukti pėstute į kaimą ir kurioje nors stotelėje sėsti į traukinį. Kol jie neaptiks pamestos mašinos, jam kur kas saugiau bus eiti pėsčiomis.

Levas spaudė vakarų link vieninteliu magistraliniu keliu, kuriuo važiuojama į miestą ir iš jo. Žvilgtelėjo į veidrodėlį. Jeigu jie puolė šukuoti pastato apylinkių manydami, kad jis sprunka pėsčias, turi dar gerą valandžiukę. Vėl paspaudė greičio pedalą; mašina pasiekė didžiausią įmanomą greitį — šimtą dešimt kilometrų per valandą.

Priekyje susispietę apie mašiną stovėjo keli vyrai: milicija. Kelias uždarytas. Išeities nebėr. Jei užtvertas kelias į vakarus, užtvertas ir į rytus. Jie uždarė visą miestą. Vienintelė jo viltis — jėga prasiveržti pro šią užtvarą. Reikia gerai įsibėgėti ir trenkti į šoną milicijos mašinai, pastatytai skersai kelio. Nustumti ją šalikelėn. Aplamdytu automobiliu jie negalės išsyk pulti vytis. Įžūli užmačia: jo pranašumas — pora minučių.

Priekyje stovintys agentai paleido papliūpą. Kulkos čaižė mašinos priekį, skeldamos kibirkštis iš metalo. Viena kulka pataikė į priekinį stiklą. Levas palinko prie vairaračio ir nebematė kelio. Tačiau mašina lėkė reikiama kryptimi, svarbu jos laikytis. Kulkos varpė priekinį stiklą, pažiro šukės. Svarbu ištverti — Levas pasiruošęs smogti.

Staiga automobilį sumėtė ir jis pasviro. Levas pakėlęs galvą dar bandė suvaldyti mašiną, bet ji atkakliai suko kairėn ir nebeklausė. Peršautos padangos, jis pasijuto bejėgis. Mašina pavirto ant šono, išdužo durelių stiklas. Levas užgriuvo ant durelių, nuo kelio jį teskyrė keli centimetrai, o mašina vis dar čiuožė tolyn skeldama kibirkštis, kol atsitrenkė į stovintį automobilį ir apsisuko. Nuo smūgio mašina vertėsi ant stogo ir nulėkė į kelkraštį. Levas nudribo ant lubų ir gulėjo ten susirangęs, kol mašina pagaliau sustojo.

*

Levas atsimerkė. Nežinojo, ar dar pajėgia krustelėti, bet nebandė, tik žiūrėjo į nakties dangų. Sunkiai susigaudę. Aha, jis jau ne mašinoje. Vadinasi, kažkas jį ištraukė. Virš jo veidas, jis užstojo žvaigždes ir žvelgė žemyn. Levas pasistengė susikaupti ir spoksojo į tą veidą.

Vasilijus.

Rostovas prie Dono Tą pačią dieną

Aronas klydo manydamas, kad dirbti milicijoje bus įdomu, bent jau įdomiau negu kolūkyje. Žinojo — uždarbis joje ne pats didžiausias, užtat kandidatų į milicininko vietą mažai. O jis jau patyrė nesąs stiprus pretendentas į kokias nors pareigas. Šiaip jau neturėjo jokių trūkumų, nei fizinių, nei psichinių. Ir mokykloje gerai mokėsi. Tiesa, nuo pat gimimo buvo deformuota jo viršutinė lūpa. Taip jam sakė gydytojas — deformuota, ir nieko čia nepadarysi. Atrodė, tarsi lopelis jo viršutinės lūpos būtų išpjauta, o jos kampučiai susiūti taip, kad per vidury lūpa atrodo kaip pakilusi. Iš šalies rodėsi, kad jis nesiliauja vaipytis. Ta šypsena nė kiek nemažino jo gebėjimo dirbti, vis dėlto neabejotinai mažino galimybes gauti darbo. Milicija jam rodėsi puikiausia išeitis — ten nuolat trūko darbuotojų. Be to, gal jam pasiseks panaudoti ir protinius sugebėjimus. Deja, tokių progų nepasitaikė. Štai vidury nakties tūno krūmuose uodų kandžiojamas ir stebi autobusų stotelę, nes jam pavesta neįprasta užduotis.

Aronui niekas neaiškino, kodėl jis turi čia tupėti ir ką galėtų reikšti žodžiai — neįprasta užduotis. Būdamas vienas jauniausiu skyriaus darbuotojų, vos dvidešimtmetis, jis spėliojo, gal toks įvesdinimo ritualas — paklusnumo išbandymas, tikrinimas, ar jis geba klausyti įsakymų. Aklas paklusnumas reikalingas kiekviename poste.

Vienintelis žmogus, kiek akys užmato, mergina netoli autobusų stotelės. Jauna, gal penkiolikos šešiolikos metų, bet stengiasi dėtis vyresnė. Atrodo išgėrusi. Palaidinukė atsagstyta. Čia sijoną pasitaiso, čia plaukus pasikedena. Ir ką ji veikia stotelėje? Juk ligi pat ryto nebus jokio autobuso.

Bet štai artinasi žmogus. Aukštas vyriškis su skrybėle — stori akinių rėmai, dailus lagaminėlis. Sustojo prie tvarkaraščio ir vedžioja pirštu — skaito. Pusnuogė mergaitė, tarsi voras, lūkuriuojantis voratinklyje, tučtuojau sukruto ir nudrožė prie jo, staipėsi aplinkui, lietė jo lagaminėlį, ranką, švarką. Vyras nekreipė dėmesio ir skaitė toliau, bet galiausiai nusuko akis nuo tvarkaraščio ir teikėsi į ją pažvelgti. Jie įsišneko. Aronas negirdėjo, ką juodu kalba. Mergaitė nesutikdama papurtė galvą. Paskui netikėtai gūžtelėjo pečiais. Vadinasi, sutarė. Ir tada vyriškis padarė kai ką neįprasta — apsigręžė ir nukreipė žvilgsnį tiesiai į Aroną, tikriau sakant — į krūmokšnius šalia stotelės stoginės. Ar pamatė Aroną? Vargu — juodu buvo po lempa, o Aronas — šešėlyje. Ko tas vyras į jį pažiūrėjo? Bet štai kartu su mergaite jis pasuko Arono pusėn, tiesiai ton vieton, kur šis slepiasi.

Aronas sutriko ir dar sykį pasitikrino — taip, jis pasislėpęs patikimai. Jie negali jo matyti. O jei net pamatytų, ko jiems eiti prie jo? Nėra jokios prasmės. Iki jų vos keli metrai, net girdi juos kalbant. Aronas laukė susigūžęs krūmuose, bet įsitikino, kad juodu eina pro šalį miško link.

Aronas atsikėlė.

— Stok!

Vyras taip ir sustingo, net susikūprino. Jis atsisuko.

— Ką judu čia veikiat?

Mergaitė, nė kiek neišsigandusi ir nesutrikusi, atšovė:

— Einam pasivaikščioti. Kas per įžūlumas, kaip jums ne gėda!

Aronas sutrikęs išraudo. Mergaitė žiūrėjo į jį akivaizdžiai šlykštėdamasi.

— Judu einat sanguliauti viešoje vietoje. O tu — prostitutė.

— Ne, mes einam pasivaikščioti.

Vyriškis pridūrė vos girdimu gailiu balsu:

— Mes nepadarėm nieko blogo. Pasišnekėjom, ir tiek.

— Rodykit dokumentus.

Vyras žengė į priekį rausdamasis švarko kišenėse. Mergaitė abejinga sustojo: be abejo, sulaikoma nebe pirmą sykį ir per daug nesijaudina. Aronas patikrino vyriškio dokumentus. Andrejus, Rostselmašo gamyklos ragintojas.

— Atidarykite lagaminėlį.

Andrejus svyravo. Jį išpylė prakaitas. „Įkliuvau”, — pamanė. Niekada neįsivaizdavo, kad gali taip įvykti, kad jo planas galėtų žlugti. Andrejus pakėlė lagaminėlį ir atsegė spynelę. Jaunasis milicininkas įdėmiai pažvelgė vidun ir atsargiai pasirausė. Andrejus laukė įbedęs akis į batus, o kilstelėjęs galvą pamatė, kad milicininkas laiko jo peilį — ilgą peilį dantytais ašmenimis. Andrejus vos neapsiverkė.

— Kam jį nešiojatės?

— Aš daug keliauju. Dažnai ir valgau traukiny. Raikau tuo peiliu rūkytą dešrą. Pigią kietą dešrą, žmona kitokios neperka.

Tai buvo tiesa: Andrejus tuo peiliu naudojosi ir pietaudamas, ir vakarieniaudamas. Lagaminėlyje gulėjo ir gabalas pigios sausos dešros. Pjūvis šerpetotas — pjauta tuo pačiu peiliu.

Aronas ištraukė stiklainį užsukamu dangteliu. Stiklainis buvo švarus ir tuščias.

— O kam šitas?

— Matot, esu Rostselmašo gamyklos ragintojas. Kai kurios detalės, kurias vežuosi kaip pavyzdį, būna trapios, kai kurios dar ir tepaluotos. Stiklainio man reikia darbui. Klausykit, viršininke, žinau, man nedera vaikštinėti su ta panele. Nesuprantu, kas šovė į galvą. Aš žiūrėjau, kada važiuoja rytinis autobusas, o jinai ir priėjo. Žinot, kaip būna — užeina toks noras. Taip ir man. Bet pažiūrėkit į lagaminėlio kišenaitę — ten mano partijos nario bilietas.

Aronas pažiūrėjo ir rado ne tik bilietą, bet dar ir žmonos bei trijų dukterų nuotrauką.

— Mano dukrelės. Gal jau nebereikia manęs trukdyti, viršininke? Juk nusižengė tik mergiotė. Jei ne ji, būčiau traukęs namo.

Lyg ir nėra prie ko prikibti: padorų pilietį atsitiktinai suviliojo girta mergina, paleistuvė. Pilietis elgėsi mandagiai: nei įžūliai žiūrėjo į Aroną, nei bandė atsikirsti. Kalbėjo su pareigūnu kaip lygus su lygiu, nors vyresnis, turi geresnį darbą, dar ir partijos narys. Jis — auka, ji — nusikaltėlė.

Ką tik kilpa veržėsi apie Andrejaus kaklą, ir štai — jis beveik laisvas. Šeimos nuotrauka jau tiek sykių pravertė. Kartais ja net besispyriojantį vaiką įtikindavo, kad šiuo dėde galima pasitikėti. Juk pats yra tėvas! Jis jautė šiurkščią virvę kelnių kišenėje. Šiąnakt nepasisekė, reikės pakentėti. Nebegalima žudyti mieste, kuriame gyveni. Gal šis įspėjimas — pačiu laiku: jau ir taip šiame rajone prisėjo lavonų daugiau negu reikia.

Aronas grąžino vyriškiui partinį bilietą, nuotrauką ir jau ketino jį paleisti, bet kas gi ten lagamino dugne? Sulenktas laikraščio puslapis. Pareigūnas ištraukė ir praskleidė. Pamatęs, kad Aronas jį čiupinėja, Andrejus tarė persimainiusiu balsu:

— Nekiškit nagų.

Jis net sudrebėjo: kaip tas prietranka drįsta purvinais pirštais liesti iškarpą! Vargais negalais susivaldęs (vos neišplėšė popieriaus jam iš rankų) tarė:

— Gal grąžintumėt jį man?

Pirmą kartą vyriškio balsas nuskambėjo aštriai ir nerimastingai. Kodėl tas popiergalis jam taip parūpo? Aronas žiūrėjo į puslapį. Kelerių metų senumo iškarpa — spaustuvės dažai jau pablukę. Nėra jokio teksto — viskas nukirpta, net nesuprasi, iš kokio laikraščio. Tik Didžiojo tėvynės karo laikų nuotrauka: pamuštas vokiečių tankas, prie jo stovi rusų kareiviai ir džiūgaudami šaudo į orą, po kojomis — vokiečių lavonai. Propagandinė nuotrauka, šlovinanti pergalę. Aronas, nors ir deformuota viršutine lūpa, puikiausiai suprato, kodėl ta nuotrauka buvo išspausdinta laikraštyje. Centre prie tanko kareivis buvo išvaizdus vyras, veide — nugalėtojo šypsena.

Maskva Liepos 10-oji

Levo žandas ištinęs, skauda vos paliestas. Dešinė akis nieko nemato, visai užgriuvusi po sudaužytu voku. Sopuliai raižo ir krūtinę, lyg būtų lūžę keli šonkauliai. Pirmoji medicinos pagalba jam buvo suteikta dar avarijos vietoje, bet vos paaiškėjo, kad pavojus gyvybei negresia, ligonis buvo įkeltas į sunkvežimį ir su ginkluotų sargybinių palyda nugabentas į Maskvą. Ilgoje kelionėje kiekvienas krestelėjimas varstė kūną lyg smūgis į vidurius. Be analgetikų ne kartą ir apalpo. Sargybiniai pareigingai žadino jį baksnodami šautuvais, kad tik nemirtų jiems budint. Negalėdamas užmigti, Levas kankinosi visą ilgą kelionę, tai karščiavo, tai drebėjo nuo šalčio. Bet žinojo: tos kančios — dar tik pradžia.

Durys atsivėrė. Levas kilstelėjo galvą. Kas tasai žmogus blyškiu veidu ir dėmėtais geltonais dantimis? Buvęs jo bendradarbis, tą jis gerai atsimena, bet pamiršo jo pavardę.

— Ar mane prisimenat?

— Ne.

— Aš daktaras Zarubinas. Daug kartų buvom susitikę. Aš lankiau jus prieš kelis mėnesius, kai sirgot. Labai gaila jus tokį matyti. Taip sakydamas nenoriu supeikti veiksmų, kurių buvo imtasi prieš jus: jie buvo teisėti ir reikalingi. Aš tik būčiau norėjęs, kad nebūtumėt to padaręs.

— Ką gi aš padariau, daktare?

— Išdavėt tėvynę.

Gydytojas apčiupinėjo Levo šonkaulius. Kiekvienas prisilietimas vertė pacientą sukąsti dantis.

— Jūsų šonkauliai, kaip ir sakiau, nesulaužyti. Tik sudaužyti. Žinoma, jums skauda. Bet nėra sužalojimų, kuriuos reikėtų gydyti. Man įsakyta išvalyti žaizdas ir pakeisti tvarsčius.

— Išgydyti, o paskui nukankinti — likimo ironija. Sykį ir aš išgelbėjau žmogui gyvybę tik tam, kad atsidurtų čia. Geriau būčiau leidęs Anatolijui Brodskiui nuskęsti upėj po ledu.

— Nepažįstu žmogaus, apie kurį kalbat.

Levas nutilo. Ne laikas apgailestauti, šaukštai po pietų. Jis kaip niekada suprato, kad vienintelis šansas atsitiesti išsprūdo iš rankų. Žudikas siautės ir toliau, ne apsukrumas jį išgelbės, jis neįklius dėl to, kad šalis atmeta net prielaidą, jog toks žmogus egzistuoja, ir taip suteikia jam geriausią neliečiamybę — paverčia jį nematomu. Levas prašovė.

Daktaras baigė lopyti žaizdas. Per kankinimus Levas turi būti jautrus. Kuo geriau jį sutvarstys, tuo ilgiau bus galima kankinti. Gydytojas pasilenkė ir pašnibždėjo Levui į ausį:

— Dabar eisiu slaugyti jūsų žmonos, gražiosios jūsų žmonelės. Jinai surišta už gretimų durų. Jos padėtis beviltiška, ir tai jūsų kaltė. Visa, ką ketinu jai daryti, dėl jūsų kaltės. Pasistengsiu, kad ji prakeiktų dieną, kai jus pamilo. Pasirūpinsiu, kad ji pasakytų tai kuo garsiau.

Levas ne iš karto suprato, ką sako daktaras, tarsi būtų šnekėjęs svetima kalba. Jis negriežė danties ant Zarubino. Sunkiai jį ir beprisiminė. Bet kodėl jis grasina Raisai? Iš kur ta neapykanta? Neaišku. Levas bandė stotis, smogti gydytojui. Bet Levo kėdė buvo pritvirtinta prie grindų, o jis pats pririštas prie kėdės.

Daktaras Zarubinas loštelėjo, lyg būtų prikišęs galvą per arti liūto nasrų, ir žiūrėjo, kaip Levas iš visų jėgų įsiręžė, kaip išpampo kaklo gyslos, kaip paraudo veidas ir bejėgiškai išsprogo akys. Gydytojui buvo įdomu, lyg būtų stebėjęs musę, įkliuvusią po stiklu. O jei dar pabarškintų į stiklą? Nes šis žmogus vis tiek nesupranta savo keblios padėties:

Bejėgiškumas.

Daktaras pasiėmė lagaminėlį ir laukė, kada sargybinis atidarys duris. Tikėjosi, kad Levas šauks įkandin, gal grasins jį užmušti. Bet šįkart teko nusivilti.

Jis nužingsniavo rūsio koridorium tuos kelis metrus iki gretimos kameros. Jos durys buvo atviros. Zarubinas įėjo. Raisa buvo pasodinta ir pritvirtinta lygiai kaip jos vyras. Daktarą maloniai jaudino mintis, kad Raisa jį pažins ir prisipažins andai turėjusi priimti jo pasiūlymą. Tada būtų buvusi saugi. Ji anaiptol ne tokia savanaudė, kokią jis vaizdavosi ją esant: ta gražuolė itin patraukli, bet užuot pasinaudojusi jo pagalba pasirinko ištikimybę. Ko gero, tiki pomirtiniu gyvenimu, kuriame — gal danguje — jai būsią atlyginta už dorą. Bet čia niekas to neįvertins.

Tikėdamasis, kad ji kremtasi dėl savo klaidos, daktaras jau vaizdavosi, kaip ji maldaus pakartoti aną pasiūlymą ir ištraukti ją iš čia.

Gelbėkit mane...

Dabar ji sutiks su visomis sąlygomis — prašyk, ko tik nori. Jis elgsis su ja kaip su skuduru, o ji tik džiaugsis ir maldaus. Paklus jam, nusižemins.

Daktaras atidarė groteles sienoj. Jos tarsi patalpai vėdinti, nors iš tiesų įtaisytos tam, kad garsas sklistų iš vienos kameros į kitą. Jis norėjo, kad Levas girdėtų kiekvieną žodį.

Raisa žiūrėjo į Zarubiną, matė, kaip jis nutaiso liūdną veidą, be abejo, stengdamasis sužadinti jos apgailestavimą, lyg sakytų:

Jei tik būtumėt priėmusi mano pasiūlymą...

Jis pasidėjo lagaminėlį ir ėmėsi apžiūros, nors ji nebuvo sužeista.

— Turiu apžiūrėti jus nuo galvos ligi kojų, to reikalauja protokolas, suprantat?

Raisa buvo suimta be triukšmo: agentai apsupo restoraną, įžengė ir čiupo. Išvedant ją Bazarovas demonstratyviai piktindamasis šaukė, kad ji nusipelniusi bausmės, kurią gaus. Ją vežė surištą sunkvežimio kėbule ir nieko neaiškino. Kas nutiko Levui, sužinojo tik vėliau, nugirdusi vieno agento žodžius, kad jos vyras suimtas. Iš jo patenkinto balso Raisa nusprendė, kad Levas bent jau bandė pabėgti.

Ji stengėsi nežiūrėti, kaip gydytojo rankos šliaužioja jos kūnu, bet paslapčiom vis tiek dirsčiojo į apžėlusius jo krumplius, švarutėlius dailiai apkirptus nagus. Sargybinis, stovintis už jos, ėmė paaugliškai kikenti. O ji kalė sau į galvą, kad jos kūnas jam nepasiekiamas; kad ir ką jis darytų, jos nesupurvins. Žūtbūt ištverti — bet argi tai įmanoma? Jos kūnas gyvas ir jautrus. Daktaro pirštai tyčia pasibjaurėtinai lėtai slinko vidine šlaunies puse. Akyse ėmė tvenktis ašaros, ji sumirksėjo. Zarubinas pasilenkė ir pabučiavo į skruostą čiulpdamas odą, lyg norėtų įkąsti.

Durys atsidarė ir įėjo Vasilijus. Daktaras atšlijo nuo Raisos, atsistojo ir pasitraukė. Vasilijus suirzęs tarė:

— Ji nesužeista. Jums čia nėra kas veikti.

— Tik norėjau įsitikinti.

— Galite eiti.

Zarubinas pasiėmė lagaminėlį ir išmovė. Vasilijus užsklendė groteles, paskui palinko prie Raisos žvelgdamas į jos ašaras — tylias, bet piktas.

— Jūs stipri. Gal manot, kad ištversit? Suprantu: norit likti ištikima vyrui.

— Bene jūs galit man padėti?

— Deja, negaliu. Manau, jums būtų geriausia nedelsiant viską man prisipažinti. Jums rodosi, kad aš — pabaisa. Bet ar žinot, iš ko išmokau taip elgtis? Iš jūsų vyro. Jis prakalbindavo žmones dar prieš kankinimus — kai kuriuos net šitoj pačioj kameroj. Darė tai sąžiningai, jei norite žinoti.

Raisa žiūrėjo į tą vyrą, į dailų jo veidą, ir svarstė, kodėl ji visus tuos mėnesius nuo pat susitikimo stotyje juo bjaurėjosi. Jo akys vangios, ne kvailos ar be gyvybės, bet šaltos.

— Aš pasakysiu jums viską.

— Neabejoju. Bet ar to pakaks?

*

Levas taupė jėgas, kad progai pasitaikius galėtų veikti. Dar ne metas. Jis matęs daugybę kalinių, kurie veltui alino save — daužė duris kumščiais, rėkė, atkakliai be perstojo žingsniavo po mažytę kamerą. Ir visąlaik stebėdavosi: negi jie nesupranta, kaip tai beprasmiška? Dabar jis atsidūrė tokioje pačioje padėtyje ir savo kailiu patyrė, ką jie jautė. Visas kūnas tarsi alergiškas įkalinimui. Žmogus jau nesivadovauja nei logika, nei sveiku protu. Jis tiesiog nebegali sėdėti ir lyg niekur nieko laukti. Užtat ir veržiasi į laisvę plikomis rankomis, kol susikruvina krumplius. Ir Levui tarpais rodėsi, kad pajėgtų sutraukyti tuos pančius, nors buvo matęs šimtus tokių žmonių ir ne vieną pats palaužęs. Pasidavė svajonėms ištrūkti, nors žinojo, kad tokios viltys pavojingesnės už jo laukiančius kankinimus.

Įėjo Vasilijus ir pamojo sargybiniui pasistatyti kėdę priešais Levą. Sargybinis taip ir padarė — atsisėdo arčiau Levo, bet pakankamai toli, kad būtų nepasiekiamas. Vasilijus irgi prisislinko su kėde artyn, jo ir Levo keliai vos nesilietė. Jis tarsi mėgavosi matydamas, kaip Levas visu kūnu veržiasi ištrūkti.

— Nurimk, tavo žmonelė sveika ir gyva. Ji gretimoj kameroj.

Vasilijus mostelėjo sargybiniui į groteles, šis jas pravėrė ir Vasilijus šūktelėjo:

— Raisa, pasakykit ką nors vyrui. Jis sielojasi dėl jūsų.

Raisa atsiliepė tolimu aidu:

— Levai!

Levas atšlijo, atsipalaidavo.

— Raisa!

Sargybinis užtrenkė groteles. Levas pažvelgė į Vasilijų.

— Aš pasakysiu tau viską. Kam mudviem kankinti vienas kitą! Juk žinai, kiek tokių kvotų esu matęs. Suprantu, nėra prasmės priešintis. Klausk ko nori, atsakysiu.

— Bet aš jau ir taip viską žinau. Skaičiau tavo surinktą medžiagą. Kalbėjau su majoru Nesterovu. Jis labai stengėsi, kad jo vaikams netektų augti našlaičių prieglaudoj. Smulkiai nupasakojo visus jūsų žygius. Ir Raisa viską patvirtino. Vienintelis klausimas: kodėl?

Levas nesuprato. Bet kova pralaimėta. Jis nieko nebenori, tik patenkinti tą žmogų, sakyti jam tai, ką jis nori išgirsti. Ir Levas sumurmėjo tarsi mokinukas mokytojui:

— Aš kaltas. Neįsižeisk, bet aš nesuprantu. Tu klausi kodėl?

— Kam rizikavai tuo trupučiu, kurį dar turėjai, tuo šiaudu, kurį mes tau buvom palikę, dėl kažkokios fantazijos?

— Tu kalbi apie žmogžudystes?

— Jos visos atskleistos.

Levas nutylėjo.

— Netiki? Vis dar manai, kad kažkoks žmogus ar gauja nesirinkdami žudo Rusijos berniukus ir mergaites visoje šalyje be jokios priežasties?

— Aš klydau. Turėjau versiją. Bet suklydau. Atsižadu jos visiškai. Galiu pasirašyti atsižadėjimą, prisipažinimą, atgailą.

— Suprask, esi kaltinamas labai pavojinga antitarybine agitacija. Tu, Levai, pasidavei Vakarų propagandai. Štai kaip aš tai suprantu. Jeigu dirbai Vakarams, vadinasi, esi išdavikas. Gal jie siūlė tau pinigų, valdžią, tai, ką praradai. Tada jau suprasčiau. Ar taip ir buvo?

— Ne.

— Tai mane ir liūdina. Vadinasi, nuoširdžiai tiki, kad tos žmogžudystės susijusios, kad vaikus žudė ne iškrypėliai ir valkatos, girtuokliai ir visuomenės atmatos. Atleisk man, bet tai nesąmonė. Aš juk dirbau su tavim. Vertinau tavo sumanumą. Ir, neslėpsiu, net gėrėjausi tavim. Iki tol, kol pametei galvą dėl žmonos. Todėl kai sužinojau apie naujus tavo nuotykius, man jie įspūdžio nepadarė, tai greičiau avantiūra.

— Aš turėjau versiją. Ji buvo klaidinga. Nežinau, ką dar galėčiau pridurti.

— Kodėl kokiam nors vienam žmogui kiltų noras žudyti vaikus?

Levas žiūrėjo į pašnekovą, tą patį, kuris kėsinosi sušaudyti du vaikus už tai, kad jų tėvai bendravo su veterinaru. Jis būtų be jokių skrupulų nušovęs juos į pakaušį. Bet Vasilijus klausė kuo rimčiausiai.

Kodėl kas nors panorėtų, žudyti tuos vaikus?

Jis ir pats ne menkesnis žudikas už tą, kurį medžiojo Levas, o gal dar didesnis. Bet ir Vasilijui nesuvokiama tų nusikaltimų logika. Vasilijus negali suprasti, kodėl tas, kuris trokšta žudyti, paprasčiausiai neina dirbti į MGB arba netampa Gulago sargybiniu? Užtat Levas supranta Vasilijų, jei jo toks požiūris — juk šitiek teisėtų galimybių duoti laisvę savo žiaurumui ir žudyti, kam gi rinktis neteisėtą? Bet tai ne Levo požiūris.

Tuos vaikus.

Vasilijų trikdo tai, kad neaiškus tų nusikaltimų motyvas. Ne pats vaikų žudymas kaip veiksmas nesuprantamas, o žudymas be jokios racionalios priedangos. Ką žudikas laimi? Kur čia kabliukas? Nebuvo jokio formalaus reikalo galabyti tų vaikų: nei dingsties, kad to reikia bendram labui, nei materialinės naudos. Štai kur neįveikiama kliūtis.

