Smith L J

Vampyrės dienoraštis • Pabudimas

Versta iš: L. J. Smith The Vampyre Diaries

THE AWAKENING

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

ISBN 978-9955-38-764-0

The Vampyre Diaries: The Awakening

Copyright © 1991 by Daniel Weiss Associates, Inc. and Lisa Smith

All rights reserved. Printed in the United States o. America. No part of thes book may be used or reproduced in any manner whatsoever withouth written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles ant reviews. For information address HarperCollins Children’a Books, a division of HarperCollins Publishers, 1350 Avenue of the Americas, New York, NY 10019.

www.harperteen.com

Published by arrangement with Rights People, London

Cover image © Warner Bros.

Television Entertainment, Inc.

All Rights Reserved.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Viktorija Labuckienė, 2010

© Leidykla „Alma littera“, 2010

Redaktorė Simona Kaziukonytė

Korektorės Marijona Treigienė, Indrė Petrėtytė

Džudei, mano brangiai bičiulei ir sesutei

Štai tie, kuriems ypač dėkoju:

Anne Smith, Peggy Bokulic, Anne Marie Smith

ir Laurai Penny – už žinias apie Virdžiniją,

Jack ir Sue Check – apie visas vietos realijas.

Orkestras užgrojo lėtą šokį. O jis tebežiūrėjo į ją, gėrė ją žvilgsniu. Tomis žaliomis akimis, pajuodusiomis nuo geismo. Staiga mergina pajuto, kad jis, ko gero, prisitrauks ją ir stipriai pabučiuos netardamas nė žodžio.

– Gal norėtum pašokti? – tyliai tarė ji. Žaidžiu su ugnimi, su kažkuo man nesuprantamu, ūmai pagalvojo. Ir tą pat akimirką suprato bijanti. Širdis ėmė daužytis. Sakytum, tos žalios akys skverbėsi į sielos gilumą, o nuojauta kuždėjo: „Saugokis!“ Instinktas, išlikęs nuo neatmenamų laikų, liepė jai bėgti, sprukti.

Tačiau ji nė nekrustelėjo.

1

Rugsėjo 4

Mielasis dienorašti,

šiandien turi įvykti kai kas baisaus.

Nežinau, kodėl taip parašiau. Tai kvaila. Nėra jokio pagrindo sielotis, turiu dėl ko jaustis laiminga, bet...

Bet štai pusę šešių ryto pabudau ir išsigandau. Tikinau save, kad mane trikdo Prancūzijos ir šio krašto laiko skirtumas. Tik argi dėl to turėčiau taip bijoti? Jaustis tokia vieniša?

Užvakar, su teta Džudita ir Margarita važiuojant namo iš oro uosto, mane apėmė keistas jausmas. Kai įsukom į mūsų gatvę, staiga pagalvojau: „Mama ir tėtis laukia mūsų namie. Guldau galvą, kad jie stovi balkone arba svetainėj ir žiūri pro langą. Juk jie turbūt labai manęs pasiilgo.“

Žinau. Tai skamba be galo kvailai.

Tačiau net kai išvydau namą ir tuščią balkoną, vis dar jaučiau tą patį. Užbėgau laiptukais, paklebenau duris ir pabeldžiau plaktuku. O kai teta Džudita atrakino duris, puoliau vidun ir sustojau prieškambary: bene išgirsiu nulipant laiptais mamą arba tėtį šūktelint iš savo kabineto.

Tuo tarpu teta Džudita su trenksmu pastatė lagaminą ant grindų, garsiai atsiduso ir tarė: „Štai mes ir namie.“ Margarita nusijuokė. O mane užplūdo klaikiausias jausmas, kokį tik kada nors buvau patyrusi. Niekuomet iki tol nesijaučiau tokia pražuvėlė.

Namie. Aš namie. Kodėl tai skambėjo kaip melas?

Esu gimusi čia, Fels Čerče. Nuo pat mažens gyvenau šiame name. Štai tas pats senas miegamasis, kurio grindyse įdegintos žymės, mat čia mudvi su Karolina dar būdamos penktokės bandėm paslapčiom rūkyti ir vos neuždusom. Pro langą matau didžiąją cidoniją, į kurią užpernai per mano gimimo dieną Metas su kitais vaikinais įsiropštė pažiūrėti, ką mes čia veikiam. Čia mano lova, mano krėslas, mano tualetinis staliukas.

Tačiau dabar kažkas man pasirodė keista, tarsi tai būtų svetima vieta. Tai aš ne savo vietoj. Ir štai kas blogiausia: jaučiu, jog kažkur yra ta mano vieta, o rasti jos negaliu.

Vakar buvau per daug pavargusi eiti į įvadinę pamoką. Mereditė paėmė man tvarkaraštį, bet net neturėjau jėgų kalbėtis su ja telefonu. Teta Džudita visiems skambinantiems sakė, kad aš dar neprisitaikiau prie kitos laiko juostos ir ilsiuosi, bet pati per pietus įdėmiai mane stebėjo.

Ir vis dėlto šiandien eisiu pasimatyti su draugais. Ketinam susitikti automobilių stovėjimo aikštelėje prieš pamokas. Gal tai mane ir gąsdina? Ar aš jų bijau?

Elena Gilbert stabtelėjo. Pažiūrėjo į paskutinę parašytą eilutę ir papurtė galvą, tebelaikydama plunksną viršum bloknotėlio mėlynais aksomo viršeliais. Paskui staigiai pakėlė galvą ir sviedė plunksną sykiu su bloknotu į didelį švieslangį; daikčiukai atšoko nuo stiklo ir dusliai šleptelėjo ant palangės.

Visa tai absurdiška!

Nuo kada ji, Elena Gilbert, bijo susitikti su žmonėmis? Nuo kada ji apskritai ko nors bijo? Mergina atsistojo ir piktai subruko rankas į raudoną šilkinį kimono. Net nežvilgtelėjo į prašmatnų Viktorijos stiliaus veidrodį virš brangaus tualetinio staliuko: ji ir be to žinojo, ką ten pamatytų. Ogi save – Eleną Gilbert, grakščią blondinę, kietuolę, mados etaloną, vidurinės mokyklos abiturientę, merginą, kurios geidžia kiekvienas ir kokia norėtų būti kiekviena. Bet dabar jos veidas neįprastai piktai surauktas, o lūpos kietai suspaustos.

Karšta vonia ir puodelis kavos išvaikys nerimą, mąstė jinai. Rytmečio ritualas – nusiprausti, apsirengti – veikė raminamai, ir ji neskubėdama peržiūrinėjo naujuosius apdarus, parsivežtus iš Paryžiaus. Pagaliau išsirinko rausvą palaidinukę ir baltus drobinius šortus; bus panašu į grietininius ledus su aviečių sirupu, na ir kas! Keliantis apetitą derinys. Ji metė žvilgsnį į veidrodį ir šyptelėjo: visos baimės išdulkėjo, jau pamirštos.

– Elena! Kur tu? Pavėluosi į mokyklą – ataidėjo balsas iš apačios.

Elena dar sykį perbraukė šepečiu šilkinius plaukus ir perrišo juos tamsiai rausvu kaspinu. Paskui čiupo kuprinę ir nulipo žemyn.

Prie virtuvės stalo keturmetė Margarita valgė javainius, o teta Džudita kažką svilino ant viryklės. Teta buvo iš tų moterų, kurios visuomet atrodo mažumėlę sutrikusios; veidas liesas, romus, o šviesūs plaukučiai nerūpestingai sušukuoti atgal. Elena pakštelėjo jai į skruostą.

– Labą rytą visiems. Atsiprašau, nebeturiu laiko pusryčiauti.

– Betgi kaip tu, Elena, eisi nevalgiusi? Tau reikia baltymų...

– Prieš pamokas sukrimsiu spurgą, – atšovė Elena, pabučiavo Margaritą į viršugalvį ir pasisuko eiti.

– Paklausyk, Elena...

– O iš mokyklos tikriausiai užeisiu pas Bonę arba Mereditę, pietaukit be manęs. Iki!

– Elena...

O Elena jau nužingsniavo prie laukujų durų. Užtrenkė jas nebeklausydama tetos Džuditos priekaištų ir išėjo į gatvę.

Ir stabtelėjo.

Vėl ją užgriuvo blogosios rytmečio nuojautos. Nerimas, baimė. Ir įsitikinimas, kad artinasi kažkas siaubingo.

Klevų gatvė buvo ištuštėjusi. Aukšti Viktorijos stiliaus namai atrodė keisti ir tylūs, tarsi nė viename nebūtų nė gyvos dvasios, kaip apleistoj filmavimo aikštelėj. Įspūdis toks, kad juose nėra žmonių, bet pilna kažkokių smalsių padarų.

Kažkas ją stebi, ne kitaip. Dangus virš galvos balzganas, nepermatomas, lyg apverstas milžiniškas dubuo. Oras buvo troškus, ir Elena neabejojo esanti stebima.

Senoje cidonijoje, augančioje priešais namą, kažkas sujuodavo tarp šakų.

Tenai nejudėdamas tupėjo kranklys. Jis, ne kas kitas, ir stebėjo Eleną.

Elena bandė įtikinti save, kad tai juokinga, bet juste juto žinanti. Tai buvo didžiausias kranklys iš visų kada nors matytų, pasipūtęs ir žvilgantis; juodos plunksnos žėrėjo vaivorykštės spalvomis. Ji aiškiausiai regėjo kiekvieną smulkmeną – plėšrius juosvus nagus, aštrų snapą, blizgančią juodą akį.

Jis tupėjo taip ramiai, kad galėjai palaikyti jį vaškiniu paukščio modeliu, patupdytu medyje. Tačiau atidžiai pažvelgusi į kranklį, Elena pajuto, jog pamažu rausta, kaklą ir skruostus bangomis užplūsta karštis. Mat paukštis... žiūrėjo į ją. Žiūrėjo taip, kaip žiūrėdavo vaikinai, kai ji vilkėdavo maudymosi kostiumėlį arba permatomą palaidinukę. Sakytum, nurenginėjo ją akimis.

Dar nesuvokusi ką daranti, Elena nusimetė nuo peties kuprinę ir čiupo akmenį.

– Skrisk iš čia, – šūktelėjo ir pati pajuto, kaip piktai sudrebėjo balsas. – Nešdinkis! Lėk šalin!

Sulig paskutiniu žodžiu ji sviedė akmenį.

Pabiro lapai, o kranklys nekliudytas pakilo į orą. Didžiuliai jo sparnai sukėlė tokį triukšmą kaip visas pulkas varnų. Elena persigandusi net susigūžė, kai jis suplasnojo jai virš galvos ir sutaršė šviesius plaukus.

Tada vėl šovė aukštyn, apsuko ratą – juodas paukštis balzganam danguj – ir šaižiai kranksėdamas nuskrido miško link.

Elena pamažu atsitiesė ir sumišusi apsidairė, pati netikėdama tuo, ką patyrė. Kai paukštis išnyko, dangus vėl tapo toks kaip visada. Nuo vėjelio gūsio sušnarėjo lapai; Elena giliai atsikvėpė. Tolėliau atsivėrė namo durys ir laukan kvatodami išpuolė keletas vaikų.

Mergina nusišypsojo jiems ir dar sykį atsiduso; jai tapo lengva ir gera lyg saulei nušvitus. Kaip ji galėjo būti tokia paikšė? Šitokia graži diena žada vien džiaugsmą ir neatneš jokių bėdų.

Neatsitiks nieko blogo, nebent ji pavėluos į pamokas. Ko gero, automobilių stovėjimo aikštelėje jos jau laukia draugų būrys.

Juk visada galiu pasiteisinti, kad buvau sustojusi apmėtyti akmenimis kokio smalsuolio, pagalvojo ji ir vos nesukrizeno. Tegul tai paskatina juos pamąstyti.

Nebesigręžiodama į cidoniją, Elena greitu žingsniu pasileido gatve.

Kranklys triukšmingai nutūpė į drūto ąžuolo viršūnę, ir Stefanas nevalingai pakėlė galvą. Išvydęs, jog tai tik paukštis, nusiramino.

Vaikinas nudelbė akis į minkštą baltą padarą, laikomą rankose, ir apgailestaudamas patempė lūpą. Juk neketino jo nudobti. Būtų sumedžiojęs didesnį laimikį nei triušis, jei būtų žinojęs, kad yra toks alkanas. Kaip tik tai jį ir baugino: niekad nežinai, kiek išalksi ir ko prireiks alkiui numalšinti. Džiaugėsi, kad šįsyk nudėjo tik triušį.

Jis stovėjo po senais ąžuolais; saulės spinduliai, prasimušę pro lają, krito ant jo garbanų. Stefanas Salvatorė, vilkėdamas džinsais ir trumparankoviais marškinėliais, atrodė kaip paprasčiausias vidurinės mokyklos mokinys.

Bet taip tik atrodė.

Jis pasisotino miško tankmėje, toli nuo žmonių akių. Paskui rūpestingai nulaižė dantenas ir lūpas, kad neliktų nė šlakelio kraujo. Niekam neleis įtarinėti. Gana jau jis privargo su tuo maskaradu.

Ir vėl jam lindo į galvą mintis, ar ne verčiau viską mesti. Gal vis dėlto grįžti į Italiją, į savo slėptuvę? Kas jį skatina manyti, kad galėtų nesislapstydamas gyventi tarp žmonių?

Jis pavargo gyventi šešėlyje. Pavargo nuo tamsos ir joje besislapstančių padarų. O labiausiai jį iškankino vienatvė.

Jis ir pats nežinojo, kodėl pasirinko Fels Čerčą. Virdžinijos miestelis, jo akimis žiūrint, buvo jaunas; seniausiems pastatams ne daugiau kaip pusantro šimto metų. Tačiau Pilietinio karo laikų prisiminimai ir vaiduokliai čia tebebuvo gyvi, tokie pat tikri kaip prekybos centrai ir greitojo maisto užkandinės.

Stefanas gerbė senovę. Manė galėsiąs tapti panašus į Fels Čerčo gyventoją. Ir galbūt – tik galbūt – pritapti prie jų.

Žinoma, jis niekuomet nebūtų tapęs tikru saviškiu. Nuo tos minties jis karčiai šyptelėjo. Gerai žinojo, kad to verčiau nesitikėti. Niekada neatsiras vietos, kurioje visiškai pritaptų, kurioje galėtų būti pats savimi.

Nebent ryžtųsi tapti vienu iš šešėlių...

Tą mintį jis atmetė. Atsižadėjo tamsybių, nusigręžė nuo šešėlių. Nubraukė visus tuos ilgus metus ir šiandien pradeda viską iš naujo.

Stefanas apsižiūrėjo tebelaikąs triušį rankose. Švelniai paguldė jį rudų ąžuolo lapų patale. Tolumoj, žmogaus ausims pernelyg atokiai, išgirdo sėlinant lapę.

„Eik šen, sesute medžiotoja, – liūdnai pašaukė ją mintimis. – Pusryčiai tavęs laukia.“

Užsimetęs ant pečių striukę, pastebėjo tą patį kranklį, kuris andai buvo jį sutrikdęs. Paukštis tebetupėjo ąžuole ir tarsi stebėjo vaikiną. Padvelkė grėsme.

Stefanas buvo besiunčiąs bandomąją mintį, kad išmėgintų paukštį, bet susiturėjo. Prisimink įžadą, – pagalvojo. – Prisiekei nenaudoti Galių be reikalo. Tik prispyrus būtinybei.

Kuo tyliausiai žengdamas per nukritusius lapus ir sausas šakeles vaikinas pasuko į pamiškę, kur buvo palikęs automobilį. Atsigręžęs pamatė, kaip kranklys nuo medžio šakos krinta ant triušio.

Kažkokia pikta lemtim, sakytum, blogio pergale, dvelkė jo sparnai, išskėsti virš minkšto balto kūnelio. Stefanui sugniaužė gerklę ir jis vos nepuolė atgal paukščio nubaidyti. Vis dėlto kranklys turi tiek pat teisių sudoroti triušį kaip ir lapė, pamanė pats sau.

Tiek pat teisių kaip ir jis pats.

Jei dabar grįžčiau prie paukščio, – pagalvojo Stefanas, – jis perskaitytų mano mintis.

Nusigręžė nuo kranklio ir sukandęs dantis nuskubėjo per mišką. Nenorėjo pavėluoti į Roberto Li gimnaziją.

2

Vos tik įžengusią į mokyklos automobilių aikštelę, Eleną apspito daugybė žmonių. Susirinko visi, kurių ji buvo nemačiusi nuo birželio pabaigos; atėjo ir dar keturi ar penki prielipos – tikėjosi išpopuliarėsią. Sveikindamasi mergina glėbesčiavosi su kiekvienu saviškiu.

Karolina paūgėjo ne mažiau kaip trimis centimetrais; dabar ji buvo lieknesnė ir dar panašesnė į Vogue modelį. Santūriai pasisveikino su Elena ir pasitraukė, primerkusi žalias kaip katės akis.

Bonė nepaaugo nė trupučio. Kai ji apglėbė Eleną, rusvos garbanos vos tesiekė Elenos smakrą. Pala – garbanos? – pagalvojo Elena. Ir atsitraukė nuo mažosios mergiotės.

– Bone! Kas nutiko tavo plaukams?

– Patinka? Pamaniau, kad atrodysiu aukštesnė.

Bonė pašiaušė jau ir taip papurusius kirpčiukus ir nusišypsojo; rudos akutės džiugiai sublizgo, trikampis veidelis nušvito.

Elena priėjo prie kitos mergaitės.

– Meredite, tu visai nepasikeitei.

Draugės karštai apsikabino. Pažvelgusi į aukštą bičiulę Elena pagalvojo, kad Mereditės pasiilgo labiausiai. Mereditė niekad nesidažė; ji turėjo nuostabią odą ir ilgas juodas blakstienas, tad jokio makiažo jai nereikėjo. Žiūrėdama į Eleną, Mereditė kilstelėjo vieną elegantišką antakį.

– Matau, saulė dviem atspalviais pašviesino tau plaukus... O kurgi įdegis? Maniau, būsi gerai įrudusi Prancūzijos Rivjeroje.

– Juk žinai, kad aš niekad nesideginu.

Elena kilstelėjo rankas: še, pažiūrėk pati. Oda buvo nepriekaištinga – tikras porcelianas, beveik tokia pat šviesi ir peršviečiama kaip Bonės.

– Luktelėk, šį tą prisiminiau, – įsiterpė Bonė čiupdama Eleną už rankos. – Atspėk, ko išmokau šią vasarą iš pusseserės? – Ir, nieko nelaukdama, pergalingai išpyškino: – Burti iš delno!

Kai kas atsiduso, kai kas susijuokė.

– Juokitės, juokitės, – nė kiek nesumišusi tarė Bonė. – Pusseserė sakė, kad esu aiškiaregė. Nagi, pažiūrėsim...

Ir įsistebeilijo į Elenos delną.

– Pasiskubink, kad nepavėluotume, – truputį nekantraudama paragino Elena.

– Gerai jau, gerai. Štai čia tavo gyvenimo linija – o gal tai širdies linija?

Būryje kažkas sukikeno.

– Ramiau. Štai prieinu ateitį. Aš matau... matau...

Nelauktai Bonės veidas išbalo, lyg ji būtų persigandusi. Rudos akys išsiplėtė, bet atrodė, jog ji nebežiūri į Elenos delną. Žvelgė tarsi kiaurai ją – ir matė kažką bauginamo.

– Sutiksi aukštą juodbruvą svetimšalį, – murmėjo Mereditė jai už nugaros. Vėl viena kita mergina sukrizeno.

– Taip, juodbruvą, ir svetimšalį... bet ne aukštą, – pusbalsiu tarė susimąsčiusi Bonė. – Vis dėlto, – lyg ir sutrikusi pridūrė po akimirkos, – kitados jis buvo aukštas. – Ir suglumusi pakėlė dideles rudas akis į Eleną. – Bet juk tai neįmanoma... tiesa? – Bonė staigiai paleido Elenos ranką, beveik nusviedė ją. – Nebenoriu dar ko nors pamatyti.

– Gerai, seansas baigtas. Eime, – kiek suirzusi paragino drauges Elena. Ji niekada netikėjo aiškiaregių triukais ir būrimu. Tad ko dabar suirzo? Turbūt todėl, kad šįryt jau ir taip vos neprarado savitvardos...

Mergaitės pasuko į mokyklą, bet jas sustabdė melodingas variklio burzgimas.

– Tai bent, – išpūtė akis Karolina. – Nieko sau automobiliukas.

– Nieko sau poršė, – sausai pataisė Mereditė.

Žvilgantis juodas 911 Turbo tyliai riedėjo per aikštelę, ieškojo sau vietos, judėjo tingiai kaip pantera, tykanti grobio.

Automobilis sustojo, durelės atsidarė ir merginos gavo progą žvilgtelėti į vairuotoją.

– Dieve mano, – sukuždėjo Karolina.

– Nagi pakartok, – atsiduso Bonė.

Iš ten, kur stovėjo, Elena matė liesą raumeningą vaikiną. Jis vilkėjo išblukusiais džinsais, kuriuos turbūt sunkiai nusimauna eidamas gulti, prigludusiais sportiniais marškinėliais ir neįprasto kirpimo odine striuke. Plaukai garbanoti – ir juodi.

Ar aukštas? Nepasakytum. Veikiau vidutinio ūgio.

Elena atsikvėpė.

– Kas jis per vienas, tasai slapukas? – išpyškino Mereditė. Taikliai pasakyta: tamsūs saulės akiniai slėpė ne tik jo akis, bet ir veidą, kaip karnavalo kaukė.

– Kaukėtas svetimšalis, – pridūrė kita. Merginos suklego.

– Matei jo striukę? Itališka, sakyčiau, iš Romos.

– Iš kur jau žinai? Juk pati esi buvusi nebent tik toj Romoj, kuri Niujorko valstijoj.

– Tik pažiūrėk į Eleną, į jos veidą – ji jau rengiasi į medžioklę.

– Saugokis, mažas dailus juodaplauki!

– Visai jis ne mažas – jis tobulas!

Staiga pro šurmulį prasimušė Karolinos balsas:

– Klausyk, Elena! Juk jau turi Metą. Ko tau dar reikia? Ką veiksi su dviem, jei su vienu nesuveiki?

– Tą patį, tik ilgiau, – nutęsė Mereditė, ir visas būrys prapliupo juoktis.

Vaikinas užrakino automobilį ir patraukė mokyklos link. Elena atsainiai pasuko jam įkandin, kitos merginos glaudžiu būriu – paskui ją. Stačiai apmaudu! Negi ji niekur negali žingsnio žengti be palydos? Tačiau Mereditė pagavo Elenos žvilgsnį ir privertė ją nusišypsoti.

– Noblesse oblige, – tyliai tarė Mereditė.

– Ką?

– Jei nori būti mokyklos karalienė, turi susitaikyti ir su pasekmėmis.

Paniurusi dėl tokių žodžių Elena, su ja ir kitos, įėjo į mokyklą. Prieš akis plytėjo ilgas koridorius, jo gale pro raštinės duris įsmuko džinsuotoji žmogysta odine striuke. Artėdama prie raštinės Elena sulėtino žingsnį ir pagaliau susimąsčiusi stabtelėjo prie skelbimų lentos šalia durų. Čia pat buvo platus langas, pro kurį galėjai matyti visą raštinės vidų.

Kitos merginos nesislėpdamos spoksojo pro tą langą ir krizeno: „Iš nugaros visai gražiai atrodo“, „Striukė neabejotinai Armanio firmos“, „Manai, jis ne čionykštis?“

Elena įtempusi ausis klausėsi, bene išgirs vaikino pavardę. Kažkas ne taip: ponia Klark, priėmimo komisijos sekretorė, žiūrėjo į sąrašą ir purtė galvą. Vaikinas kažką pasakė, o Klark tik rankas kilstelėjo, atseit, nieko negalinti padaryti. Vedė pirštu per sąrašą ir darsyk, jau ryžtingai, pakratė galvą. Vaikinas buvo benusigręžiąs, bet ir vėl atsisuko. Ponia Klark pažvelgė jam į veidą, tik nebe taip griežtai.

Tamsius akinius vaikinas buvo nusiėmęs ir laikė rankoje. Sekretorė tartum kažko nusigando; Elena pamatė, kaip ji kelissyk sumirksėjo. Moteris prasižiojo ir vėl susičiaupė, lyg bandytų ką nors pasakyti.

Elenai knietėjo pamatyti daugiau, ne vien vaikino pakaušį. Dabar ponia Klark lyg apsvaigusi sklaidė pluoštus popierių. Pagaliau rado reikiamą formuliarą, užpildė, paskui apgręžė ir padavė vaikinui.

Šis kažką ten brūkštelėjo – gal pasirašė – ir grąžino popierių. Klark pažvelgė į tą dokumentą ir ėmė raustis kitoj popierių šūsny, pagaliau radusi kas reikia – bene pamokų tvarkaraštį – padavė vaikinui. Jis paėmė, dėkodamas linktelėjo ir pasuko prie durų; visą tą laiką sekretorė nenuleido nuo jo akių.

Elena degte degė iš nekantrumo. Kas čia įvyko? Koks šio svetimšalio veidas? Bet jis išėjo iš raštinės jau vėl užsidėjęs tamsiuosius akinius. Didžiulis nusivylimas

Kai vaikinas stabtelėjo tarpdury, ji spėjo pamatyti neuždengtą veido dalį. Juodos garbanos gaubė tobulus veido bruožus, tarsi paimtus iš senovės Romos monetos arba medaliono. Aukšti skruostikauliai, tiesi klasikinė nosis... ir lūpos, dėl kurių galėtum pamiršti miegą, toptelėjo Elenai. Viršutinė lūpa – kaip skulptoriaus nudailinta, prisirpusi; viskas be galo patrauklu. Merginų klegesys ūmai nutilo, tarsi jungikliu spragtelėjus.

Dauguma merginų nusisuko nuo naujoko ir apsimetė į jį nežiūrinčios. O Elena liko prie lango, papurtė galvą ir nutraukė kaspiną, kad plaukai laisvai kristų ant pečių.

Nepažįstamasis nužingsniavo koridoriumi nesidairydamas į šalis. Kai jis nutolo tiek, kad nebegalėjo girdėti, nuvilnijo atodūsių ir šnabždesių šuoras.

Elena nieko negirdėjo.

Jis praėjo pro pat mane, – mąstė apstulbusi, – ir nė nežvilgtelėjo.

Lyg per miegus išgirdo skambutį. Mereditė truktelėjo ją už alkūnės.

– Ką sakei?

– Štai tavo tvarkaraštis. Tuoj bus trigonometrijos pamoka. Antrame aukšte. Eime!

Elena leidosi Mereditės vedama per koridorių, paskui laiptais ir į klasę. Įėjusi atsisėdo į laisvą vietą ir įsmeigė akis į mokytoją, stovinčią priekyje, bet jos tarsi nematė. Dar nebuvo spėjusi atsigauti.

Jis paprasčiausiai praėjo pro šalį. Net nežvilgtelėjo. Kada paskutinį kartą koks nors vaikinas taip pasielgė? Juk visi kaip vienas nužvelgia. Vieni švilpteli. Kiti užkalbina. Bent jau dėbteli.

Ir Elenai kiekvienąsyk malonu.

Kas gali būti svarbiau už bernus? Iš jų elgesio gali spręsti, ar esi populiari ir graži. Ir jie naudingi. Kai kada jie esti žavūs, bet dažniausiai neilgai. O kartais būna šlykštūs nuo pat pradžių.

Dauguma bernų, mąstė Elena, panašūs į lėles. Nuostabūs, kol yra savo vietoj, bet visai negaila išmesti. Labai retas vertas daugiau, gali tapti tikru draugu. Tokiu kaip Metas.

Ak, tas Metas! Jau metus ji tikėjosi, kad tai bus jos vienintelis, vaikinas, kuris privers ją pajusti... sakykim, kai ką daugiau. Daugiau nei džiaugsmą, kad jį užkariavai, daugiau nei pasididžiavimą prieš kitas merginas: štai, įsigijau naują gerbėją. Ir ji buvo neabejinga Metui. Tačiau per vasarą, turėdama laiko pamąstyti, suprato, kad tai jausmas, derantis pusseserei arba sesutei.

Ponia Halpern išdalijo trigonometrijos vadovėlius. Elena pasiėmė savąjį ir vis dar taip pat susimąsčiusi įrašė savo pavardę.

Metas jai patiko labiau negu visi kiti pažįstami vaikinai. Kaip tik todėl ji ir rengėsi pasakyti jam, kad viskas baigta.

Gal parašyti jam laiškelį? Ar tiesiog imti ir pasakyti? Ne, ji nesibaimino, kad Metas pakels triukšmą; jis tik nesupras. Juk iš tiesų ji ir pati nesusigaudo savo jausmuose.

Jai vis prireikia... kažko daugiau. Ir kaskart, kai tariasi jau turinti tai, ko ieškojo, žiūrėk, ima ir nusivilia. Taip atsitinka su visais vaikinais, ne tik su Metu.

Ir vėl tenka pradėti viską iš naujo. Laimė, pretendentų nestinga. Nė vienas vyrukas neįstengė jai atsispirti ir nė vienas nebuvo jai abejingas. Bent iki šiol.

Taip, iki šiol. Prisiminusi sceną koridoriuje, Elena susigriebė stipriai gniaužianti plunksnakotį. Vis dar negalėjo patikėti, kad jis taip šaltakraujiškai praėjo pro šalį.

Nuaidėjo skambutis ir mokiniai paplūdo iš klasės, tik Elena stabtelėjo tarpdury. Prikandusi lūpą stebėjo mokinių srautą koridoriuje. Ir išvydo vieną tų prielipų, kurios nesitraukė nuo jos stovėjimo aikštelėje.

– Franse, eik šen!

Fransė paslaugiai pribėgo, nedailus jos veidas švytėjo.

– Klausyk, Franse, prisimeni vaikiną, kurį matėm šįryt?

– Tą su poršė ir tais... tokiais? Kur jau čia neprisiminsi!

– Tai va, man reikia jo pamokų tvarkaraščio. Gauk raštinėj, o jei nepavyks, nusirašyk iš jo. Ir jau pasistenk!

Fransė lyg ir nustebo, bet tuoj išsiviepė ir linktelėjo.

– Gerai, Elena. Pasistengsiu. Jei pavyks, susirasiu tave per priešpiečius.

– Ačiū, – tarė Elena ir akimis palydėjo nueinančią merginą.

– Klausyk, tu visai iš galvos kraustaisi, – sušneko jai į ausį Mereditė.

– Kokia nauda būti mokyklos karaliene, jei negalėsiu bent retkarčiais ko nors iškrėsti? – ramiai atrėžė Elena. – Kokia pamoka man dabar?

– Verslo pagrindai. Še, imk. – Mereditė padavė jai tvarkaraštį. – O man chemija. Iki!

Ir verslo pagrindus, ir kitas rytmečio pamokas Elena suvokė kaip per rūką. Ji tikėjosi dar sykį bent iš tolo pamatyti naująjį mokinį, bet jo nebuvo nė vienoj jos pamokoj. O Metas vienoj buvo ir šypsodamasis nutvilkė jai širdį mėlynų akių žvilgsniu.

Per ilgąją pertrauką eidama į valgyklą Elena vos spėjo atsakinėti į sveikinimus. Karolina stovėjo šiapus durų ir atsainiai pozavo prie sienos: smakras iškeltas, pečiai atlošti, šlaunys tik pūpso. Du jos kalbinami vaikinai Elenai prisiartinus nutilo ir alkūnėm bakstelėjo vienas kitam.

– Sveiki, – metė ji bernams, o Karolinos paklausė: – Dar neini į vidų užkąsti?

Karolina tik sužaibavo žaliomis akimis ir atmetė nuo veido blizgančius kaštoninius plaukus.

– Ar prie karališkojo stalo? – atšovė.

Netikėtai užklupta Elena sutriko. Jiedvi su Karolina draugavo nuo darželio laikų ir visada geraširdiškai patraukdavo viena kitą per dantį. Bet paskui Karolinai kažkas nutiko. Ji ėmė nebe juokais varžytis su bičiule. Eleną pribloškė užgauli draugės pašaipa.

– Žinoma, juk nesi tokia jau prasčiokė, – įgėlė ji Karolinai.

– Čia tai pataikei kaip pirštu į akį, – atrėžė ši, įsmeigusi į Eleną žalias lyg katės akis. Ji buvo prisimerkusi, žvilgsnis drumstas. Eleną pribloškė jos priešiškumas. Vaikinai suglumę šyptelėjo ir pasitraukė.

Karolina nebekreipė į juos dėmesio.

– Per vasarą, kai tavęs nebuvo, Elena, daug kas pasikeitė, – kalbėjo ji toliau. – Ir, ko gero, atėjo laikas tau palikti sostą.

Elena paraudo ir pati tai pajuto, bet pasistengė, kad balsas nevirpėtų.

– Gali būti, – tarė. – Tačiau net ir tavim dėta, Karolina, dar neskubėčiau pirkti skeptro. – Ir apsigręžusi nuėjo į valgyklą.

Jai palengvėjo išvydus Mereditę ir Bonę, o šalia jų – Fransę. Rinkdamasi patiekalus ir artindamasi prie draugių Elena juto, kad raudonis traukiasi iš veido. Ji negadins sau nuotaikos dėl Karolinos ir apskritai apie ją nebegalvos.

– Štai, gavau, – tarė Fransė prisėdusiai prie jų Elenai ir mostelėjo popieriaus lapeliu.

– Ir aš turiu tau įdomių naujienų, – reikšmingai pridūrė Bonė. – Elena, tik paklausyk! Sutikau jį biologijos pamokoj; jis sėdėjo priešais mane. Jo vardas Stefanas, Stefanas Salvatorė. Kilęs iš Italijos. Nuomojasi kambarį senosios Flauers pensione, miesto pakrašty. – Mergina atsiduso. – O koks galantiškas! Karolina numetė knygą, tai jis pakėlė ir padavė jai.

Elena niekinamai šyptelėjo.

– Tokia jau atgrubnagė ta Karolina. Na, ir kas toliau?

– Nieko. Jis ničnieko jai nepasakė. Baisiai paslaptingas. Ta Endikot, mano biologijos mokytoja, paprašė nusiimti akinius, bet jis nesutiko. Turįs sveikatos problemų.

– Kokių sveikatos problemų?

– Aš nežinau. Gal paskutinė vėžio stadija ir jo dienos suskaičiuotos? Argi ne romantiška?