Levas pakartojo:

— Aš turėjau versiją. Ji buvo klaidinga.

— Turbūt kai ta galybė, kuriai ištikimai tarnavai tiek metų, tave ištrėmė iš Maskvos, patyrei didesnį sukrėtimą, negu tikėjaisi. Juk vis dėlto esi išmintingas. Bet tavo sveikas protas sušlubavo. Štai kodėl, Levai, noriu tau pagelbėti.

Vasilijus atsistojo ir gromuliavo situaciją. Po Stalino mirties Valstybės saugumas įsakė liautis smurtavus prieš suimtuosius. Prisitaikėlis Vasilijus kaipmat ir pakluso. O dabar jam į nagus pakliuvo Levas. Negi Vasilijus galėtų lyg niekur nieko pasitraukti, atseit tegu išdavikas gauna ko nusipelnęs? Ar Vasilijų tai tenkintų? Jis pasuko prie durų suvokdamas, kad jo potraukis prie Levo kelia jam didesnį pavojų už tą, kuris gresia Levui. Jautė, kad įprastinis jo atsargumas užleidžia kelią asmeninei, vos ne liguistai aistrai. Ir kaip tu, žmogau, jai atsispirsi! Vasilijus mostelėjo sargybiniui.

— Kviesk daktarą Chvostovą.

Nors jau buvo vėlyvas metas, Chvostovas nenustebo dėl netikėto iškvietimo. Tik susidomėjo: kas jau čia tokio svarbaus? Jis paspaudė ranką Vasilijui ir išklausė jo aiškinimus, pastebėjo, kad Vasilijus Levą vadina ligoniu, o ne kaliniu. Aišku kodėl: kad nebūtų apkaltintas fiziniu sužalojimu. Vasilijui trumpai apibūdinus painius paciento kliedesius apie vaikų žudiką, daktaras liepė sargybiniui nuvesti Levą į procedūrų kabinetą. Jam buvo smalsu išsiaiškinti, kas sukėlė tokias keistas mintis.

Kabinetas buvo mažas ir švarus: raudonos odos krėslas, varžtais pritvirtintas prie grindų, išklotų baltomis plytelėmis, stiklinės spintelės, pilnos buteliukų, miltelių ir tablečių, tvarkingos baltos etiketės, dailiai užrašytos juodu tušu, plieninių chirurgo instrumentų rinkinys, dezinfekavimo priemonių kvapas. Viskas Levui gerai pažįstama, niekas nepasikeitę. Kaip tas veterinaras, Anatolijus Brodskis, kurio suimti važiavo už pusantro šimto kilometrų, tada nesipriešino, taip dabar nesipriešino ir Levas. Jis buvo pasodintas į tą patį krėslą, jo riešai, kulkšnys ir kaklas buvo prisegti tais pačiais odiniais diržais.

Daktaras Chvostovas pritraukė į švirkštą tiršto geltono skysčio — kamparo. Padėjęs švirkštą ant plieninio padėklo, tvarkingai nukirpo Levo marškinių rankovę ir užveržė jam ranką guminiu varžčiu, kad iššoktų venos. Romanas pažvelgė Levui į akis.

— Jūs gi prisimenat. Tai mums padės nustatyti tiesą.

Levas išsižiojo — guminio kamšalo eilė.

Chvostovas patikrino švirkštą ir įsitikino, kad adatos smaigaly kabo skaidrus geltonas lašelis. Tada įbedė adatą Levui į veną, paspaudė stūmoklį ir geltonas sirupo tirštumo aliejus iš švirkšto ėmė keliauti į Levo ranką.

Protingos Levo akys iškart apsiblausė, išvirto ant kaktos, o kūnas ėmė purtytis, lyg per krėslą, prie kurio jis pririštas, būtų buvusi paleista tūkstančio voltų srovė. Adata vis dar jo rankoje; į veną subėgo tik šiek tiek švirkšto turinio. Daktaras suleido dar penkis mililitrus. Levui iš burnos pro lūpų kampučius ėmė veržtis putos.

Vasilijus stovėjo ir žiūrėjo. Štai akimirka, apie kurią svajojo, akimirka, kurią tūkstančius kartų išgyveno vaizduotėje. Levas atrodė juokingas, silpnas ir apgailėtinas. Chvostovas suleido aliejų, ištraukė adatą ir dūrio vietą užspaudė vatos gumulėliu.

Dar reikėjo palaukti, kol aprims audringiausia fizinė reakcija.

— Gerai. Klausinėkit. Matysim, ką jis pasakys.

Vasilijus priėjo ir atsegė guminį kamšalą. Levui iš burnos į sterblę pasipylė seilės ir vėmalai. Galva nusviro. Levas ėmė kažką vapėti — skambėjo juokingai, lyg kūdikis vograutų.

— Nagi, kaip visada, pradžioje užduokit kokį paprastą klausimą.

— Kuo tu vardu?

Levo galva tabalavo į šonus, seilės plūste plūdo iš burnos.

— Kuo tu vardu?

— Jis atsigauna. Bandykit dar sykį.

— Kuo tu vardu?

Levo lūpos sukrutėjo, jis bandė atsakyti.

— Kuo tu vardu?

Lūpos vėl krustelėjo: Levas kažką ištarė, bet Vasilijus neišgirdo. Prikišo ausį arčiau.

— Kuo tu vardu?

Levas atlošė galvą, plačiai atsimerkė, pažvelgė ir tarė:

— Pavlas. Tą pačią dieną

— Kuo tu vardu?

— Pavlas.

Atsimerkęs jis regi save stovintį sniege iki kulkšnių vidury miško; viršuje spindi mėnulis. Jo striukė sudurstyta iš šiurkščių grūdų maišų, susiūtų taip kruopščiai, tarsi tai būtų rinktinės švelniausios odelės. Jis traukia iš sniego koją. Jis be batų — pėdos apvyniotos skudurais, o padus atstoja gumos gabalai, pririšti virve. Žiūri į savo rankas — vaiko rankos.

Kažkas timpteli jam už skverno. Mažas berniukas stovi už jo, irgi vilki tokiais pat šiurkščiais maišais. Ant kojų — tokie pat skudurai ir gumos atraižos, suraišiotos virvėmis. Vaikelis žvairuoja, jam varva iš nosies. Kuo gi jis vardu? Juk tai kerėpla, ištikimas paikšis Andrejus.

Jam už nugaros šmėkšteli perkarusi marga katė. Ji ima spiegti, spurdėti sniege, lyg ją prievartautų kokia neregima jėga. Tai ji atviliojo juos į mišką. Katės letena įstrigusi virvutės kilpoje. Kažkas veržia tą kilpą ir velka padarėlį per sniegą. Pavlas pasileidžia iš paskos. Bet katė, nors vis dar priešinasi, tempiama tolsta vis greičiau. Pavlas paspartina žingsnį. Atsigręžęs mato, kad Andrejus, nespėdamas su juo, atsiliko.

Staiga jis sustoja. Priešais jį, laikydamas rankoje virvutės galą, stovi Stepanas, jo tėvas, bet ne jaunas, o pagyvenęs, toks, su kokiu atsisveikino Maskvoj. Stepanas griebia katę, nusuka jai sprandą ir įmeta grobį į didelį grūdų maišą. Pavlas eina prie jo.

— Tėti!

— Aš ne tavo tėvas.

*

Atsimerkia — jis dvilinkas įgrūstas į maišą; galva aptekusi sukrešėjusiu krauju, burna perdžiūvusi. Jį ant kupros nešasi suaugęs vyras, maišas bumbsi jam į nugarą. Bjauriai sopa sumuštą galvą. Po juo negyva katė. Išsekęs jis vėl užsimerkia.

Veidas pajunta ugnies kaitrą, jis atsimerkia. Jis jau nebe maiše — iškratytas nelyginant grūdų maišas ant purvinų pirkelės grindų. Stepanas, jau vėl jaunas vyras, sėdi šalia ugniakuro apglėbęs berniuko kūną. Gretimai sėdi Ana, irgi dar jauna. Vaikelis Stepano rankose išbalęs, ne žmogus, o šmėkla — oda nusilupusi, kaulai atsikišę, akys iššokusios. Suaugusieji rauda, jų balsai klaikūs, nežmoniški, visai kaip žvėrių kauksmas. Jis norėtų juos nutildyti. Ana glosto nebegyvo berniuko plaukus, o Stepanas šnabžda vaiko vardą:

— Levai...

Miręs berniukas — Levas Stepanovičius, taigi Stepano sūnus.

Pagaliau Ana, užverktomis akimis, atsigręžia ir klausia:

— Kuo tu vardu?

Jis tyli. Užmiršo savo vardą.

— Kur tu gyveni?

Jis neatsako. Nežino nė to.

— Kuo vardu tavo mama?

Jis neatsako. Jo galva tuščia.

— Ar rastum kelią namo?

Ir vėl jokio atsako.

— Tikėjomės, kad išgelbėsi mūsų sūnelį. Bet jis mirė. Gali eiti kur nori.

Bet kurgi jam eiti? Net nežino, kur jis. Nežino, iš kur čia atsirado. Šią valandą jo galva tuščia kaip baltas popieriaus lapas. Gal jis ir prisimins tikrąją motiną, bet ne dabar ir ne po kelių savaičių. Praeitis išbluko. Net savo vardo nebeprisimena.

Ana stojasi, prieina ir paduoda ranką. Ir jis bando stotis, bet jam silpna, svaigsta galva. Kiek laiko jis išbuvo maiše? Kaip toli jį nunešė? Atrodo, jį tempė ne vieną dieną. Jeigu tuojau negaus valgyti, mirs. Moteris duoda jam puodelį karšto vandens, ir jis pasijunta geriau. Paskui išsiveda jį laukan ir abu susėda, apsigaubę keliomis antklodėmis. Ilgai taip sėdi. Jis net užsnūsta atsirėmęs jai į petį. Pabunda tik tada, kai ateina ir Stepanas.

— Gatava.

Juodu žengia į trobą. Berniuko kūno nėra. Ant ugnies dideliam katile kunkuliuoja troškinys. Ana sodina vaiką arčiau ugnies, o Stepanas duoda jam sklidiną dubenį. Jis žvelgia į garuojančią sriubą, jos paviršiuje šalia boluojančių pirštakaulių ir mėsos gabalėlių plūduriuoja grūstos gilės. Stepanas su Ana stebi jį. Nors savo vardo neatmena, žino, kokia čia putra. Jie vaišina jį savo pačių kūnu ir krauju. Aukoja jam savo sūnelį. Jis taip seniai nevalgęs, kad seilės tįsta iš burnos. Ir instinktas nugali. Vaikas išgraibo iš sriubos piršto kauliuką ir čiulpia, godžiai gremžia dantų galiukais.

Kai jis baigia pirmą dubenėlį, Stepanas taria:

— Rytoj mes iškeliaujam į Maskvą, kitos išeities nėra, čia ilgiau nebeišgyvensim. Sostinėj gyvena mano dėdė, gal mums padės. Ką dabar valgom, tai viskas, to mums turi užtekti ligi pat Maskvos. Jei nori, gali važiuoti kartu. Arba lik čia ir mėgink rasti kelią į namus.

Negi jis liks pats vienas, nežinodamas nei kas jis toks, nei kur jis? O jeigu taip ir neprisimins? Jei niekas jo neras? Kas jį globos? Ką jis darys? Gal geriau glaustis prie šių žmonių? Jie malonūs. Jie jį pamaitino. Jie žino, kaip išgyventi. Jis nenori likti vienas.

— Noriu keliauti su jumis.

— Ar tikrai?

— Tikrai.

— Aš vardu Stepanas. Čia Ana. O kaip mums vadinti tave?

Jis užmiršo visus vardus. Ir joks nešauna į galvą. Išskyrus vieną vienintelį...

— Ar galėtumėt vadinti mane Levu?

Jis neramiai laukia — ar jie nesupyks? Gal jis negerai pasakė? Bet jie nepyksta. Stepanas linkteli. Jo vardas bus Levas. Liepos 11-oji

Kitą rytą Raisa buvo nuvesta prie dešimties ilgų stalų, sustatytų eile. Ties kiekvienu po du pareigūnus: vienas sėdi ir peržiūrinėja krūvą dokumentų, o antrasis apieško kalinį. Ar tu vyras, ar moteris — nesvarbu: visi bus vienodai šiurkščiai apčiupinėti ir iškratyti. Ir nesužinosi, ant kurio stalo guli tavoji byla. Raisą nubruko prie vieno stalo, permetė prie kito. Viskas vyko taip greitai, kad jos popieriai nespėjo iš paskos. Palydovas ją nusivedė į šalį, ją tai mažumėlį erzino (ji vienintelė kalinė, kurią lydi asmens sargybinis); taip buvo apeita pirminė teismo proceso stadija. Matyt, jos dokumentai ateis vėliau. Tuose popieriuose jos nusikaltimo formuluotė ir nuosprendis. Aplink kaliniai abejingai klausėsi: jie kalti pažeidę AKA, KRRD, PŠ, SVPŠ, KRM, SOE arba SVE; niekas neaiškino, ką tai reiškia, nors tos santrumpos lėmė, kiek jiems liko gyventi. Nuosprendžiai skelbiami abejingai — juk dirba profesionalai:

Penkeri metai! Dešimt metų! Dvidešimt penkeri metai!

Bet ji nepyko ant pareigūnų, kad šie tokie beširdžiai — jie pervargę: ne juokas sudoroti šitiek žmonių, nuteisti šitiek kalinių. Klausydamasi, kaip skelbiami nuosprendžiai, ji stebėjo nuteistųjų reakciją. Beveik visi reagavo vienodai: netikėjo. Negi tai tikrovė, negi iš tiesų taip būna? Tai lyg blogas sapnas, tarsi jie būtų išrauti iš tikrovės ir įmesti į visai kitą pasaulį, kurio taisyklės niekam neaiškios. Kokie įstatymai čia galioja? Ką tie žmonės valgo? Kiek jie gauna gerti? Ar jiems leidžiama praustis? Kuo jie vilki? Ar jie gali ko nors tikėtis? Ar jie išvis turi kokių nors teisių? Jie tarsi naujagimiai, kurių niekas negloboja ir kuriems niekas neaiškina žaidimo taisyklių.

Iš teismo salės sargybinis Raisą nulydėjo į stotį, bet į traukinį neįgrūdo, tik laikė perone už rankos. Laukė, kol visi kaliniai bus sukišti į ilgą sąstatą gyvulinių vagonų, kuriais nuteistieji vežami į Gulagą. Šio perono Kazanės stotyje paprasti keleiviai nemato. Iš Lubiankos rūsio į geležinkelio stotį ją vežė juodu sunkvežimiu, ant kurio užrašyta VAISIAI IR DARŽOVĖS. Ji suprato, kad taip daroma ne norint pasityčioti iš visuomenės (bene ji kada apie tai sužinos?), tik norint nuslėpti suėmimų mastą. Koks nesuvokiamas neteisingumas ir kokiu pasibaisėtinu mastu valstybės vykdomas, o paskui ant jo užmetama plonytė skraistė tikintis, kad ta piktadarystė pasidarys nematoma, pamanė ji. Stebėjosi, kad vadovai rimtai tikisi taip lengvai užmaskuosiantys milžinišką juodąją skylę, kuri kasmet praryja nežinia kiek aukų. Ar yra bent vienas žmogus, iš kurio pažįstamų niekas niekada nebuvo suimtas? Vargu. Ir vis dėlto tiesą bandoma kuo stropiausiai slėpti akivaizdžiausiomis priemonėmis, kuriomis nieko neapmulkinsi.

Perone buvo, iš akies sprendžiant, ne vienas tūkstantis kalinių. Sargybiniai grūdo juos į vagonus, lyg būtų kėsinęsi viršyti rekordą: šimtus sukimšdavo ten, kur, rodos, turėtų tilpti ne daugiau kaip trisdešimt ar keturiasdešimt. Bet negi ji pamiršo, kad senojo pasaulio taisyklės čia negalioja! Čia jau kitas pasaulis, vieta trims dešimtims virto vieta trims šimtams. Ir oro jiems nepristinga. Naujajame pasaulyje erdvė vertinga prekė, švaistyti jos nevalia. Ar žmones gabenti, ar grūdus — vis tas pats; supakuoji ir iš anksto žinai, kad penki procentai pakeliui nubyrės.

Tarp visų tų žmonių — įvairaus amžiaus vyrų ir moterų, tiek vis dar padoriai apsirengusių, tiek ir sudriskusiais kraujuotais skarmalais vilkinčių, — vyro Raisa neišvydo. Šeimas, tremiamas į Gulagą, reikia išskirti, šeimynykščius nusiųsti į priešingus šalies kampus — tokia vyriausybės politika. Sistema didžiavosi, kad nutraukia žmonių ryšius. Nenutraukiamas tik asmens ryšys su valstybe. To Raisa mokė ir mokinius. Ji jau manė, kad Levas bus išsiųstas į kitą stovyklą, bet jos sargybinis liepė jai stovėti perone ir laukti. Tokį pat įsakymą buvo gavusi ir anąsyk, kai jie buvo tremiami į Priuralską. Toks jau tas Vasilijus: jam turbūt saldu matyti juos kuo labiau pažemintus. Jam negana, kad jie turi kentėti: reikia dar prisikišus pasimėgauti.

Raisa pamatė ateinantį Vasilijų, jis vedėsi nebejauną pakumpusį žmogų. Kai liko vos penki metrai, pažino — jos vyras. Ji žiūrėjo į Levą suglumusi, koks jis pasikeitęs — silpnas, susenęs dešimčia metų. Ką jie jam padarė? Vasilijaus paleistas Levas vos neparpuolė. Raisa jį sučiupo ir pažvelgė į akis. Vyras ją pažino. Ji uždėjo ranką jam ant veido, palietė antakį.

— Levai...

Jam prireikė nemenkų pastangų atsakyti, lūpos drebėjo, kai jis šiaip ne taip ištarė:

— Raisa...

Ji atsigręžė į Vasilijų, įdėmiai juos stebintį, ir pyko, kad ašaros tvenkiasi jai akyse. Tik to jis ir trokšta, jos skausmas jam malonus. Raisa nusišluostė akis, bet kas iš to: ašaros tebeplūdo.

Vasilijus jautėsi nusivylęs. Ne todėl, kad nebūtų įvykdęs senų savo planų. Įvykdė, ir net su kaupu. Jis laukė triumfo valandos, ir dabar buvo to triumfo viršūnė, bet jis tikėjosi didesnio malonumo. Jis kreipėsi į Raisą (kalbėti su Levu vargu ar beverta):

— Paprastai vyrai atskiriami nuo žmonų. Bet, manau, judviem bus malonu keliauti kartu. Tebūnie tai mažas mano kilniaširdiškumo aktas.

Žinoma, pasakė tai su ironija, pagiežingai, bet tie žodžiai strigo jam gerklėj ir nesuteikė pasitenkinimo. Netikėtai suprato, kad jo veiksmai apgailėtini — nėra kas jam prieštarautų. Žmogus, taip ilgai buvęs jo taikiniu, dabar silpnas, sudaužytas ir palaužtas. Užuot pasijutęs stipresnis pasiekęs pergalę, Vasilijus jautėsi tarsi dalelę savęs praradęs. Jis taip ir nebaigė kalbos, kurią buvo ketinęs pasakyti žiūrėdamas į Levą. Koks jausmas jį užvaldė? Ar jis keistai prisirišęs prie to žmogaus? Nesąmonė: jis nekenčia Levo.

Raisa jau buvo mačiusi tokį Vasilijaus veidą. Tai anaiptol ne profesionalo neapykanta; tai manija, įkyri būsena, kaip kad meilė be atsako — be saiko įsiliepsnojusi, ji virsta kažkuo šlykščių. Nors ir nejausdama jam gailesčio, pamanė, kad, ko gero, kitados jis turėjo ir žmoniškumo. Vasilijus davė ženklą sargybiniui, ir šis stumtelėjo juos prie traukinio.

Levas nesipriešino, kai Raisa padėjo jam įlipti į vagoną. Paskui įšoko ir pati. Juodu buvo paskutiniai kaliniai, įlaipinami į traukinį. Čiūžtelėjo užsklendžiamos durys ir jie atsidūrė tamsoj. Raisa juto šimtus stebeilijančių akių.

Vasilijus stovėjo perone užkišęs rankas už nugaros.

— Ar viskas suderinta?

Sargybinis linktelėjo.

— Nė katras gyvas nepasieks kelionės galo.

Šimtas kilometrų į rytus nuo Maskvos Liepos 12-oji

Raisa ir Levas gūžėsi vagono gale, jame tūno nuo pat ryto. Įlipę paskutiniai, vėliau už kitus kalinius, turėjo tenkintis gavę ir tiek erčios. Geidžiamiausios vietos — trys aukštai neobliuotų lentų suolų palei sienas — jau buvo užimtos. Ant tų suolų, siauresnių kaip pusmetrio pločio, susispaudę glaudžiai nelyginant meilužiai, gulėjo po tris žmones. Tačiau tai bejausmis artimumas, priverstinis, siaubingas artimumas. Levui ir Raisai gal būtų išvis neatsiradę vietos, jei ne kumščio didumo skylė, išpjauta lentų grindyse. Išvietė — viena visam vagonui. Vyrai ir moterys, jauni ir seni, kur dingę — turės šlapintis ir tuštintis visų akivaizdoje. Nuo Levo ir Raisos iki tos skylės mažiau nei trisdešimt centimetrų.

Iš pradžių šitoj dvokiančioj tamsoj Raisa jautė nenumaldomą baimę. Jų žeminimas buvo ne tik nedoras, pasibaisėtinas, bet ir įmantrus, pagiežingas, apgalvotas. Jeigu jie vežami į lagerį dirbti, tai kodėl gabenami lyg į egzekuciją? Bet verčiau mesti iš galvos mintis, kad pasipiktinimo kurstomi juodu neištvers, palūš. Ji jau perdegė. Teks prisitaikyti. Nepamiršk — kitas pasaulis, kitos taisyklės. Ir nėr ko lyginti savo dabartinės būklės su ankstesne. Negalvok apie prigimtines žmogaus teises. Nuo tokių minčių lengva ir palūžti. Kaliniai neturi teisių, o jų lūkesčiai — tušti.

Nors nei matė, nei girdėjo, kas dedasi lauke, Raisa numanė, kad veikiausiai jau po vidurdienio. Geležinis stogas įkaito nuo saulės, tarsi orai būtų ėję išvien su sargyba ir tuos šimtus žmonių baudę nepaliaujama kančia, svilinę nepakeliamu karščiu. Traukinys slinko taip vangiai, kad per medinių vagono sienų plyšius nepūtė nė menkiausias vėjelis. Net jei koks varganas dvelktelėtų, jį sugertų kaliniai, kuriems pasisekė įsitaisyti ant suolų.

Prisivertus nusikratyti pykčio, lengviau susitaikyti ir su nepakenčiama kaitra, ir su nepakenčiamu dvoku. Juk pasirinkimas tik toks: prisitaikyti ar mirti. Vienas kalinys ryžosi atmesti naująsias taisykles. Pusamžis vyriškis. Kada jis mirė, Raisa taip ir nesužinojo. Jis ne triukšmavo, nesiblaškė, nešaukė — niekas nieko ir nepastebėjo, niekas neištarė nė žodžio. Tik kai traukinys stabtelėjo ir visi nuskubėjo puodelio vandens, kaliniai pamatė, kad jis nebegyvas. Eidama laukan pro lavoną, Raisa pamanė žmogų nusprendus, jog naujasis pasaulis — ne jam. Tiesiog išsijungė tarsi mašina, užgeso variklis. Mirties priežastis — neviltis, abejingumas gyvenimui, jei išlikęs tik tiek ir turėsi. Lavoną išmetė lauk, nurideno nuo pylimo, toliau nuo akių.

Raisa atsigręžė į Levą. Jis atrodė ramutėlis, nei pasipiktinęs, nei prislėgtas: mintys klaidžioja, kakta suraukta, lyg bandytų kažką perprasti. Moteris apžiūrėjo Levo kūną, kankinimo pėdsakus. Ant riešų ir kulkšnių — raudonos diržų žymės. Vadinasi, buvo pririštas. Kas jam daryta — nežinia, bet poveikio būta greičiau ne tiek fizinio, kiek psichologinio ir cheminio.

Paglostė jam galvą, palaikė už rankos, pabučiavo. O ką daugiau galėjo? Buvo atnešusi ir jam storą riekę juodos duonos ir džiovintą žuvį — davinys, ko gero, visai kelionei. Žuvis, pilna trapių baltų ašakų, buvo tiek prisūdyta, kad kai kurie kaliniai, nors ir peralkę, nesiryžo jos valgyti neturėdami užgerti vandens. Troškulys kankino labiau nei alkis. Levas valgė žuvį mažais kąsneliais, nuo jų Raisa kaip įmanydama buvo nukrapščiusi druską; laikė tuos kristalus tarp pirštų nesiryždama išmesti.

Levas tyliai prabilo, vos girdėjo jo žodžius. Raisa palinko arčiau.

— Oksana buvo gera mama. Ji mane mylėjo. Mano broliukas vis norėjo palošti kortomis. O aš atšaudavau neturįs laiko.

— Kas jie tokie, Levai? Kas ta Oksana? Kas tas Andrejus? Apie ką kalbi?

— Mama neatidavė jiems cerkvės varpo. Prisimenu, kaip ji spyriojosi, neleido nukabinti.

— Ana? Tu kalbi apie Aną?

— Ana — ne mano mama.

Raisa priglaudė jo galvą: manė, kad vyras klejoja. Apžvelgusi vagoną nusprendė, kad Levas, dabar toks pažeidžiamas, gali tapti lengvu grobiu.

Jie buvo stebimi. Iš tolimo kampo į juos spoksojo penki vyrai, užėmę viršutinį suolą palei langelį. Visų rankos tatuiruotos. Skirtingai nei kiti keleiviai, šie jautėsi kaip namie, jų negąsdino kitoniškas pasaulis. Raisa spėjo, kad tai recidyvistai, nuteisti už vagystes ar plėšimus — nusikaltimus, už kuriuos tekdavo kalėti daug trumpiau, negu lemta šiems kartu važiuojantiems politiniams kaliniams (mokytojų, medicinos seserų, gydytojų, rašytojų ir balerinų laukdavo kitokia dalia). Kalėjimai ir lageriai buvo recidyvistų stichija. To pasaulio taisykles jie buvo perpratę geriau nei laisvojo pasaulio. Pranašumas rėmėsi ne tik akivaizdžia jų fizine jėga; Raisa pastebėjo, kad ir sargyba pripažįsta šių tipų viršenybę. Atrodė, jie šnekasi su sargybiniais kaip su sau lygiais ar bent jau kaip vyrai su vyrais. Kiti kaliniai jų privengė. Užleisdavo jiems kelią. Jie galėjo nulipti nuo suolo nusilengvinti ir atsinešti vandens nebijodami prarasti užsikariautos vietos. Niekas nedrįso jos užimti. Jie net pareikalavo, kad nepažįstamas vyras atiduotų jiems batus. Kai šis paklausė kodėl, jam buvo kuo ramiausiai paaiškinta, kad jis pralošęs juos per lažybas. Raisa džiaugėsi, kad tas žmogus nesileido į ginčus dėl to kito pasaulio logikos, dėl kitokių, taisyklių. Jis atidavė batus ir gavo kitą porą, nudrengtą.

Traukinys sustojo. Iš vagonų žmonės meldė vandens. Sargyba arba nekreipė dėmesio į jų šūksnius, arba mėgdžiodama šaukė jiems atgal: vandens, vandens, vandens, — tarsi tas prašymas būtų buvęs nepadorus. Sargybiniai susispietė apie jų vagoną, durys atsidarė, bet kaliniams buvo įsakyta ir toliau ramiai sėdėti. Tik tie penki buvo iškviesti. Jie nušoko nuo suolo tarsi plėšrūs žvėrys, prasibrovė pro kalinius ir išlipo iš traukinio. Durys užsidarė. Kažkas ne taip — Raisa nuleido galvą, ėmė tankiai kvėpuoti. Netrukus durys atsidarė ir ji išgirdo vyrus vėl įlipant. Ji laukė, kas bus. Paskui pamažu pakėlė galvą ir pažvelgė į vyrus, sulipusius atgal į vagoną. Visi penki stovėjo susmeigę į ją akis. Vagono durys užsitrenkė. Tą pačią dieną

Raisa suėmė Levo galvą.

— Levai, man reikia tavo pagalbos.

Girdėjo juos artinantis. Per sausakimšą vagoną neprasimuši, nebent stumdytum gulinčius ant grindų kalinius. Raisa vėl papurtė Levą.

— Levai, aš viena neįstengsiu. Pagelbėk, jei girdi mane, jei supranti, ką sakau.

Jis nekrustelėjo, neatrodė, kad ką suprastų ar jaustų, koks pavojus jos laukia.

— Levai, maldauju!

Nepajėgdama išjudinti vyro, paskendusio savo mintyse, ji atsistojo ir atsigręžė į artėjančius vyriškius. O kas jai beliko? Levas gūžėsi ant grindų už jos. Ir ji nutarė priešintis kiek įstengs.

Aukščiausias iš vyriškių, vadeiva, žengė į priekį ir čiupo jai už rankos. Raisa buvo pasirengusi ir laisvąja ranka žiebė jam į akį. Seniai kirpti purvini jos nagai susmigo į odą prie akies. Galėtų išplėšti jam akį. Tokia mintis buvo jai šovusi į galvą. Bet tik perdrėskė veidą. Vyriškis parbloškė ją ant grindų. Raisa parpuolė ant nespėjusių pasitraukti iš kelio kalinių. Bandė išsisukti nuo užpuolikų, bet neįstengė: kažkas laikė ją už kulkšnies. Keletas rankų sugriebė ją, pakėlė į orą ir patiesė ant nugaros. Vienas vyras atsiklaupęs už rankų spaudė ją prie grindų, o vadeiva praskėtė jai kojas. Rankoje jis laikė didelę stiklo šukę, storą ir šerpetotą lyg didžiulis dantis.

— Kai tave išdulkinsiu, leisiu dulkinti va šitiems.

Jis pamojo į draugužius šuke, kurią, Raisa pamanė, — jos mintys buvo blaivios, — ką tik bus gavęs iš sargybinių. Negalėdama judėti grįžtelėjo galvą į Levą. Jo nebebuvo.

Miškas, katė, kaimas, broliukas — prisiminimai nutolo. Žmonai gresia pavojus. Jo mintys grįžo į dabartį ir jis susitelkė. Tiems vyrams turbūt pasakyta, kad jis be sąmonės ir negrėsmingas. Šiaip ar taip, jam pavyko atsikelti neatkreipiant jų dėmesio. Vadeiva jau spėjo atsisagstyti kelnes. Kai jis pamatė, kad Levas sukruto, tarp jų bebuvo mažiau nei metras.

Vyriškis, įspraudęs pėdas Raisai tarp šlaunų, laikė jas praskėtęs. Kliaudamasis savo jėga, jis atsigręžė į Levą ir pamojavo stiklo šuke po nosim, tebestovėdamas kaip įkaltas. Vadeiva buvo stambus ir stiprus, bet lėtas ir nevikrus. Levas linktelėjo ir išsisuko, tada smogė vyrui į gerklę ir jį pridusino; šis tik žioptelėjo ir išleido keistą ploną garsą, sakytum sucypė. Pasinaudojęs priešo silpnumo akimirka, Levas griebė jam už rankos, išplėšė stiklo šukę ir dūrė smaigaliu vyrui į raumeningą kaklą. Paskui smogė dar sykį ir varė tą stiklą gilyn, perpjovė visas sausgysles, venas ir arterijas, pasitaikiusias kely. Ištraukė kruviną šukę, ir vyriškis susmuko, susiėmęs už žaizdos. Artyn ištiesęs rankas jau žengė jo bendras. Levas leidosi sugriebiamas už gerklės, o pats suvarė stiklą jam į pilvą kiaurai per marškinius, šie kadaravo kaip kirpte perkirpti. Vyriškis prasižiojo, sugargaliavo, bet Levas vis dar traukė šukę jam per odą ir raumenis, kol tas paleido Levo gerklę, žengtelėjo atbulas ir nuvirto.

Levas atsigręžė į kitus tris recidyvistus. Tiems jau buvo praėjęs noras muštis. Kad ir kas jiems buvo siūlyta, kautis dėl to nevertėjo. Gal jiems buvo pažadėtas tik geresnis maisto davinys. Už tiek neverta rizikuoti gyvybe. Vienas vyrų, gal manydamas, jog dabar gera proga iškilti į gaujos vadeivas, ėmėsi iniciatyvos. Jis pakėlė rankas, tarsi pripažintų pralošęs kortomis.

— Siūlau taikytis.

Levas tylėjo, tik stovėjo kruvinom rankom, vis dar nepaleisdamas šukės. Vyrai pasitraukė nuo nukautojo ir sužeisto sėbro, tarsi niekuo dėti.

Levas pagelbėjo Raisai atsikelti ir ją apkabino.

— Nepyk.

Juos pertraukė sužeistasis — šaukėsi pagalbos. Vienas iš gaujos, tas perpjauta gerkle, buvo jau miręs. Antrasis, kuriam buvo perrėžtas pilvas, tebeturėjo sąmonę ir laikėsi už žaizdos. Levas žiūrėjo į jį ir svarstė. Jis merdės ilgai, jo laukia ilga ir skausminga mirtis. Pasigailėjimo jis nevertas. Bet, viską pasvėrus, kitiems kaliniams būtų geriau, jeigu jis mirtų greitai. Niekas nenorės klausytis jo dejonių. Levas pritūpė, griebė sužeistajam už kaklo ir ėmė smaugti. Vyriškis kiek pasimuistė, bet netrukus pasidavė: gal suprato — ir pačiam tokia išeitis geriausia.

Kai banditas nusibaigė, Levas pasilenkė prie žmonos.

— Levai, sargybiniai tiems vyrams liepė mus nužudyti.

— Vienintelis mūsų šansas — pabėgti.

Traukinio greitis vis lėtėjo. Kai jis sustos, sargybiniai atidarys duris, tikėdamiesi rasti Levą ir Raisą nebegyvus. O kai ras mirusius du jų užpuolikus, užsimos sužinoti, kas juos nužudė. Galėjai neabejoti, atsiras kalinių, kurie pasakys — ar bijodami kankinimų, ar tikėdamiesi kokio atlygio. Ir sargyba turės daugiau nei reikia motyvų sušaudyti Levą ir Raisą.

Levas atsigręžė į kalinius. Nėščios moterys, senyvi vyrai, per seni, kad išbūtų jiems skirtą laiką Gulage ir sulauktų laisvės, tėvai, mylimieji, broliai, seserys, tokius žmones ir pats suiminėjo ir veždavo į Lubianką. Dabar jis priverstas maldauti jų pagalbos. Dabar nuo jų, nuo jų malonės, priklauso jo likimas. Ar jam užteks įžūlumo prašyti?

— Mano vardas nesvarbu. Prieš suėmimą aš tyriau žmogžudystes, buvo nužudyta daug vaikų. Įvairiose vietose nuo Uralo iki Juodosios jūros nužudyta daugiau kaip keturiasdešimt berniukų ir mergaičių. Juos visus nužudė vienas žmogus. Žinau, tuo sunku patikėti, kai kuriems iš jūsų gal net neįmanoma. Bet aš savo akimis mačiau jų lavonėlius ir esu įsitikinęs, kad tai padarė vienas žmogus. Jis žudė tuos vaikus ne dėl pinigų, ne dėl sekso ar dar dėl kokios nors aiškios priežasties. Nežinia, kokie jo motyvai, jis žudo įvairaus amžiaus vaikus įvairiuose miestuose. Ir jis nesiliaus. Aš tyriau tas žmogžudystes, ir tai buvo mano nusikaltimas. Mano areštas reiškia, kad tas žmogus galės nekliudomas žudyti toliau. Aš ir žmona turim pabėgti, kad jį sustabdytume. Be jūsų pagalbos mudu neįstengsim. Jeigu pašauksit sargybą, mes žūsim. Jeigu papasakosit sargybai, kokie mūsų ketinimai, žūsim.

Tylu. Traukinys jau stoja. Po kelių sekundžių atsivers durys ir įlips sargybiniai su užtaisytais šautuvais. Kas galėtų apkaltinti žmones, kad atsidūrę prieš šautuvo vamzdį jie neišdrįso nuslėpti tiesos? Atsiliepė moteriškė, sėdinti ant suolo:

— Aš iš Rostovo. Girdėjau apie tuos žmogžudžius. Apie vaikus, kuriems išpjautas skrandis. Buvo apkaltinta Vakarų šnipų gauja, įsismelkusi į mūsų šalį.

Levas tarė:

— Spėju, kad žudikas gyvena ir dirba jūsų mieste. Bet vargu ar jis šnipas.

Kita moteriškė šūktelėjo:

— Jeigu jį sučiupsit, ar užmušit?

— Taip.

Traukinys dar sykį trūktelėjo ir sustojo. Jau girdėti sargybinių žingsniai.

— Dabar viskas priklauso nuo jūsų. Gal ir neturiu teisės tikėtis jūsų pagalbos, bet vis tiek jos prašau.

Levas ir Raisa susigūžė. Ji apkabino Levą, kad nesimatytų kruvinų jo rankų. Subildėjo atidaromos durys, vagoną užplūdo saulė.

Radę du lavonus, sargybiniai reikalavo pasiaiškinti. Levas užgniaužė kvapą. Niekas neatsiliepė.

— Kas juos nužudė?

Atsakymas — tyla. Levas per žmonos pečius žvilgtelėjo į sargybinius. Jauni, abejingi. Klauso įsakymų, patys nemąsto. Jeigu jie nenugalabijo Levo ir Raisos, vadinasi, nebuvo gavę tokio įsakymo. Tai turėjo paslapčiom atlikti kažkas kitas, įgaliotas asmuo. Jis žinojo: neturėdami aiškių instrukcijų, jie nieko nesiims. Ne sargybinių reikalas imtis iniciatyvos. Vis dėlto turėdami bent šiokį tokį pasiteisinimą, jie galėtų pasinaudoti proga. Viskas priklauso nuo kalinių vagone. Sargybiniai šaukė ant arčiausiai esančių, kaišiojo šautuvus jiems po nosim. Bet kaliniai netarė nė žodžio. Tada sargybiniai pasirinko pagyvenusią porą. Bus ne tokie atsparūs — pasakys.

— Kas nužudė tuos vyrus? Kas čia įvyko? Kalbėk arba tau galas. Batu sukiužinsiu kiaušą žmonai.

Senoji moteriškė gulėjo ant vagono grindų. Vienas sargybinis pakėlė geležim kaustytą batą jai virš galvos, lyg ketintų ją sutraiškyti. Moteris ėmė verkti, maldavo pasigailėti. Ir vyras verkdamas maldavo pasigailėti. Bet nė vienas neatsakė į jų klausimą.

Banditas, tas pats, kuris buvo Levui siūlęs taikytis, nulipo nuo suolo ir pasuko prie sargybinių. Be abejo, dabar pareikalaus žadėto atlygio. Vyriškis tarė:

— Palik juos ramybėj. Aš mačiau, kas čia įvyko, ir pasakysiu.

Sargybiniai pasitraukė nuo žilagalvių poros.

— Nagi, drožk.

— Juodu papjovė vienas kitą. Susiriejo kortuodami.

Levas suprato — tokia iškrypėlišką banditų logika, jie nenori išduoti žmogaus. Jie gali prievartauti ir žudyti dėl menkniekio. Bet jie netaps skundikais, nepataikaus sargybiniams. Tai garbės klausimas. Jei kiti urkos išsiaiškins, kad kuris iš jų pardavė kalėjimo draugą už išmaldą, tokiam niekada nebus atleista. Greičiausiai jis bus nugalabytas.

Sargybiniai susižvalgė. Dvejodami, ką dabar daryti, nutarė palaukti. Skubėti nėra kur. Kelionė truks dar ne vieną savaitę. Progų bus tiek ir tiek. Verčiau palaukti tolesnių nurodymų. Ir jie sumanė kitaip. Vienas sargybinis paskelbė visam vagonui:

— Už bausmę neišmesim lavonų. Kai tokie karščiai, jie netrukus ims pūti, pasmirs ir visi kentėsit. Gal tada imsit kalbėti.

Patenkintas savo išmone, sargybinis iššoko iš vagono, o paskui ir kiti. Durys užsitrenkė.

Po minutės traukinys pajudėjo. Jaunikaitis aplūžusiais akiniais, spoksodamas į Levą pro suskilusius stiklus, pašnibždom paklausė:

— Kaip jūs rengiatės sprukti?

Jis turi teisę žinoti. Pabėgimo sėkmė dabar priklauso nuo likimo bendrų vagone. Užuot atsakęs Levas kilstelėjo kruviną stiklo šukę: sargybiniai pamiršo ją pasiimti.

Du šimtai dvidešimt kilometrų į rytus nuo Maskvos Liepos 13-oji

Levas gulėjo išsitiesęs ant grindų, įkišęs ranką į ankštą skylę, kaliniams atstojančią tualetą, ir stiklo šuke krapštė geležines vinis, kuriomis grindų lentos buvo pritvirtints prie vagono rėmo. Iš vidaus prie vinių neprieisi: užkniedytos iš apačios. Pasiekti jas įmanoma tik pro tą skylę, ne ką didesnę už kumštį. Marškiniais, nuvilktais nuo mirusiojo, Levas kiek galėdamas apvalė jos kraštus. Bet iš to buvo maža naudos. Norint pasiekti vinis tekdavo prisispausti veidu prie dvokiančių lentų, prisigėrusių šlapimo ir išmatų, ir žiaukčiojant sugraibyti tas tris vinis. Pašinų prisivarė į rankas, veidą. Raisa siūlėsi pavaduoti vyrą, jos plaštakos ir riešai siauresni. Tačiau Levo rankos ilgesnės, bet ir tai ištiesęs ranką vos pasiekia kliuvinį.

Apsirišęs burną ir nosį audeklo skiaute, kad bent kiek mažiau justų smarvę, jis klibino trečią, paskutinę, vinį, krapštė, skuto, drožė medieną, kad šiaip ne taip įspraustų šukę po galvute ir išluptų metalinį smaigą. Vargo keletą valandų, kol ištraukė dvi vinis, o paskui teko daryti pertrauką, mat vienam kalinių prireikė pasinaudoti tualetu.

Paskutinė vinis davėsi sunkiausiai. Iš dalies buvo kaltas ir nuovargis — vėlus metas, jau gal pirma, gal antra valanda nakties, — bet dar kažkas ne taip. Levui pavyko pakišti piršto galiuką po vinies galvute, bet vinis nejudėjo. Ar įstrigusi, ar kreivai įkalta. Matyt, smaigas kalant nuo smūgių bus sulinkęs. Niekaip nepajėgė ištraukti. Reikėtų išurbti daugiau lentos, gal net kiaurai. Kai Levas suvokė, jog vargtų dar gal valandą, pasijuto išsekęs. Pirštai kruvinai apibraižyti, žastas įsmilkęs, nosis pilna dvoko. Staiga traukinys krestelėjo, Levas neišlaikė stiklo, šis išslydo ir nukrito tarp bėgių.

Levas ištraukė ranką iš skylės. Širdis daužėsi. Raisa šalimais.

— Ar jau baigei?

— Stiklas išslydo.

Keikdamas save, kad per kvailumą prarado anas dvi vinis (tik džiaugėsi matydamas, kaip jos krinta), Levas gailestavo dabar nebeturįs jokio įnagio.

Matydama kraujuotus vyro pirštus, Raisa griebė lentą ir pabandė ją atkelti. Vienas lentos kraštas kiek pasikėlė, bet neužtektinai, kad galėtų įkišti pirštus po apačia ir išlupti. Levas pasišluostė rankas ir apsidairė, bene pamatys ką nors, kuo galėtų pasinaudoti.

— Turiu ištraukti tą vinį. Reikia kiaurai prakrapštyti lentą ir pasiekti vinies galvutę.

Raisa pati matė, kad kaliniai prieš įlaipinimą į traukinį buvo nuodugniai iškratyti. Vargu ar bent vienas turi kokį nors metalinį daiktelį. Svarstydama, ką čia padarius, žvilgsniu užkliuvo už artimesnio lavono. Jis tysojo aukštielninkas, pražiota burna. Moteris paklausė Levą:

— Kokio ilgumo ar aštrumo turėtų būti tas daiktas?

— Jau beveik baigiu, bet vis tiek reikėtų ko nors kietesnio už mano nagą.

Raisa pasikėlė ir žengė prie negyvėlio — žmogaus, kuris ketino ją išžaginti ir nužudyti. Netrokšdama nei keršto, nei teisingumo, tik bjaurėdamasi, suėmė už smakro ir pasuko jo galvą veidu į viršų. Paskui pakėlė batą tiesiai virš jo žandikaulio. Vos akimirką padvejojusi žiebė kulniuku tiesiai į priekinius dantis.

Levas pritūpė prie lavono, apčiupinėjo burną ir ištraukė dantį sykiu su kruvinu dantenos gabalėliu — kaplys gal ir ne idealus kaltas, bet pakankamai aštrus ir kietas gremžti, baigti darbui, pradėtam stiklo šuke. Vyras grįžo prie skylės ir atsigulė kniūbsčias, įkišo ranką vos ne iki peties, tvirtai laikydamas dantį, užčiuopė paskutinę vinį ir ėmė drožti medį, o skiedras leido pavėjui.

Vinis jau stirksojo. Laikydamas dantį tam atvejui, jei prireiktų dar gremžti, Levas sugriebė vinies galvutę ir trūktelėjo. Deja, žaizdotais pirštų galiukais neįstengė tvirčiau suimti. Tada ištraukė ranką, nusišluostė nuo pirštų prakaitą ir kraują, apvyniojo juos marškinių skutais ir pabandė dar sykį. Ir vinis pasidavė — lėtai, po truputį. Stengdamasis neprarasti kantrybės, Levas išlupo ją iš lentos. Štai ištraukta ir trečioji. Jis dar sykį apčiupinėjo lentą, ar nėra daugiau vinių, bet neapčiuopė. Ištraukė ranką iš skylės ir atsisėdo. Bandymas išlaikytas.

Raisa įkišo plaštakas į skylę ir nutvėrė lentą. Padėjo ir Levas. Nupjautas lentos galas pasikėlė, o tolimasis — nė krust. Tada Levas ėmėsi lentos galo ir įsiręžęs jį pakėlė. Pažvelgęs žemyn matė bėgius po vagonu. Jau šis tas: atsirado maždaug trisdešimties centimetrų pločio spraga, pro kurią vargais negalais prasispraustų žmogus, bet juk to ir užtenka.

Jei kiti kaliniai padėtų, lentą nulaužtų. Vis dėlto tos minties jie atsisakė: traškesys gali sukelti ant kojų sargybinius. Tad jie tik paprašė žiūrovų:

— Mums reikia žmonių, kad palaikytų lentą, kol išlįsim pro skylę ant bėgių.

Kaipmat pašoko keli savanoriai, priėjo, paėmė lentą už galo ir laikė ją pakeltą. Levas patikrino angą: pločio pakako pralįsti. Jiems reikės kristi stačiai žemyn, tiesiai po traukiniu. Nuo vagono dugno iki bėgių buvo kiek daugiau nei metras, gal net pusantro. Traukinys važiavo lėtokai, bet vis tiek pavojinga. Tačiau ir delsti negalima. Sprukti reikia dabar, traukiniui važiuojant, naktį. Traukiniui sustojus sargybiniai juos pamatytų.

Raisa spustelėjo Levui ranką.

— Aš lįsiu pirma.

Levas papurtė galvą, buvo matęs tokio traukinio brėžinius. Juose numatyta kliūtis: galiniai spąstai kaliniams, bandantiems šitaip pabėgti.

— Traukinio apačioj, pačiame gale, prie paskutinio vagono, prikabinama eilė kablių, tabaluojančių pažeme. Jų paskirtis — užkirsti kelią tokiems pabėgimams. Jeigu nušoksim tarp bėgių ir lauksim, traukinys važiuos virš mūsų, kol kabliai, įtaisyti prie paskutinio vagono dugno, užkabins mus ir nuvilks kartu su traukiniu.

— O ar negalima jų išvengti? Pasitraukti jiems iš kelio?

— Tų kablių šimtai, jie įtaisyti vielų raizgalynėj. Pro juos niekaip neprasmuksi. Įsipainiotume beviltiškai.

— Tai ką ketini daryti? Mes negalim laukti, kol traukinys sustos.

Levas žiūrėjo į lavonus ir svarstė. Raisa, stovėdama šalia, nerimavo: ką jis dar sumanė? Jis paaiškino:

— Kai iškrisi tarp bėgių, išmesiu paskui tave vieną tų kūnų. Tikriausiai jis nukris netoli tavęs. Kad ir kur jis nudribtų, tau reikės nuropoti ligi jo. Kai tik jį pasieksi, gulk po juo. Jis turi atsidurti tiesiai virš tavęs. Paskutiniam vagonui važiuojant virš tavęs, kabliai užkabins lavoną ir nusitemps, o tu būsi laisva.

Levas atvilko lavonus arčiau atkeltos lentos ir perklausė:

— Gal man šokti pirmam? Jei nepavyks, liksi čia. Vis tiek nebus blogiau, nei mirti traukinio velkamai.

Raisa papurtė galvą.

— Tavo planas geras. Turi pasisekti. Aš šoksiu pirma.

Kai ji jau buvo pasirengusi pulti pro skylę, Levas pakartojo nurodymus:

— Traukinys važiuoja negreitai. Nukritus susimuši, tau skaudės, bet nelabai pavojinga. Dar pariedėsi iš inercijos, tada išmesiu lavoną. Tau pakaks laiko...

— Suprantu.

— Turėsi rasti lavoną. Kai pamatysi ir nušliauši iki jo, atsigulk po juo. Žiūrėk, kad iš po jo nieko nekyšotų. Jei užkliudys bent vienas kablys, nutemps.

— Suprantu, Levai.

Raisa pabučiavo vyrą, jis lūpomis jautė, kaip virpa jos kūnas.

Raisa prasispraudė pro lentų tarpą. Kojos tabalavo virš bėgių. Ji paleido lentas ir nukrito; jos jau nebematyti. Levas griebė lavoną ir išgrūdo pro plyšį. Lavonas nukrito tarp bėgių ir dingo iš akių.

*

Raisa nudribo nepatogiai, susimušė šoną ir vertėsi. Apsvaigusi, praradusi nuovoką, akimirką gulėjo. Per ilgai, nevalia gaišti! Levo vagonas jau kažin kur. Ji pamatė Levo išmestą lavoną ir nuropojo prie jo, traukinio važiavimo kryptimi. Žvilgtelėjo atgal. Laiko mažai. Tik trys vagonai ir traukinys nuvažiuos. Bet jokių kablių nematyti. Gal Levas klysta? Beliko du vagonai, o Raisa nepasiekusi negyvėlio. Dar ir užkliuvo. Dabar tik vienas vagonas skiria ją nuo traukinio galo. Beliko keli metrai, tuoj tuoj virš jos pradundės paskutinis vagonas, ir pagaliau ji pamatė kablius — šimtus kablių, tabaluojančių skirtingame aukštyje ant plonų vielų. Jų buvo pilna, vos ne per visą vagono ilgį — išsisukti neįmanoma.

Raisa kuo greičiausiai nuropojo prie lavono. Jis gulėjo kniūbsčias, galva į ją. Apversti nebuvo laiko, tad apsivertė pati, kilstelėjo negyvėlį ir palindo po juo, taikydama galvą virš galvos. Dabar prie pat veido — jos užpuoliko veidas. Žiūrėdama į negyvas jo akis, Raisa pasistengė kuo labiau susitraukti ir nekvėpuoti.

Staiga negyvėlio kūnas nuskriejo. Tespėjo pamatyti vielas, kabančias iš visų pusių tarsi meškerių valai; ant vielų po kelis dantytus kablius. Vielų apraizgytas lavonas tarsi gyvas pakilo į orą ir nuskriejo kaip koks manekenas, nė neliesdamas pabėgių. Raisa gulėjo paslika tarp bėgių ir žvelgė į žvaigždėtą dangų. Pamažu atsikėlė. Nė vienas kablys jos neužkabino. Ji žiūrėjo, kaip traukinys tolsta. Pavyko! Tačiau Levo — nė ženklo.

*

Levas sumetė, kad jam, stambesniam už Raisą, reikia didesnio lavono: didesnis kūnas geriau apsaugos nuo kablių. Bet iškilo kliūtis: negyvėlis buvo toks drūtas, kad nepralindo pro grindų spragą. Teko jį nurengti, kad būtų bent kiek plonesnis, bet ir to neužteko. Raisa turės kelias minutes palaukti ant bėgių.

Nebežinodamas, ko griebtis, Levas įkišo galvą tarp lentų ir pamatė kūną, pakibusį traukinio gale. Ar ten Raisa, ar lavonas? Iš taip toli nesuprato. Levas vylėsi, kad vis dėlto lavonas. Ir nutarė keisti planą. Jeigu jis atsiguls tinkamai, galės prasmukti po jau tempiamu kūnu. Juk šis bus susišlavęs visus to protarpio kablius ir Levo jie nekliudys. Jis atsisveikino su kaliniais, padėkojo jiems ir puolė iš vagono.

Rangydamasis tarp didžiulių geležinių ratų, Levas atsigulė išilgai, veidu į traukinio galą, į pasimovusį ant kablių kūną. Šis, pakibęs tarp vielų kairėje pusėje, greit artėjo. Levas dar pasitaisė. Beliko laukti, kuo labiau susitraukus ir prisiplojus prie žemės. Traukinio galas jau visai čia pat. Levas kilstelėjo galvą tik tiek, kad pamatytų, ar tai ne Raisos kūnas. Ne. Vadinasi, ji gyva. Belieka išgyventi ir jam. Jis prisiplojo prie pabėgių ir užsimerkė.

Pajuto, kaip lavonas braukia per veidą.

Staiga pajuto skausmą — kablys atsiskyrėlis užkabino ranką. Levas atsimerkė. Kablys praplėšė marškinius ir įsikirto į kūną. Per sekundės dalį, kol viela dar nespėjo įsitempti ir nenusinešė aukos, vyras sučiupo kablį ir išrovė jį su oda ir gabalu raumenų. Paskui sugniaužė žastą; nors ir apsvaigęs, jautė, kaip iš žaizdos bėga kraujas. Svirduliuodamas atsikėlė ir pamatė atskubančią Raisą. Nepaisydamas skausmo, Levas nusišypsojo.