– Dar ir kaip, – atsiliepė Mereditė.

Elena žiūrėjo į popieriaus lakštą, gautą iš Fransės, ir kramtė lūpas.

– Jis bus per mano septintąją pamoką, Europos istoriją. Ar dar kuri eisite drauge?

– Aš, – atsiliepė Bonė. – Man rodos, Karolina irgi. Tiesa, tikriausiai ir Metas; vakar jis kalbėjo apie tai, kaip jam pasisekė, kad pakliuvo pas poną Tanerį.

Nuostabu, pamanė Elena, baksnodama šakute bulvių košę. Atrodė, kad septintoji pamoka būsianti be galo įdomi.

Stefanas džiaugėsi, kad pamokos eina į pabaigą. Jam norėjosi bent kelioms minutėms išeiti laukan iš tų perpildytų klasių ir koridorių.

Tokia gausybė minčių. Jį slėgė ta įspūdžių lavina, proto balsų šurmulys kėlė kvaitulį. Jau šitiek metų jam neteko būti tarp daugybės žmonių.

Vienas protas ypač išsiskyrė iš kitų. Būtybė, viena iš tų, kurios jį stebi centriniame mokyklos koridoriuje. Jis nežino, kaip ji atrodo, bet tai tokia stipri asmenybė, kad tikrai pažins ją iš karto.

Šiaip ar taip, pirmąją maskarado dieną jis ištvėrė. Ir vos dusyk pasinaudojo Galiomis, be to, labai apdairiai. Bet pavargo ir, deja, išalko. Triušio nepakako.

Na, tuo jis pasirūpins vėliau. O dabar susirado klasę, kurioje vyks paskutinė pamoka, įėjo ir atsisėdo. Ir iš karto pajuto: tas protas čia pat.

Jis ruseno sąmonės kamputyje kaip auksinė šviesa, švelni ir mirguliuojanti. Vaikinas išsyk nustatė, iš kurios merginos jis sklinda. Mergina sėdėjo tiesiai priešais jį.

Vos jis apie tai pagalvojo, ji atsigręžė. Stefanas išvydo jos veidą ir kone žioptelėjo iš netikėtumo.

Katerina! Bet, aišku, tai ne ji. Katerina mirusi; niekas geriau už jį to nežino.

Ir vis dėlto nepaprastas panašumas šiurpino. Tie patys šviesūs, net blizgantys auksiniai plaukai... Ta pati skaisti kreminė oda, visada primindavusi jam gulbes ar alebastrą, tik skruostai vos rausvesni... O jau akys... Katerinos akių spalva buvo nematyta, tamsesnė už dangaus mėlynę ir ryškesnė už lazuritą jos diademoje. Šios mergaitės akys – lygiai tokios pat.

Ir jos žiūrėjo tiesiai į jį, o mergina šypsojosi.

Vaikinas paskubom nuleido akis. Visų mažiausiai jis dabar norėjo mąstyti apie Kateriną. Nenorėjo žiūrėti į merginą, primenančią jam tą, kurios nebėra. Tad nukreipė akis į stalą ir kiek įmanydamas užsklendė savo mintis. Galiausiai mergina iš lėto nusigręžė.

Įsižeidė. Stefanas tai pajuto net ir užsisklendęs. Tačiau neėmė į galvą. Priešingai, net apsidžiaugė ir tikėjosi, jog tai ją atbaidys. Nieko kito jis tai merginai nejautė.

Taip jis kalė sau į galvą sėdėdamas suole ir leisdamas pro ausis monotonišką mokytojo balsą. Bet vis tiek užuodė subtilius kvepalus – bene žibuoklių. O priekyje bolavo grakštus merginos kaklas, palinkęs prie knygos, ir auksu švietė garbanos.

Pyktį ir apmaudą jam kėlė pažįstamas dantų maudimas – veikiau kutenimas ar dilgsėjimas negu skausmas. Tai alkis, ypatingas alkis. Ne toks, kuriam jis būtų linkęs nuolaidžiauti.

Mokytojas vaikštinėjo po klasę pasipūtęs kaip šeškas ir svaidė klausimus. Stefanas nejučiom jį stebėjo. Iš pradžių jis suglumo, mat nors nė vienas mokinys nežinojo atsakymų, klausimai nesiliovė. Paskui jis suprato, jog tai ir yra mokytojo tikslas: sugėdinti mokinius, esą jie nieko nežino.

Ką tik mokytojas išsirinko dar vieną auką – mažą mergaitę rudomis garbanomis ir trikampiu veiduku. Stefanas širdyje piktindamasis žiūrėjo, kaip mokytojas ją kamuoja klausimais. Ji atrodė tokia nelaiminga, kai senis nusigręžęs nuo jos kreipėsi į visą klasę:

– Žinote, ką aš manau? Laikote save gudruoliais, juk jūs jau abiturientai, tuoj baigsit mokyklą. O aš jums pasakysiu, kad kai kuriems pirmiau reikėtų baigti vaikų darželį. Tokiai kaip ši! – Ir mostelėjo į rudaplaukę mergytę. – Jokios nuovokos apie Prancūzijos revoliuciją. Ji mano, kad Marija Antuanetė buvo nebyliojo kino žvaigždė.

Visi moksleiviai aplink Stefaną pasijuto nesmagiai. Vaikinas jautė, kad jie mintyse piktinasi dėl pažeminimo. Ir bijo. Jie visi bijo to mažo geibaus senio suktomis akutėmis – net ir augaloti vyrukai, aukštesni už mokytoją.

– Gerai, pakalbėkim apie kitą epochą, – tarė mokytojas ir vėl kreipėsi į tą pačią mergaitę. – Renesanso laikais... – ir nutilo. – Ar žinai, kas tasai Renesansas? Laikai nuo trylikto iki septyniolikto amžiaus, kai Europa iš naujo atrado didžias senovės graikų ir romėnų idėjas? Epocha, kuri davė Europai daugybę genialių menininkų ir išminčių?

Mergaitė sumišusi linktelėjo, o mokytojas kalbėjo toliau:

– Ką Renesanso laikais moksleiviai veikė mokykloje? Nagi? Nenutuoki? Ir nebandai atspėti?

Mergaičiukė sunkiai nurijo seilę ir pamėginusi nusišypsoti pralemeno:

– Gal žaidė futbolą?

Mokiniai ėmė juoktis, o mokytojo veidas net patamsėjo iš pykčio.

– Vargu bau! – atšovė jis ir klasė nutilo. – Manote, tai juokai? Jūsų metų moksleiviai jau mokėdavo keletą kalbų. Be to, jie mokydavosi logikos, matematikos, astronomijos, filosofijos ir gramatikos. Taip jie pasirengdavo studijuoti universitete, kuriame visi dalykai buvo dėstomi lotyniškai. Futbolas tikrai buvo paskutinėj...

– Atsiprašau...

Ramus balsas privertė mokytoją nutilti vidury pamokslo. Visa klasė atsigręžė į Stefaną.

– Ką? Ką tu pasakei?

– Pasakiau atsiprašau, – pakartojo Stefanas, nusiėmė akinius ir atsistojo. – Jūs klystate. Renesanso laikais moksleiviai buvo skatinami dalyvauti žaidimuose. Jiems būdavo aiškinama, kad svarbu ir sveikas kūnas, ir sveika siela. Ir jie, žinoma, žaisdavo komandinius žaidimus, tokius kaip kriketas, tenisas ir net futbolas.

Stefanas atsigręžė į rudaplaukę ir šyptelėjo, o ji atsakė dėkingu vypsniu. Paskui jis vėl kreipėsi į mokytoją:

– Tačiau svarbiausia, kad jie mokėsi gerų manierų ir mandagumo. Neabejoju, kad jūsų vadovėlyje kalbama ir apie tai.

Mokiniai pradėjo šaipytis. Mokytojas išraudo kaip vėžys ir bandė atsikirsti. Tačiau Stefanas nenukreipė žvilgsnio, ir po akimirkos mokytojui teko nudelbti akis.

Nuaidėjo skambutis.

Stefanas paskubom užsidėjo akinius ir susirinko vadovėlius. Jis jau ir taip sulaukė daugiau dėmesio negu reikia ir nebenorėjo dar sykį susidurti žvilgsniu su šviesiaplauke. Be to, jam reikėjo spėriai nešdintis: gyslose jau tvinko pažįstamas peršulys.

Jam priėjus iki durų kažkas šūktelėjo:

– Klausyk, ar tikrai mokiniai tais laikais žaisdavo futbolą?

Stefanas nesusilaikė ir metė per petį:

– Taip, tikrai. Kartais net su nukirstomis karo belaisvių galvomis.

Elena lūkuriavo Stefano, bet jis tyčia nusisuko. Paniekino ją sąmoningai, matant Karolinai, kuri dėbsojo kaip vanagas. Ašaros tvenkėsi Elenos akyse, bet tą valandėlę tik viena mintis nedavė jai ramybės.

Jis bus jos, net jeigu dėl to jai reikėtų mirti. Net jei tektų mirti abiem, jis vis tiek bus jos.

3

Pirmieji aušros spinduliai išmargino nakties dangų rausvais ir žalzganais dryžiais. Stefanas matė tą vaizdą pro langą iš pensiono kambario, kurį buvo išsinuomojęs. Pasirinko tą kambarį dėl liuko lubose, atsiveriančio į terasą ant stogo. Dabar tas liukas atviras, ir vėsus drėgnas oras plūsta žemyn. Stefanas apsirengęs, bet ne todėl, kad būtų anksti kėlęsis. Jis išvis niekada nemiega.

Jis ką tik sugrįžo iš miško, prie batų buvo prilipę truputis šlapių lapų. Stefanas juos rūpestingai nurinko. Vakar jis nepraleido pro ausis moksleivių pastabų ir žinojo, kad jie aptarinėjo jo drabužius. Stefanas visada rengėsi rafinuotai, bet ne iš tuštybės, o todėl, kad taip reikia. Jo mokytojas dažnai pabrėždavo: „Aristokratui privalu rengtis taip, kaip dera jo padėčiai. To nedarydamas jis rodytų panieką kitiems.“ Kiekvienas turi savo vietą pasaulyje, o jo vieta kitados buvo aukštuomenėje. Kitados.

Kodėl jis apie tai mąstė? Žinoma, suprato, kad apsimetęs moksleiviu tarsi grįš į tą metą, kai pats mokėsi. Dabar gyvi atsiminimai plūdo vienas paskui kitą, lyg vartydamas žurnalą užkliūtų akimis čia už vienos antraštės, čia už kitos. Ypač ryškiai jis prisiminė vieną vaizdą – tėvo veidą, kai Deimonas pasisakė metąs universitetą. Niekada to nepamirš. Dar nebuvo matęs tėvo tokio pikto...

– Ką tu sumanei, – nebegrįžti?

Šiaip jau Džuzepė buvo gan santūrus, bet kai kada pasikarščiuodavo, o vyriausias sūnus sukėlė jam įtūžį.

Deimonas nusišluostė lūpas ryškiai geltona šilkine servetėle.

– Tėti, maniau, kad net ir tu suprasi tokį paprastą sakinuką. Negi turėsiu pakartoti lotyniškai?

– Deimonai... – griežtai prašneko Stefanas, priblokštas tokio nepagarbaus tono. Bet tėvas jį pertraukė.

– Tu nori man pasakyti, kad aš, Džuzepė, grafas di Salvatorė, turėsiu žiūrėti į akis draugams, žinantiems, kad mano sūnus yra scioparto^1? Nevykėlis? Veltėdis, iš kurio nebus jokios naudos Florencijai?

Tarnai pasišalino, kaip visada, kai Džuzepė įsikarščiuodavo.

Deimonas nė nemirktelėjo.

– Tikriausiai. Žinoma, jei vadini draugais tuos, kurie tau pataikauja tikėdamiesi, kad paskolinsi jiems pinigų.

– Sporco parassito^2! – sušuko Džuzepė, kildamas nuo kėdės. – Ar negana to, kad lankydamas mokyklą veltui švaistei savo laiką ir mano pinigus? Nemanyk, žinau viską apie tavo kortavimą, dvikovas, moteris. Žinau ir tai, kad jei ne tavo sekretorius ir repetitoriai, nebūtum baigęs nė vieno kurso. O dabar rengiesi galutinai suteršti mano vardą. Ir kodėl? Kam? – Tėvas ilgais pirštais sugriebė Deimoną už smakro. – Kad galėtum grįžti prie medžioklės ir sakalų?

Stefanas turėjo pripažinti – Deimonas nė nesuvirpėjo. Ramiai stovėjo tėvo gniaužtuose, kaip ir dera tikram aristokratui – su elegantiška berete ant juodų plaukų ir mantija, apkraštuota šermuonėlio kailiukais, ir minkštais odiniais bateliais. Tik viršutinę lūpą iškreipė neslepiama panieka.

Šįsyk nuėjai per toli, – mąstė Stefanas žiūrėdamas į vyrus, susikibusius žvilgsniais. – Dabar jau net ir visas tavo žavesys nebepadės išsikapanoti.

Kaip tik tą akimirką prie kabineto durų pasigirdo lengvi žingsniai. Stefanas atsigręžė ir apstulbo pamatęs lazurito spalvos akis, įrėmintas ilgų auksinių blakstienų. Tai buvo Katerina. Jos tėvas, baronas fon Švarcšildas, atvežė ją iš šaltos Vokietijos kunigaikštystės į Italijos kaimą, mat tikėjosi, kad tai padės įveikti įsisenėjusią ligą. Vos jai atvykus, Stefano gyvenimas pasikeitė.

– Atsiprašau. Nenorėjau jums trukdyti, – tarė ji švelniai, bet aiškiai, ir jau gręžėsi išeiti.

– Ne, neišeik. Pasilik, – skubiai sušneko Stefanas. Norėjo pasakyti daugiau, paimti ją už rankos – bet neišdrįso. Tik ne tėvui matant! Beliko žiūrėti į tas akis, skaisčias kaip mėlyni brangakmeniai, irgi gaudančias jo žvilgsnį.

– Tikrai, pasilik, – pritarė Džuzepė, ir Stefanas išvydo, kaip giedrėja tėvo veidas, akys nebesvaido žaibų, o ranka paleidžia Deimono smakrą. Senasis grafas žengė į priekį, lygindamas ilgos, kailiu apkraštuotos mantijos klostes.

– Šiandien tavo tėvas sutvarkęs reikalus grįš į miestą ir apsidžiaugs tave pamatęs. Bet tavo veideliai, Katerinute, vėl pablyškę. Tikiuosi, nebūsi atkritusi?

– Juk žinote, pone, kad aš visuomet išblyškusi. Nerausvinu skruostų kaip tos Italijos merginos.

– Tau to ir nereikia, – nepagalvojęs išpyškino Stefanas, ir Katerina jam nusišypsojo. Tokia gražutė! Vaikinui net širdį nudiegė.

– Ir taip mažai tave matau per ištisą dieną, – toliau kalbėjo šeimininkas. – Labai jau retai nudžiugini mus aplankydama. Nebent tik vakarais.

– Aš mokausi ir meldžiuosi savo kambaryje, pone, – nuleidusi blakstienas romiai atsakė Katerina. Stefanas žinojo, kad tai netiesa, bet nutylėjo; jis niekada neišduos Katerinos paslapties. Ji vėl pažvelgė į Stefano tėvą ir pridūrė:

– Tačiau dabar aš čia, pone.

– Taip, tiesa. Turiu pasirūpinti, kad šį vakarą būtų surengtos iškilmingos vaišės tavo tėčio sugrįžtuvių proga. O su tavim, Deimonai... pakalbėsim vėliau.

Džuzepė pamojo tarnui ir nuėjo sau, o Stefanas džiaugsmingai atsigręžė į Kateriną. Pasitaikė reta proga jiedviem pasišnekėti negirdint nei tėvui, nei Gudrūnai, santūriajai jos tarnaitei vokietei.

Tačiau tai, ką pamatė Stefanas, buvo tarsi smūgis į paširdžius. Katerina šypsojosi – juodu dažnai taip paslapčiom šyptelėdavo vienas kitam. Tačiau ji žiūrėjo ne į jį, o į Deimoną.

Stefanas pajuto kylant neapykantą broliui: nekentė tamsaus Deimono grožio, mandagumo ir jausmingumo, kurie traukė moteris kaip liepsna drugelius. Tą akimirką jis geidė žiebti Deimonui, papilti jo grožį į šipulius. Tačiau tik stovėjo ir žiūrėjo, kaip Katerina žingsnis po žingsnio artinasi prie jo brolio, o auksu siuvinėto brokato suknia šiugžda parketu.

Jam bežiūrint Deimonas ištiesė Katerinai ranką ir jo veide pasirodė nuožmi nugalėtojo šypsena...

Stefanas staigiai nusisuko nuo lango. Kam aitrinti senas žaizdas? Sulig ta mintimi išsitraukė ploną auksinę grandinėlę, kurią nešiojosi po marškiniais. Nykščiu ir smilium paglostė žiedą, užvertą ant jos, ir atkišo papuošalą į šviesą.

Stebėtinai dailiai padirbtas žiedelis per penkis šimtmečius neprarado spindesio. Aptaise mėlynavo lazurito akutė didumo sulig mažojo pirštelio nagu. Stefanas pažvelgė į akmenėlį, paskui į sunkų, irgi lazuritu puoštą sidabrinį žiedą, kurį mūvėjo ant piršto. Krūtinę suspaudė pažįstamas jaudulys.