Jie laisvi.

Maskva Tą pačią dieną

Vasilijus jautėsi prastai. Šiandien jis pasielgė kaip niekad — nenuėjo į darbą. Ne tik neatsargu: tai jam nebūdinga. Jis buvo linkęs verčiau sirgti darbe, o ne namie. Namai — tik vieta permiegoti, anaiptol ne emocinis ar dvasinis prieglobstis. Jis įsirengė butą taip, kad galėtų jame gyventi vienas; taip dažniausiai ir būdavo. Žinoma, jis buvo vedęs; kur jau čia toks vyras, juoba prie valdžios, bus viengungis! Socialinė padėtis vertė jį tuoktis ir turėti vaikų. Jis ir laikėsi taisyklių, pasirinko merginą, neturinčią pažiūrų ar bent jau jų neviešinančią, vedė moterį, kuri pareigingai pagimdė jam du vaikus — mažiau nevalia, jei nenori, kad kam nors kiltų nereikalingų klausimų. Žmona su vaikais gyveno priemiestyje, šeimos bute, o jis turėjo tarnybinį butą, neva darbui. Čia buvo galima ir meilužių atsivesti. Teisybę sakant, jis labai retai sulaužydavo santuokinę ištikimybę, ir tai tik būdamas įsitikinęs, kad nėra sekamas.

Po Levo tremties į Uralą, dėl kurios Vasilijus patyrė tiek džiaugsmo, tiek ir nusivylimo, jis pasiprašė leidimo persikraustyti į Levo ir Raisos butą 31425A. Jo prašymas buvo patenkintas. Jis liepė žmonai nueiti į specparduotuvę ir nupirkti skanėstų bei gėrimų. Surengė vaišes naujajame bute (bet žmonos nepakvietė), per kurias naujieji jo pavaduotojai gėrė, valgė ir linkėjo jam sėkmės. Kai kurie buvę Levo pavaldiniai tapo pavaldūs Vasilijui. Tačiau nors įnoringasis likimas šįsyk buvo Vasilijui maloningas, vakarėlis jo nenudžiugino. Jis pajuto skaudžią tuštumą. Nebebuvo ko nekęsti. Nebeliko prieš ką regzti pinklių. Nebeteks gulint lovoje planuoti keršto. Jo nebeerzins Levo kilimas tarnyboje, jo sėkmė, jo populiarumas. Tiesa, buvo ir daugiau Vasilijaus varžovų, bet tai jau nebe tas. Nebuvo tokio, kuris atstotų Levą.

Vasilijus išsirangė iš patalo, nuėjo į virtuvę ir nutarė išgerti: gal pasijus geriau. Nesinori jam nei valgyti, nei gerti — gal todėl ir susirgo? Prisipylė didelį stiklą degtinės ir spoksojo į ją, skalandavo, o pakelti prie lūpų neprisivertė. Vien kvapas jį pykino. Pastūmė stiklą į šalį, ir tiek. Levas nebegyvas. Vasilijus gavo oficialų pranešimą, kad tuodu kaliniai neatvyko į paskyrimo vietą. Jie žuvo pakeliui, kaip ir daugybė kitų, gal per peštynes su kaliniais dėl apavo, drabužio, valgio ar dar ko nors. Taip galutinai pralaimėjo, niekingai buvo pažemintas žmogus, kuris jį žemino, ir ne tik tą snieguotą žiemos dieną, bet ir kasdien, kaskart atėjus į darbą. Levas niekada nedarė to apgalvotai; jis nebuvo piktavalis, ir vis dėlto vien jo buvimas nuolat slėgė Vasilijų kaip nepakeliama bausmė. Tai kodėl dabar Vasilijus jo pasigenda?

Kažkas pabeldė į buto duris. Vasilijus pamanė, kad MGB ką nors atsiuntė pasižvalgyti, ar tikrai jis serga. Nuėjęs prie durų atidarė ir išvydo du jaunus pareigūnus.

— Viršininke, turim svarbių naujienų.

— Aš negaluoju, pranešit jas rytoj.

— Pabėgo du kaliniai.

Vasilijui širdis ėmė daužytis dusyk greičiau. Jis laukė.

— Jie vardu...

— Levas?

— Taip, Levas ir jo žmona.

Vasilijus nulenkė galvą, kaip ir dera. Bet, tiesą sakant, pasijuto geriau.

Du šimtai kilometrų į pietryčius nuo Maskvos Tą pačią dieną

Tai bėgte, tai žengte, vis dairantis atgal — greitis priklausė nuo to, kas ima viršų: baimė ar nuovargis. Oras buvo palankus: saulė švietė pro plonus debesis, ne per karšta, bent jau ne taip kaip vagone. Iš saulės padėties jie matė, jog dabar vėlyva popietė, bet tikslaus laiko nežinojo. Levas neprisiminė, kur ir kaip pametė laikrodį, o gal išvis nebuvo pasiėmęs. Jis apskaičiavo, kad juodu atitrūkę nuo sargybos daugių daugiausia keturiomis valandomis. Per valandą nukeliauja aštuonis kilometrus, o traukinio vidutinis greitis nesiekia ir dvidešimties, tad atstumas nuo jų ligi traukinio — gal apie aštuonias dešimtis kilometrų. Geriausiu atveju. Bet galbūt sargyba daug greičiau jų pasigedo. Levas suprato, kad šunų lojimą gali išgirsti bet kurią akimirką.

Bėgliai išėjo iš miškų į atvirą vietovę. Dabar juos, medžių nebeslepiamus, matei iš už kelių kilometrų. Bet nieko kito nesugalvosi, reikėjo traukti toliau, kad ir matomiems iš visų pusių. Išvydę upokšnį šlaito papėdėje, jie pasuko prie jo ir paspartino žingsnį. Iki tol nebuvo užėję jokio vandens telkinio.

Prie kranto abu suklupo ir puolė godžiai gerti, sėmė vandenį rieškučiomis ir kėlė prie lūpų. Kai dar ir to nepakako, nardino veidą į upelį lyg kokie klajokliai žvėrys, atsitiktinai aptikę šaltinį. Pirmąsyk po pabėgimo Levas pajuokavo:

— Bent jau mirsime švarūs.

Ir išsyk pajuto — ne laikas juokauti. Norint sustabdyti tą žmogų negana nertis iš kailio. Niekas neįvertins jų pastangų — rizikos, kančių. Jiems reikia laimėti, jį įveikti.

Raisa nuogąstavo dėl Levo žaizdos. Ji buvo per gili, kad pati užsitrauktų, nesiliovė kraujavusi — per daug odos ir raumenų išplėšta. Marškinių skiautė, kuria jie aptvarstė žaizdą, jau prisisunkusi kraujo. Levas nusivilko marškinius ir davė Raisai apžiūrėti, o pats tarė:

— Aš dar galiu juos apsivilkti.

— Jų kvapą šunys kaipmat užuostų.

Raisa išbrido iš upelio ir apsidairiusi patraukė prie artimiausio medžio. Tarp dviejų šakų driekėsi voratinklis. Moteris labai atsargiai pirštų galais nukabino voratinklį, atnešė sveiką ir uždėjo Levui ant žasto, kur išplėštos mėsos. Kraujas po plonomis sidabriškomis gijomis tuoj pat ėmė krešėti. Raisa darbavosi dar kelias minutes, rado daugiau voratinklių, nešė ir dėjo ant žaizdos, kol ją visiškai uždengė šilko siūleliai. Kai baigė, ir kraujuoti nustojo.

Stebėdamas, kaip žmona tvarsto žaizdą, Levas tarė:

— Mums reikia kuo ilgiau eiti palei tą upelį. Medžiai — vienintelė mūsų priedanga, o vanduo nuneš mūsų kvapą.

Upelis buvo seklus, giliausioj vietoj vos iki kelių. Būtų gerai plaukti pasroviui, bet srovė per lėta ir pločio neužtektų. Beliko kulniuoti pėstute. Alkani, išsekę — dvi paras nemigę, jie ilgai neištvers, ir Levas tai žinojo.

Sargybai vis tiek, kaliniai gyvi ar jau mirę, bet pabėgimas — nedovanotinas dalykas, kontrrevoliucinis poelgis. Akibrokštas ne tik sargybiniams, bet ir visai valstybei. Nesvarbu, kas tie kaliniai, kad ir kokie apgailėtini, jau pats pabėgimas padaro juos svarbius. O Levas ir Raisa jau prieš tai buvo įvardyti kaip žymūs kontrrevoliucionieriai, tad jų pabėgimas tapo sąjunginės reikšmės įvykiu. Vos traukinys sustojo ir sargybiniai aptiko lavoną, įsipainiojusį į vielas, kaliniai buvo perskaičiuoti. Nustačius bėglių vagoną, jo keleiviai buvo kvočiami, kada tuodu paspruko. Neatsakysi — gali būti nušautas. Levas tikėjosi, jog kas nors susipras nedelsdamas pasakyti tiesą. Tie žmonės jiems jau ir taip pagelbėjo daugiau nei priklauso. Net ir prisipažinę jie negalėjo būti tikri, ar sargybiniai nenubaus viso vagono, kad pamokytų kitus.

Prasidėjo medžioklė išilgai geležinkelio. Medžioklė su šunimis. Kiekvienu traukiniu keliaudavo ir dresuotų šunų gauja, ir kur kas geresnėmis sąlygomis negu žmonės. Jei paieškos prasidės toli nuo pabėgimo vietos, užuosti pėdsakus bus sunku. Turėdamas galvoj, kad juodu pabėgo jau prieš kokias šešiolika valandų, o persekiotojų dar nematyti, Levas nusprendė, kad tikriausiai taip ir atsitiko. Per tą laiką jau pranešta Maskvai. Paieškų rajonas išplėstas, zuja sunkvežimiai ir lengvieji automobiliai. Visas plotas, kuriame gali slapstytis bėgliai, suskirstytas į sektorius, jie šukuojami. Informuoti vietos kariniai ir saugumo organai, jų veiksmus koordinuoja valstybė. Įniršis, su kuriuo medžiojami bėgliai, gerokai pranoksta profesinę pareigą. Siūlomos premijos ir lengvatos. Bus pasiųsta tiek žmonių ir mašinų, kiek tik reikės. Jis žino, juk pats yra dalyvavęs tokiose gaudynėse. Tai jųdviejų pranašumas. Levas žino, kaip vyksta tokios medžioklės. NKVD išmiklino, kaip nematomam darbuotis priešo užnugaryje. Dabar jis gina savo fronto liniją. Tokias paieškas sunku organizuoti ir valdyti. Centralizuotos paieškos vykdomos plačiu mastu, bet dažnai be naudos. Didžiausia bėglių viltis — jos bus sutelktos ne ten, kur reikia. Levui su Raisa būtų logiška skubėti į artimiausią pasienį, Suomijos link, prie Baltijos jūros. Pasprukti į užsienį laivu lyg ir lengviausia. Bet jie patraukė į pietus — į pačią Rusijos širdį, į Rostovą. Ten jokių galimybių pajusti laisvę ar bent pasijusti saugiems. Tai nevilties kryptis.

Brisdami per vandenį daug lėtesniu žingsniu, juodu vis klūpčiojo ir griuvinėjo, o atsikelti darėsi vis sunkiau. Levas dar ir kairę ranką saugojo, kad nenusiplautų voratinkliai, tačiau net adrenalinas, kaip kiekvieno medžiojamo padaro, jau negelbėjo nuo išsekimo. Nė vienas ir nekalbėjo apie keblią padėtį, kurioje atsidūrė, tarsi jiems net planams kurti liko per maža laiko. Levas spėjo, kad jie gal už kokių dviejų šimtų kilometrų į rytus nuo Maskvos. Traukinyje išbuvo gal keturiasdešimt aštuonias valandas. Vadinasi, jie kažkur į pietus nuo Vladimiro ir dabar traukia Riazanės link. Įprastinėmis aplinkybėmis iš šios vietos važiuodamas į pietus traukiniu ar automobiliu Rostovą pasiektum maždaug per parą. Deja, jie neturi nei pinigų, nei maisto, jie žaizdoti ir vilki skarmalais. Jų tyko Valstybės saugumo organai, tiek vietiniai, tiek visos šalies.

Bėgliai sustojo. Upelis dalijo pusiau nedidelį kaimą — kolūkį. Juodu išbrido iš vandens. Už penketo šimtų žingsnių pasroviui kėpsojo kupeta namukų. Metas jau vėlyvas, ėmė temti. Levas tarė:

— Kai kurie kaimiečiai tikriausiai dar dirba savo sklypeliuose. Galim nepastebimai įsėlinti vidun ir paieškoti ko nors valgomo.

— Negi ketini vogti?

— Pirkti mes nieko negalim. Jei mus pamatys, įduos pareigūnams. Už bėglių įdavimą dosniai atlyginama, kur kas daugiau, negu tie žmonės uždirba per metus.

— Levai, tu per ilgai dirbai Lubiankoje. Tie žmonės nėra palankūs valdžiai.

— Bet jiems reikia pinigų, kaip ir visiems. Jie nori išlikti gyvi, kaip ir kiekvienas.

— Mums dar reikia nukeliauti šimtus kilometrų. Vieni neįstengsim. Paprasčiausiai negalėsim. Suprask tai. Turim rasti draugų. Turim įtikinti nepažįstamus žmones padėti mums, išaiškinti jiems, ko siekiam. Tai vienintelė išeitis, vienintelis mūsų šansas.

— Esame atstumtieji, priglausdami mus jie prisišauktų mirtį, ir ne tik tas, kuris mums padėtų, bet visas kaimas. Valdininkai ilgai nesvarstę nuteistų juos dvidešimt penkeriems metams ir ištremtų visą kaimą kartu su vaikais į lagerius Šiaurėje.

— Kaip tik dėl to jie mums ir padės. Tu praradai pasitikėjimą šios šalies žmonėmis, nes buvai apsuptas tų, kas turi valdžią. Valstybė neatstovauja paprastiems žmonėms, nesupranta jų ir nesidomi jais.

— Raisa, tai miestiečio disidento samprotavimai. Jie prasilenkia su tikrove. Padėti mums būtų beprotybė.

— Trumpa tavo atmintis, Levai. O kaipgi mes pabėgom? Pasakėm tiesą žmonėms, su kuriais važiavom viename vagone, patikėjom jiems savo siekį. Ir jie gelbėjo mus, keli šimtai, gal net daugiau nei šiam kaime gyventojų. To vagono kaliniai tikriausiai sulauks kolektyvinės bausmės, kad nepranešė sargybai. Už ką jie mums padėjo? Ar daug jiems sumokėjai?

Levas nutylėjo. Raisa toliau gynė savo nuomonę:

— Jei vogsi iš tų žmonių, tapsi jų priešu, nors iš tiesų esam jų draugai.

— Tai siūlai eiti į kaimo centrą, lyg būtume jų giminaičiai, ir pasisveikinti?

— Kaip tik tai ir siūlau.

Raisa su Levu nužingsniavo į kaimą kaip vyras ir žmona, pareinantys iš darbo. Juos apsupo vyrai, moterys ir vaikai. Jų namai buvo iš rąstų ir molio. Jų padargai — dar iš caro laikų. Pakaktų perduoti atėjūnus valdžiai ir jiems būtų dosniai atlyginta. Negi jie atsisakys? Juk jie nieko neturi.

Nepatiklių žvilgsnių varstoma, Raisa prabilo:

— Mes esam kaliniai. Pabėgom iš traukinio, kuris vežė mus į Kolymos sritį, į tikrą mirtį. Dabar mūsų ieško. Mums reikia pagalbos. Bet mes ne dėl savęs stengiamės. Jei mus sučiuptų — nužudytų, esam tam pasirengę. Bet kol dar nežuvom, turim atlikti vieną darbą. Leiskit paaiškinti, kodėl mums reikia jūsų pagalbos. Jeigu mano žodžiai jums netiks, nusigręžkit nuo mūsų.

Minia tylėjo — svarstė Raisos pasiūlymą. Pagaliau senyva moteriškė tarė:

— Ko jūs dar laukiat? Duokit jiems valgyti.

Žmonės nuvedė juos į didžiausią namą. Pirkioje, kur verdama ir valgoma, bėglius pasodino ir davė vandens. Šeimininkė užkūrė ugnį. Žmonės vis plūdo vidun, kol prigužėjo pilnas namas. Vaikai, įsigrūdę tėvams tarp kojų, stebeilijo į Levą ir Raisą kaip kokiam zoologijos sode į žvėris. Iš kito namo buvo atnešta ką tik iškeptos, dar šiltos duonelės. Svečiai valgė, o šlapi jų drabužiai garavo priešais ugnį. Levas nerado ką atsakyti, kai vienas vyrų apgailestaudamas prisipažino negalintis pasiūlyti jiedviem naujų drabužių, nes neturintis. Levui, sujaudintam tokio taurumo, beliko linktelėti. Jis galėjo nebent papasakoti jiems savo istoriją, tą ir padarė.

Raisa žiūrėjo į vyrus, moteris ir vaikus, besiklausančius Levo. Jis pradėjo nuo Arkadijaus, Maskvoje nužudyto mažo vaikelio, ir kaip jam, Levui, buvo įsakyta nuslėpti tą nusikaltimą. Pasakojo, kokią gėdą jautė tvirtindamas berniuko šeimai, kad tai buvęs nelaimingas atsitikimas. Paskui paaiškino, kodėl buvo pašalintas iš MGB ir išsiųstas į Priuralską. Kaip apstulbo radęs kitą vaiką, nužudytą beveik taip pat. Klausytojai net suošė, tarsi pamatę mago triuką, kai išgirdo, kiek tokių žmogžudysčių visoje šalyje. Kai kurie tėvai net išvedė vaikus laukan, kai Levas perspėjo ką ketinąs pasakoti.

Dar Levui nebaigus šnekėti, klausytojai jau ėmė spėlioti, kas galėtų būti tas žudikas. Nė vienas nemanė, jog tai galėtų būti žmogus, turintis darbą ir šeimą. Pusamžis vyriškis sakė netikintis, kad žudiką būtų sunku demaskuoti. Visi sutartinai kalbėjo, kad vien pažvelgę į akis pažintų tą pabaisą. Dairydamasis Levas įsitikino, kad šių žmonių požiūris į pasaulį iškreiptas, ir stengėsi įrodyti, kad žudikas — ne prasimanymas. Norėdamas pakeisti jų nuomonę, jis papasakojo apie žudiko kelią — savo pėdsakus jis paliekąs palei geležinkelius, didesniuose miestuose. Žudyti jam — įprastas dalykas. Maršrutai neatveš žudiko į tokį kaimą kaip šis.

Net ir taip patikinus, Raisa būgštavo, ar tie žmonės ir toliau bus tokie patiklūs ir svetingi. Ar jie panorės pamaitinti klajūną? O galbūt nuo šiol jie ims bijoti kiekvieno nepažįstamo — ar tik jame neslypi kokia blogybė, nematoma plika akimi? Visa ta istorija pribloškė naivius klausytojus. Žinoma, buvo jie matę ir žiaurumo, ir mirčių. Bet niekuomet neįsivaizdavo, kad kam nors gali būti malonu žudyti vaikus.

Lauke jau sutemo: Levo kalbėta ilgokai, ko gero, ilgiau kaip valandą. Jis buvo jau bebaigiąs, kai į trobą įlėkė vaikigalis.

— Mačiau šviesas šiaurėje, kalvose. Ten sunkvežimiai. Jie važiuoja čionai.

Visi sukilo. Vien pažvelgus aplinkiniams į veidus Levui buvo aišku, kad tai, be abejo, valdžios mašinos — kitokių ir būti negali. Jis paklausė:

— Kiek laiko mes dar turim?

Ir tuoj pat susizgribo, kad jau susitapatino su jais, nors iš tiesų dar niekas jų nesieja. Kaimiečiai kuo lengviausiai gali apsupti atvykėlius ir pareikalauti atlygio. Bet, atrodo, jam vieninteliam visame kambaryje ir šovė į galvą tokia mintis. Kai kurie suaugusieji išskubėjo pro duris, galbūt, kad patys įsitikintų. Kiti puolė kamantinėti berniuko:

— Ant kurios kalvos?

— Kiek sunkvežimių?

— Ar seniai?

Sunkvežimių būta trijų — trys poros žibintų. Vaikas matė juos iš tėvų sklypo pakraščio. Jie važiavo iš šiaurės ir buvo už kelių kilometrų. Po kelių minučių įriedės į kaimą.

Nė viename name nebuvo kur pasislėpti. Jokios mantos, jokių baldų, vertų dėmesio. Be to, jeigu jau krės, viską apvers aukštyn kojom. Jei ir būtų kokia slėptuvė — aptiktų. Levas žinojo, kaip didžiuotųsi sargybiniai juos suradę. Raisa griebė jam už rankų.

— Mes galim pabėgti. Jie pirmiausia krės kaimą. Jei gyventojai tvirtins, kad mūsų čia nebuvo, galėsim eiti toliau, gal pasislėpti kur už kaimo. Dabar tamsu.

Levas papurtė galvą. Pajutęs skrandžio spazmus prisiminė Anatolijų Brodskį. Štai kaip veterinaras turėjo jaustis, kai atsigręžęs pamatė Levą kalvos viršūnėj ir suprato, kad spąstai užsitrenkė. Levas nepamiršo, kad Anatolijus stabtelėjo ir sustingo, nes galvojo vien apie tai, kad įkliuvo. Tik paskui jis ėmė bėgti. Bet čia nuo sargybinių nepaspruksi. Jie žvalūs, pasirengę medžioklei — turi toliašaudžių ginklų, teleskopinių žiūronų, signalinių raketų ir šunų, mokančių aptikti įtartinus pėdsakus.

Levas pasisuko į berniuką, mačiusį sunkvežimius.

— Man reikia tavo pagalbos. Tą pačią dieną

Jaudindamasis, pūtuodamas berniukas atsitūpė kelio vidury ir drebančiomis rankomis išbėrė maišelį grūdų. Buvo jau visai tamsu. Sunkvežimiai keldami dulkes kriokė vos už poros šimtų metrų. Važiavo jie greitai. Berniukas užsimerkė — tikėjosi, kad jie pamatys jį ir sustos. O jei važiuos per greitai? Sucypė stabdžiai. Vaikas atsimerkė, atsigręžė į galingų prožektorių šviesos pluoštą ir iškėlė rankas. Sunkvežimiai sustojo kaip įbesti, bemaž liesdami berniuką. Atsidarė pirmos mašinos kabinos durys, kareivis iškišo galvą ir šūktelėjo:

— Ką, po velnių, čia veiki?

— Pabiro mano grūdai.

— Nešdinkis nuo kelio!

— Tėtis užmuš mane, jei nesurinksiu visų iki vieno.

— O aš užmušiu tave, jei nepasitrauksi.

Ką jam daryti? Paklusti? — galvojo toliau rinkdamas grūdus. Išgirdo brakštelint metalą. Ar tik ne šautuvas? Niekuomet nebuvo matęs šautuvo ir neįsivaizdavo, kaip jis žvanga. Persigandęs skubėjo lasioti grūdus ir mesti juos į maišelį. Galgi nešaus: jis viso labo tik vaikas, renkantis tėčio grūdus. Bet prisiminė ir atėjūno pasakojimą apie žudomus vaikus. Gal tie kareiviai ir yra žudikai? Jis susėmė saują grūdų, subėrė į maišiuką ir nuskuodė į kaimą. O sunkvežimiai važiavo iš paskos, lipo ant kulnų ir signalizavo ragindami skubėti. Jis girdėjo, kaip kareiviai kvatoja. Bernelis dar niekada nebuvo taip greitai nešęs kudašiaus.

Levas ir Raisa pasislėpė vienintelėj vietoj, kurioj kareiviai neturėtų jų ieškoti — po jų pačių sunkvežimiais. Levas įsmuko po antra mašina, Raisa — po trečiąja. Nenumanydamas, kiek ilgai teks ten tupėti, — gal net visą valandą, — Levas apsivyniojo skarmalais rankas ir apvyniojo jai, kad ne taip skaudėtų.

Sunkvežimiams sustojus, Levas užkišo pėdas už pusašio, o veidu prigludo prie medinio kėbulo dugno. Kareiviams vaikštant po kėbulą ir šokinėjant iš jo, lentos linko ir rėmėsi į Levą. Pažvelgęs pro kojų pirštus, jis pamatė, kaip kareivis pritūpė užsirišti batraiščių. Pakaktų pasukti galvą, jis pamatytų Levą ir sučiuptų. Kareivis atsistojo ir nuskubėjo į gretimą namą, taip ir nepastebėjęs Levo. O šis įsitaisė taip, kad matytų trečiąjį sunkvežimį.

Raisa bijojo, bet dar labiau širdo. Levo sumanymas išradingas, ką ir sakyti, juoba kad pati nieko geresnio nepasiūlė, bet jo sėkmė visiškai priklausė nuo to, kiek jie galės išsilaikyti įsitvėrę. Juk ji — ne išmankštintas karys, metų metus ropojęs per griovius ir karstęsis sienomis. Jos darbas nereikalavo tvirtų rankų ir pečių. Maža pasakyti, kad dabar jai skaudėjo rankas — jos degte degė. Rodos, nebeištvers nė minutės, ką jau kalbėti apie ištisą valandą. Bet nieku gyvu neleis, kad juodu būtų sučiupti dėl jos kaltės — vien todėl, kad jai pritrūko ištvermės. Juodu nepražus dėl to, kad ji tokia silpna.

Skausmo įveikta, verkdama iš nevilties, ji nebeįstengė ilgiau išsilaikyti — turėjo gultis ant žemės ir duoti rankoms poilsio. Tačiau ir per tą pertraukėlę jėgų atgavo vos kelioms minutėms. Laikas tirpte tirpsta, ir tuoj ji nebegalės laikytis įsikibusi. Reikia ką nors sugalvoti. Kaip rasti išeitį, kuri nepriklausytų nuo jos stiprybės? O gal tomis marškinių skiautėm — jeigu nepajėgia pati išsilaikyti — prisirišti prie pusašio? Būtų gerai, bet tik tol, kol mašina stovi. Kita vertus, juk vis tiek norint prisirišti teks bent porai minučių gultis ant žemės. Tačiau gulinčią ją kur kas lengviau pastebėti. Ji apsidairė į šalis, į dešinę, į kairę: kur dabar kareiviai? Kažkuris, gal vairuotojas, saugo sunkvežimį. Užuodžia jo cigaretės dūmus. Ką gi, jai paranku. Kam šaus į galvą, kad kas gali būti palindęs po apačia! Pamažu, atsargučiai Raisa nuleido užpakalį ant žemės, stengdamasi nekelti triukšmo. Net menkiausias krepštelėjimas sargybiniui sukeltų įtarimą. Nusivyniojusi marškinių skiautes, ji pritvirtino kairįjį riešą prie pusašio, paskui ėmėsi dešiniojo. Užmegzti mazgą teko jau pririšta ranka. Baigusi darbą, jausdamasi saugi ir patenkinta, jau buvo bekelianti kojas į viršų, bet išgirdo urzgiant. Apsidairiusi pamatė į ją spoksantį šunį.

Levas irgi regėjo šunis šalia trečio sunkvežimio. Juos laikantis žmogus nemato Raisos, kol kas dar ne. O šunys — jau. Levas išgirdo juos urzgiant: juk juodu kabo kaip tik jų akių lygyje. Ką daryti? Jis pasuko galvą ir išvydo berniuką, tą patį, kuris pasitarnavo jiems ant kelio. Neabejotinai susidomėjęs šurmuliu (gal jam tai atrodė kaip pramoga), jis žiūrėjo iš namo pro langą. Levas atsigulė ant žemės, kad geriau matytų šunis. Atsakingas už šunis kareivis jau ketino eiti kratos daryti. Bet vienas šuo kaip pasiutęs veržėsi nuo pasaito — tikriausiai matė Raisą. Levas atsisuko į berniuką — ir vėl prireikė jo pagalbos. Parodė pirštu šunis. Vaikas kaip kulka išlėkė iš namo. Levui beliko žiūrėti, kaip jis skuodžia prie šunų, ir stebėtis vaikio šaltakraujiškumu. Šunys tučtuojau atsisuko į berniuką ir ėmė ant jo loti. Kareivis sušuko:

— Bėk namo!

Berniukas užsimojo, lyg norėtų sudrožti vienam šunų. Kareivis nusijuokė:

— Atsargiai, nukąs ranką.

Vaikas pasitraukė. Kareivis paragino jį grįžti į trobą ir nusitempė šunis šalin. Levas vėl prisitraukė prie sunkvežimio dugno ir prie jo prisiplojo. Berniukas ir vėl išgelbėjo jiedviem gyvybę.

Raisa nė pati nežinojo, kaip ilgai išbuvo prisirišusi po sunkvežimiu. Jai rodėsi, kad be galo ilgai. Ji klausėsi, kaip kareiviai krečia namus, spardo baldus, varto puodus, viską niokoja. Girdėjo šunis lojant ir matė, kaip nuo signalinių raketų nušvito dangus. Pagaliau kareiviai grįžo ir sulipo į sunkvežimius. Aidėjo komandos. Šunys buvo suvaryti į Raisos sunkvežimio kėbulą. Dalinys tuoj išvažiuos.

Baigta, Raisa suvokė, kad jų planas pasisekė. Ir tada vairuotojas paleido variklį. Ašis suvirpėjo. Po poros sekundžių pradės suktis. O Raisa vis dar kabo prie jos. Reikia vaduotis. Bet riešai suveržti ir mazgus sunku atrišti — rankos nutirpusios, pirštai neklauso. Ji stengėsi iš visų jėgų. Paskutiniai kareiviai jau mašinoj. Aplink sunkvežimius susispietę kaimo gyventojai. O Raisa niekaip neišsivaduoja. Sunkvežimiai tuoj pajudės. Ji palinko priekin ir dantimis trūktelėjo mazgą. Mazgas atsileido ir ji žnektelėjo žemėn, bumbtelėjo ant nugaros, bet garsą užgožė variklių burzgimas. Mašinos nudardėjo, o ji tyso vidury kelio, kaimo žiburių apšviesta. Kareiviai, sėdintys kėbule, ją galbūt mato, bet ji buvo bejėgė.

Vos sunkvežimiui nuvažiavus, kaimiečiai būriu susispietė apie Raisą. Žvelgdami atgal, kareiviai nieko nematė. Raisą jiems užstojo žmonių kojos.

Raisa vis dar sėdėjo susirangiusi ant kelio ir laukė. Galiausiai kažkoks vyras padavė jai ranką. Dabar ji saugi. Atsikėlė.

Levo nematė. Jis ir nerizikuotų išlįsti, kol sunkvežimiai nepradingo tamsoj. Gal jis susirūpinęs, ar tik jo nepamatė trečio sunkvežimio vairuotojas. O gal laukia, ar jie nesumanys grįžti. Bet ji nesijaudino. Jis žino, ką daro. Visi laukė tylėdami. Raisa paėmė už rankos vaikinukui, kuris jiems padėjo, ir nusišypsojo. Netrukus visi išgirdo atbėgant vyriškį.

Maskva Tą pačią dieną

Nors bėglių ieškoti pasiųsta šimtai kareivių ir agentų, Vasilijus buvo įsitikinęs, kad jie nieko nepeš. Žinoma, valdžia pranašesnė, bet ji medžioja vyrą, išmokytą išvengti seklių ir išgyventi net priešo užnugaryje. Kai kurie veikėjai manė, kad jiems kas nors turėjo vienaip ar kitaip padėti — gal nepatikimi sargybiniai, gal sutartoje vietoje prie geležinkelio jų lūkuriavo žmonės, organizavę pabėgimą. Bet visai kitaip kalba kai kurie kaliniai, važiavę Levo vagone: jie prisipažino (buvo priversti), kad Levas ir Raisa pabėgo patys vieni. Tiesa, sargybiniai apie tai nenori nė girdėti — tai juos kompromituoja. Kaliniai nurodė ir apytikslį pabėgimo laiką. Turint tokią informaciją ir manant, kad jie nueina per valandą šešis septynis kilometrus, paieškos buvo sutelktos prie kelių Skandinavijos link, prie šiaurinių pakrančių, prie Baltijos jūros. Buvo laikoma savaime suprantamu dalyku, kad Levas bandys patekti į užsienį lengviausiu būdu — žvejų laivu. Vienąsyk Vakaruose jis buvo susitikęs su aukštais valstybės pareigūnais, ir šie mielai jam padėtų ir suteiktų prieglobstį mainais už informaciją. Dėl tos priežasties jo gaudynės buvo priskirtos prie svarbių ir neatidėliotinų užduočių. Jis galįs padaryti Sovietų Sąjungai neapsakomų nuostolių.

Vasilijus net nesvarstė versijos, kad Levui kas nors padėjo pabėgti. Pašaliniai niekaip negalėjo sužinoti, kuriame traukinyje bus šie kaliniai. Jie buvo susodinti į Gulago transportą paskubom, be pasirengimo, paskutinę minutę. Jis apėjo nustatytą tvarką, išsiuntė juos be reikiamų dokumentų. Vienintelis žmogus, galintis padėti jiems pabėgti, buvo jis pats. Galimas daiktas, kad ir kaip tai rodytųsi neįtikima, kas nors gali įžvelgti jo kaltę. Sakytum, Levas turi galios jį sužlugdyti nepaisydamas nieko.

Iki šiol nė viena paieškų grupė nebuvo aptikusi jokio jų pėdsako. Nei Levas, nei Raisa neturėjo toje šalies pusėje nei giminių, nei draugų, vadinasi, jie vieniši, skarmaluoti, be skatiko. Paskutinį kartą kalbinamas Levas net savo vardo neprisiminė. Vasilijui reikėjo išprotauti, kur pasuko Levas: tai tikresnis būdas jį sučiupti, negu aklai duotis po visą šalį. Jeigu jis atspėtų Levo planą, galėtų jį sugauti. Kitados Vasilijui nepavyko sugauti savo demaskuoto ir pabėgusio brolio, ir tai jam kainavo karjerą; dabar jis reabilituosis sugaudamas Levą. Vargu ar jo karjera atlaikytų dar vieną nesėkmę.

Levas netrauks į Suomiją. Jis netrokšta bėgti į Vakarus. Levas verčiau mirs, nei gyvens kaip išdavikas. Gal grįš į Maskvą? Čia gyvena jo tėvai. Bet tėvai negali jam niekuo padėti, be to, jei tik jis pasirodytų prie jų namų slenksčio, jiems nulėktų galvos. Juos dabar stebi ginkluoti pareigūnai. Gal Levas trokšta jam atkeršyti, gal užsimojo jį nužudyti? Trumpai pasvarstęs, Vasilijus atmetė tą mintį, nors ir glostančią jo savimeilę. Jis niekada nejuto asmeninės Levo neapykantos. Vargu ar jis rizikuotų žmonos gyvybe dėl keršto. Levas turi tikslą, kuris turėtų paaiškėti iš šios bylos.

Vasilijus gilinosi į šūsnį dokumentų, kuriuos per pastaruosius mėnesius sukaupė Levas ir jo prikalbintas padėti vietos milicijos pareigūnas. Nužudytų vaikų nuotraukos. Liudytojų parodymai. Teismo raštai apie nuosprendžius įtariamiesiems. Tardomas Levas atsižadėjo to darbo. Vasilijus žino, kad tas atsižadėjimas melagingas. Levas fanatiškai tiki ta absurdiška versija. Kuo gi juodu, tiesą sakant, tiki? Kad vienas žudikas įvykdė visas tas beprasmiškas žmogžudystes kelių šimtų kilometrų spinduliu daugiau kaip trisdešimtyje skirtingų vietų? Maža to, kad ta versija fantastiška, jie neturi ir kur keliauti. Negi Vasilijui teks išsirinkti vieną iš tų vietovių ir tenai tykoti? Jį paėmė siutas. Dar sykį pažiūrėjo į žemėlapį, kuriame visos žmogžudystės sužymėtos, sunumeruotos chronologine tvarka.

44

Vasilijus surinko telefono numerį ir pakėlė ragelį.

— Iškvieskit man pareigūną Fiodorą Andrejevą.

Sulaukęs paaukštinimo, Vasilijus gavo atskirą kabinetą – tiesa, ne itin erdvų, bet neapsakomai juo didžiavosi, tarsi būtų savo krauju iškovojęs kiekvieną kvadratinį metrą. Bet štai beldžia į duris. Įžengė Fiodoras Andrejevas, dabar jau vienas jo pavaldinių: jaunyvas, ištikimas, darbštus ir ne per daug protingas — toks ir turi būti pavaldinys. Atrodo susijaudinęs. Vasilijus šyptelėjo ir parodė Fiodorui sėstis.

— Ačiū, kad atėjai. Man reikia tavo pagalbos.

— Klausau, viršininke.

— Ar žinai, kad Levas Demidovas pabėgo?

— Taip, viršininke, girdėjau.

— Ar žinai, kodėl Levas buvo suimtas?

— Ne.

— Mes manėm, kad jis dirba Vakarų žvalgyboms, renka informaciją — šnipinėja. Bet paaiškėjo, kad taip nėra. Mes suklydom. Tardomas Levas nepanoro mums nieko pasakyti. Dabar, jau po laiko, mes nustatėm, kad štai ką jis veikė.

Fiodoras atsistojo ir pažvelgė į bylą ant stalo. Jau buvo matęs tuos dokumentus. Levas juos nešiojosi prie krūtinės. Fiodorą išmušė prakaitas. Jis palinko, lyg susidomėjęs tais popieriais, bijodamas išsiduoti, jam drebėjo rankos. Skersa akim matė, kad Fiodoras pakilo ir dabar stovi šalimais — žiūri į dokumentus, tarsi jie dirbtų kartu, būtų partneriai. Vasilijaus pirštas lėtai slinko žemėlapiu, kol priėjo ligi Maskvos ir pabaksnojo:

44

Fiodorą ėmė pykinti. Jis pasuko galvą ir pamatė Vasilijaus veidą visai prie savojo.

— Fiodorai, mes žinom, kad Levas neseniai lankėsi Maskvoj. Dabar jau manau, kad ne šnipinėti: buvo atkeliavęs čia dėl tyrimo. Matai, jis įsitikinęs, kad čia irgi būta žmogžudystės. Buvo nužudytas tavo sūnelis, ar ne?

— Ne, šefe. Jis žuvo per nelaimingą atsitikimą. Jį suvažinėjo traukinys.

— Levas buvo pasiųstas ištirti to įvykio?

— Taip, bet...

— Tada tu irgi manei, kad berniukas buvo nužudytas, argi ne?

— Tada buvau prislėgtas, man buvo labai sunku...

— Taigi, kai Levas sugrįžo į Maskvą toliau tirti, jis domėjosi ne tavo vaiku?

— Ne, viršininke.

— O iš kur tu žinai?

— Viršininke...

— Iš kur žinai, kuo Levas domėjosi, o kuo nesidomėjo?

Vasilijus atsisėdo ir įsmeigė žvilgsnį į savo nagus — neva įsižeidęs.

— Fiodorai, man rodos, kad esi labai blogos nuomonės apie mane.

— Ne, viršininke, netiesa.

— Suprask, jei Levas teisus, jeigu yra toks vaikų žudikas, tai reikia jį sučiupti. Aš noriu padėti Levui. Fiodorai, aš ir pats turiu vaikų. Aš, kaip tėvas ir kaip karininkas, privalau sustabdyti tuos siaubingus nusikaltimus. Tai svarbiau už asmeninę Levo ir mano nesantaiką. Jeigu norėčiau Levo mirties, paprasčiausiai nieko nedaryčiau. Šiuo metu visi įsitikinę, kad juodu su žmona yra šnipai. Juos nušaus vos pamatę ir, ko gero, jų tyrimas žlugs. Tada mirs dar daugiau vaikų. Bet jeigu aš žinočiau visa tai, ko nežinau, galėčiau įtikinti valdžią atšaukti to žmogaus gaudynes. Jei to nepadarysiu, kaip manai, kiek yra galimybių, kad Levui ir Raisai pasiseks?

— Jokių galimybių.

Vasilijus pritariamai linktelėjo. Tai tiesa, vadinasi, Levas įsitikinęs, kad dėl visų tų mirčių kaltas vienas žmogus. Vasilijus kalbėjo toliau:

— Manau, kad jie neturi pinigų ir yra už šimtų kilometrų nuo tikslo.

— Kada juodu pabėgo?

Tai buvo antroji Fiodoro klaida: vadinasi, jis irgi tiki, jog Levas nori sugauti tą žudiką. Dabar Vasilijui beliko sužinoti, kur tuodu traukia. Jis brėžė liniją į rytus nuo Maskvos, palei geležinkelius, ir pastebėjo, kad Fiodoro žvilgsnis nukrypo į šalį, skersai žemėlapio, į pietus. Vadinasi, Levas traukia ten.

Bet Vasilijui dar stinga vietovardžio. Kaip jį išpešti iš Fiodoro? Vasilijus prašneko:

— Dauguma žmogžudysčių įvykdyta pietuose.

— Vien pažvelgus į šį žemėlapį...

Fiodoras nutilo. Tikrai, juk įmanoma palenkti Vasilijų, pačiam neužsitraukiant įtarimo. Tada juodu galėtų bendrai prašyti viršininkų pakeisti nuomonę apie Levą ir Raisą. Fiodoras suko galvą, kaip tiedviem pagelbėti. Jis įrodys, kad jie ne piktadariai, o didvyriai. Kai buvo susitikę, Levas minėjo, kad vienas jo kolega milicijos pareigūnas važiavo į Rostovą, norėjo įsitikinti, ar ne tas miestas yra žudiko gyvenamoji vieta. Fiodoras atidžiai tyrinėjo dokumentus.

— Daugiausia žmogžudysčių aplink Rostovą prie Dono, daryčiau išvadą, kad žmogžudys turėtų gyventi ten arba kur nors netoliese.

— Rostove?

— Kaip, jūsų nuomone, būtų geriausia įtikinti valdžią?

— Man dar reikia viską apmąstyti. Labai rizikuotume, mums patiems galvos gali nulėkti. Turim būti įsitikinę. Dar sykį paaiškink, kodėl manai, kad tasai žudikas gyvena pietuose.

Kol Fiodoras nagrinėjo dokumentus ir svarstė, Vasilijus atsistojo, apėjo stalą, išsitraukė pistoletą ir nusitaikė Fiodorui į širdį.

Rostovo sritis Liepos 14-oji

Levas ir Raisa sėdėjo dėžėje, ne aukštesnėje kaip metras ir vos du metrai pločio: taip užmaskuotas ir paslėptas į pietus keliavo kontrabandinis krovinys — žmonės. Kareiviams baigus kratą kolūkyje, kaimiečiai nugabeno Levą su Raisa į artimiausią miestą, Riazanę, ir perdavė draugų šeimai, taip išplėšdami žmonių sąjungą, kaip ją pavadino Levas. Tvankiame prirūkytame bute, į kurį sugužėjo vos ne trisdešimt žmonių, Levui teko dar sykį viską papasakoti. Nė vieno neprireikė įtikinėti, kaip svarbu veikti nedelsiant, veikimo gairės aiškios, visi patikėjo, kad milicija pasirodė esanti bejėgė prieš žudiką. Visi kartu, kolektyviai (gerąja prasme) kūrė planus, kaip tuodu nugabenti į pietus. Vieno susirinkimo dalyvių pažįstamas dirbo sunkvežimio vairuotoju, gabeno krovinius iš Maskvos į Samarą, Charkovą ir kitus miestus, o iš jų — į Maskvą. Charkovas už trejeto šimtų kilometrų į šiaurę nuo Rostovo — pusdienis kelio. Kadangi buvo nuspręsta, kad važiuoti į patį Rostovą per daug rizikinga, mat vairuotojas neturįs ten jokių reikalų, jis pasisiūlė nuvežti tuodu žmones į Šachtus, nuo kurių Rostovas visai nebetoli. Tiek nukrypti nuo maršruto jis turėjo motyvą, mat norįs aplankyti šeimą. Toji pati šeima, išklausiusi Levo pasakojimą, tikriausiai padėsianti jam su Raisa nukeliauti ir į Rostovą.

Štai ir teko jiedviem praleisti pusantros paros toj dėžėj, uždarytiems visiškoj tamsoj. Vairuotojas vežiojo bananus (žalius, nevalgomus) — egzotiškus vaisius — į specparduotuves, skirtas aukšto rango partijos funkcionieriams; seniau tokiose apsipirkdavo ir Levas su Raisa. Jų dėžė gulėjo sunkvežimio kėbule, įsprausta po dviem kitomis, prikimštomis vertingųjų bananų. Dėžėje buvo karšta ir sausa; taip keliauti labai nepatogu, bet vis geriau nei Gulago traukiniu. Kas trys keturios valandos vairuotojas sustodavo, nukeldavo laukan dvi dėžes nuo jų narvo ir leisdavo gyvajam kroviniui atsipūsti, pamiklinti kojas šalikelėj.

Sėdėjo jie priešinguose dėžės kampuose sukryžiavę kojas, Levas snaudė ir sapnavo apsnigtą mišką, bet jį pažadino Raisos klausimas:

— Ar tu juo pasitiki?

— Kuo?

— Vairuotoju.

— O tu — ne?

— Aš ir pati nežinau.

— O kodėl klausi?

— Iš visų žmonių, kurie girdėjo tavo pasakojimą, tik jis vienas nieko nekamantinėjo. Atrodė, kad jam visai neįdomu. Tavo žodžiai jo nesukrėtė taip kaip kitų. Jis man pasirodė abejingas, savanaudis, bejausmis.

— Dabar jau vėloka ką nors keisti.

— Bet jis įtartinas.

— Niekas jo nevertė mums padėti. Galėjo rasti dingstį ir atsisakyti. Argi manai, kad mus išdavęs jis galėtų grįžti į šeimą, pas draugus? Jį visi atstumtų.

— Jis galėtų ką nors prasimanyti. Girdi, buvęs policijos postas ir jie mus suradę. Jis bandęs mums padėti, bet nieko negalėjęs.

— Tai ką siūlai?

— Kai vėl sustosim, tau reikėtų jį užpulti, surišti ir pačiam sėsti prie vairo.

— Tu rimtai kalbi?

— Vienintelė galimybė apsidrausti, išvengti rizikos — užvaldyti jo sunkvežimį. Turėtum jo dokumentus. Mūsų gyvybė vėl būtų mūsų rankose, viskas priklausytų nuo mūsų pačių, nebūtume tokie bejėgiai. Juk dabar net nežinom, kur mus veža.

— O juk tu vienintelė mokei mane pasitikėti nepažįstamų žmonių gerumu.

— Šis žmogus ne toks. Jis atrodo savimeilis. Ištisomis dienomis vežioja prabangos prekes. Tikriausiai galvoja: ir aš norėčiau tų dalykų, tų gražių audinių, tų retų skanėstų. Ir jis supranta, kad dabar turi progą. Žino, ko mes verti. Žino, už kiek galėtų mus parduoti. Ir žino, kaip brangiai pats turės sumokėti, jeigu jį sučiups su mumis.

— Ne man tau sakyti, bet kalbi šitaip apie žmogų, kuris niekuo nenusikalto ir, ko gero, rizikuoja gyvybe, kad mums padėtų.

— Aš siūlau garantiją, kad mes pasiektume Rostovą.

— Argi nuo to mes pradėjom? Ėmėmės misijos, kuria tikime, misijos, dėl kurios verta paaukoti gyvybę. O dabar tai taps misija, dėl kurios verta žudyti. Dabar tai bus misija, dėl kurios verta žudyti nekaltus žmones.

— Mums nereikės jo žudyti.

— Reikės, juk negalėsim palikti jo surišto šalikelėj. Tada rizika būtų kur kas didesnė. Turim arba jį nužudyti, arba juo pasitikėti. Raisa, dėl to viskas ir žlunga: dėl įtarumo, dėl nepasitikėjimo. Tie žmonės mus pamaitino, priglobė ir išleido į kelionę. Jeigu mes nusigręšim nuo jų ir nugalabysim jų draugą vien iš atsargumo, vėl tapsiu žmogumi, kurį niekinai Maskvoj. — Net ir neįžiūrėdamas jos veido, Levas jautė, kad ji šypsosi. — Ar nori mane išmėginti?

— Ne, tik pasišnekėti.

— Na ir kaip, ar išlaikiau testą?

— Tai priklauso nuo to, ar mes pasieksim Šachtus, ar ne.

Kiek patylėjusi Raisa paklausė:

— Ar po visam, kai jau būsim baigę, bandysi ištrūkti į užsienį?

— Ne. Bet jei tu to trokšti, padarysiu visa, ką galiu, kad įsodinčiau tave į laivą.

— O tu pats ką ketini daryti? Slapstytis kalnuose?

— Kai to niekšo nebebus gyvo, kai tu būsi saugi užsienyje, aš vėl tapsiu pats savimi. Aš nenoriu gyventi tremtyje, tarp žmonių, kurie geidžia mano turimos informacijos, bet niekina mane. Nenoriu gyventi kaip svetimšalis. Nenoriu, kad į mane žiūrėtų kaip į išdaviką. Negaliu. Juk tai reikštų, kad visa tai, ką apie mane sakė tie žmonės, sėdintys Maskvoje, yra tiesa.

— Ar tai, ką jie galvoja, svarbiau už tai, ko noriu aš?

— Jau sakiau, kad padėsiu tau pabėgti.

— Aš kalbu ne apie tai.

— Nesuprantu.

— Aš noriu, kad mes liktume kartu.

Levas nutylėjo. Raisa paėmė jam už rankos. Pagaliau jis atsakė kiek galėdamas švelniau:

— Aš negaliu bėgti į užsienį. Negaliu gyventi kaip išdavikas. Negaliu.

— Vadinasi, mudviem beliko maždaug para?

— Deja, taip.

Kaip norėjosi Levui matyti jos veidą! Ji tarė tyliu, ramiu balsu:

— Turim per tą laiką nuveikti kuo daugiau.

— O kaip?

— Pasipasakosim vienas kitam visą tiesą.

— Tiesą?

— Juk negalim neturėti paslapčių. Aš tai turiu. O tu? Dalykų, kurių niekada man nesakei.

— Žinoma, ir aš turiu.

— Tada pradėsiu aš. Aš spjaudžiau tau į arbatą.

— Į ką?

— Kai išgirdau, kad Zoja suimta, buvau įsitikinusi, kad tai tu ją įskundei. Ir kokią savaitę spjaudžiau tau į arbatą.

— Spjaudei į mano arbatą?

— Taip, gal savaitę.

— Ir kodėl lioveisi?

— Man atrodė, tau vis tiek.

— Aš ir nepastebėjau.

— Tikrai. Na, dabar tavo eilė.

— Aš nemanau, kad tu tekėjai už manęs iš baimės. Manau, kad mane tyrei; manau, jog puikiai išmanai savo darbą. Tu apsimetei, kad esi išsigandusi. Pasivadinai ne savo vardu, o aš tave persekiojau. Bet manau, tu tikrinai mane. Manau, tu dirbai Vakarų agentūroms.

— Tai ne paslaptis, tai spėlionės. Privalai atskleisti paslaptis — grynus faktus.

— Tavo drabužiuose radau monetą, kapeiką, perskeltą pusiau — tokiais daikčiukais slapta išvežami mikrofilmai. Jais naudojasi agentai. Niekas kitas negalėjo turėti tokios monetos. Dabar gali man prisipažinti. Suprantu, kad turėjai visišką pagrindą nekęsti valdžios.

— Gerai, bet pirmiau paaiškink, kodėl tada manęs neįskundei? Kai jau turėjai įrodymą? Tą monetą? Ar todėl, kad tikėjai, jog aš nėščia?

— Ne, negaliu to paaiškinti. Negalėjau to padaryti. Taip būčiau peržengęs ribą. Paprasčiausiai negalėjau.

— Nepyk, Levai. Bet aš — ne šnipė. Tekėjau už tavęs ne tam, kad būčiau arčiau MGB. Viskas, ką buvau tau sakiusi stoties perone prieš kelis mėnesius, yra tiesa. Aš buvau išsigandusi, daugiau nieko.

— O moneta?

— Tai mano moneta... — Ji nutilo, tarsi svarstytų, ar pasakoti toliau. — Bet nenešiojau joje mikrofilmų. Nešiojausi joje cianido pastą. Tada, kai buvau pabėgėlė.

Raisa niekuomet nebuvo kalbėjusi, kaip ji gyveno, kai buvo sugriauti jos namai, apie tuos kelis klajonių mėnesius — tamsųjį savo gyvenimo tarpsnį. Levas nerimaudamas laukė.

— Manau, tu puikiai įsivaizduoji, kas gali atsitikti pabėgėlei. Aplinkui — kareiviai. Netrukus prisiekiau, kad jeigu kada vėl taip nutiks, — o man rodėsi, kad tai gali pasikartoti, — aš pasitepsiu dantenas ta pasta. Gal jie būtų mane nužudę, pakorę, bet gal bent būčiau privertusi juos gerai pagalvoti prieš užpuolant kitą moterį. Beje, tas daikčiukas tapo mano talismanu, nes nuo to laiko, kai pradėjau jį nešiotis, man nekilo jokių rūpesčių. Gal vyrai tiesiog pajunta, kad moteris kišenėje turi cianido. Žinoma, aš neišsigydžiau skausmo, kurį iškentėjau. Nuo tos ligos vaistų nėra. Štai kodėl, Levai, aš negaliu pastoti.

Levas žvelgė į tamsą, į kampą, kur, jo manymu, sėdi žmona. Karo metais moteris žagino okupantai, o paskui dar sykį — išvaduotojai. Levas pats buvo kareivis ir žino, kad tokiems veiksmams pritarė valdžia — laikė juos karo padariniu ir teisėtu atlyginimu šauniam kareiviui. Cianido turėjo daugelis, kad galėtų nusižudyti, jei grėstų neapsakomos baisybės. Levas numanė, kad dauguma vyrų būtų patikrinę, ar moteris neturi peilio, revolverio, bet į monetą ir dėmesio nebūtų atkreipę. Jis pasitrynė delną. Ką dar jis galėtų padaryti? Pritarti? Sakyti, kad suprato? Juk jis įsirėmino tą laikraščio iškarpą ir pasikabino ant sienos, didžiavosi ja. Bene jis žino, ką tas karas reiškė jai?