Jis negali pamiršti praeities, teisybę sakant, ir nenori. Nepaisydamas to, kas įvyko, jis brangino Katerinos atminimą. Tačiau vieno prisiminimo tikrai nevalia judinti, vienas puslapis turi likti užverstas. Jei prikeltų tą siaubą, tą... bjaurastį, išprotėtų. Taptų tokiu pat pamišėliu kaip tą dieną, kai suprato esąs prakeiktas...

Stefanas atsišliejo į langą, prispaudė kaktą prie vėsaus stiklo. Jo mokytojui derėjo pasakyti kitus žodžius: „Blogis niekuomet neturės ramybės. Gal jis triumfuos, bet ramybės niekada neturės.“

Ko jis išvis atsibeldė į Fels Čerčą?

Tikėjosi čia atrasti ramybę, bet juk tai neįmanoma. Jis niekada netaps saviškiu, neturės atilsio. Nes jis yra blogis. Ir pasikeisti negali.

Tą rytą Elena atsikėlė anksčiau negu paprastai. Girdėjo, kaip teta Džudita kuičiasi savo kambarėlyje, rengiasi lįsti po dušu. Margarita vis dar miegojo susirangiusi lovelėje kaip pelytė. Elena tylutėliai praėjo pro praviras jaunesniosios sesutės kambario duris ir nutipeno koridorium – skubėjo į lauką.

Oras tąryt buvo gaivus ir giedras; cidonijoje čirškė tik kėkštai ir žvirbliai. Elena vakare nuėjo gulti su tvinksinčia iš skausmo galva. Dabar ji pakėlė veidą į giedrą dangaus mėlynę ir giliai atsikvėpė.

Šiandien ji jaučiasi daug geriau. Buvo pažadėjusi prieš pamokas aplankyti Metą. Ne per daug džiaugėsi tuo pasimatymu, bet neabejojo, kad viskas bus gerai.

Metas gyveno vos už dviejų kvartalų nuo mokyklos, paprastame karkasiniame mediniame name, panašiame į kitus tos gatvės namus. Tik sūpuoklės jo verandoje buvo kiek labiau išklerusios, o sienų dažai labiau atsilaupę. Metas jau laukė jos prie namų. Elenos širdelė jį pamačius ėmė plakti smarkiau.

Jis išties buvo žavus, be jokios abejonės. Ne pribloškiantis, išmušantis iš vėžių, kaip kai kurie žmonės, o tiesiog normalus amerikietis. Metas Honikatas ir buvo tikrų tikriausias amerikietis. Šviesūs plaukai trumpai kirpti, kaip dera prieš futbolo sezoną, oda rudai įdegusi bedirbant senelių ūkyje. Mėlynų akių žvilgsnis doras ir tiesus. Šiandien tos akys buvo liūdnokos, nors vaikinas stovėjo išskėtęs rankas, pasiruošęs švelniai apkabinti draugę.

– Ar užeisi?

– Ne. Geriau pasivaikščiokim, – atsakė Elena.

Ir juodu nužingsniavo taku vienas šalia kito, tačiau nesiliesdami. Palei gatvę augo klevai ir riešutmedžiai, oras tebedvelkė ryto ramybe. Elena ėjo nudelbusi akis į kojas, į drėgną šaligatvį, ir staiga pasijuto nejaukiai. Nežinojo, nuo ko pradėti šneką.

– Tu man dar nepapasakojai apie Prancūziją, – prabilo jis.

– Žinai, buvo puiku, – tarė Elena ir pašnairavo į draugą: šis irgi žiūrėjo į žemę. – Viskas tiesiog nuostabu, – toliau kalbėjo ji stengdamasi suteikti balsui bent kiek entuziazmo. – Ir žmonės, ir maistas, viskas. Iš tikrųjų...

Balsas užlūžo, ir ji nervingai susijuokė.

– Aišku, supratau. Puiku, – užbaigė jos mintį Metas. Sustojo ir įbedė akis į nušiurusius teniso batelius. Pernykščiai, išsyk sumetė Elena. Meto šeima vertėsi sunkiai, gal ir neturėjo už ką nupirkti naujo apavo. Ji pažvelgė aukštyn, nes pajuto, kad tų ramių mėlynų akių žvilgsnis kaitina veidą.

– O žinai, tu dabar atrodai nuostabiai, – tarė Metas.

Elena nerimastingai prasižiojo, bet jis šnekėjo toliau:

– Ir spėju, kad ketini man kažką pasakyti.

Elena žiūrėjo į Metą, o jis tik kreivai, liūdnai šypsojosi. Paskui skėstelėjo rankomis.

– Ak, Metai, – tarė Elena ir stipriai apkabino jį, paskui žengtelėjo atgal, kad matytų veidą. – Niekada nebuvau sutikusi šaunesnio vaikino. Aš tavęs neverta.

– Ak, štai kodėl tu mane palieki, – prabilo Metas, kai juodu vėl sukruto eiti. – Nes aš tau per geras. Seniai turėjau susiprasti.

Elena kumštelėjo jam.

– Visai ne todėl, ir aš tavęs nepalieku. Juk būsim draugai, tiesa?

– Taip, žinoma. Be abejonės.

– Supratau, kad mudu esam bičiuliai. – Ji sustojo ir vėl pažvelgė į Metą. – Geri draugai. Pasakyk atvirai, argi ne tą patį tu jauti man?

Jis pažvelgė į Eleną, paskui nukreipė akis į dangų.

– O ar negalėčiau nutylėti? – tarė jis ir pamatęs, kaip apsiniaukė jos veidas, pridūrė: – Bet tai neturi nieko bendra su naujuoju vaikinu, ar ne?

– Ne, – kiek suabejojusi pripažino Elena ir tuoj pat pasiteisino: – Aš su juo dar net nebuvau susitikusi. Nepažįstu jo.

– Tačiau norėtum. Ir nesakyk man, kad ne. – Jis apkabino Eleną per liemenį ir švelniai apgręžė. – Eime į mokyklą. Gal dar spėsiu ir spurgą tau nupirkti.

Jiedviem žingsniuojant kažkas sujudėjo riešutmedyje virš galvų. Metas sušvilpė ir parodė pirštu:

– Tik pažiūrėk! Dar niekad nemačiau tokio didelio kranklio.

Elena pažvelgė į medį, bet paukštis jau buvo nuskridęs.

Tą dieną mokykla Elenai buvo tik patogi vieta išmėginti savo planą.

Rytą ji pabudo jau numačiusi, ką daryti. Šiandien ji pasistengs kuo daugiau sužinoti apie Stefaną Salvatorę. Tai bus nesunku, nes visa Roberto Li mokykla tik apie jį ir tekalbėjo.

Niekam ne paslaptis, kad vakar jis apsižodžiavo su priėmimo komisijos sekretore. O šiandien jį pasikvietė direktorius. Neva kilę neaiškumų dėl dokumentų. Tačiau direktorius nusiuntė jį atgal į pamokas (kaip šnekama, ilgai pakalbėjęs telefonu su Roma – o gal su Vašingtonu?), taigi lyg ir viskas susitvarkę. Bent jau oficialiai.

Kai po pietų Elena atėjo į Europos istorijos pamoką, ją pasitiko pašaipus švilpimas. Čia jau malėsi Dikas Karteris ir Taileris Smolvudas. Rinktiniai pašlemėkai, – pagalvojo ji. – Tegu sau švilpia, tegu žiopso – kas man. Jie manė, kad būdami mokyklos futbolo rinktinės puolėju ir saugu gali riesti nosį. Elena atkreipė į juos dėmesį jau tada, kai vaikštinėdama koridorium dažėsi lūpas ir pudravosi. Ji buvo davusi reikiamus nurodymus Bonei: vos tik Stefanas pasirodys, pradėti vykdyti planą. Pudrinės veidrodėlyje buvo puikiausiai matyti, kas dedasi už nugaros.

Ir vis dėlto Elena jį pražiopsojo. Stefanas atsirado greta netikėtai, ir tik tada mergina užvožė pudrinę. Ketino jį sustabdyti, bet nespėjo. Stefanas įsitempė – bent jau kažkas ūmai privertė jį suklusti. Ir kaip tik tuo metu Dikas su Taileriu užstojo duris į istorijos kabinetą.

Na ir bjaurybės, piktinosi Elena, rūsčiai žiūrėdama į juos pro Stefano petį.

O anuodu mėgavosi žaidimu, stypsojo tarpdury ir apsimetė nematantys, kad Stefanas nori įeiti.

– Atsiprašau, – tarė jis tuo pačiu tonu, kuriuo kalbėjo su istorijos mokytoju: ramiai, be pykčio.

Dikas ir Taileris susižvelgė ir apsidairė, tarsi girdėtų šnekant vaiduoklį.

– Atsiprašau? – plonu balsu pamėgdžiojo Taileris. – Prašau? Persiprašau? – Ir abu nusikvatojo.

Elena išvydo, kaip po teniso marškinėliais įsitempia Stefano raumenys. Žaidimas darėsi negarbingas: juk abu draugužiai buvo aukštesni už Stefaną, o Taileris – dar ir dusyk platesnių pečių.

– Kas nors neaišku? – Eleną, kaip ir tuodu bernus, apstulbino naujas balsas iš už nugaros. Ji atsigręžė ir išvydo Metą. Mėlynos jo akys žvelgė rūsčiai.

Mergina prikando lūpą, kad užgniaužtų šypsnį, kadangi Taileris ir Dikas pamažu, slėpdami apmaudą, pasitraukė iš kelio. Šaunuolis Metas, pagalvojo ji. Šaunuolis Metas žengė į klasę šalia Stefano, o jai beliko pėdinti iš paskos ir stebeilytis į teniso marškinėliais aptemptas nugaras. Kai vaikinai susėdo, jinai smuko į suolą už Stefano: iš ten puikiai jį matė, o pati nekrito į akis. Planą teko atidėti ligi pertraukos.

Metas subarškino centais kišenėje – ženklas, kad ketina ką nors pasakyti.

– Tu, taip sakant... – varžydamasis prabilo jis. – Tie vaikinai, žinok...

Stefanas nusijuokė, bet jo žodžiai dvelkė kartėliu.

– Ne mano reikalas juos teisti.

Jo balse buvo daugiau jausmų, negu Elenai kada buvo tekę girdėti, daugiau negu tada, kai kalbėjo su mokytoju Taneriu. Nusivylusio žmogaus jausmų.

– Ir iš tiesų, kodėl turėčiau būti džiaugsmingai sutiktas? – sumurmėjo Stefanas veikiau sau pačiam.

– O kodėl ir ne? – Metas įsmeigė žvilgsnį į Stefaną ir ryžtingai atkišo smakrą į priekį. – Paklausyk, – tarė jis, – vakar užsiminei apie futbolą. Mūsų kraštiniam saugui vakar vakare trūko kelio raištis, o atsarginio žaidėjo neturim. Šiandien bus treniruotė. Ką manai?

– Aš? – Stefanas sutriko. – Aš... Nežinau, ar sugebėsiu.

– Bėgti moki?

– Bėgti?.. – Stefanas grįžtelėjo į Metą, ir Elena išvydo vos pastebimą šypsnį jo lūpose. – Moku.

– O kamuolį gaudyti?

– Moku.

– Tiek kraštiniam saugui ir tereikia. Aš esu įžaidėjas. Jei mokėsi sugauti mano sviestą kamuolį ir bėgti su juo, vadinasi, galėsi žaisti.

– Aha. – Dabar Stefanas jau beveik atvirai šypsojosi; Meto veidas išliko rimtas, bet mėlynos akys spindėjo džiaugsmu. Elena pati nustebo, kad pavyduliauja. Tuodu vaikinus siejo šiltas ryšys, o jai vietos ir nebeliko.

Tačiau po akimirkos Stefano šypsena išblėso. Jis santūriai tarė:

– Ačiū... bet negalėsiu. Turiu kitų įsipareigojimų.

Kaip tik tada įėjo Bonė su Karolina, ir pamoka prasidėjo.

Per visą Tanerio paskaitą apie Europos istoriją Elena tylomis repetavo: „Sveikas, aš Elena Gilbert. Priklausau abiturientų priėmimo komitetui, ir man pavesta aprodyti tau mokyklą. Tikiuosi, kad neatsisakysi ir leisi man atlikti pareigą.“ Pastaruosius žodžius reikia ištarti ilgesingai žvelgiant išplėstomis akimis – jeigu atrodys, kad jis nori nusikratyti Elenos. Tai buvo bemaž garantuota priemonė. Jis tikriausiai vienas iš tų, kurie neatsispiria merginoms, prašančioms pagalbos.

Vidury pamokos mergina, sėdinti dešiniau, perdavė Elenai raštelį. Atskleidusi Elena pažino vaikišką Bonės rašyseną, apvalainas jos raides: „Gaišinau K. kiek galėdama ilgiau. Kas naujo? Kaip veikia tavo planas???“

Elena pažiūrėjo į atsigręžusią Bonę, sėdinčią priekiniame suole, bakstelėjo į raštelį, papurtė galvą ir vien lūpomis ištarė:

– Po pamokos.

Praėjo gal šimtas metų, kol Taneris susakė paskutinius nurodymus dėl atsakinėjimo žodžiu ir paleido mokinius. Visi pašoko iš vietų. Laikas, pamanė Elena ir tankiai plakančia širdimi pastojo kelią Stefanui, kad jis negalėtų prasmukti. Visai kaip Dikas su Taileriu, pagalvojo vos suturėdama nervingą juoką. Pakėlė akis ir išvydo, kad jos yra viename lygyje su jo lūpomis.

Akimirką ji sumišo. Ką rengėsi pasakyti? Elena išsižiojo ir seniai surepetuoti žodžiai šokte iššoko patys:

– Sveikas! Aš Elena Gilbert. Priklausau abiturientų priėmimo komitetui, ir man pavesta...

– Atsiprašau, neturiu laiko.

Valandėlę ji negalėjo patikėti, kad Stefanas taip atrėžė, net neleido jai baigti sakinio. Bet liežuvis vis tiek varė iki galo:

– ...aprodyti tau mokyklą.

– Atsiprašau, bet negaliu. Man reikia... turėsiu eiti į futbolo treniruotę. – Stefanas grįžtelėjo į Metą; šis stovėjo šalia ir atrodė nustebęs. – Sakei, kad ji bus tuoj po pamokų, tiesa?

– Taip, – išstenėjo Metas, – bet...

– Tai gal ir negaiškim. Ar parodysi, kur eiti?

Metas metė nevilties kupiną žvilgsnį į Eleną ir gūžtelėjo pečiais.

– Taip... žinoma. Eime.

Jau žingsniuodamas prie durų Metas dar sykį atsigręžė. Stefanas – ne.

Aplink Eleną būriavosi smalsuoliai, tarp jų – ir neslepianti pašaipos Karolina. Elena juto, kad jos kūnas sustingo, o gerklėje įstrigo kamuolys. Ji nė akimirkos nebegalėjo likti čia. Apsigręžė ir išskubėjo iš klasės.

4

Kol Elena priėjo savo spintelę, stingulys išsisklaidė, o kamuolys gerklėj grasino pratrūkti ašaromis. Tačiau ji nenori verkti mokykloj, tvirtino sau, to tai jau nebus! Užrakinusi spintelę pasuko prie išėjimo.

Antrą dieną ji pareina iš mokyklos tuoj po paskutinio skambučio ir pareina viena. Teta Džudita stebėsis! Pasiekusi namus Elena pamatė, kad nėra tetos automobilio; matyt, ji su Margarita išvažiavusi į turgų. Viduje Eleną pasitiko tyla ir ramybė.

Ji apsidžiaugė, kad čia taip tylu; dabar kaip tik norėjo pabūti viena. Kita vertus, net dorai nežinojo, ką veikti. Kai pagaliau galėjo verkti, ašaros prapuolė, ir gana. Elena pasidėjo kuprinę prieškambary ant grindų ir pamažu nužingsniavo į svetainę.

Tai buvo gražus, įspūdingas kambarys. Vienintelė namo patalpa, išlikusi iš pirmykščio statinio, neskaitant Elenos miegamojo. Pirmasis namas buvo pastatytas prieš 1861 metus ir per Pilietinį karą beveik visai sudegė. Išliko tik toji svetainė su įmantriu židiniu, papuoštu spiraliniais apvadais, ir erdvus miegamasis virš jos. Paskui Elenos prosenelis namą atstatė, ir nuo tada jame visą laiką gyveno Gilbertai.

Elena pažiūrėjo pro vieną iš didelių langų, besitęsiančių nuo grindų iki lubų. Senas stiklas buvo storas ir grublėtas, tad vaizdas atrodė iškraipytas, o žmonės – lyg svirduliuojantys. Ji prisiminė, kaip tėtis pirmąsyk parodė tą seną grublėtą stiklą; tada ji buvo jaunesnė nei Margarita.

Gumulo gerklėj nebeliko, bet ašarų taip ir neatsirado. Eleną draskė vidiniai prieštaravimai. Ji nenorėjo su niekuo bendrauti ir kartu jautėsi skausmingai vieniša. Norėjo viską apmąstyti, bet mintys, vos pabandžius surikiuoti, išsilakstydavo kaip pelės nuo baltosios pelėdos.

Baltoji pelėda... paukštis grobuonis... mėsėdis... kranklys, mąstė ji. „Didžiausias kranklys, kokį tik esu matęs“, – andai sakė Metas.

Elenos akyse vėl ėmė tvenktis ašaros. Vargšelis Metas! Aš jį įskaudinau, mąstė ji, o jis vis tiek kalbėjo taip maloniai. Net ir su Stefanu.

Stefanas... Širdis suspurdėjo ir iš akių išriedėjo dvi karštos ašaros. Pagaliau Elena pravirko. Verkė iš pykčio, dėl pažeminimo, iš nusivylimo – ko gi dar?

Ką ji, tiesą sakant, šiandien prarado? Ką iš tiesų jautė tam svetimšaliui, tam Stefanui Salvatorei? Taip, jis metė jai iššūkį, todėl ir toks ypatingas, įdomus. Stefanas buvo egzotiškas... jis jaudino.

Juokas ima pagalvojus, kad vaikinai kai kada sakydavo Elenai ją tokią esant. O paskui, žiūrėk, ji ir išgirsta ar iš jų pačių, ar iš jų draugų arba seserų, kaip jie jaudinosi eidami į pasimatymą, kaip jiems prakaitavo delnai ir drebėjo kinkos. Eleną visada linksmino tokie pasakojimai. Nė dėl vieno kada nors sutikto vaikino ji nėra jaudinusis.

O šiandien, kai užšnekino Stefaną, jos pulsas padažnėjo, keliai ėmė linkti, o delnai sudrėko. Ir drebėjo jau ne tik kinkos, bet visas kūnas.

Ar ji susidomėjo tuo vaikinu todėl, kad jis nervino ją? Ne pati rimčiausia priežastis, Elena, tarė ji sau. Visai nerimta priežastis.

Veikiau kaltos buvo jo lūpos. Tos skulptūriškos lūpos, kurias matant keliai linko visai ne iš nervų. Ir tie nakties juodumo plaukai – jai knietėjo pirštais taršyti tas švelnias garbanas. Lankstus raumeningas kūnas, ilgos kojos... ir balsas. Taip, dėl to balso ji vakar ir apsisprendė žūtbūt jį laimėti. Jis taip ramiai ir iš aukšto kalbėjo su mokytoju Taneriu, bet, kad ir keista, tuo ramiu balsu prikaustė visų dėmesį. Elena įsisvajojo, kaip skambėtų tas balsas nakties tamsoje, kai Stefanas tartų, ne, šnabždėtų jos vardą...

– Elena!

Elena pašoko, svajos išsilakstė. Deja, šaukė ją ne Stefanas Salvatorė, o teta Džudita, girgždindama priekines duris.

– Elena? Elena! – tai jau spiegė Margarita. – Ar tu namie?

Ir vėl Eleną užplūdo slogios mintys. Kurgi ji bus, jei ne namie, virtuvėj! Ir visai nenusiteikusi atsakinėti į nerimastingus tetos klausimus ir nekaltus Margaritos juokelius. Ypač dabar, kai blakstienos dar šlapios, ir ašaros gali paplūsti visai nelauktai. Vos tik trinktelėjo uždaromos priekinės durys, ji žaibiškai apsisprendė ir tylomis smuko laukan pro užpakalines.

Išėjusi į kiemą, Elena susimąstė. Ji nenorėjo lėkti, kur akys veda. Bet kurgi eiti, kai norisi pabūti vienai?

Atsakymas bematant šovė į galvą. Žinoma! Ji aplankys mamą ir tėtį.

Tai ganėtinai toli, vos ne užmiestyje, bet per pastaruosius trejus metus tas kelias tapo Elenai įprastas. Ji perėjo Vikerio tiltu, palypėjo į kalniuką ir pro bažnyčios griuvėsius nusileido į daubelę.

Šis kapinių sklypas buvo gerai prižiūrimas, tik senoji dalis kiek labiau apleista. O čia žolė rūpestingai karpoma, skaisčiomis spalvomis akį džiugino gėlių puokštės. Elena atsisėdo prie didelio marmurinio antkapio, kuriame buvo įrėžta pavardė Gilbertai.

– Sveika, mamyte, sveikas, tėti, – pašnibždom pasisveikino ir pasilenkusi padėjo prie paminklo violetinių neužmirštuolių puokštelę, suskintą pakeliui. Paskui sukryžiavo kojas.

Po tos nelaimės ji dažnai čia lankėsi. Kai sudužo automobilis, Margaritai buvo vos vieneri ir ji tėvų neprisiminė. O Elena negalėjo jų pamiršti. Ją vėl užplūdo atsiminimai, gerklėje pritvinko kamuolys ir niekas nebetrukdė išsiverkti. Ji vis dar labai ilgėjosi tėvų: mamos, tokios jaunos ir gražios, ir tėčio, jo šypsenos, nuo kurios akių kampučiuose susimesdavo raukšlelės.

Žinoma, jai pasisekė su teta Džudita. Ne kiekviena teta ryžtųsi mesti darbą ir keltis į mažą miestelį dviejų našlaitėlių globoti. Ir Robertas, tetos Džuditos sužadėtinis, elgėsi su Margarita veikiau kaip patėvis, o ne kaip tetėnas.

Elena tėvų nepamiršo. Tuoj po laidotuvių ji vis pyko, priekaištavo jiems, kam taip kvailai prarado gyvybę. Tuomet ir teta Džudita jai dar nebuvo tokia artima, ir visas pasaulis rodėsi svetimas.

O dabar ar turi vietelę, kuri būtų jai sava? Atrodytų, kad tai Fels Čerčas, jame prabėgo visas gyvenimas. Bet pastaruoju metu ėmė manyti, kad šis paprastas atsakymas klaidingas. Neseniai Elena pajuto, kad jai reikia kažkur ištrūkti, kad turi būti vieta, kurią ji išsyk atpažintų ir galėtų pavadinti savo namais.

Ant Elenos užslinko kažkoks šešėlis, ji krūptelėjo ir apsidairė. Pirmą akimirką jai pasirodė, jog dvi būtybės, stovinčios šalimais, yra svetimos, nematytos, vos ne grėsmingos. Pašiurpusi žvelgė į jas.

– Elena, – prabilo mažesnioji būtybė, įsisprendusi į šonus, – kartais aš dėl tavęs nerimauju. Tikrai!

Elena tik sumirksėjo ir nusikvatojo. Tai buvo Bonė ir Mereditė.

– Ką daryti žmogui, norinčiam bent trumpai pabūti vienam? – paklausė ji draugių, kai šios atsisėdo.

– Varai mus šalin? – pasiteiravo Mereditė, o Elena tik gūžtelėjo pečiais.

Pirmaisiais mėnesiais po eismo nelaimės Mereditė su Bone dažnai ją surasdavo čia. Ir Elena pajuto, jog džiaugiasi tuo ir yra joms dėkinga. Niekur kitur ji taip nepasigenda draugių ir jų atjautos. Tai kas, kad jos pamatys Eleną verkus. Ji paėmė Bonės pasiūlytą suglamžytą nosinaitę ir nusišluostė akis. Visos trys valandėlę tylomis žiūrėjo, kaip vėjas šiaušia ąžuolus kapinių pakrašty.

– Man labai gaila, kad taip atsitiko, – pagaliau švelniai prašneko Bonė. – Iš tiesų baisu.

– O jau tavo taktas! – įsiterpė Mereditė. – Ne taip jau viskas blogai, Elena.

– Tu ten nebuvai, – paprieštaravo Elena ir vėl viską prisiminė. – Tikrai buvo baisu. Bet man tai neberūpi, – pridūrė ji griežtai, net įžūliai. – Su juo viskas baigta. Man jo nebereikia.

– Elena!

– Nebenoriu jo, Bone. Jis turbūt manosi esąs per geras mums... amerikietėms. Tegul užsideda tuos stilinguosius saulės akinius ir...

Draugės prunkštelėjo, o Elena nusišluostė nosį ir papurtė galvą.

– Taigi, – tarė ji Bonei ryžtingai pakeitusi temą, – bent jau Taneris šiandien buvo geriau nusiteikęs.

Bonė atrodė nelaiminga.

– Jis tikriausiai mane įsidėmėjo ir dabar pačią pirmą iškvies prie lentos. Bet aš nesisieloju: kalbėsiu apie druidus ir...

– Apie ką?

– Apie dru-idus. Paslaptinguosius senovės Anglijos magus, kurie pastatė Stounhendžą ir mokėjo įvairių burtų. Jie mano protėviai, todėl ir esu aiškiaregė.

Mereditė suprunkštė, o Elena tik pašnairavo į žolės stiebelį, kurį maigė tarp pirštų.

– Bone, ar tu tikrai vakar kažką įžvelgei mano delne? – paklausė nei iš šio, nei iš to.

Bonė ne išsyk ryžosi atsakyti.

– Nežinau, – pagaliau tarė. – Aš... manau, kad taip. Bet kartais vaizduotė užbėga man už akių.

– Ji žinojo, kad tu čia, – netikėtai pareiškė Mereditė. – Siūliau paieškoti kavinukėj, o Bonė pasakė: „Ji kapinėse.“

– Argi? – perklausė Bonė lyg nustebusi, lyg ir patenkinta. – Tai va, matai. Mano senelė Edinburge regi sielos akimis, tai ir aš tokia. Dovaną visada paveldi antra palikuonių karta.

– Vadinasi, tu kilusi iš druidų, – iškilmingai tarė Mereditė.

– Taip ir yra! Škotijoje laikomasi senovinių papročių. Nepatikėsi, ką sugeba senelė. Žino, ir kas tau pasipirš, ir kada mirsi. Ji yra sakiusi, kad mirsiu jauna.

– Bone!

– Taip ir sakė. Aš gulėsianti karste jauna ir graži. Ar jums tai neatrodo romantiška?

– Man neatrodo. Veikiau neskoninga, – atsiliepė Elena.

Šešėliai nutįso, vėjas jau buvo žvarbokas.

– Tai už ko tu ištekėsi, Bone? – mikliai įterpė žodelį Mereditė.

– Nežinau. Senelė nupasakojo ritualą, kaip sužinoti, bet aš niekada nebandžiau. Savaime aišku, – Bonė atsistojo ir įsirėmė į šonus, – jis bus nepaprastai turtingas ir beprotiškai žavus. Pavyzdžiui, toks kaip paslaptingasis mūsų svetimšalis. Ypač jei niekam kitam jo nereikės, – pridūrė metusi išdykėlišką žvilgsnį į Eleną.

Ši atmušė smūgį.

– O gal Taileris Smolvudas? – nekaltai sumurmėjo. – Jo tėvui turto netrūksta.

– Ir atrodo jis visai neprastai, – iškilmingai pritarė Mereditė. – Žinoma, ypač tiems, kurie mėgsta gyvūnus. Tokius su dideliais baltais dantimis.

Merginos susižvelgė ir kaip susitarusios prapliupo juoktis. Bonė sviedė kuokštą žolių į Mereditę, šioji atmušė ir metė draugužei kiaulpienės žiedą. Peštynėms įpusėjus Elena pajuto, kad viskas bus gerai. Ji vėl tapo savimi, ji buvo jau ne pamestinukė, nebe klajoklė, o Elena Gilbert, Roberto Li mokyklos pažiba ir karalienė. Ištraukė iš plaukų oranžinį kaspiną ir leido jiems laisvai kristi ant veido.

– Nusprendžiau, kokia tema skaitysiu referatą, – pareiškė, primerktomis akimis žiūrėdama, kaip Bonė bando pirštais iššukuoti žoles iš garbanų.

– Nagi? – pasidomėjo Mereditė.

Elena pakėlė galvą ir įsmeigė žvilgsnį į purpurinį dangų viršum kalvų. Paskui mąsliai atsidūsėjo ir reikšmingai patylėjo. Pagaliau abejingai ištarė:

– Apie Italijos renesansą.

Bonė ir Mereditė dėbtelėjo į ją, persimetė žvilgsniais ir vėl nusikvatojo.

– Aha, – nutarė Mereditė, kai jiedvi atsipeikėjo. – Taigi tigrė grįžo.

Elena atsakė jai niekinama grimasa. Grįžo jos susvyravęs pasitikėjimas savimi. Ir nors pati gerai to nesuvokė, žinojo viena: ji neleis Stefanui Salvatorei išnešti sveiko kailio.

– Puiku, – metė ji žvaliai. – Dabar atidžiai paklausykit manęs. Niekas daugiau neturi sužinoti, antraip iš manęs juoksis visa mokykla. Ir Karolina pasinaudos visomis priemonėmis, kad paverstų mane pajuokos objektu. Bet jo aš vis tiek geidžiu ir jis bus mano. Dar nežinau kaip, bet tą pasieksiu. O kol sukursiu planą, mes elgsimės su juo nedraugiškai.

– Ak, mes?

– Taip, mes. Tu, Bone, jo negausi; jis priklauso man. Todėl turiu visiškai jumis pasitikėti.

– Luktelėk, – paprašė Mereditė sužaibavusi akimis. Ji išsitraukė smeigtuką, kuriuo buvo susisegusi palaidinę, ir įsidūrė nykštį. – Bone, duokš ranką.

– Kodėl? – paklausė Bonė, įtartinai žiūrėdama į smeigtuką.

– Todėl, kad noriu tave vesti. O ką tu, kvaiša, manei!

– Bet... bet... Ai, viskas! Oi!

– Duok ranką ir tu, Elena. – Mereditė mikliai bakstelėjo Elenai į pirštą ir išspaudė iš jo lašelį kraujo. – O dabar, – toliau šnekėjo žiūrėdama į bičiules žėrinčiomis juodomis akimis, – visos trys suglausime nykščius ir prisieksime. Ypač tu, Bone. Prisieksime saugoti paslaptį ir elgtis su Stefanu taip, kaip lieps Elena.

– Klausyk, bet juk prisiekti krauju pavojinga, – rimtai paprieštaravo Bonė. – Tai reiškia, kad jokiomis aplinkybėmis negalėsi sulaužyti priesaikos, kad ir kas nutiktų.

– Taigi, – reikšmingai pabrėžė Mereditė. – Kaip tik dėl to ir siūlau tokią priesaiką. Dar nepamiršau, kas nutiko Maiklui Martinui.

Bonė susiraukė.

– Tai įvyko seniai, ir mes vis tiek būtume išsiskyrę... Tiek to, aš prisieksiu. – Ji užsimerkė ir tarė: – Prisiekiu neišduoti šios paslapties ir elgtis su Stefanu taip, kaip lieps Elena.

Mereditė pakartojo priesaikos žodžius. O Elena, įbedusi akis į prieblandoje dūluojančius nykščius, giliai atsiduso ir tyliai pridūrė:

– O aš prisiekiu nesiliauti, kol jį užkariausiu.

Papūtė šaltas vėjas, taršydamas merginoms plaukus ir keldamas nuo žemės sausus lapus. Bonė tik išsižiojo ir atšlijo; visos trys apsidairė ir nervingai sukikeno.

– Jau tamsu, – nusistebėjo Elena.

– Gal traukiam namo, – pasiūlė Mereditė, keldamasi ir įsisegdama smeigtuką į palaidinę. Atsistojo ir Bonė, ji buvo apžiojusi nykščio galiuką.

– Iki pasimatymo, – švelniai atsisveikino Elena žvelgdama į antkapį. Ant žemės liko gulėti violetinės gėlės. Ji pakėlė oranžinį kaspiną ir linktelėjo Bonei su Meredite. – Eime.

Visos trys tylomis kopė į kalnelį bažnyčios griuvėsių link. Kraujo priesaika nuteikė iškilmingai. Eidama pro sugriuvusią bažnyčią Bonė pašiurpo. Saulei nusileidus oras sparčiai vėso, sustiprėjo ir vėjas. Kiekvienas šuoras šiugždino žolę ir šlamino senųjų ąžuolų lapus.

– Man šalta, – prisipažino Elena. Ji stabtelėjo priešais juodą kiaurymę, kur kitados buvo bažnyčios durys, ir ėmė dairytis po slėnį.

Mėnulis dar nebuvo patekėjęs, ji teįžvelgė senąsias kapines ir Vikerio tiltą anapus jų. Seniausi kapai buvo išlikę nuo Pilietinio karo laikų, beveik kiekviename antkapyje galėjai įskaityti kareivio pavardę. Kapai atrodė apleisti; ant jų kerojo gervuogės ir vešėjo piktžolės, o per aptrupėjusį granitą rangėsi gebenių stiebai. Elenai jie kėlė šiurpą.

– Klaikokai atrodo, tiesa? Dabar, prietemoj, – prakalbo ji nerasdama tikslesnio žodžio išreikšti minčiai, jog tai netinkama vieta gyviesiems.

– Galim eiti aplinkui, – atsiliepė Mereditė, – bet sugaišim dvidešimčia minučių ilgiau.

– Aš galiu eiti ir pro čia, – paprieštaravo Bonė ir nurijo seilę. – Visuomet sakydavau, kad noriu būti palaidota senosiose kapinėse.