— Levai, išduosiu tau dar vieną paslaptį. Įsimylėjau tave.

— O aš visada tave mylėjau.

— Tai, Levai, ne paslaptis. Tu atsilieki trimis paslaptimis.

Levas sukrutėjo.

— Aš turiu brolį.

Rostovas prie Dono Liepos 15-oji

Nadė buvo namie pati viena. Mama ir seserys išėjo pas močiutę, ir nors Nadė iš pradžių ėjo kartu, artėjant prie močiutės namų apsimetė, kad jai sopa pilvelį, ir paprašė leidimo grįžti namo. Mama sutiko ir Nadė tekina parbėgo į namus. Jos planas buvo paprastas: atsidarys rūsio duris ir išsiaiškins, kodėl tėtis tiek ilgai užtrunka apačioj, nors ten tikriausiai tamsu ir šalta. Jai niekada neteko ten būti, nė vieno kartelio. Ji vaikščiojo aplink namą, lietė drėgnas plytas ir vaizdavosi, kaip ten atrodo. Rūsyje langų nebuvo, tik vėdinimo anga krosnies dūmams išeiti. Šeimynykščiams buvo griežtai draudžiama lipti žemyn ir niekas tos taisyklės nelaužė. Jos tėtis buvo abejingas daugumai pažeidimų, bet šiam draudimui nepaklusti nevalia — mergaitė žinojo, kad už tai tėtis nedovanotų.

Šiuo metu tėtis išvykęs į komandiruotę tarnybos reikalais. Bet jis greitai grįš, gal net rytoj. Nadė buvo girdėjusi jį kalbant, kad reikia paremontuoti namą, žinoma, ir naujas rūsio duris įstatyti. Ne lauko duris, pro kurias visi vaikšto, kad jos neleistų šilumos į lauką. Jam pirmiausia rūpėjo rūsio durys. Tegul jos ir prastos, nesandarios, bet kas iš to? Kuo jau jos tokios svarbios? Jau kelios dienos tėtis dirbo naujas duris, jų Nadė nebegalėtų atsidaryti. Jeigu ji nori tenai įsmukti ir kai ką išsiaiškinti, reikia tuo užsiimti nieko nelaukus. Dabartinis užraktas — paprasčiausias skląstis. Ji jau ištyrinėjo tą skląstį ir spėjo, kad peiliu, įkištu tarp durų ir staktos, galima jį pakelti. Taip ir padarys.

Skląstis pakilo, Nadė pastūmė duris, vyriai sugirgždėjo ir durys atsivėrė. Mergaitė žengė žemyn, dar žingsnį, dar. Jos širdis tankiai plakė. Paleistos durys vėl užsivėrė ir beveik visai užstojo Nadei šviesą; tik pro jų apačią ir šonus skverbėsi ruoželiai. Be tų plyšių, vienintelis šviesos šaltinis buvo vėdinimo anga palubėj. Apsipratusi su prieblanda, mergaitė nulipo laiptais iki apačios ir ėmė tyrinėti tėčio slaptąjį kambarį.

Lova, krosnelė, staliukas ir skrynia — nieko paslaptingo. Mergaitė lyg ir nusivylė. Labai kasdieniška. Prie sienos kabo sena lempa, o šalia jos prismaigstyta laikraščių iškarpų. Priėjusi artyn Nadė pamatė, kad jos visos vienodos, visur ta pati nuotrauka — rusų kareivis šalia degančio tanko. Kai kurios nuotraukos taip apkarpytos, kad belikęs tik kareivis. Išvaizdus vyras, bet jai nepažįstamas. Susidomėjusi tuo koliažu (kažin kas tasai žmogus?), ji pakėlė nuo grindų skardinę lėkštelę, tikriausiai paliktą katėms, švariai išlaižytą. Paskui žvilgsnis nukrypo į skrynią, ji uždėjo rankas ant dangčio ir vos vos kilstelėjo, tik norėdama pažiūrėti, ar neužrakinta. Medinis dangtis buvo sunkus, bet skrynia neužrakinta. Pakėlusi jį mergaitė išgirdo brazdant — kažkas klebeno laukujės duris.

Sudundėjo sunkūs žingsniai, ne tokie kaip mamos. Matyt, tėtis bus parėjęs. Atsidarė rūsio durys ir patalpa nušvito. Taip, tėtis. Kodėl jis taip greitai grįžo? Persigandusi mergaitė kuo tyliausiai užvožė dangtį, nes girdėjo tėtį jau lipant laiptais žemyn. Nieko nelaukusi puolė ant kelių ir įsispraudė po lova; iš tos ankštos slėptuvės matė tik apatinę laiptų pakopą. Štai ir dideli juodi tėčio batai — jie žengia tiesiai prie jos.

Nadė užsimerkė; ji vaizdavosi, kad lova bus pakelta ir ji vos atsimerkusi pamatys visai čia pat įniršusio tėvo veidą. Bet lova tik sugirgždėjo ir įdubo, užguldama mergaitę. Jis atsisėdo ant lovos, tad mergaitei teko pasislinkti. Atsimerkusi matė pro vis siaurėjantį tarpelį tarp lovos ir grindų, kaip tėvas varsto batus. Jis nežino, kad ji čia. Matyt, užsitrenkus durims užkrito ir skląstis. Ji nesučiupta... bent kol kas. Ką jai dabar daryti? Tėvas gali užsibūti čia ir kelias valandas. Grįš mama ir pamačiusi, kad Nadės nėra namie, sukels triukšmą. Gal jie pamanys, kad ji dingo, ir puls ieškoti prapuolenės. Tada ji kaip nors prasmuks viršun ir ką nors sumeluos. Taip būtų geriausia. Iki tol jai reikia tūnoti ir nekrebždėti.

Tėvas nusimovė kojines ir pamankštino kojų pirštus. Atsikėlė nuo lovos, ši atsitiesė, paskui užžibino lempą — nuo jos pasklido silpna, drumzlina oranžinė šviesa. Nužingsniavo prie skrynios. Nadė išgirdo atvožiant jos dangtį, bet nematė, ką tėvas iš jos ima. Matyt, paliko skrynią atidengtą, nes nebuvo girdėti jos uždarant. Ką veikia tėvas? Dabar jis sėdi ant kėdės ir kažką vynioja ant pėdos, atrodo — gumos atraižą. Pasiėmęs virvę ir skudurų, dirba tokią lyg ir šlepetę.

Pajutusi, kad už jos kažkas brūkštelėjo, Nadė pakreipė galvą ir išvydo katę. Katė irgi ją matė, rietė nugarą ir šiaušė kailį. Mergaitei čia ne vieta, katė tai gerai žino. Nadė išsigandusi pasuko galvą: jai rūpėjo, ar tėvas ką nors pastebėjo. Jis liovėsi dirbęs apavą. Ar išgirdo katę? Jis atsiklaupė; Nadė pro palovio plyšį pamatė jo veidą. Ji nežinojo, ką sakyti, ir nedrįso nė krustelėti. Tėvas nieko netaręs atsistojo, pakėlė lovą ir išvydo ją, susirietusią į kamuoliuką.

— Kelkis.

Nadė tik drebėjo ir nejudėjo.

— Kelkis.

Ji neįstengė pajudinti nei rankų, nei kojų — kūnas tartum suakmenėjo.

— Nade!

Išgirdusi savo vardą, ji atsistojo.

— Traukis nuo sienos.

Mergaitė pakluso: ėjo prie tėvo nunarinusi galvą, žiūrėdama į jo kojas — vieną basą, kitą apvyniotą skudurais. Jis nuleido lovą.

— Kodėl tu čia?

— Norėjau sužinoti, ką veiki apačioj.

— Kam?

— Noriu dažniau būti su tavim.

Andrejus vėl atsisėdo ant kėdės ir žvelgė į dukterį. Keista, bet neatrodo piktas. Išdrąsėjusi mergaitė paklausė:

— Ar tu nenori pabūti su manim?

— Tu gi turi sesučių — argi tau nepatinka žaisti su jomis? Tavo metų aš visą laiką leidau su broliu.

— Argi tu turi brolį?

— Taip, štai jis.

Andrejus mostelėjo į sieną, į rusų kareivio nuotraukas. Nadė spoksojo į išvaizdų vyriškį.

— Kuo jis vardu?

— Pavlas.

— Kodėl jis mūsų neaplanko?

— Aplankys.

Rostovo sritis, aštuoni kilometrai į šiaurę nuo Rostovo Liepos 16-oji

Juodu buvo įlaipinti į priemiestinį traukinį, nuvesiantį arčiau kelionės tikslo — į Rostovo centrą. Sunkvežimio vairuotojas jų neišdavė, sėkmingai pervežė per kelis kontrolės punktus ir išleido tik Šachtuose; ten juodu pernakvojo pas vairuotojo uošvę Sarą Karlovną, jos šeimos namuose. Sara, jau įkopusi į šeštą dešimtį, gyveno ne tik su keliais vaikais (viena ištekėjusi dukra jau ir pati jų turėjo trejetą), bet ir su savo tėvais. Iš viso jų trijų kambarių bute gyveno vienuolika žmonių. Įsivėlę į svetimus reikalus, jie galėjo labai daug prarasti. Levui teko trečią kartą pasakoti apie tyrimą. Čionykščiai, ne taip, kaip gyvenantys šiaurėje, jau buvo girdėję apie tuos nusikaltimus — vaikų žudynes. Nors spauda apie tai net neužsiminė, tik retas srities gyventojas, pasak Saros, nebuvo girdėjęs gandų. Bet kas iš to, kai nežinai faktų! Vien išgirdus apie aukų skaičių (net ir Levas tikrai nežinojo, kiek vaikų nužudyta) visiems klausytojams užimdavo žadą.

Nė klausimo tokio nekilo, ar šie žmonės imsis padėti: gausioji šeimyna tučtuojau puolė kurti planų. Žmonių sąjunga dar labiau išsiplėtė. Buvo nutarta palaukti sutemų ir tik tada važiuoti į miestą, nes naktį gamykloje mažiau žmonių. Be to, didesnė tikimybė tokiu laiku aptikti žudiką namie. Ir dar nuspręsta, kad Levui su Raisa nedera vykti vieniems. Jiems įtaisė visą būrį palydovų — tris mažus vaikus ir du energingus jų senelius. Levas ir Raisa gavo vaidinti tėvą ir motiną, o tikrieji vaikučių tėvai liko Šachtuose. Apsimesti šeima reikėjo dėl atsargumo. Jei bėglių medžiotojai atbildėtų iki Rostovo, jei valdžia manytų, kad įtariamieji nesprunka į užsienį, tai ieškotų vyro ir moters, keliaujančių kartu. Atrodė neįmanoma pakeisti išvaizdą, kad jų neatpažintų. Levas ir Raisa pasitrumpino plaukus, jiems davė persirengti naujus drabužius. Bet vis tiek, jei nesuptų šeima, jie labai kristų į akis. Raisa suabejojo dėl vaikų — ar jiems nepavojinga eiti kartu. Buvo nutarta, kad jei kas nepasisektų, jeigu jie būtų sučiupti, seneliai pareikštų, kad Levas jiems grasinęs ir jie bijoję dėl savo gyvybės, todėl neatsisakę padėti.

Traukinys sustojo. Levas pažvelgė pro langą. Stotyje šurmuliavo minia; buvo matyti ir keletas perone patruliuojančių uniformuotų pareigūnų. Visas septynetas išlipo iš traukinio. Raisa nešėsi mažiausiąjį vaikelį. Visiems trims vaikams buvo liepta dūkti. Vyresnysis berniukas suprato, kam reikia gudrauti, ir vaidino kaip dera, bet jaunėlis, sutrikęs ir patempęs lūpą, vis dairėsi į Raisą: nesąmoningai juto pavojų ir aiškiai būtų norėjęs likti namie. Tik itin pastabus pareigūnas būtų įtaręs, kad ta šeima — tik akims apdumti.

Perone ir vestibiulyje knibždėte knibždėjo patrulių — daugiau nei reikia šiokią dieną stotyje. Jie kažko ieškojo. Nors Levas kalė sau į galvą, kad sekama ir suiminėjama daugybė žmonių, vidinis balsas kuždėjo, kad ieškoma ne ko kito, o jų.

Išėjimas — už penkiasdešimties žingsnių. Žiūrėti tik tenai. Jie jau beveik priėjo.

Du ginkluoti pareigūnai pastojo jiems kelią.

— Iš kur atvykot ir kur keliaujat?

Raisai trumpam užėmė žadą. Žodžiai kažkur išdulkėjo. Kad neatrodytų kaip stabo ištikta, ji perėmė vaikutį iš vienos rankos į kitą ir nusijuokė:

— Jie tokie sunkūs!

Išgelbėjo Levas.

— Ką tik grįžom iš Šachtų. Lankėm žmonos seserį, ji ten gyvena. Rengiasi tekėti.

Senelė irgi neatsiliko:

— Ir, žinokit, už girtuoklio. Aš stojau piestu. Griežtai liepiau jai atsisakyti.

Levas šyptelėjo, kreipdamasis į močiutę:

— Norėtumėt išleisti ją už vyro, kuris geria tik vandenį?

— Taip būtų geriau.

Senelis linktelėjo ir dar pridūrė:

— Tegul sau geria, tik kad prisigėręs toks bjaurus nebūtų. Abu seneliai susijuokė, tik ne patruliai. Vienas kreipėsi į mažąjį berniuką:

— Kuo jis vardu?

Klausimas buvo skirtas Raisai. Ir vėl jos atmintis sušlubavo. Pasakė, kas šovė į galvą:

— Aleksandras.

Berniukas papurtė galvelę.

— Mano vardas Ivanas.

Raisa nusijuokė:

— Aš jį vis erzinu. Nuolat painioju broliukų vardus, o jie pyksta. Šis jaunikaitis, kurį nešu, yra Ivanas. O štai tas — Michailas.

Taip vadinosi vidurinis vaikas. Dabar Raisa prisiminė, jog vyresnysis yra vardu Aleksejus. Bet kad jos melas skambėtų įtikinamai, reikėjo, kad jis vadintųsi Aleksandras.

— O vyriausiasis — Aleksandras.

Vaikinas išsižiojo, bet senelis kaipmat įsikišo ir švelniai paglostė jam galvą. Bernelis apmaudžiai ją papurtė.

— Baik! Aš ne mažiukas.

Raisa stengėsi neparodyti, kaip jai palengvėjo. Pareigūnai pasitraukė iš kelio, ir jinai išsivedė tariamąją šeimyną iš stoties.

Vos atsidūrę toliau nuo stoties, jie atsisveikino su palyda ir išsiskyrė. Levas su Raisa sėdo į taksį. Jie jau spėjo perduoti svetingajai šeimai visą informaciją apie mėginimą sučiupti žudiką. Jeigu Levui ir Raisai kas atsitiktų, o žudynės nesibaigtų, šeima perimtų jųdviejų tyrimą. Jie prisakė kitiems ieškoti to žmogaus ir viską sutvarkė taip, kad jei vienai grupei nepasisektų, į jos vietą būtų pasirengusi stoti kita. Nevalia žmogžudžio palikti gyvo. Levas laikė tai minios teismu, be teisėjų, be įkalčių ar posėdžių — mirties bausme, pagrįsta įtarimais ir sutapimais. Jis manė, kad siekiant visiško teisingumo tektų veikti lygiai kaip tai sistemai, su kuria jie kovoja.

Susėdę ant užpakalinės mašinos sėdynės, — beje, volgos, pagamintos tikriausiai ne kur kitur, o Priuralske, — abudu tylėjo. Šnekėti nebuvo reikalo. Planas aiškus. Levas ketino patekti į Rostselmašo gamyklą ir prieiti prie darbuotojų sąrašo. Kaip jis tai padarys — dar nežinia. Teks sugalvoti vietoj. Raisa liks taksyje ir bandys nuraminti vairuotoją, jeigu jam kils įtarimų, ar viskas gerai. Jam sumokėta iš anksto ir dosniai, kad elgtųsi klusniai ir nesmalsautų. Kai tik Levas ras žudiko pavardę ir adresą, lieps taksistui nuvežti juos tenai. Jei žudiko nebus namie, jei bus išvykęs (labai gali ir taip būti), juodu bandys iškvosti, kada jis žada parsirasti. Tada tektų grįžti į Šachtus, pas Saros šeimą ir laukti.

Kai jau atsidūrė čia, Levui nori nenori teko iš naujo apsvarstyti pačių padarytas prielaidas. Nors ir tikėtina, turint omeny glaudžius tos gamyklos ryšius su volgų gamykla, kad jų ieškomas žmogus dirba Rostselmaše, įrodymų nėra. Mintyse Levas vartaliojo įvairias galimybes: o kas, jei žudikas daug keliauja dėl visai kitos priežasties? Juodu sieja visas viltis su tų gamyklų ryšiais ir neišnagrinėjo kitų įmanomų versijų, tarkim, kad maniakas — aukštas partijos veikėjas. Bet jei žudikas galinga figūra, tai kas jam trukdo tenkinti kraugeriškus polinkius čia pat? Turi būti kokia priežastis, verčianti žudyti ne kur kitur, tik miškuose ir parkuose, pasislėpus nuo visų, — konkreti grynai asmeniška priežastis, neturinti nieko bendro su valdžia.

Taksis sustojo. Raisa palietė Levui ranką. Jis buvo įsitempęs, beveik šnibždėjo:

— Jei per valandą negrįšiu...

— Žinau.

Levas išlipo ir užtrenkė dureles.

Prie pagrindinių vartų stoviniavo du vyrai — sargybiniai, bet jie neatrodė labai jau budrūs. Spręsdamas iš saugumo priemonių, Levas buvo bemaž tikras, jog niekas MGB vadovybėje neįtaria, kad jis taikosi į šią traktorių gamyklą. Gal kartais prie vartų tyčia pastatyta mažiau sargų, norint jį įvilioti? Bet vargu. Gal jie ir numanė, kad jis traukia į Rostovą, bet negi tiksliai atspėjo, kurion vieton? Vaikštinėdamas aplink gamyklą Levas rado tarpą, kur vielų tvoros nematyti nuo mūrinio pastato. Levas užsiropštė ant tvoros, peržengė spygliuotas vielas ir nušoko žemyn. Jis kieme.

Buvo matyti, kad gamykla dirba nesustodama kiaurą parą, trimis pamainomis. Bet jokios grūsties, tik kai kur vienas kitas žmogus. Plotas milžiniškas. Tikriausiai čia pluša tūkstančiai žmonių, gal net dešimt tūkstančių, bet ne krūvoj — įvairiuose padaliniuose, buhalterijoje, vieni Valo, kiti krauna produkciją ir stovi prie konvejerio. O dar turint omeny, jog pamainos nuolat keičiasi, vargu ar kam nors kris į akį, kad Levas čia pašalinis. Jis ėjo ramiai, kaip ir dera savimi pasitikinčiam darbuotojui, drąsiai pasuko į didžiausią pastatą. Du vyriškiai rūkydami išėjo pro duris ir nužingsniavo prie vartų. Ko gero, jie jau baigė darbą. Juodu iš karto atkreipė dėmesį į Levą ir stabtelėjo. Jam nebuvo kur dingti, tad mostelėjo jiems ir priėjo.

— Esu ragintojas iš Priuralsko, iš volgų gamyklos. Turėjau atvykti gerokai anksčiau, bet vėlavo traukinys. Kur čia administracijos pastatas?

— Nėra atskiro administracijos pastato. Vadovų kabinetai čia, viršutiniame aukšte. Nuvesiu.

— Nereikia, juk jau traukiat namo. Susirasiu ir pats.

— Aš niekur neskubu. Eime kartu.

Levas šyptelėjo: atsisakyti nėra kaip. Bendradarbiai atsisveikino ir Levas nusekė paskui įsisiūliusį vedlį į pagrindinį surinkimo cechą.

Įėjęs Levas akimirką sutriko: įspūdinga erdvė, aukštos lubos, staklių gausmas — viskas didinga kaip cerkvėj. Bet, žinoma, tai buvo naujoviška cerkvė, liaudies katedra, pagarbi nuostaba buvo bemaž tokia pat svarbi, kaip ir čia gaminami traktoriai ir kombainai. Vyrai ėjo greta ir šnekučiavosi. Levas pakeitė nuomonę. Jis jau džiaugėsi gavęs palydovą: niekas nenužvelgs jo įtariai. Vis dėlto svarstė, kaip reikės vedlio atsikratyti. Juodu priėjo laiptus ir užlipo jais iš pagrindinio gamybos cecho į administracijos patalpas. Levo palydovas tarė:

— Nežinau, kiek žmonių rasite. Per vakarinę pamainą čia paprastai nieko nebūna.

Levas vis dar nebuvo sugalvojęs, kaip elgsis. Ar jam pavyks apsimesti iki galo? Vargu bau, turint omeny, kokios slaptos informacijos jam reikia: niekas jam jos neduos, kad ir kokią dingstį prasimanytų. Jeigu jis tebeturėtų Valstybės saugumo darbuotojo pažymėjimą, būtų visai kas kita.

Juodu pasuko už kampo. Iš koridoriaus, vedančio į kontorą, galėjai matyti surinkimo cechą. Kad ir ko nuspręstų imtis Levas, jį iš apačios matytų darbininkai. Palydovas pabeldė į duris. Dabar viskas priklausė nuo to, kiek kontoroje žmonių. Duris pravėrė pagyvenęs kostiumuotas vyras, ko gero, — buhalteris, paniuręs, pageltusiu veidu.

— Ko jums reikia?

Levas pažvelgė buhalteriui per petį. Patalpoje nieko daugiau nėra.

Darbuotojas pradėjo dėstyti Levo reikalą, bet nebaigė: Levas smogė jam į Adomo obuolį ir nutildė. Nespėjo sureaguoti ir buhalteris, nes Levas sugniaužė jam gerklę.

— Daryk, ką liepsiu, jei nori likti gyvas, aišku?

Žmogelis linktelėjo ir Levas paleido jo kaklą.

— Užtrauk visas užuolaidas. Ir nusirišk kaklaraištį.

Levas įstūmė jaunesnį vyriškį vidun, šis vis dar gargaliavo ir laikėsi už gerklės. Levas uždarė duris ir užrakino. Buhalteris nusirišo kaklaraištį ir sviedė jį Levui, paskui nuėjo prie langų ir uždangstė, kad nebūtų matyti iš cecho. Levas užlaužė palydovui rankas už nugaros ir surišo, nenuleisdamas akių nuo buhalterio. Vargu ar čia yra koks ginklas ar aliarmo įtaisas: vagis nieko vertingo nerastų, antra vertus, juk jie gyvena visuomenėje, kurioje nėra nusikalstamumo. Užtraukęs užuolaidas žmogus atsigręžė į Levą.

— Ko jums reikia?

— Duomenų apie jūsų ragintojus.

— Ką?

— Parodyk, kur jie guli.

Žmogelis suglumo, bet klusniai atrakino dokumentų spintą. Levas priėjo ir atsistojo šalia.

— Nejudėk ir laikyk rankas ant spintos viršaus.

Byloje buvo kelerių pastarųjų metų įrašai. Iš algalapių Levas sprendė, kad šiuo metu dirba penki ragintojai. Jis išsiėmė jų asmens bylas ir ėmė tikrinti tarnybos lapus. Kur ir kada jie buvo komandiruojami? Jei kelionių datos sutaps su žmogžudysčių laiku, jis bus radęs žudiką, nors teismo sprendimu ir neapkaltintą. Jei sutapimų užteks, Levas nueis pas tą žmogų ir išdroš jam viską į akis; matydamas, kad jo darbeliai atskleisti, žudikas palūš. Jis braukė pirštu per lapus ir lygino juose įrašytus duomenis su datomis ir vietomis, kurias laikė atminty. Pirmame lape sutapimų nebuvo. Levas akimirką stabtelėjo: gal jį klaidina atmintis? Bet trijų datų jis niekaip nepamirš — dvi žmogžudystės Priuralske ir viena Maskvoj. Šis ragintojas niekuomet nėra lankęsis nei ten, nei kur nors kitur palei Transsibiro geležinkelį. Levas atsivertė kitą bylą, praleido asmens duomenis ir ėmėsi komandiruočių. Šis žmogus įsidarbino tik praėjusį mėnesį. Levas atidėjo tas dvi bylas ir ėmėsi trečiosios.

O štai ir vietos, į kurias keliavo trečiasis ragintojas. Priuralskas, Permė, Viatka, Gorkis — visa virtinė miestų, pro kuriuos eina geležinkelis vakarų kryptimi, į Maskvą. Į pietus nuo Maskvos — Tūla ir Oriolas. Toliau — Ukraina. Štai kokie miestai įrašyti: Charkovas ir Gorlovka, Zaporožė ir Kramatorskas. Visuose būta žmogžudysčių. Levas užvertė asmens bylą. Prieš gilindamasis į šio ragintojo asmens duomenis, jis peržiūrėjo likusias dvi bylas. Ketvirtojoje Levo pirštas greitosiomis perbėgo per tarnybos lapą. Viena kita vieta sutapo, bet neatitiko datos. Tas pats ir penktojoje: kai kas sutinka, bet svarbiausių taškų trūksta. Tas žmogus niekada nekeliavo taip toli į šiaurės rytus. Levas grįžo prie trečiosios bylos. Peržvelgė pirmą lapą ir įsižiūrėjo į mažą nespalvotą fotografiją. Vyriškis nešioja akinius. Jo vardas — Andrejus. Tą pačią dieną

Vasilijus sėdėjo viešbutyje ant lovos, rūkė, barstė pelenus ant plono raudono kilimo ir gėrė tiesiai iš butelio. Jam šlykštu Rostove. Tas miestas, nors jame ir daug gyventojų, kažkoks provincialus, gatvės atgrasios, o ant kiekvieno kampo — aptriušę paminklai. Dar gurkštelėjo iš butelio. Neturėk jokių iliuzijų: jei neįteiksi viršininkams bėglių, Levo ir Raisos, beveik jokios abejonės, jie nepalankiomis akimis pažiūrės į Fiodoro Andrejevo mirtį. Ta byla jie susidomėjo prieš jam išvykstant iš Maskvos. Jie patikės Vasilijaus teigimu, kad Fiodoras neva buvo susimokęs su Levu, kad jis įsibrovęs į Vasilijaus kabinetą (dėl to ir buvęs sučiuptas ir nušautas), tik tuo atveju, jei Vasilijus atveš jiems Levą. MGB jautėsi pažeminta, kad negali sugauti beginklės sutuoktinių poros, kuri, neturėdama nė skatiko, tarsi skradžiai žemę prasmego šalies gilumoj. Jei Vasilijus juos pagaus, jam bus atleistos visos nuodėmės. Viršininkai jau pasirengę pripažinti, kad Levas atsidūręs užsienyje, Vakarų diplomatų rankose. Tarybiniai agentai užsienyje jau gavo nurodymus. Levo ir jo žmonos nuotraukos išsiuntinėtos į ambasadas visame pasaulyje. Jau planuojama, kaip juos nužudyti. Jei Vasilijus sutvarkys reikalą, kad jiems nereikėtų imtis brangiai kainuojančios žmogaus medžioklės užsienyje, galinčios sukelti dar ir tarptautinių nemalonumų, visos jo klaidos bus užmirštos.

Vasilijus numetė nuorūką ant kilimo ir žiūrėjo, kaip ji rusena, neskubėdamas užminti kulnu. Jis jau užmezgė ryšius su čionykšte saugumo įstaiga, ta nevykėlių kompanija. Davė jiems Levo ir Raisos nuotraukas. Įspėjo pareigūnus (laikydamas juos pusgalviais), kad tuodu gali būti pakeitę išvaizdą; gal, tarkim, Levas užsiaugino barzdą arba nusikirpo plaukus. Gal jie keliauja ne kartu — gal jų keliai išsiskyrė. Gal vieno iš jų nebėra gyvo. Arba galbūt jie keliauja visu būriu, lydimi kokių žmonių. Pareigūnams patarta per daug neskirti dėmesio dokumentams, nes Levas mokąs juos suklastoti. Jie privalantys sulaikyti kiekvieną, kuris kelia bent menkiausią įtarimą. Vasilijus jau pats nuspręsiąs, ką paleisti, o ko ne. Kartu su vietos pareigūnais — iš viso trisdešimčia žmonių — jis įkūrė daugybę kontrolės postų ir surengė keletą patikrinimų. Liepė visiems pareigūnams registruoti kiekvieną incidentą, kad ir koks nereikšmingas jis būtų — pats juos ištirsiąs. Raportai apie juos turintys būti jam pristatyti nedelsiant, kad ir kokie niekingi būtų, nesvarbu, kad ir koks paros metas.

Kol kas jokių rezultatų, ir jis negali nusikratyti nuojautos, kad tai būsianti dar viena proga Levui jį pažeminti. Gal tas asilas Fiodoras klydo. Gal Levas patraukė visai kita kryptimi. Jeigu taip, Vasilijui galas: jam būtų suversta kaltė už Levo pabėgimą ir griežtai įvertintas Fiodoro nužudymas.

Kažkas pabeldė į duris.

— Prašom.

Jaunas pareigūnas raudonu veidu (aišku, bėgte bėgo laiptais, nes liftas sugedęs) stovėjo išsitempęs, laikydamas popieriaus lakštą. Vasilijus vangiu judesiu pamojo duoti jam.

Rostselmašo gamykla. Administracijos patalpos. Užpulti du žmonės, pagrobtos kai kurių darbuotojų asmens bylos. Vasilijus pašoko.

— Tai jo darbas. Jis čia. Tą pačią dieną

Juodu stovėjo šalimais, penkiasdešimt žingsnių nuo namo durų. Levas žvilgtelėjo į žmoną. Ji nenujautė, koks siutas jam užėjo. Levas jautėsi lyg nuo narkotikų apsvaigęs. Nuo minčių jam sprogo galva. Dar lyg ir tikėjosi, jog tas jausmas atlėgs ir grįš blaivi mąstysena, kad atsiras koks kitas paaiškinimas, kad vienaip ar kitaip paaiškės, jog tai ne jo jaunesnio brolio namas.

Andrejus Trofimovičius Sidorovas

Tačiau kaip tik taip vadinasi jo jaunesnysis brolis.

Pavlas Trofimovičius Sidorovas

Juk ta pavarde vaikystėje vadinosi jis pats, kol dar nebuvo praradęs tapatybės, kaip kad roplys nusimeta išnarą. Maža nuotraukėlė asmens bylos viršelyje, stori akinių stiklai (štai kodėl jis nuolat žvairuodavo, štai kodėl būdavo toks nerangus ir vis griuvinėdavo) neleido abejoti. Andrejus — jaunesnysis jo brolis — nužudė ne mažiau kaip 44 vaikus, tai beprasmiška ir kartu net per daug prasminga. Jis prisivertė atgaivinti seniai ištremtus prisiminimus, nustumtus į smegeninės užkampį, į jos Sibirą. Virvelė, užrišta ant kulkšnies, grūsta medžio žievė aukos burnoje, žudymas miške. Jis pats mokė broliuką gaminti kilpas spąstams, krimsti medžių žievę alkiui nuslopinti. Ar tos pamokos neišvirto į psichozę? Kodėl Levas iki šiol neužčiuopė ryšio? Kur jau ten, keista būtų buvę tikėtis iš jo tokio dalyko. Daugybė vaikų buvo mokoma to paties, jiems visiems buvo rodoma, kaip medžioti. Matant aukas tos smulkmenos neiškilo Levo sąmonėje. O gal ir įstrigo? Jis pasirinko tą kelią ar kelias jį? Ar ne dėl tos priežasties ėmėsi to tyrimo, nors nestigo paskatų pasukti kitur? Kažkuriame pasąmonės lygmenyje jis buvo įsiurbtas į tą verpetą, traukiamas į šią situaciją, panašiai kaip padugnės išleidžiant vandenį iš vonios sūkuriuoja prie skylės. Ar tai buvo neišvengiama nuo pat tos akimirkos, kai jis užėjo į Fiodoro butą? Gal tas tyrimas jį vedė į jo paties praeitį, skaudžiai primindamas priešpriešą su broliu, kurią jis stengėsi pamiršti?

Pamačius brolio vardą, išspausdintą juodu ant balto, Levui nori nenori teko atsisėsti ir įsmeigti žvilgsnį į brolio asmens bylą, lyginti duomenis, tikrinti, vėl tikrinti. Jis buvo priblokštas, pamiršo net pavojus, kurie jam gresia. Ir atsipeikėjo tik pamatęs, kad buhalteris sėlina prie telefono ir ketina skambinti. Levas pririšo buhalterį prie kėdės, išjungė telefoną, abiem vyrams užkimšo burnas ir užrakino kabinete. Jis neabejojo, kad labai greit bus sukeltas aliarmas. Jam reikia nešdintis. Susitvardyti. Bet jis neįstengė net koridorium tiesiai eiti, svirduliavo į šonus. Jautėsi apsvaigęs. Einant laukan jo mintys vis dar buvo susijaukusios, viskas apvirtę aukštyn kojom; jis instinktyviai nužingsniavo pagrindinių vartų link, per vėlai suvokęs, kad būtų buvę kur kas saugiau ir greičiau lipti per tvorą, kaip ir įeinant. Dabar keisti kryptį jau vėlu, nes sargybiniai mato jį artinantis. Jam reikia eiti tiesiai pro juos. Levas pajuto, kad prakaituoja, ir išspaudė apgailėtiną šypsenėlę. Bet jie praleido Levą be niekur nieko. Tik taksyje jis atsivertė aplanką, pasakė vairuotojui adresą ir liepė paskubėti. Levas drebėjo, nenulaikė rankų nei kojų — ir negalėjo liautis.

Jis žiūrėjo, kaip Raisa skaito asmens bylą. Ji jau žinojo Levo brolio istoriją, jo vardą, tik dar nežinojo pavardės ir tėvavardžio. O Levas stebėjo, kaip ji reaguos į tuos popierius. Ji nesiejo tų dviejų žmonių ir nieko neįtarė. Argi būtų galėjusi? O jis neįstengė prisipažinti:

Tai mano brolis.

Kaip sužinoti, kiek žmonių dabar brolio name? Penki, dešimt? Jokie svarstymai, jokia logika nepadės nuspėti, kiek jų sukišta į tą erdvę. Kiti namo gyventojai gali būti kliūtis. Juk jie, reikia manyti, nieko nenutuokia apie to žmogaus tikrąjį veidą, nežino, kad tai žmogžudys, nežino apie jo nusikaltimus; tikriausiai todėl jis ir stengėsi žudyti toliau nuo namų. Levo broliukas susidvejinusi asmenybė — dabar jis ir šeimos tėvas, ir žmogžudys; ir Levas perskėlė savo tapatybę — į buvusį berniuką ir tą, kuo jis tapo. Levas papurtė galvą: neturi laiko tokiems svarstymams, privalo grįžti į tikrovę. Jis atvyko nužudyti to žmogaus. Tik klausimas, ką daryti su kitais namiškiais? Kaip juos suvaldyti? Šaunamojo ginklo neturi nei jis, nei Raisa. Jei name kokia dešimtis žmonių, — o tai visai įmanoma, — jie lengvai įveiktų du užpuolikus. Raisa pajuto, kad jis svyruoja, ir paklausė:

— Kas neduoda tau ramybės?

— Kiti namo gyventojai.

— Tu matei to žmogaus veidą. Mudu matėm nuotrauką. Gali įsibrauti vidun ir nudėti jį miegantį.

— Negaliu.

— Levai, jis to nusipelnė.

— Man reikia įsitikinti. Turiu pakalbėti su juo.

— Jis viską neigs, ir tiek. Kuo ilgiau su juo kalbėsi, tuo sunkiau bus jį nužudyti.

— Gal ir taip. Bet aš nenoriu žudyti jo miegančio.

Sara buvo įdavusi jiedviem peilį. Levas atkišo jį Raisai.

— Aš nenoriu jo panaudoti.

Raisa atsisakė imti peilį.

— Levai, tu tik paklausyk: juk tas žmogus nužudė daugiau kaip keturiasdešimt vaikų.

— Už tai ir noriu nužudyti jį.

— O ką, jeigu priešinsis? Tikriausiai turi peilį. Gal net revolverį. Jis, ko gero, stiprus.

— Jis — ne kovotojas. Jis nevikrus, bailus.

— Iš kur žinai? Turėk peilį. Kaip jį pribaigtum plikomis rankomis?

Levas pabučiavo ją ir padavė peilį.

— Nepamiršk, kad tai mano amatas, kurio ilgai mokiausi. Tik tai iki šiol ir dariau. Pasitikėk manim, — pirmąsyk gyvenime jis prašė žmoną juo pasitikėti.

— Pasitikiu.

Juodu nebeturi ateities. Jei pasiseks, jų bendras gyvenimas baigsis. Nebeliks vilties pabėgti, nebeliks vilties po šio vakaro įvykių dar pabūti drauge. Ji nejučia panoro, kad to žmogaus nebūtų namie, kad jis būtų išvykęs. Tada jie galėtų likti kartu, išvengti valdžios rankos dar bent keletą dienų, o jau paskui grįžę baigtų pradėtą darbą. Susigėdusi tos minties (juk jei žudikas išvykęs, jis išvyko žudyti), Raisa nuvijo ją šalin. Kiekgi žmonių rizikavo gyvybe, kad juodu atsidurtų čia? Ji dar sykį pabučiavo Levą ir palinkėjo jam sėkmės, o žudikui — mirties.

Levas nužingsniavo prie namo, palikęs Raisą pasislėpusią už gretimo pastato. Jau buvo dėl visko sutarę. Ji slepiasi už namo, stebi ir laukia. Jei žudikas bandys bėgti, Raisa jį čiumpa. Jei nepasiseka, jei Levui kas nors sukliudo, jai teks pasikėsinti į to žmogaus gyvybę.

Jis priėjo prie durų. Viduje matyti blausi šviesa. Ar kas nors nemiega? Jis nedrąsiai stumtelėjo duris, jos atsivėrė. Už jų — virtuvė: stalas, pamazgų kibiras, viryklė. Šviesą skleidė žibalinė lempa: po aprūkusiu stiklu mirguliavo liepsnelė. Levas įėjo ir nužingsniavo per virtuvę į gretimą kambarį. Jo nuostabai, ten tebuvo dvi lovos. Vienoje miegojo trys mažos mergaitės. Motina pūtė į akį kitoj. Ji gulėjo viena — Andrejaus niekur nematė. Ar tai brolio šeima? Jeigu taip, tada ir jo šeima. Ar čia jo svainė? O tos mergaitės — jo dukterėčios. Ne, turbūt apatiniame aukšte gyvena kita šeima. Jis pasisuko. Į Levą žvelgė katė. Dvi šaltos žalios akys. Kailis rainas. Nors geriau įmitusi už katę, kurią juodu kitados sumedžiojo ir nudobė miške, ji buvo to paties plauko, tos pačios veislės. Levas pasijuto lyg sapne, praeities šešėlių apsuptas. Katė prasmuko pro dar vienas duris ir nutipeno laiptais žemyn. Levas nusekė paskui.

Siauri laiptai vedė į rūsį, apšviestą drumzlinai oranžine šviesa. Katė nušoko ant grindų ir dingo iš akių. Nuo viršutinės pakopos Levas mažai ką matė. Tik dar vieną lovą, ir tai tik kraštelį. Ar galimas daiktas, kad Andrejaus nėra namie? Levas nulipo laiptais, stengdamasis žengti be garso.

Pasiekęs grindis žvilgtelėjo už kampo. Prie stalo sėdėjo vyriškis. Akiniai storais kampuotais stiklais, švarūs balti marškiniai. Jis žaidė kortomis. Pakėlė akis. Nė vienas neištarė nė žodelio, bet Andrejus, regis, nė kiek nenustebo. Iš tos vietos, kur stovi, Levas matė sieną už brolio nugaros: virš Andrejaus galvos skleidėsi laikraščio iškarpos, tvarkingai prikaltos ant sienos. Visose ta pati nuotrauka — jis, Levas, nugalėtojo poza stovi prie pašauto rūkstančio vokiečių tanko. Sovietų Sąjungos didvyris, pergalės afišų herojus, popierinis Levas, kurį Andrejus išsikirpo, įrėmino ir pasikabino ant sienos nenorėdamas būti vienas.

— Kur taip užtrukai, Pavlai?

Ir mostu pakvietė sėstis ant kėdės priešais.

Levas nepajėgė nieko kito, tik paklusti: jautė, kad nebevaldo situacijos. Andrejus atrodė nė trupučio neišsigandęs, nesutriko netikėtai užkluptas, neprarado žado ir anaiptol neketino sprukti, tarsi tik ir laukė šio susitikimo. Visai kitaip jautėsi Levas: jis sumišo, suglumo ir turėjo noromis nenoromis klausyti ramaus brolio paliepimo.

Atsisėdo Levas, atsisėdo ir Andrejus. Brolis priešais brolį, susitikę po dvidešimties metų. Andrejus paklausė:

— Ar žinojai, kad tai aš?

— Ne.

— Ar iš pat pradžių žinojai, kad būtent aš?

— Ne.

— Nuo pat pirmo lavono, kurį radai?

— Ne.

— Kurį lavoną radai pirmiausia?

— Larisos Borisovnos Petrovos, Priuralske.

— Jauna mergaitė, prisimenu.

— O Arkadijų, Maskvoj?

— Maskvoj buvo keletas.

Tą žodį — keletas — jis pavartojo taip kasdieniškai! Jeigu jų buvo keletas, vadinasi, valdžia apie juos nuslėpė.

— Arkadijus nužudytas šių metų vasarį.

— Mažas berniukas?

— Ketverių metukų.

— Prisimenu ir jį. Tai buvo neseniai. Iki tol vis tobulinau sistemą. O tu vis dar nesupratai, kad tai aš? Pirmos žmogžudystės nebuvo tokios aiškios. Bet ir negalėjau veikti pernelyg akivaizdžiai. Turėjo būti kas nors, iš ko tik tu ir pažintum.

Negalėjau šiaip imti ir pasirašyti. Matai, aš duodavau ženklus tau, tik tau vienam.

— Nesuprantu, apie ką šneki.

— Broluži, aš niekada netikėjau, kad tu numirei. Visuomet žinojau, kad esi gyvas. Ir visada troškau tik vieno — susigrąžinti tave. Tai buvo vienintelė mano svajonė.

Kas skambėjo Andrejaus balse — pyktis, meilė ar šie jausmai sumišę? Ar vienintelė jo svajonė buvo susigrąžinti brolį, ar sugrįžti pas jį? Andrejus nusišypsojo. Tai buvo šilta šypsena, plati ir nuoširdi, tarsi ką tik išlošus kortomis.

— Tavo paikas nerangus broliukas neklydo dėl vieno dalyko — dėl tavęs. Bandžiau įtikinti mamą, kad tu gyvas. Bet ji nekreipė į mane dėmesio. Buvo įsitikinusi, kad kažkas pagavo tave ir nužudė. Kalbėjau, jog tai netiesa, sakiau, kad tu pasprukai kartu su mudviejų laimikiu. Prižadėjau rasti tave, o radęs nebepykti, tau atleisti. Bet ji nenorėjo nė klausyti. Tiesiog išprotėjo. Pamiršo, kas aš toks, ir ėmė laikyti mane tavimi. Vadino mane Pavlu ir prašydavo padėti jai, kaip kad tu jai padėdavai. Gerai, maniau, būsiu tavimi, nes taip lengviau, tegul tik būna laiminga, bet užteko man vos kartą suklysti ir mama suprato, kad aš — tai ne tu. Ji įsiuto, puolė manęs mušti ir mušė tol, kol išdūko jos pyktis. O tada vėl ėmė gedėti tavęs. Ji niekada nesiliovė raudojusi dėl tavęs. Kiekvienas turi motyvą gyventi. Tu buvai jos motyvas. Bet taip pat ir mano. Skirtumas tas, kad aš tikėjau tave esant gyvą.

Levas klausėsi tartum vaikas, sėdintis priešais suaugusįjį, netekęs žado iš nuostabos, sužinojęs kas ir kaip. Jis nebeįstengė nei rankų pakelti, nei atsistoti, bijojo net krustelėti, kad nepertrauktų brolio. O Andrejus kalbėjo:

— Kai mamos nervai visai pakriko, man teko pačiam rūpintis savim. Laimei, žiema netrukus baigėsi ir atsirado šiokio tokio maisto. Iš mūsų kaimo liko gyvų tik dešimt žmonių, jei su tavim — vienuolika. Kiti kaimai visiškai ištuštėjo, išmirė. Kai pavasarį ištirpo sniegas, jie dvokė, ištisi kaimai — vien pūvantys lavonai, ligų židiniai. Nebuvo galima net prisiartinti. Bet žiemą buvo tylu ramu. Ir visą tą laiką eidavau į mišką medžioti, kiekvieną vakarą vienui vienas. Tyrinėjau pėdsakus. Šaukiau tave, rėkiau tavo vardą medžiams. Bet tu negrįžai.

Levas, tarsi jo smegenys nespėtų perprasti žodžių, išlukštenti jų prasmės, tik dabar neryžtingai paklausė:

— Tu žudei tuos vaikelius, nes manei, kad aš tave palikau?

— Žudžiau juos, kad tu mane surastum. Žudžiau, kad tu pareitum namo. Žudžiau, kad duočiau tau žinią. Kas dar būtų galėjęs suprasti ženklus iš mudviejų vaikystės? Žinojau, kad pagal tuos ženklus tu seksi mane, kaip eidavai pėdsakais sniege. Juk tu — medžiotojas, geriausias medžiotojas pasaulyje. Nežinojau, ar tu dirbi milicijoj. Kai pamačiau tą tavo nuotrauką, kreipiausi į Pravdos redakciją. Klausiau tavo vardo. Aiškinau, kad mudu pasimetėm ir kad tavo vardas turėtų būti Pavlas. Man pasakė, kad tavo vardas — ne Pavlas ir kad žinios apie tave įslaptintos. Meldžiau bent pasakyti man, kokioj divizijoj kariavai. Net ir to neišgavau. Aš irgi buvau kareivis. Ne toks kaip tu, ne didvyris, ne išskirtinis. Bet supratau bent tiek, kad turėjai tarnauti ypatingajame dalinyje. Iš to, kaip buvo slepiamas tavo vardas, padariau išvadą, kad tu greičiausiai tarnauji arba kariuomenėj, arba saugume, arba vyriausybėje. Žinojau, kad esi svarbus asmuo, kitaip ir būti negali. Tau prieinama informacija apie tas žmogžudystes. Aišku, galėjo būti ir kitaip. Buvau įsitikinęs: jei nužudysiu daug vaikų ir įvairiose vietose, tu tikrai mane suseksi, kad ir kur dirbtum. Neabejojau, kad suprasi — tai mano darbas.

Levas palinko. Jo brolis atrodė toks romus, Jo argumentai buvo tokie nuoseklūs. Levas paklausė:

— Kaip tu toliau gyvenai, brolau?

— Po badmečio? Kaip ir visi: per karą buvau paimtas į kariuomenę. Per kautynes pamečiau akinius ir suklupęs atsidūriau vokiečių rankose. Patekau į nelaisvę. Kai grįžau į Rusiją kaip karo belaisvis, mane suėmė, tardė, mušė. Grasino pasodinti į kalėjimą. Aiškinau jiems: kaip galėjau būti išdavikas, kad beveik nieko nematau? Šešis mėnesius išgyvenau be akinių. Mačiau ne toliau nosies galo. Kai tik, būdavo, pamatau vaiką, vis manydavau, kad tai tu. Mane turėjo sušaudyti. Bet sargybiniai juokdavosi iš manęs, kad už visko kliūvu. Nuolat griuvinėdavau, kaip vaikystėj. Ir likau gyvas. Buvau per kvailas ir per daug nerangus, kad būtų patikėję, jog galėčiau būti vokiečių šnipas. Jie užsirašė mano vardą ir pavardę, primušė ir paleido. Sugrįžau čionai. Net ir čia žmonės manęs nekentė, vadino išdaviku. Bet tai manęs nepalaužė. Aš turėjau tave. Visas mano gyvenimas buvo nukreiptas į vieną tikslą — susigrąžinti tave.

— Ir tada ėmei žudyti?

— Iš pradžių žudžiau čia, Rostovo srityje. Bet po pusmečio susivokiau, kad tu gali gyventi bet kurioje šalies vietoje. Tada įsidarbinau ragintoju, kad galėčiau važinėti. Man rūpėjo po visą mūsų šalį paskleisti ženklų, pagal kuriuos tu galėtum mane susekti.

— Ženklų? Bet juk tai buvo vaikai, kažkieno sūnūs ir dukros.

— Iš pradžių žudžiau gyvūnus, sugavęs juos taip, kaip mudu sugavom tą katę. Bet iš to nieko neišėjo. Niekas nekreipė dėmesio. Niekas nesusirūpino, niekam nepranešė. Turbūt nebuvo jokio oficialaus raporto, kuris būtų atėjęs iki tavęs, kaip kad norėjau. Sykį miške atsitiktinai sutiktas vaikas mane paklausė, ką aš darau. Paaiškinau, jog palieku masalą. Bet supratau, kad tas vaikas būtų kur kas geresnis masalas. Negyvą mergaitę žmonės tikrai pastebės. Kaip manai, kodėl tiek vaikų nužudžiau žiemą? Kad sniege palikčiau pėdsakus, kuriais tu eitum. Gal sakysi, kad nesekei jais gilyn į mišką?

Levas klausėsi tylios brolio šnekos net palinkęs. Dabar jis atsilošė.

— Andrejau, tu turi šeimą. Ten viršuj mačiau tavo vaikus — jie tokie pat kaip nužudytieji. Turi tris gražias dukrytes. Argi nesupranti, kad tai, ką darei, nedora?

— Tai buvo būtina.

— Ne.

Andrejus įsiutęs trenkė kumščiu į stalą.

— Neturi teisės ant manęs pykti! Tau niekad nerūpėjo susirasti mane! Neparėjai namo! Žinojai, kad aš gyvas, bet tau nerūpėjo! Pamiršai nerangųjį kvailiuką Andrejų! Jis tau buvo tuščia vieta! Palikai mane sušiktai išprotėjusiai motinai kaime, pilname pūvančių lavonų! Ne tau mane teisti!

Levas žvelgė į brolio veidą, ūmai pasikeitusį, pykčio iškreiptą. Ką jam teko iškęsti? Kokį siaubą? Bet metas gailėtis ir pateisinti seniai baigėsi. Andrejus nusišluostė prakaitą nuo kaktos ir kalbėjo jau ramiau:

— Nežinojau, kaip kitaip tave priversti mane susirasti, kaip atkreipti tavo dėmesį. Tu galėjai ieškoti manęs. Bet neieškojai. Išplėšei mane iš savo gyvenimo. Išbraukei iš atminties. Laimingiausia mano gyvenimo akimirka buvo tada, kai mudu sugavom tą katę, kai veikėm išvien. Kai mudu buvom drauge, niekada nejaučiau, kad pasaulis yra neteisingas, net kai neturėjom ko valgyti, net kai buvo velnioniškai šalta. Bet kai tas vyras tave pagrobė, o aš likau vienas, kai kas pasikeitė.

— Andrejau, aš buvau jaunas, sužeistas, trenktas per galvą. Buvau sutrikęs, išsigandęs.

— Kai pirmąsyk pamačiau tavo nuotrauką, buvau laimingas, labai laimingas. Bet kuo toliau, tuo labiau mane ėmė pyktis. Tu mane išdavei. Tu buvai vienintelis geras dalykas mano gyvenime. O paskui pamiršai mane.

— Paklausyk manęs! Aš tada vos nemiriau. Nesuvokiau, kas atsitiko. Tas vyras, kuris mane pagrobė, ketino mane užmušti. Jis norėjo mane sumaitinti sūneliui, išgelbėti jį. Bet kai mes pasiekėm jo namus, vaikas buvo jau miręs. Argi nepameni, kad tas žmogus trenkė man per galvą?

— Pamenu.

— Aš net savo vardo neprisiminiau. Praėjo kelios savaitės, kol atsigavau. Tuomet jau buvau Maskvoj. Mes išvykom iš kaimo, ieškojom maisto. Aš prisiminiau tave. Prisiminiau mūsų mamą. Prisiminiau, kaip gyvenom kartu. Žinoma, kaipgi kitaip! Bet ką turėjau daryti, kaip manai? Nebuvo kito kelio. Kaip galėjau, taip gyvenau.

Andrejus susišlavė kortas ir ėmė jas maišyti.

— Galėjai ieškoti manęs, kai paūgėjai. Bet nesiteikei. Aš nė pavardės nepasikeičiau. Žmogui prie valdžios nebūtų buvę sunku mane rasti.

Levas pripažino, jog tai tiesa. Jis galėjo susirasti brolį. Galėjo bent ieškoti. Bet jis stengėsi nubraukti praeitį. O dabar žmogžudystėm brolis užkirto Levui kelią į savo gyvenimą.

— Andrejau, aš visą gyvenimą stengiausi pamiršti praeitį. Užaugau bijodamas akistatos su įtėviais. Bijojau priminti jiems praeitį, nes taip būčiau priminęs, kad jie norėjo mane nužudyti. Aš kas naktį pabusdavau išpiltas prakaito, pakraupęs, bijodamas, kad jie galbūt dar apsigalvos ir vis tiek nudobs mane. Dariau ką tik begalėdamas, kad jie mane pamiltų. Skyriau jiems visą dėmesį. Tai buvo išlikimo klausimas.

— Tu, Pavlai, visada stengeisi apsieiti be manęs. Visada norėjai manęs atsikratyti.

— Ar žinai, ko atėjau?

— Nužudyti manęs. Ko gi dar siekia medžiotojas? Kai mane nužudysi, manęs nekęs, o tave mylės. Taip, kaip buvo visada.

— Netiesa, už tai, kad stengiausi tave sustabdyti, buvau apkaltintas išdavyste.

Andrejus atrodė nuoširdžiai nustebęs.

— Kodėl?

— Brolyti, kaltę už tavo žmogžudystes jie suvertė kitiems žmonėms. Per tave tiesiogiai ar netiesiogiai žuvo daugybė nekaltų žmonių. Ar supranti? Tavo nusikaltimai suteršė valstybę.

Andrejaus veidas persimainė. Galiausiai jis tarė:

— Aš parašysiu prisipažinimą.

Dar vieną prisipažinimą. Ir ką gi jis prisipažins?

Aš, Andrejus Trofimovičius Sidorovas, esu žmogžudys.

Brolis jo nesuprato. Niekam nereikia jo prisipažinimo, niekam nerūpi jo apkaltinti.