– Gal jau gana kalbėti apie laidotuves, – atšovė Elena ir žvilgtelėjo pakalnėn. Tačiau kuo toliau leidosi siauru taku, tuo jai darėsi nejaukiau. Ji sulėtino žingsnį, kad Bonė su Meredite neatsiliktų. Artėjant prie pirmojo antkapio, ėmė smarkiai plakti širdis. Elena stengėsi nekreipti dėmesio, bet visa jos oda įspėjamai dilgsėjo, o dilbių gyvaplaukiai pasišiaušė. Stūgavo vėjas, kiekvienas garsas atrodė kaip perkūno trenksmas, lapų nuklotu takeliu kurtinamai traškėjo žingsniai.

Iš bažnyčios griuvėsių beliko juodas siluetas. Siauras takas vedė pro apkerpėjusius antkapius, dažnas jų buvo aukštesnis už Mereditę. Už tokio luito nesunku pasislėpti, nenorom pagalvojo Elena. Ir patys antkapiai atrodė bauginamai, kaip antai tas su kerubino statulėle, panašia į gyvą vaikelį, tik be galvos – ji buvo rūpestingai padėta šalia, žvelgė išplėstomis tuščiomis akimis, iškaltomis granite, ir tarsi hipnotizavo Eleną. Jos širdis pradėjo daužytis kaip pašėlusi.

– Kodėl sustojom? – paklausė Mereditė.

– Aš tik... Atsiprašau, – sumurmėjo Elena, bet prisivertusi atsigręžti taip ir sustingo. – Bone! – tarė ji. – Bone, kas yra?

Bonė stovėjo prasižiojusi ir stebeilijosi į kapines plačiai išplėstomis, bet nereginčiomis kaip granitinio kerubino akimis. Baimė sugniaužė Elenai skrandį.

– Bone, baik juokus! Liaukis!

Bonė neatsakė.

– Bone! – pašaukė Mereditė ir susižvelgė su Elena. Ši staiga pajuto, kad turi iš čia dingti. Pasuko į taką ir buvo bežengianti toliau, bet išgirdo keistą balsą už nugaros ir stabtelėjo.

– Elena! – pašaukė balsas. Tai nebuvo Bonės balsas, bet jis sklido iš Bonės lūpų. Ji tebežiūrėjo į kapus. Tamsoje galėjai įžvelgti blyškų bejausmį jos veidą.

– Elena! – vėl prašneko balsas ir, Bonei pasukus galvą jos link, pridūrė: – Ten kažkas tyko tavęs.

Kas dėjosi paskui, Elena dorai ir neprisiminė. Kažkoks pavidalas sukrutėjo tarp dūluojančių antkapių, mainėsi ir kilo į orą. Elena suklykė, suriko ir Mereditė, ir abi davė į kojas; Bonė irgi šaukdama pasileido drauge.

Elena lėkė pakalnėn vis kliūdama už akmenų ir žolės kupstelių. Bonė gaudydama kvapą lapnojo jai iš paskos, o Mereditė, šaltakraujė cinikė Mereditė, kūrė lyg galvą pametusi. Staiga tarp ąžuolo šakų virš jų galvų kažkas sutraškėjo ir suspiegė; Elena pasileido bėgti dar greičiau.

– Kažkas lipa mums ant kulnų! – klykė Bonė. – Viešpatie, kas dabar bus?

– Lėk prie tilto, – dusdama išspaudė Elena. Pati nežinojo kodėl, bet juto, kad taip reikia. – Nesustok, Bone! Ir nesidairyk! – Elena griebė jai už rankovės ir ėmė tempte tempti.

– Nebegaliu, – kūkčiojo Bonė laikydamasi už šono ir vos pavilkdama kojas.

– Gali, gali, – niurnėjo Elena ir stipriau sugniaužusi Bonės rankovę vertė ją dumti toliau. – Bėgam. Bėgam!

Priekyje sidabru blykstelėjo vanduo. Ąžuolai liko už nugaros, čia pat ir tiltas. Elena garsiai šnopavo, jai pynėsi kojos, bet ji neleido sau sustoti. Štai jau matyti pėsčiųjų tilto lentelės. Iki tilto beliko septyni metrai, penki metrai, pora metrų.

– Va ir atbėgom, – sušvokštė Mereditė, kai lentos sudundėjo jai po kojų.

– Nesustok! Greičiau į kitą pusę!

Jos paknopstomis bėgo per dundantį tiltą, žingsniai aidėjo virš vandens. Nušokusi ant suplūktos žemės kitame krante, Elena galiausiai paleido Bonės rankovę ir stabtelėjo, nes jau vos laikėsi ant kojų.

Mereditė susirietė dvilinka, įsirėmė rankomis į šlaunis ir sunkiai gaudė orą. Bonė verkė.

– Kas ten buvo? Viešpatie, kas ten buvo? – kūkčiojo ji. – Ar jis vis dar mus vejasi?

– Maniau, kad tu žinai geriausiai, – netvirtai atsakė Mereditė. – Dėl Dievo meilės, Elena, nešdinkimės iš čia.

– Dabar jau viskas gerai, – sušnibždėjo Elena. Akis dar temdė ašaros ir visas kūnas drebėjo, bet nebejuto karšto alsavimo į pakaušį. Upė atskyrė ją nuo to padaro, vanduo ribuliavo tamsoje. – Čia jis mūsų nepasieks.

Mereditė pažvelgė į ją, paskui į ąžuolyną kitapus upės, galiausiai – į Bonę. Aplaižė lūpas ir susijuokė.

– Žinoma. Jis mūsų nepavijo. Bet vis tiek eime namo, gerai? Juk neketinate čia nakvoti?

Elena pašiurpo.

– Tik jau ne šiąnakt, – atsiliepė ji ir apkabino vis dar šniurkščiojančią Bonę. – Viskas gerai, Bone. Mes dabar saugios. Eime.

Mereditė darsyk pažvelgė į kitą krantą.

– Aš nieko tenai nematau, – tarė ji aprimusi. – Gal niekas mūsų nė nesivijo; gal pačios supanikavom ir išsigandom. Na, šiek tiek prisidėjo ir druidų žynė.

Elena neatsakė, ir visos trys susiglaudusios žengė taku. Bet ji svarstė. Dar ir kaip svarstė.

5

Kai parėjo į pensioną, mėnulio pilnatis švietė Stefanui tiesiai virš galvos. Vaikinas buvo apsvaigęs, beveik kaip girtas, tiek iš nuovargio, tiek ir nuo persisotinimo krauju. Jau seniai jis nebuvo tiek prisisiurbęs. Bet laukinės Galios pliūpsnis kapinėse sukėlė jam tokį įsiūtį, kad Stefanas prarado savitvardą, nors jau ir prieš tai sunkiai valdėsi. Jis vis dar nežinojo, iš kur sklido ta Galia. Stebėjo mergaites iš užuoglaudos, tuomet Galia driokstelėjo jam už nugaros ir privertė jas sprukti. Tada jis susvyravo: ir baiminosi, kad jos nepultų į upę, ir geidė išmėginti tą Galią, aptikti šaltinį. Pagaliau jis ėmė sekti ją dar nebūdamas tikras, ar jai nepakenks.

Kažkas juodo nuplasnojo miško link, kai merginos pasiekė tilto prieglobstį, tačiau net ir Stefano naktinės juslės neatsakė jam į klausimą, kas tai buvo. Jis tik matė, kad jinai ir dvi kitos nužingsniavo į miestelį, o tada pats grįžo į kapines.

Jos buvo tuščios, nematyti nė vieno žmogaus. Ant žemės gulėjo siauras šilkinis kaspinas. Paprastam žmogui jis tamsoje atrodytų pilkas, bet Stefanas matė jo tikrą spalvą. Pamaigė kaspinėlį tarp pirštų ir pamažu kėlė prie lūpų, kol užuodė jos plaukų kvapą.

Vaikiną užplūdo prisiminimai. Jam sunku net ir tada, kai jos nemato, kai sąmonės pakraštėlį drumsčia tik šalta jos minčių šviesa. O būti su ja vienoje klasėje, jausti ją šalia, kai visur aplinkui dvelkia svaigus jos odos aromatas, Stefanui stačiai nepakeliama kančia.

Jis girdėjo kiekvieną tylų Elenos atodūsį, juto šilumą, sklindančią iš jos nugaros, ir girdėjo kiekvieną jos švelnaus pulso tvinksnį. Ir pagaliau išsigando supratęs, kad neatsispiria tiems jausmams. Jis laižė iltis ir mėgavosi jų sukeliamu skausmu, kuris jį audrino. Tyčia traukė į šnerves jos kvapą ir atsiduodavo jo sukeliamoms vizijoms, jos kaip gyvos stojosi jam prieš akis. Įsivaizdavo minkštą jos kaklą, svajojo, kaip švelniai bučiuos jį vienur ir kitur, kol pasieks gerklės įlinkį. Kaip jis uostinės tą vietą, kur po švelnia oda taip smarkiai justi jos pulsas. Kaip pagaliau prasižios ir pasimatys plėšrios iltys, aštrios kaip maži durklai, o tada...

Ne. Jis plėšte išsiplėšė iš transo; jo paties širdis daužėsi kaip pašėlusi, visas kūnas drebėjo. Mokykloje prasidėjo pertrauka, aplinkui kilo šurmulys, ir jam beliko tikėtis, kad niekas per daug įdėmiai jo nestebi.

Kai mergina jį užšnekino, jis negalėjo patikėti, kad teks žiūrėti jai į akis kaip tik tada, kai kraujas virte verda, o viršutinį žandikaulį net gelia. Akimirką jis net pabūgo, kad nebesusivaldys, griebs ją už pečių ir įkąs čia pat visiems matant. Stefanas pats nesuprato, kaip pavyko susiimti. Tik prisiminė, kad kiek vėliau išliejo energiją sportuodamas, nes miglotai suvokė, jog nevalia pasinaudoti Galiomis. To nė neprireikė; net ir be jų jis buvo visais atžvilgiais pranašesnis už mirtinguosius vaikinus, kurie varžėsi su juo futbolo aikštėje. Jo ir žvilgsnis aštresnis, ir reakcija greitesnė, ir raumenys stipresni. Viskas baigėsi tuo, kad kažkas patapšnojo jam per petį, o ausyse suskambo Meto balsas:

– Sveikinu! Džiaugiuosi, kad žaisi mūsų komandoj.

Žiūrėdamas į tą dorą besišypsantį veidą, Stefanas susigėdo. Jei žinotum, kas aš toks, nesišypsotum, niūriai pagalvojo. Juk varžybas laimėjau per apgaulę. O mergina, kurią tu myli, juk myli ją, tiesa? neišeina man iš galvos.

Ir ji tūnojo Stefano galvoje visą popietę, kad ir kaip jis stengėsi ją iš ten išgrūsti. Vedamas nesuprantamos jėgos jis aklai nuklydo per mišką į kapines. Kapinėse jis sekė Eleną kovodamas su savimi, grumdamasis su geismu, kol Galia privertė ją ir jos drauges sprukti. Tada jis parėjo namo – bet tik pasisotinęs. Kai jau nebereikėjo tvardytis.

Stefanas tiksliai nebeprisiminė, kaip tai įvyko, kaip jis leido tam įvykti. Viskas prasidėjo nuo Galios protrūkio, pažadinusio ilgai slopintus potroškius. Tai medžioklės aistra, noras persekioti, troškimas pajusti baimę ir laukinį džiūgavimą ką nors nužudžius. Jau kažin kiek metų – šimtmečių! – jis nebuvo taip stipriai jautęs to geismo. Gyslos degte degė. Visos Stefano mintys sukosi tik apie karšto kraujo skonį, apie tai, kaip jis paplūsta iš žaizdos.

Vis dar susijaudinęs jis žengė porą žingsnių paskui merginas. Verčiau negalvoti, kas būtų galėję įvykti, jeigu jis nebūtų užuodęs senio. Bet vos tik Stefanas pasiekė tilto galą, šnerves pakuteno aštrus, aiškus žmogaus kūno kvapas.

Žmogaus kraujo. Nuostabiausio eliksyro, uždraustojo vyno. Svaiginančio labiau už bet kokį gėrimą, garuojančios pačios gyvasties esencijos. O jis toks pavargęs priešintis geismui.

Ant kranto po tiltu kažkas krustelėjo, sujudėjo senų skarmalų šūsnis. Po akimirkos Stefanas grakščiai lyg katė nusileido šalia. Nutraukė skarmalus ir išvydo suvytusį veidą ir liesą kaklą. Stefanas iššiepė dantis.

Nebuvo jokio garso, jis tiesiog sotinosi.

Dabar, lipdamas pagrindiniais pensiono laiptais, jis stengėsi apie tai negalvoti, stengėsi negalvoti ir apie ją – apie merginą, kuri gundė jį savo šiluma, savo gyvybingumu. Jos vienintelės jis troško, tačiau turėjo tvardytis, mesti iš galvos šias mintis. Ir savo, ir jos labui. Jis – jos šiurpiausias įsikūnijęs košmaras, o ji to nė nenumano.

– Kas čia? Ar čia tu, vaikine? – griežtai paklausė gergždžiantis balsas. Atsivėrė durys antrame aukšte ir išlindo žila galva.

– Taip, sinjora – ponia Flauers. Atsiprašau, kad sutrukdžiau.

– Ak, girgždančios grindys man netrukdo. Užrakinai duris?

– Taip, sinjora. Jūs... saugi.

– Gerai. Čia mes turime būti saugūs. Niekada negali žinoti, kas vaikšto po tuos miškus, tiesa?

Stefanas dirstelėjo į smulkų besišypsantį veidą, gaubiamą žilų plaukų sruogų, į skaisčias, žvitrias akis. Ar jos kažką slepia?

– Labanakt, sinjora.

– Labanakt, vaikine. – Ji uždarė duris.

Savo kambaryje Stefanas krito ant lovos ir pažvelgė į žemas, nuožulnias lubas.

Paprastai naktį ilsėtis jam būdavo nelengva; tai ne jo įprastas miego metas. Tačiau šiąnakt jautėsi pavargęs. Tiek daug jėgų prireikė vaikščioti saulės šviesoje, o nuo sunkaus maisto dar labiau traukė miegan. Netrukus Stefanas ėmė snūduriuoti, nors vis dar buvo atsimerkęs.

Galvoje šmėkščiojo atsitiktinės prisiminimų nuotrupos. Katerina, tokia žavi aną vakarą prie fontano, mėnulio nušviestais aukso spalvos plaukais. Kaip jis didžiavosi, kad Katerina atskleidė jam savo paslaptį...

– Tai niekada negali išeiti į saulę?

– Galiu, tik turiu mūvėti šitą. – Ji kilstelėjo mažą baltą rankelę, ir mėnulio šviesoje sublizgo žiedas su lazuritu. – Tačiau saulė mane labai išvargina. Niekada nebuvau itin stipri.

Stefanas nužvelgė ją, švelnų veidelį ir liauną kūną. Ji buvo bemaž tokia trapi kaip stiklas. Ne, ji niekada nebuvo stipruolė.

– Vaikystėje dažnai sirgdavau, – tyliai pasakojo ji, stebėdama vandens žaismą fontane. – Galų gale chirurgas pasakė, kad mirsiu. Prisimenu, kaip verkė tėtis, kaip gulėjau savo didelėje lovoje. Buvau tokia nusilpusi, kad negalėjau nė pajudėti. Netgi kvėpuoti buvo sunku. Liūdėjau, kad teks palikti šį pasaulį, ir buvo baisiai, baisiai šalta. – Ji suvirpėjo, tada nusišypsojo.

– Kas gi atsitiko?

– Vidurnaktį pabudusi prie savo lovos išvydau tarnaitę Gudrūną. Jai pasitraukus į šalį, pastebėjau, kad atsivedė vyriškį. Išsigandau. Tai buvo Klausas, girdėjau kaimo žmones šnekant, kad jis blogas. Prašiau Gudrūnos mane gelbėti, bet ji tik stovėjo ir žiūrėjo. Kai Klausas priglaudė lūpas man prie kaklo, pamaniau, kad mane nužudys.

Katerina nutilo. Stefanas žvelgė į ją apimtas siaubo ir gailesčio, o ji raminamai šypsojosi.

– Nebuvo taip jau baisu. Iš pradžių truputį skaudėjo, bet greitai skausmas numalšo. O paskui apėmė išties malonus jausmas. Kai jis man davė atsigerti savo kraujo, pasijutau tokia stipri, kokia nesijaučiau jau kelis mėnesius. Paskui mes drauge kelias valandas laukėme aušros. Atėjęs chirurgas negalėjo patikėti, kad sėdžiu ir šneku. Tėtis pareiškė, kad tai stebuklas, ir pravirko iš džiaugsmo. – Katerinos veidas apniuko. – Žinau, kad netrukus turėsiu palikti tėtį. Jis vieną dieną supras, kad po ligos nėmaž nepasenau.

– Tai tu niekad nepasensi?

– Ne. Tai ir yra nuostabiausia, Stefanai! – Ji pažvelgė į jį vaikiškai džiūgaudama. – Aš amžinai būsiu jauna ir niekada nemirsiu! Įsivaizduoji?

Jis negalėjo įsivaizduoti Katerinos kitokios, ne tokios, kokia ji yra dabar: miela, nekalta, tobula.

– Bet... ar iš pradžių nebuvo baisu?

– Mažumėlę. Tačiau Gudrūna man parodė, ką daryti. Tai ji pasiūlė pasidirbdinti žiedą su brangakmeniu, saugančiu nuo saulės šviesos. Kol gulėjau lovoje, ji man atnešdavo gerti sotaus šilto pieno su vynu. Vėliau atgabendavo žvėrelių, kuriuos jos sūnus sugaudavo spąstais.

– Ne... žmonių?

Suskambo juokas.

– Žinoma, ne. Karvelio man užtenka visai dienai. Gudrūna sakė, kad jei noriu būti stipri, turiu gerti žmonių kraują, nes žmonių gyvasties esencija stipriausia. Ir Klausas mane ragino tai daryti; jis norėjo pakartoti kraujo ritualą. Tačiau Klausas... – Ji nutilo ir nudelbė akis, sunkios blakstienos krito ant skruostų. Toliau ji kalbėjo labai tyliai: – Nemanau, kad galima taip daryti neapgalvotai. Žmogaus kraują gerčiau tik suradusi savo tikrąjį draugą, tą, kuris visą amžinybę bus šalia. – Katerina pakėlė į jį rimtas akis.

Stefanas šyptelėjo, jautėsi apsvaigęs ir be galo išdidus. Tą akimirką vos tvardė džiaugsmą.

Anuomet Deimonas dar nebuvo grįžęs iš universiteto. Nebuvo grįžęs ir pamatęs mėlynų lyg brangakmeniai Katerinos akių.

Stefanas suaimanavo gulėdamas kambaryje žemomis lubomis. Tamsa jį įsiurbė, ir galvoje ėmė suktis nauji vaizdai.

Tai buvo padriki praeities blyksniai, be sąryšio ir nuoseklumo. Jis regėjo juos tarsi vaizdus, trumpai nutviekstus žaibo. Brolio veidas, perkreiptas nežmoniško pykčio. Spindinčios mėlynos Katerinos akys, jai puikuojantis nauja balta suknele. Baltas švytėjimas už citrinmedžio. Kardas jo rankoje; Džuzepės balsas, šaukiantis jį iš tolo. Citrinmedis. Jam nevalia eiti už citrinmedžio. Jis vėl išvysta Deimono veidą, tačiau šįkart brolis juokiasi kaip paklaikęs. Juokiasi ir juokiasi, o juokas skamba kaip stiklo šukių džerškėjimas. Citrinmedis vis artėja.

– Deimonai – Katerina – ne!

Jis staigiai atsisėdo lovoje.

Virpančiomis rankomis persibraukė plaukus ir ėmė tolygiai alsuoti.

Klaikus sapnas. Jau seniai jo nekamavo tokie košmarai; tiesą sakant, jis apskritai seniai nesapnavo. Mintyse vis kartojo paskutines sapno akimirkas, regėjo citrinmedį ir girdėjo brolio juoką.

Jis bemaž per aiškiai skambėjo mintyse. Staiga, nė pats nesuvokdamas, ką daro, Stefanas atidarė langą. Skruostus gaivino vėsus nakties oras. Stefanas pažvelgė į sidabru mirguliuojančią tamsą.

– Deimonai? – Jis pasiuntė klausimą su Galios pliūpsniu. Tada įsiklausė, įtempė visas jusles.

Nieko nejuto, neatsklido joks atsakymas. Netoliese purptelėjo pora nakties paukščių. Mieste dauguma žmonių miegojo; miške krebždėjo naktiniai gyvūnai.

Stefanas atsiduso ir atsigręžė į kambarį. Galbūt jis klydo dėl juoko; gal netgi klydo dėl grėsmės kapinėse. Fels Čerče buvo tylu, ramu, ir jam reikėjo nusiraminti. Privalėjo numigti.

Rugsėjo 5

(tiesą sakant, ankstyvas rugsėjo 6-osios rytas – maždaug 1 valanda)

Mielasis dienorašti,

reikėtų grįžti į lovą. Vos prieš kelias minutes pabudau – pasigirdo, kad kažkas šaukia, bet namie buvo tylu. Vakar vakare įvyko tiek keistų dalykų, ir mano nervai tikriausiai pakrikę.

Pabudusi bent jau aiškiai žinojau, ką darysiu su Stefanu. Sakytum, viskas stojo į vietas. Rytoj pradėsiu vykdyti planą B, pirmą etapą.

Fransė spindinčiomis akimis ir įraudusiais skruostais prisiartino prie trijų merginų, sėdinčių prie stalo.

– O, Elena, turi tai išgirsti!

Elena nusišypsojo jai mandagiai, bet ne itin draugiškai. Fransė pakreipė rudą galvelę.

– Norėjau paklausti... ar galiu prisidėti prie jūsų? Ką tik išgirdau pritrenkiančių naujienų apie Stefaną Salvatorę.

– Sėskis, – maloningai tarė Elena. – Bet, – tepdamasi sviestu bandelę pridūrė ji, – naujienos mus ne itin domina.

– Jūs?.. – Fransė žioptelėjo. Jos akys lakstė nuo Mereditės prie Bonės. – Jūs, mergos, juokaujat, tiesa?

– Visai ne. – Mereditė pasmeigė šparaginę pupelę ir mąsliai ją apžiūrėjo. – Šiandien mums ne tas galvoj.

– Teisybė, – gūžtelėjusi patvirtino Bonė. – Stefanas – jau nebe naujiena. Jis praeitis. – Ji pasilenkė ir pasitrynė kulkšnį.

Fransė maldaujamai pažvelgė į Eleną.

– Bet aš maniau, kad tu nori viską apie jį žinoti.

– Tai tebuvo smalsumas, – atšovė Elena. – Juk jis naujokas, todėl norėjau draugiškai sutikti. Bet, žinoma, turiu būti ištikima Žanui Klodui.

– Žanui Klodui?

– Žanui Klodui, – kilstelėdama antakius ir atsidūsėdama pakartojo Mereditė.

– Žanui Klodui, – ryžtingai paantrino Bonė.

Atsargiai, nykščiu ir smiliumi, Elena išsitraukė iš kuprinės nuotrauką.

– Štai jis stovi priešais vasarnamį, kur buvome apsistoję. Iškart po to jis nuskynė gėlę ir pasakė... Na, – ji paslaptingai šyptelėjo, – negaliu pakartoti.

Fransė spoksojo į nuotrauką. Įdegęs jaunuolis stovėjo priešais kinrožės krūmą ir droviai šypsojosi.

– Jis vyresnis, tiesa? – pagarbiai paklausė ji.

– Dvidešimt vienerių. Žinoma, – Elena dirstelėjo per petį, – teta tam nepritartų, tad mes jai nieko nesakysime, kol baigsiu mokyklą. Kol kas turime susirašinėti slapta.

– Kaip romantiška, – aiktelėjo Fransė. – Pažadu, ničniekam nesakysiu. O dėl Stefano...

Elena jai iš aukšto nusišypsojo.

– Jei jau teks valgyti europietišką maistą, – tarė ji, – tai prancūziškas tikrai skanesnis už itališką. – Ji kreipėsi į Mereditę: – Teisybė?

– Mhm. Teisybė. – Mereditė su Elena suokalbiškai šyptelėjo viena kitai, tada pasisuko į Fransę. – Sutinki?

– O, taip, – paskubom patvirtino Fransė. – Ir man jis labiau patinka.

Ji supratingai nusišypsojo, palinksėjo galva, atsistojo ir nuėjo.

Jai pasišalinus Bonė graudžiai tarė:

– Tai mane pribaigs. Elena, mirsiu, jei neišgirsiu gandų.

– Ak, šitų? Galiu tau iškloti, – ramiai atsakė Elena. – Ji ketino pranešti, kad, pasak gandų, Stefanas Salvatorė yra kovos su narkotikais skyriaus agentas.

– Kas? – Bonė išpūtė akis, tada prapliupo kvatotis. – Tai juk juokinga. Koks gi policininkas šitaip rengtųsi ir nešiotų tamsius akinius? Juk jis tiesiog traukte traukia dėmesį... – Ji nutilo, rudos akys išsiplėtė. – Bet galbūt todėl jis taip ir daro. Kas galėtų įtarti tokį į akis krintantį vaikiną? Be to, jis gyvena vienas, yra baisiai paslaptingas... Elena! O jeigu tai tiesa?

– Netiesa, – paprieštaravo Mereditė.

– Iš kur žinai?

– Nes aš paleidau šį gandą. – Išvydusi Bonės išraišką, ji išsišiepė ir pridūrė: – Elena man taip liepė.

– Oooo. – Bonė susižavėjusi pažvelgė į Eleną. – Tu tikra ragana. Ar galiu pasakyti kitiems, kad jis serga nepagydoma liga?

– Ne, negali. Nenoriu, kad gailestingosios seselės stotų į eilę, norėdamos palaikyti jam už rankos. Bet apie Žaną Klodą gali pasakoti ką tik nori.

Bonė paėmė nuotrauką.

– Kas jis iš tikrųjų?

– Sodininkas. Pamišęs dėl kinrožių. Be to, vedęs ir turi du vaikus.

– Gaila, – rimtai tarė Bonė. – Bet tu prašei Franės niekam apie jį nepasakoti...

– Teisingai, – Elena dirstelėjo į rankinį laikrodį. – Vadinasi, maždaug antrą valandą apie tai žinos visa mokykla.

Po pamokų merginos nudrožė pas Bonę. Prie namų jas pasitiko šaižus amsėjimas, ir Bonei atidarius duris pro jas mėgino prasmukti senutėlis riebus pekinas. Jo vardas buvo Jangdzė, ir jis buvo toks išlepintas, kad niekas, išskyrus Bonės mamą, negalėjo jo pakęsti. Elenai einant pro šalį, jis krimstelėjo jai į kulkšnį.

Svetainė buvo tamsi ir ankšta, prigrūsta gausybės prabangių baldų, ant langų kabojo sunkios užuolaidos. Čia sėdėjo Bonės sesuo Merė, ji traukė smeigtukus iš kepuraitės, užmautos ant banguotų rusvų plaukų. Ji buvo vos dvejais metais vyresnė už Bonę ir dirbo sesele Fels Čerčo ligoninėje.

– O, Bone! – sušuko ji. – Kaip gerai, kad grįžai. Sveikos, Elena, Meredite!

Elena ir Mereditė pasisveikino.

– Kas atsitiko? Atrodai pavargusi, – pasiteiravo Bonė.

Merė padėjo puoduką ant svetainės stalo. Užuot atsakiusi pati paklausė:

– Kai vakar vakare grįžote tokios išsigandusios, kur, sakėte, buvote?

– Tenai... prie Vikerio tilto.

– Taip ir maniau. – Merė giliai atsiduso. – Dabar paklausyk manęs, Bone Makalou. Daugiau niekada tenai neik, o ypač viena ir naktį. Supratai?

– Kodėl? – suglumusi pasidomėjo Bonė.

– Vakar naktį ten buvo užpultas žmogus, štai kodėl. Ir žinai, kur jį surado? Prie pat kranto, po Vikerio tiltu.

Elena ir Mereditė netikėdamos žiopsojo į ją, o Bonė įsitvėrė Elenos rankos.

– Po tiltu užpuolė žmogų? Kas tai padarė? Kas atsitiko?

– Nežinau. Šįryt kapinių darbuotojas pastebėjo jį ten gulintį. Regis, tai benamis, jis tikriausiai miegojo po tiltu. Bet jį atgabeno leisgyvį, ir kol kas jis neatgavo sąmonės. Veikiausiai mirs.

Elena nurijo seilę.

– Kaip jis buvo užpultas?

– Jam beveik išdraskė gerklę, – aiškiai ištarė Merė. – Jis prarado neįtikėtinai daug kraujo. Iš pradžių buvo manoma, kad tai padarė koks nors gyvūnas, bet dabar daktaras Lovenas tvirtina, kad tai būta žmogaus. Policija teigia, kad užpuolikas gali slapstytis kapinėse. – Merė kietai sučiaupė lūpas ir nužvelgė jas visas. – Tad jei jūs buvote tenai prie tilto – arba kapinėse, Elena Gilbert, – tuomet tas žmogus galėjo būti netoli jūsų. Aišku?

– Nereikia daugiau mūsų gąsdinti, – silpnu balsu pratarė Bonė. – Mes supratome, Mere.

– Puiku. Gerai. – Merės pečiai pakumpo, ji pasitrynė sprandą. – Eisiu numigti. Nenorėjau būti niurzglė. – Ir išėjo iš svetainės.

Likusios vienos merginos susižvelgė.

– Tai galėjo nutikti kuriai nors iš mūsų, – tyliai pasakė Mereditė. – Ypač tau, Elena; tu ten buvai viena.

Elenai pašiurpo oda – tai buvo ta pati skausminga pavojaus nuojauta, kuri ją persekiojo senosiose kapinėse. Ji juto žvarbų vėją ir aplinkui regėjo aukštus antkapius. Saulė ir Roberto Li gimnazija dar niekada neatrodė tokie tolimi.

– Bone, – lėtai kreipėsi ji, – ar tu ten ką nors matei? Ar tai turėjai galvoje sakydama, kad ten kažkas manęs laukia?

Prietemoje Bonė pažvelgė į ją tuščiu žvilgsniu.

– Ką čia šneki? Aš to nesakiau.

– Sakei.

– Ne, nesakiau. Niekada to nesakiau.

– Bone, – tarė Mereditė, – mes abi tave girdėjome. Tu įsispoksojai į senus antkapius, o tada pasakei Elenai...

– Nesuprantu, ką čia paistote, aš nieko nesakiau. – Bonės veide atsispindėjo pyktis, tačiau akyse tvenkėsi ašaros. – Nebenoriu apie tai šnekėtis.

Elena su Meredite bejėgiškai susižvelgė. Saulė pasislėpė už debesies.

6

Rugsėjo 26

Mielasis dienorašti,

atsiprašau, kad taip ilgai nerašiau, negaliu net paaiškinti, kodėl delsiau. Galbūt dėl to, kad yra daug dalykų, apie kuriuos bijau pasakoti netgi tau.

Įvyko kažkas siaubingo. Tą dieną, kai mes su Bone ir Meredite buvome kapinėse, po tiltu buvo užpultas ir vos nenužudytas senukas. Policija vis dar nerado nusikaltėlio. Žmonės mano, kad senukas pamišęs, nes pabudęs jis ėmė kliedėti apie „akis tamsoje“, ąžuolus ir kitką. Bet aš prisimenu, kas mums tą vakarą nutiko, ir spėlioju. Tai mane baugina.

Kurį laiką visi buvo išsigandę, sutemus neišleisdavo vaikų iš namų arba išleisdavo tik grupelėmis. Bet prabėgo jau maždaug trys savaitės, ir niekas nebebuvo užpultas, taigi jaudulys baigia praeiti. Teta Džudita mano, kad veikiausiai tai padarė kitas valkata. Tailerio Smolvudo tėvas netgi spėja, kad senis pats susižalojo – norėčiau pamatyti, kaip žmogus persikanda gerklę.

Bet labiausiai buvau užsiėmusi planu B. Kol kas viskas klostosi gerai. Iš „Žano Klodo“ gavau kelis laiškus ir raudonų rožių puokštę (Mereditės tėvas yra floristas), ir, rodos, visi užmiršo, jog kadaise domėjausi Stefanu. Taigi mano socialinė padėtis išgelbėta. Netgi Karolina nebekelia rūpesčių.

Tiesą sakant, nė nenumanau, ką šiomis dienomis veikia Karolina, ir man tai nerūpi. Nesutinku jos nei per pietus, nei po pamokų; regis, ji visiškai nebendrauja su senais draugais.

Šiuo metu man rūpi tik viena. Stefanas.

Netgi Bonė su Meredite nesuvokia, koks jis man svarbus. Bijau joms pasakyti, nes pamanys, kad išprotėjau. Mokykloje dėviu ramybės ir savitvardos kaukę, bet širdyje – na, kasdien vis blogiau.

Džudita jau ėmė dėl manęs nerimauti. Pasak jos, šiomis dienomis mažai valgau. Ji teisi. Negaliu susikaupti nei per pamokas, nei ruošdamasi linksmam Vaiduoklių namų labdaros vakarui. Ir net nesuprantu kodėl.

Jis nesišnekėjo su manim nuo tos siaubingos popietės. Bet pasakysiu tau keistą nutikimą. Praėjusią savaitę per istorijos pamoką pakėliau akis ir pamačiau, kad jis žiūri į mane. Mus skyrė keli suolai, ir jis buvo gerokai persikreipęs, kad matytų mane. Akimirką beveik išsigandau, širdis ėmė smarkiau plakti, mes stebeilijomės vienas į kitą – paskui jis nusigręžė. Vėliau tai įvyko dar du kartus, ir kaskart, prieš jį pamatydama, pajusdavau žvilgsnį. Tikra tiesa. Žinau, kad neišsigalvoju.

Jis nepanašus nė į vieną mano pažįstamą vaikiną.

Stefanas atrodo toks vienišas, atsiskyręs. Nors pats tai pasirinko. Jis puikiai pritapo futbolo komandoje, bet nesibičiuliauja su tais bernais, nebent su Metu. Metas – vienintelis, su kuriuo kalbasi. Jis nesusitikinėja ir su merginomis, taigi gandai apie policiją ir narkotikus galbūt davė naudos. Vis dėlto panašiau, kad tai jis vengia žmonių, o ne žmonės jo. Per pertraukas ir po futbolo treniruočių jis pradingsta, nė karto nemačiau jo valgykloje. Jis nieko nekviečia į savo kambarį pensione. Po pamokų niekada neina į kavinę.