— Andrejau, aš atėjau ne tam, kad išgaučiau tavo prisipažinimą. Mano tikslas — kad tu nebežudytum vaikų.

— Aš neketinu tavęs stabdyti. Aš pasiekiau tai, ko norėjau. Dabar žinai, kad aš gyvas. Ir turėtum apgailestauti, kad neieškojai manęs anksčiau. Pagalvok, kiek gyvybių būtum išsaugojęs.

— Tau galvoj negerai.

— Norėčiau, kad prieš nužudydamas mane dar kartelį suloštam su manim kortomis. Labai prašau, broluži! Padaryk man tą paskutinę paslaugą.

Andrejus padalijo kortas. Levas žvilgtelėjo į jas.

— Tik vieną partiją, broluži, būk geras. Jei lošim, leisiuosi tavo nužudomas. Jei ne — priešinsiuos.

Levas paėmė kortas, ne todėl, kad būtų pabūgęs grasinimo, bet kad laimėtų laiko mintims surikiuoti. Reikia įsivaizduoti, jog tai ne Andrejus, o visai svetimas žmogus. Juodu pradėjo lošti. Andrejus susikaupė ir atrodė visai patenkintas. Kažkas subrazdėjo. Levas sunerimęs apsidairė. Laiptų viršuje stovėjo graži maža mergaitė susivėlusiais plaukučiais, ji slėpėsi — maža nedrąsi smalsi stebėtoja. Andrejus atsistojo.

— Nade, tai mano brolis Pavlas.

— Tas, apie kurį man pasakojai?

— Taip, tas pats.

Nadė pažvelgė į Levą, o paskui — į tėvą.

— Kodėl man nepasakei, kada jis ateis?

— Ir pats nežinojau.

Nadė kreipėsi į Levą:

— Gal jūs alkanas? Ar toli keliavot?

Levas nesumojo, ką atsakyti. Už jį atsiliepė Andrejus:

— Grįžk į lovą.

— Aš jau išsibudinau ir dabar nebeužmigsiu. Tik gulėjau viršuj ir klausiausi, ką judu kalbat. O gal galėčiau pasėdėti su jumis? Juk ir man norisi pabūti su tavo broliu. Aš niekuomet nesu mačiusi jokių tavo artimųjų, nors labai norėčiau su jais susipažinti. Leisk, tėti, ką?

— Pavlas toli keliavo, kol mane surado. Mudu turim daug šnekos.

Levui reikėjo atsikratyti mažylės. Jis nenorėjo bičiuliautis su ta šeima — beje, savo šeima: prasidėtų ilgos šnekos, degtinė, stiklinė po stiklinės, šalta mėsa užkandos ir kamantinėjimas apie jo praeitį. Juk atėjo čionai žudyti. Jis paklausė:

— Gal galėtum atnešti mums arbatos, jei turite?

— Taip. Aš moku išvirti. Gal pažadinti mamą?

Andrejus tarstelėjo:

— Nereikia. Tegul miega.

— Tada pati užplikysiu.

— Gerai, pati užplikyk.

Mergaitė nusišypsojo ir nuskubėjo aukštyn.

Nadė lipo laiptais ir jaudinosi. Tėčio brolis dailus ir, žinoma, gali papasakoti daugybę įdomių nuotykių. Maža to — jis buvo kareivis, didvyris. Jis galėtų jai paaiškinti, kaip tapti karo lakūne, naikintoja. Mergaitė atidarė duris ir išsižiojo: jų virtuvėj stovi kažkokia moteris. Graži. Stovi ir nejuda. Vieną ranką laiko už nugaros. Tarsi koks milžinas būtų įkėlęs ją pro langą ir pastatęs čia — kaip kokią lėlytę lėlių namuke.

Raisa laikė peilį už nugaros ir spaudė geležtę prie suknelės, gautos tik šį rytą. Jau be galo ilgai laukė už durų. Kažkas čia ne taip. Teks jai pačiai užbaigti reikalą. Įėjusi apsiramino, žmonių name mažai. Dvi lovos. Dvi dukros ir motina. O kas ta mergaitė, stovinti priešais? Pro kur ji įėjo? Ji atrodo laiminga ir nudžiugusi. Name — jokio sambrūzdžio, jokio nerimo. Kol kas visi gyvi.

— Aš vardu Raisa. Ar mano vyras čia?

— Pavlas?

Pavlas — kodėl jis pasivadino Pavlu? Tuo senuoju vardu?

— Taip, Pavlas.

— O aš Nadė. Malonu jus matyti. Dar niekada nebuvau susitikusi su jokiu tėčio giminaičiu.

Raisa vis dar spaudė peilį už nugaros.

— Kur mano vyras?

— Apačioj.

— Norėčiau tik pranešti jam, kad aš čia.

Raisa pasuko prie laiptų, laikydama peilį taip, kad Nadė nematytų jo geležtės. Stumtelėjo duris.

Labai iš lėto, klausydamasi balsų, Raisa leidosi laiptais — įsitempusi, drebėdama, laikydama peilį priešais. Vis galvojo, kad kuo ilgiau dels, tuo sunkiau bus nužudyti tą žmogų. Nulipusi žemyn išvydo sutuoktinį lošiantį kortomis.

*

Vasilijus liepė savo žmonėms apsupti namą, kad niekas negalėtų pasprukti. Su juo buvo iš viso penkiolika pareigūnų, daugiausia vietinių, kurių gerai nepažino. Bijodamas, kad jie gali suimti Levą ir jo žmoną vadovaudamiesi statutu, Vasilijus panoro viską spręsti pats. Jis baigs tą reikalą čia pat, kad neliktų jokių įkalčių, galinčių sušvelninti jų kaltę. Vasilijus nužingsniavo su užtaisytu ginklu. Su juo ėjo dar dviese. Vadas pamojo jiems laukti.

— Man reikia penkių minučių. Neikit į namą, kol nepašauksiu. Aišku? Į vidų neiti. Jei po penkių minučių dar nebūsiu išėjęs, šturmuojat namą ir visus nukaunat. Supratot? Nudėti kiekvieną.

*

Raisa peilį laikė atkišusi, bet jos ranka drebėjo. Ji negalės. Negalės nužudyti to žmogaus. Jis lošia kortomis su jos vyru. Tai jį sužmogino, keitė jo padėtį. Tai ją trikdė. Levas kreipėsi į ją:

— Aš padarysiu kas reikia.

— Kodėl kortuoji su juo?

— Nes jis mano brolis.

Viršuje pasigirdo klyksmas. Klykė mažoji. Šūkalojo vyriškas balsas. Pabudo ir kitos mergaitės. Kol visi gaudėsi, kas čia vyksta, Vasilijus jau stovėjo laiptų viršuje plačiai išsišiepęs, atkišęs revolverį. Jis stebėjo sceną ir taip pat sutriko pamatęs kortas ant stalo.

— Taip toli keliavot sužaisti kortomis? O aš maniau, kad persekiojat tariamąjį vaikų žudiką. Gal tai toks naujoviškas jūsų tardymas?

Levas pavėlavo. Jis nebegalės nužudyti Andrejaus, kai į jį patį nutaikytas ginklas. Jei tik staigiau pasisuks, bus nušautas. O Andrejus liks laisvas. Jam nepavyko. Užuot veikęs, jis prašneko:

— Vasilijau, prašau išklausyti mane.

— Išklausysiu, kai maldausit pasigailėti. Klaupkitės.

Levas suklupo. Vasilijus prispaudė vamzdį jam prie galvos.

— Raisa, noriu matyti jus klūpančią šalia vyro. Nagi!

Ji pakluso. Vasilijus nusitaikė jai į pakaušį. Levas sušuko:

— Ne!

— Atsimenat tai, Levai? Noriu, kad matytumėt. Man buvo smagu jus medžioti. Bet dabar jau baigta.

Vasilijus nudobs ją su džiaugsmu; kodėl Levas paaukojo savo... ir jo minčių gija nutrūko. Jis žvilgtelėjo į pilvą...

Dantytasis Andrejaus peilis, kuriuo jis papjovė daugiau kaip 44 vaikus, įsmigo Vasilijui į nugarą ir išlindo pro pilvą. Levas pašoko ir ištraukė ginklą Vasilijui iš rankos; Vasilijus susmuko, jam iš burnos paplūdo kraujas. Raisa atsikėlė ir atsistojo šalia Levo.

— Mums liko mažai laiko.

Andrejus tebestovėjo ir laukė. Levas nusitaikė tiesiai virš brolio akinių lankelio.

Pasigirdo šauksmas:

— Ką jūs darot?!

Levas atsigręžė. Laiptų apačioje stovėjo Nadė. Raisa šūktelėjo:

— Levai, nagi!

Raisa ištiesė ranką, uždėjo pirštus Levui ant plaštakos ir abu sykiu paspaudė gaiduką. Revolveris iššovė ir trenkė atgal. Andrejaus galva loštelėjo ir jis susmuko ant grindų.

Išgirdę šūvį, ginkluoti pareigūnai šturmavo namą ir nudundėjo laiptais žemyn. Raisa ir Levas išmetė revolverį. Būrio vadas spoksojo į Vasilijų. Levas bedė pirštu į Andrejų ir prabilo pirmas:

— Šis žmogus buvo žudikas. Jūsų viršininkas žuvo bandydamas jį suimti.

Levas pakėlė juodąjį lagaminėlį. Dar nenutuokdamas, ar teisingai spėjo, atsegė. Rado stiklainį, išklotą popieriais. Atsuko dangtelį ir iškratė stiklainį ant stalo, tiesiai ant kortų. Paskutinės brolio aukos skrandis, suvyniotas į Pravdos egzempliorių. Levas pridūrė:

— Vasilijus žuvo kaip didvyris.

Pareigūnai apstojo stalą ir spoksojo į kraupųjį radinį, o Levas pasitraukė į šalį. Nadė žiūrėjo į jį nenuleisdama akių. Jose spindėjo tėvo įtūžis.

Maskva Liepos 18-oji

Levas stovėjo priešais majorą Gračiovą tame pačiame kabinete, kuriame kitados atsisakė įduoti žmoną. Levas nepažinojo šio majoro, nebuvo net girdėjęs apie tokį. Bet nenustebo, kad šis tas vadovybėje pasikeitė. Valstybės saugumo sistemos viršūnėse niekas ilgai neužsibūdavo, o juk nuo tos dienos, kai čia stovėjo, prabėgo jau keturi mėnesiai — visai pakankamas laikotarpis pakeisti bent pusei darbuotojų. Šįsyk jiedviem nebegrėsė netikėta tremtis, juo labiau kelionė į Gulagą. Jų likimas bus nulemtas čia ir šiandien.

Majoras Gračiovas kalbėjo:

— Anksčiau jūsų viršininkas buvo majoras Kuzminas, paskirtas Berijos. Dabar jie abu suimti, o jūsų byla perduota man.

Priešais jį gulėjo aplamdyta byla, konfiskuota Priuralske, tik dabar jau ir krauju aptaškyta. Gračiovas sklaidė jos lapus, nuotraukas, pareiškimus, teismo protokolų nuorašus.

— Tame rūsyje radom trijų skrandžių likučius; du iš tų skrandžių buvo apkepinti. Jie buvo išpjauti iš vaikų kūnų, bet pačių palaikų vis dar ieškom. Atrodo, buvot teisus. Andrejus Sidorovas buvo žmogžudys. Aš peržiūrėjau jo biografiją. Atrodo, jis buvo vokiečių nacistų pagalbininkas, kolaborantas, o po karo per klaidą vėl priimtas į mūsų visuomenę deramai neištyrus. Nedovanotina mūsų klaida. Ko gero, naciai jį pasirinko dėl nevikrumo ir nenuovokumo, mat jis atrodysiąs nekaltas. Ir pasiuntė jį atgal su instrukcijomis, kaip keršyti mums už pergalę prieš fašistus. Siaubingas kerštas — buvo užpuolami mūsų vaikai, taip kėsinantis į komunizmo ateitį. Kartu tai dar ir propagandos kampanija. Jie norėjo įtikinti mūsų liaudį, kad tokį pabaisą gali išugdyti mūsų visuomenė, nors iš tiesų jis buvo suklaidintas ir išmokytas Vakaruose, kai buvo atplėštas nuo tėvynės, o paskui sugrįžo užnuodyta, svetima širdimi. Pabrėžiu, kad prieš Didįjį tėvynės karą nebuvo nė vienos tokios žmogžudystės.

Majoras stabtelėjo, paskui tarė žiūrėdamas į Levą:

— Ar ne taip ir jūs manėt?

— Kaip tik taip ir maniau.

Gračiovas padavė jam ranką.

— Jūs pavyzdingai pasitarnavot tėvynei. Aš įgaliotas pasiūlyti jums aukštesnes pareigas Valstybės saugumo organuose, aiški perspektyva padaryti politiko karjerą, jei tik norėsit. Laikai pasikeitė, Levai. Mūsų lyderis Chruščiovas pripažįsta, kad problemos, kurias jūs tyrėt, buvo nedovanotina Stalino laikų vadovybės klaida. Jūsų žmonai, be abejo, kaltinimai bus panaikinti. Kadangi ji padėjo jums susekti tą užsienio agentą, nebekyla klausimų dėl jos lojalumo. Jūsų abiejų popieriai bus švarūs. Jūsų tėvams bus grąžintas senasis butas, o jeigu jis jau užimtas, jie gaus geresnį.

Levas tylėjo.

— Ar nieko nepasakysit?

— Labai kilniaširdis pasiūlymas. Man didelė garbė. Jums aišku, kad aš veikiau nė negalvodamas apie paaukštinimą ar valdžią. Tik žinojau, kad būtina tą žmogų sustabdyti.

— Visiškai suprantu.

— Bet prašyčiau leidimo atsisakyti jūsų pasiūlymo. Užtat pats drįsiu prašyti kito dalyko.

— Ko gi jūs norite?

— Pageidaučiau vadovauti Maskvos žmogžudysčių skyriui. Jei tokio skyriaus nėra, imčiausi jį kurti.

— O kam toks skyrius reikalingas, Levai Stepanovičiau?

— Ką tik sakėte, kad žmogžudystės gali tapti ginklu, nukreiptu prieš mūsų visuomenę. Kai priešai negali skleisti savo propagandos įprastais būdais, jie griebiasi kitokių priemonių. Esu įsitikinęs, kad panašūs nusikaltimai — naujas mūsų kovos su Vakarais frontas. Jie bandys pakirsti mūsų visuomenės susitelkimą. Jeigu jie to imsis, aš juos stabdysiu.

— Gerai, sutinku.

— Ir norėčiau, kad majoras Nesterovas būtų perkeltas į Maskvą. Siūlyčiau jam dirbti su manim tame naujajame skyriuje.

Gračiovas, vos akimirką pasvarstęs, patenkintas nusišypsojo.

— Džiaugsiuos galėdamas perduoti tą pasiūlymą aukščiau.

*

Raisa laukė vyro gatvėje, žiūrėdama į Dzeržinskio paminklą. Levas išėjo iš pastato ir paėmė žmonai už rankos, taip įžūliai rodydamas švelnius jausmus, kuriuos, be abejo, smulkiai narstys prie daugybės Lubiankos langų prilipę žiūrovai. Bet jam tai nerūpėjo. Jiems niekas negresia, bent jau šiuo metu. Tai ilgai, taip ilgai, kiek retas gali tikėtis. Jis metė žvilgsnį į Dzeržinskį ir pagalvojo, kad neprisimena nė vienos to žmogaus pasakytos minties.

PO SAVAITĖS Maskva Liepos 25-oji

Levas su Raisa sėdėjo 12-ųjų vaikų namų, įsikūrusių netoli zoologijos sodo, direktoriaus kabinete. Levas pažiūrėjo į žmoną ir paklausė:

— Ko taip ilgai?

— Nežinau.

— Kažkas kliūva.

Raisa papurtė galvą.

— Nemanyčiau.

— Mudu nelabai patinkam direktoriui.

— O man jis pasirodė visai nieko.

— Bet ką jis galvoja apie mus?

— Ką gali žinoti!

— Manai, mes jam patikom?

— Ne taip jau svarbu, ką jis galvoja. Svarbu, kaip reaguos mergaitės.

Levas nerimaudamas atsikėlė ir tarė:

— Jis turi patvirtinti dokumentus parašu.

— Ir pasirašys. Dėl to bėdos nebus.

Levas vėl atsisėdo ir linktelėjo.

— Tu teisi. Aš nervinuosi.

— Ir aš.

— Kaip aš atrodau?

— Puikiai.

— Ar ne per daug oficialiai?

— Atsipalaiduok, Levai.

Durys atsidarė. Į kambarį įėjo direktorius, ko gero, įpusėjęs penktą dešimtį vyras.

— Šiaip taip jas suradau.

Kažin, pagalvojo Levas, ar tai tik metafora, ar jis tikrai ieškojo nenumanydamas, kur jos yra. Direktorius pasitraukė į šalį. Už jo stovėjo dvi mergaitės — Zoja ir Jelena, Michailo Zinovjevo dukrelės. Prieš keturis mėnesius jų tėvas buvo sušaudytas ant sniego savo kieme. Per tą laiką mergaitės labai pasikeitė — sublogo, išblyško. Jaunesnioji, vos ketverių metukų Jelena, buvo plikai nuskusta, o vyresnėlė, vienuolikos metų Zoja, trumpai apkirpta. Kaip čia neapteksi utėlėm!

Levas atsistojo, šalia ir Raisa. Jis kreipėsi į direktorių:

— Ar galėtume valandėlę pabūti vieni?

Nepatiko direktoriui toks pageidavimas. Bet jis pakluso ir išeidamas užvėrė duris. Mergaitės stovėjo nugara į duris, kuo toliau nuo atvykėlių.

— Zoja, Jelena, aš vardu Levas. Ar nepamenat manęs?

Nė viena neatsakė, abi žvelgė taip pat nepatikliai, lyg nujaustų pavojų. Zoja laikė jaunesniajai sesutei už rankos.

— Čia mano žmona Raisa. Ji mokytoja.

— Labas, Zoja, labas, Jelena. Ko judvi neprisėdat? Daug patogiau kalbėtis sėdint.

Levas paėmė dvi kėdes ir pastatė prie mergaičių. Jos, kad ir nenorom, pasitraukė nuo durų, atsisėdo, bet vis tiek laikėsi už rankučių ir tylėjo.

Levas ir Raisa pritūpė, kad į sesytes nežiūrėtų iš aukšto, bet įkyriai nesiartino. Mergaičių panagės buvo juodos, bet šiaip jau rankutės švarios. Aiškiai matyti, kad buvo paskubom rengiamos susitikimui — ir muilu kvepėjo, ir nešvara trenkė. Levas prabilo:

— Mudu su žmona norim suteikti jums namus, savo namus.

— Levas man sakė, kodėl judvi čia atsidūrėt. Nesinorėtų kalbėti apie tokius liūdnus dalykus, bet svarbu išsiaiškinti tai dabar.

— Nors aš ir bandžiau sustabdyti jūsų mamos ir tėčio žudiką, suprantu, kad jums esu toks pat kaip tas žmogus, kuris atėmė iš jūsų tėvus. Galiu jus patikinti, kad esu kitoks. Gal jums atrodys, kad gyvendamos su mumis jūs suteršit tėvų atminimą. Bet esu tikras, kad jūsų tėvai linkėtų jums visa ko geriausia. O gyvendamos šituose vaikų namuose jūs nieko nematysit. Neabejoju, kad po keturių mėnesių jūs tai supratot geriau nei kas kitas.

Paskui prašneko Raisa:

— Mes norim suteikti jums galimybių, kurių jūs netekot, nes jos iš jūsų buvo atimtos. Žinau, jums sunku apsispręsti. Judvi dar labai mažos. Deja, gyvenam tokiu metu, kai vaikams tenka priimti atsakingus sprendimus, tarsi jie būtų jau suaugę. Jeigu jūs liksite čia, jūsų gyvenimas bus sunkus ir vargu ar kada palengvės.

— Mes norim sugrąžinti jums vaikystę, norim, kad patirtumėt, kaip gera būti jaunam.

— Mes nesugrąžinsim jums tėvų ir neatstosim jų: tėvų atstoti negali niekas. Mes norim tapti jūsų globėjais. Mes rūpinsimės jumis, maitinsim jus ir suteiksim jums pastogę. Jūs neprivalėsit mūsų mylėti. Galėsit ir nemėgti mūsų, nors mes tikimės, kad to nebus. Galite pasinaudoti proga ištrūkti iš čia. Ir neprivalote mums už tai kaip nors atsilyginti.

— Jeigu jūs atsisakysit, mes pasistengsim rasti jums kitą šeimą, kuri jūsų pageidautų, bet neprimintų praeities. Jeigu jums taip būtų lengviau, galit mums tiesiai sakyti. Deja, Zoja ir Jelena, aš negaliu pakeisti to, kas buvo. Ir vis dėlto mudu galim pasiūlyti jums geresnę ateitį. Kaip jau sakė žmona, mes nieko nesitikim iš jūsų už tai. Judvi turėsit viena kitą. Turėsit atskirą kambarį. Bet jūs visuomet žinosit, kad aš esu tas žmogus, kuris atėjo į jūsų sodybą suimti jūsų tėčio. Gal ilgainiui tas prisiminimas taps ne toks skaudus, bet jūs to niekuomet nepamiršit. Tai temdys mūsų santykius. Vis dėlto tikiu, kad tai praeis, nes pats esu tai patyręs.

Mergaitės sėdėjo tylomis, įbedusios akis į Levą ir Raisą. Tarsi ir negirdėtų, kas joms kalbama, sėdėjo ant kėdžių vis taip pat nė nekrustelėdamos, susiėmusios už rankučių. Raisa tarė:

— Jūsų valia atsakyti — taip ar ne. Galite prašyti mus, kad rastume jums kitą šeimą. Kaip pasakysit, taip ir bus.

Levas atsistojo.

— Mudu su žmona einam pasivaikščioti. Paliekam abi pasišnekėti. Pabūkit vienos, pasitarkit. Jauskitės šiame kambaryje laisvai. Nuspręskit, kaip norit. Jums nėra ko baimintis.

Levas užėjo mergaitėms už nugaros ir atidarė duris. Raisa atsikėlė ir žengė į koridorių, paskui ir Levas, išeidamas jis uždarė duris. Juodu nuėjo koridorium tolyn, dar nė sykio gyvenime nebuvo taip jaudinęsi.

*

Kai mergaitės liko kabinete vienos, Zoja stipriai apkabino sesutę.

Padėka

Man pasisekė, kad turėjau nuostabų PFD agentūros agentą St Johną Donaldą, paskatinusį mane parašyti šią knygą. Esu jam už tai be galo dėkingas, taip pat už visokeriopą paramą. Dėkoju ir Georginai Lewis, ir Alice’ai Dunne už pagalbą, ji labai pravertė rašant. Svarstydamas įvairius variantus džiaugiausi Sarah Ballard atsiliepimais, kuriuose taip puikiai derėjo kritika ir padrąsinimas. Pagaliau — žinoma, čia daug prisidėjo PFD, — noriu padėkoti Jamesui Gilliui už tai, kad jis ėmėsi šios knygos, vos ji buvo baigta, ir tik tam, kad pareikštų, jog ji nėra baigta, ir priverstų mane ją perrašyti. Jo entuziazmas buvo labai pravartus ir vertingas.

Mano redaktoriai, Suzanne Baboneau iš Simon & Schuster UK ir Mitchas Hoffmanas iš Grand Central Publishing, buvo nuostabūs. Buvo gera dirbti su jais abiem. Ačiū Jessicai Craig, Jimiui Rutmanui ir Natalinai Saninai. Natalina maloniai nurodė kai kurias klaidas, mano padarytas minint rusų tikrinius vardus ir aprašant Rusijos tikrovę.

Ypač vertinu Bobą Bookmaną iš CAA už visus patarimus ir už tai, kad suvedė mane su Robertu Towne’u. Robertas — man jis rašytojo pavyzdys — rado laiko su manim pasamprotauti apie knygos metmenis vėlyvame jos rašymo etape. Savaime aišku, tai mane labai įkvėpė.

Sulaukiau būrelio ir neprofesionalių, bet uolių skaitytojų. Nepaprastai daug man padėjo Zoe Trodd. Alexandra Arlango ir jos mama Elizabeth skaitė visas pataisytas romano versijas ir kiekvienąsyk pateikdavo labai vertingų išsamių komentarų. Nežinau, kaip joms ir atsidėkoti. Ne kas kitas, tik Alexandra, bendrovėje Qwerty Films dirbdama su Michaelu Kuhnu, Emmeline’a Yang ir Colleena Woodcock, leido man pirmąsyk atitrūkti nuo rašymo. Tai įvyko renkant medžiagą pjesei, kurią jiems rašiau; kaip tik tada perskaičiau apie Andrejų Čikatilą ir susipažinau su jo gyvenimo faktais.

Daug žmonių padėjo man užbaigti šią knygą, bet užvis labiausiai — Benas Stephensonas. Niekada dar nebuvau toks laimingas kaip pastaraisiais metais.

Ką dar skaityti

Niekuomet nebūčiau galėjęs parašyti šio romano, jei prieš tai nebūčiau skaitęs daugelio autorių atsiminimų, dienoraščių ir literatūros kūrinių. Tiriamuoju darbu mėgavausi ne mažiau nei pačiu rašymu, todėl dauguma šioje knygoje minimų dalykų yra kruopščiausių tyrimų vaisius. Mažai tos medžiagos pateko į patį kūrinį. Turiu pabrėžti, kad tik man vienam tenka atsakomybė už visus nuokrypius nuo istorinės tiesos ir už laisvą jos traktavimą romane.

Januszo Bardacho memuaruose Man is Wolf to Man (Žmogus žmogui — vilkas; bendraautorė Kathleen Gleeson, Scribner 2003) įspūdingai parodytos pastangos išgyventi stalininės Rusijos lageriuose. Šia tema verta paskaityti dar dvi knygas:

Anne’os Applebaum „Gulagą” (Penguin 2004) ir Aleksandro Solženicyno Gulago archipelagą (anglų kalba Harvil 2003).

Istoriniam fonui nušviesti radau šias knygas: Roberto Conquesto The Harvest of Sorrow (Sielvarto pjūtis, Pimlico 2002), Simono Sebago Montefiorees „Staliną” (Phoenix 2004) ir Shelios Fitzpatrick Everyday Stalinism (Kasdieninis stalinizmas, Oxford University Press 1999). Jas verta perskaityti.

Tam, kas nori pasigilinti į Rusijos saugumo ir milicijos darbo metodus, verta paskaityti Anthony Olcotto Russian Pulp (Rusiška lektūra; Rowman & Littlefield 2001): ten ne tik smulkiai aprašoma pati teisėsaugos sistema, bet ir minimi jos atspindžiai literatūroje. Boriso Levitskio The Uses of Terror (Teroro praktika; Coward, McCann & Geoghergan Inc. 1972) yra neįkainojamas šaltinis norinčiajam suprasti arba bent pabandyti suprasti MGB intrigas. Pagaliau Roberto Culleno The Killer Department (Žmogžudysčių skyrius; Orion 1993) aiškiai išdėsto tikrų Andrejaus Čikatilos nusikaltimų tyrimo eigą.

Apie visas tas knygas galiu tarti tik pačius geriausius žodžius.

Content

Смит Том Роб Vaikas 44