Tai kaipgi man jį nusivilioti į kokią nors vietelę, kur jis negalėtų pabėgti? Tai didžiausias plano B trūkumas. Bonė sako: „Reikėtų pakliūti su juo į audrą, kad, saugodami šilumą, turėtumėte susiglausti.“ O Mereditė siūlo, kad mano automobilis sugestų priešais pensioną. Bet nė vienas šių sumanymų nėra praktiškas, ir kraustausi iš proto, mėgindama sugalvoti ką nors geresnio.

Kasdien jaučiuosi vis blogiau. Tarsi būčiau laikrodis ar kas panašaus, kurį vis stipriau ir stipriau prisuka. Jei tuojau pat nesugalvosiu, ko griebtis...

Norėjau pasakyti „mirsiu“.

Sprendimas atsirado staiga ir buvo paprastas.

Jai pagailo Meto; Elena žinojo, kad jį skaudina gandai apie Žaną Klodą. Nuo tada, kai pasklido ši istorija, jis beveik nesišnekėjo su ja, dažniausiai tik linktelėdavo. O kai vieną dieną Elena su juo susidūrė tuščiame koridoriuje prie rašinių kabineto, nė nepažvelgė į ją.

– Metai... – prabilo ji. Norėjo pasakyti, kad tai netiesa, kad ji nieku gyvu nebūtų susitikinėjusi su kitu vaikinu, jam nepranešusi. Norėjo pasakyti, kad neketino jo skaudinti ir kad dabar jaučiasi siaubingai. Bet neišmanė, nuo ko pradėti. Galiausiai leptelėjo: – Atsiprašau! – ir nuėjo į klasę.

– Elena! – pašaukė Metas, ir ji atsigręžė. Dabar Metas tikrai žiūrėjo į ją, jo akys tyrinėjo jos lūpas, plaukus. Paskui jis papurtė galvą, lyg ruoštųsi skelti kokį pokštą. – Ar tas prancūzas tikras? – galop rimtai paklausė.

– Ne, – nedvejodama atsakė Elena. – Aš jį išgalvojau, – pridūrė, – norėdama visiems parodyti, kad nesijaudinu dėl... – ji nutilo.

– Dėl Stefano. Supratau. – Metas linktelėjo, atrodė liūdnesnis, tačiau geriau ją suprantantis. – Klausyk, Elena, jis pasielgė bjauriai. Jis toks su visais...

– Tik ne su tavimi.

– Netiesa. Jis kartais pasišneka su manim, bet nepasako nieko asmeniško. Niekada nepasakoja apie savo šeimą arba ką veikia po pamokų. Tarytum... tarytum jį suptų siena, pro kurią negaliu prasibrauti. Nemanau, kad jis kam nors leistų pro ją prasiveržti. Baisiai gaila, nes man atrodo, kad širdyje jis nelaimingas.

Elena svarstė jo žodžius, sužavėta požiūrio į Stefaną, kuris jai nebuvo atėjęs į galvą. Jis visada atrodydavo toks santūrus, ramus ir susitvardantis. Tačiau ji žinojo, kad ir pati tokia atrodo kitiems. Negi gali būti, kad širdyje jis toks pat sutrikęs ir nelaimingas kaip ji?

Tada jai šovė į galvą labai paprasta mintis. Nereikėjo jokių gudrybių, audrų ar sugedusių automobilių.

– Metai, – lėtai ištarė ji, – ar nemanai, kad reikėtų prasibrauti pro tą sieną? Norėjau pasakyti, Stefanui palengvėtų. Nemanai, kad tai būtų geriausia, kas yra jam kada nors nutikę? – Ji pakėlė akis į Metą trokšdama, kad jis suprastų.

Metas žvilgtelėjo į ją, tada trumpam užsimerkė ir nepatikliai papurtė galvą.

– Elena, – pasakė jis, – tu neįtikėtina. Vynioji žmones aplink mažąjį pirštelį, ir, ko gero, nė pati to nesuvoki. Štai dabar prašai manęs, kad padėčiau prigriebti Stefaną, o aš toks mulkis, kad gal net sutiksiu.

– Tu ne mulkis, tu džentelmenas. Prašau tavo paslaugos, bet tik tada, jei tai tau atrodo teisinga. Nenoriu įskaudinti Stefano ir nenoriu įskaudinti tavęs.

– Tikrai?

– Tikrai. Suprantu, kad skamba kvailai, bet tai tiesa. Aš tik noriu... – Ji vėl nutilo. Kaip galėtų paaiškinti, ko nori, jei nė pati nesupranta?

– Tu tik nori, kad viskas nuolatos suktųsi apie Eleną Gilbert, – su kartėliu tarė jis. – Tu nori visko, ko neturi.

Sukrėsta Elena žengtelėjo atgal ir pažvelgė į Metą. Gerklėje atsirado gniužulas, akys priplūdo ašarų.

– Nereikia, – paprašė Metas. – Elena, neverk. Atsiprašau. – Jis atsiduso. – Tai ką turėčiau daryti? Surišti jį ir numesti ant tavo slenksčio?

– Ne, – atsakė Elena, vis dar mėgindama nepravirkti. – Tik norėčiau, kad įkalbėtum jį ateiti į abiturientų šokius kitą savaitę.

Metas kvailai išsiviepė.

– Tu tenori, kad jis būtų šokiuose.

Elena linktelėjo.

– Gerai. Beveik neabejoju, kad jis ateis. Elena... labiausiai norėčiau į juos pasikviesti tave.

– Gerai, – po akimirkos sutiko Elena. – Ką gi, dėkui.

Meto veido išraiška tebebuvo keista.

– Nedėkok man, Elena. Tai niekis... tikrai.

Metui nusisukus ir nuėjus koridoriumi, ji tebesvarstė jo žodžius.

– Nejudėk, – liepė Mereditė ir priekaištingai peštelėjo Eleną.

– Aš tebemanau, – nuo palangės tarė Bonė, – kad jie abu buvo nuostabūs.

– Kas tokie? – išsiblaškiusi sumurmėjo Elena.

– Tarsi nežinotum, – atsakė Bonė. – Tie du tavo bernai, paskutinę žaidimo minutę padarę stebuklą. Kai Stefanas perėmė paskutinį perdavimą, maniau, nualpsiu. Arba apsivemsiu.

– O, būk gera, nereikia, – paprašė Mereditė.

– O Metas! Tas vaikis – grakštus kaip stirninas...

– Ir nė vienas nėra mano, – abejingai atkirto Elena.

Patyrusiose Mereditės rankose jos plaukai virto meno kūriniu, minkšta banguoto aukso mase. Suknelė irgi jai tiko; sidabriškai violetinė spalva išryškino violetines akis. Tačiau net ir pati sau ji atrodė išblyškusi ir griežta, ne švelniai išraudusi nuo jaudulio, bet balta, ryžtinga, kaip jaunutis kareivis, siunčiamas į priešakines linijas.

Vakar stovėdama futbolo aikštėje, kai buvo paskelbta, kad ji išrinkta abiturientų karaliene, Elena galvojo tik viena. Jis negalės atsisakyti su ja pašokti. Jeigu apskritai ateis į abiturientų šokius, negalės atstumti karalienės. Dabar, stovėdama priešais veidrodį, dar kartą tai pakartojo.

– Šįvakar kiekvienas, kurio tik užsigeisi, bus tavo, – raminamai kalbėjo Bonė. – Klausyk, kai atsikratysi Meto, galėčiau jį perimti ir paguosti?

Mereditė prunkštelėjo.

– Ką pagalvos Reimondas?

– O, tu galėsi paguosti jį. Rimtai, Elena, man patinka Metas. Ir jeigu tu taikaisi į Stefaną, trise jums bus mažumėlę per ankšta. Taigi...

– Ak, daryk ką tik nori. Metas nusipelnė paguodos. – Iš manęs jis tikrai jos negaus, pamanė Elena. Ji vis dar negalėjo patikėti, kad šitaip su juo elgiasi. Bet žinojo, kad antros progos neturės; todėl reikėjo sutelkti visas jėgas ir dėmesį.

– Na štai! – Mereditė įsmeigė Elenai į plaukus paskutinį smeigtuką. – Dabar pasigrožėkime: abiturientų karalienė ir jos palyda – bent jau dalis jos. Mes nuostabios.

– Ar tai karališkasis „mes“? – pasišaipė Elena, tačiau tai buvo tiesa. Jos atrodė nuostabiai. Mereditės suknelė buvo pasiūta iš vyšninio satino, įimta ties liemeniu, o nuo klubų krintanti klostėmis. Tamsūs plaukai palaidi vilnijo ant nugaros. Bonė, atsistojusi šalia kitų priešais veidrodį, atrodė tarytum tviskanti vakarėlio pažiba, pasipuošusi rausva tafta su juodais blizgučiais.

O ji pati... Elena patyrusia akimi nužvelgė savo atvaizdą ir vėl pagalvojo: suknelė puikiai tinka. Mintyse iškilo žodžiai: „cukruotos žibutės“. Senelė turėdavo jų stiklainiuką – tikrų žiedų, išmirkytų cukraus sirupe ir užšaldytų.

Jos kartu nusileido laiptais, kaip prieš kiekvienus šokius, pradedant nuo septintos klasės – tik anksčiau su jomis būdavo Karolina. Elena su šiokia tokia nuostaba suprato, kad nė nežino, su kuo Karolina šįvakar eis į šokius.

Teta Džudita ir Robertas – netrukus tapsiantis dėde Robertu – kartu su Margarita sėdėjo svetainėje, jaunesnioji Elenos sesutė vilkėjo pižamą.

– O, merginos, atrodote žaviai, – tarė teta Džudita, susijaudinusi ir džiugi, tarsi pati eitų į šokius. Ji pabučiavo Eleną, o Margarita ištiesė rankas, norėdama ją apkabinti.

– Tu graži, – su keturmetės nuoširdumu pasakė.

Robertas irgi žvelgė į Eleną. Sumirksėjo, prasižiojo, vėl užsičiaupė.

– Kas nutiko, Robi?

– Hmm... – Jis, regis, sutrikęs pažiūrėjo į tetą Džuditą. – Na, tiesą sakant, man dingtelėjo, kad Elena yra graikiškas vardas. Kažkodėl pagalvojau apie Trojos Eleną.

– Graži ir pasmerkta, – linksmai pridūrė Bonė.

– Na taip, – visai nelinksmai pritarė Robertas.

Elena tylėjo.

Suskambo durų skambutis. Ant laiptų stovėjo Metas savo įprasta mėlyna sportine striuke. Su juo buvo Edis Gofas, Mereditės vaikinas, ir Bonės draugas Reimondas Hernandesas. Elena žvalgėsi Stefano.

– Jis tikriausiai jau ten, – pastebėjęs jos žvilgsnį tarė Metas. – Klausyk, Elena...

Bet kad ir ką jis ketino sakyti, jį nutraukė kitų porų čiauškėjimas. Bonė su Reimondu irgi įsėdo į Meto automobilį ir visą kelią iki mokyklos laidė sąmojus.

Pro atviras salės duris sklido muzika. Išlipus iš automobilio, Eleną apėmė keistas jausmas. Žvelgdama į masyvų kvadratinį mokyklos pastatą, ji pajuto, kad šįvakar kažkas nutiks. Pastarųjų kelių savaičių ramybė baigsis.

Aš pasirengusi, tarė ji sau. Ir vylėsi, kad tai tiesa.

Viduje akino spalvos ir šurmuliavo žmonės. Vos įėjusius juos su Metu apspito minia ir apipylė komplimentais. Elenos suknelė... plaukai... gėlės... Metas buvo gyva legenda: antrasis Džo Montana, būsimoji sporto žvaigždė.

Svaiginančiame šurmulyje, kuris jai buvo reikalingas lyg oras, Elena nesiliovė ieškojusi juodaplaukės galvos.

Greta jos šnopavo Taileris Smolvudas, atsiduodantis punšu, sausu vynu ir mėtine kramtomąja guma. Jo draugė atrodė įsiutusi. Elena nekreipė į jį dėmesio, vildamasi, kad šis atstos.

Pro šalį praėjo ponas Taneris, nešinas permirkusiu popieriniu puoduku; atrodė, kad apykaklė jį smaugia. Sju Karson, kita abiturientų princesė, prilėkusi ėmė girti violetinę Elenos suknelę. Bonė jau sukosi šokių aikštelėje, jos drabužis tviskėjo prožektorių šviesoje. Tačiau Stefano niekur nebuvo matyti.

Dar vienas mėtų dvelktelėjimas, ir ją supykins. Ji kumštelėjo Metui, ir jie spruko prie stalelio, o čia treneris Limanas puolė komentuoti rungtynes. Prie jų prieidavo poros ir grupelės, kelias minutes šnektelėdavo, paskui pasitraukdavo ir užleisdavo vietą kitiems. Tarytum mes išties būtume karaliai, toptelėjo Elenai. Ji pašnairavo į Metą, ar ir jam taip pat smagu, bet jis įdėmiai žiūrėjo į kairę.

Elena pasekė jo žvilgsnį. Tenai, pusiau pasislėpusi už futbolininkų būrelio, buvo matyti tamsi galva, kurios ji ieškojo. Netgi prieblandoje ji negalėjo suklysti. Elena siaubingai susijaudino.

– Kas dabar? – sukandęs dantis paklausė Metas. – Surišti?

– Ne. Einu, pakviesiu jį šokti, štai ir viskas. Jei nori, pirma pašoksiu su tavim.

Metas papurtė galvą, ir ji per minią patraukė prie Stefano.

Artindamasi Elena jį apžiūrinėjo. Juodas švarkas buvo sukirptas įmantriau nei kitų berniukų, elegantiškesnis, po švarku jis vilkėjo baltą kašmyro megztinį. Stovėjo labai ramiai, nesimuistydamas, atokiau nuo grupelių. Ir, nors matė jį tik iš šono, Elena pastebėjo, kad jis be akinių.

Žinoma, juos nusiimdavo ir žaisdamas futbolą, bet Elena iš taip arti be akinių jo dar nebuvo mačiusi. Pasijuto apsvaigusi ir susijaudinusi, tarsi tai būtų kaukių balius, ir dabar būtų atėjęs laikas nusiimti kaukes. Ji nukreipė žvilgsnį į jo petį, paskui nužvelgė profilį, ir tada Stefanas atsigręžė į ją.

Tą akimirką Elena suvokė esanti graži. Ne tik dėl suknelės ar šukuosenos. Ji pati buvo daili: liekna, didinga, tarsi sukurta iš šilko ir ugnies. Mergina išvydo, kaip jo lūpos prasiskiria, tada pažvelgė jam tiesiai į akis.

– Labas. – Ar tai jos balsas, toks tylus ir pasitikintis savimi? Jo akys žalios. Žalios kaip ąžuolo lapai vasarą. – Smagiai leidi laiką? – pasiteiravo ji.

Dabar taip. Jis to neištarė balsu, bet Elena suprato iš jo akių, įsmeigtų į ją. Ji dar niekada nebuvo tokia tikra savo galia. Vis dėlto neatrodė, kad Stefanui būtų smagu; veikiau jis palaužtas ir kenčiantis, tarsi nebegalėtų to tverti.

Orkestras užgrojo lėtą šokį. O jis tebežiūrėjo į ją, gėrė ją žvilgsniu. Tomis žaliomis akimis, pajuodusiomis nuo geismo. Staiga mergina pajuto, kad jis, ko gero, prisitrauks ją ir stipriai pabučiuos netardamas nė žodžio.

– Gal norėtum pašokti? – tyliai tarė ji. Žaidžiu su ugnimi, su kažkuo man nesuprantamu, ūmai pagalvojo. Ir tą pat akimirką suprato bijanti. Širdis ėmė daužytis. Sakytum, tos žalios akys skverbėsi į sielos gilumą, o nuojauta kuždėjo: „Saugokis!“ Instinktas, išlikęs nuo neatmenamų laikų, liepė jai bėgti, sprukti.

Tačiau ji nė nekrustelėjo.

Ta pati jėga, kuri ją gąsdino, neleido ir pajudėti. Nebevaldau padėties, toptelėjo Elenai. Tai, kas vyko, buvo jai nesuprantama, nenormalu ir keista. Bet dabar to nesustabdysi, ir, nors išsigandusi, ji mėgavosi. Tai buvo pati ryškiausia akimirka, kokią ji kada nors buvo patyrusi su vaikinu, nors iš tiesų nieko nevyko. Stefanas paprasčiausiai spitrijo į ją tarsi užhipnotizuotas, ji spitrijo į jį, o tarp jų tarsi žaibas blykčiojo energija. Elena matė, kaip jo akys patamsėja, kaip jis pasiduoda, pajuto, kaip, jam lėtai ištiesus ranką, pašėlusiai suplasta jos pačios širdis.

Staiga viskas subyrėjo.

– O, Elena, puikiai atrodai, – šūktelėjo balsas, ir Elenai prieš akis sužibo auksas. Tai buvo Karolina, vešliais ir spindinčiais kaštoniniais plaukais, tobulai įdegusia oda. Ji vilkėjo aukso spalvos brokato suknelę, atskleidžiančią neįtikėtinai daug tobulos odos. Ji nuoga ranka įsikibo Stefanui į parankę ir tingiai šyptelėjo. Kartu jie atrodė stulbinamai, tarsi pora tarptautinių modelių, besilinksminančių mokyklos šokiuose, žaviausių ir prašmatniausių visoje salėje.

– Tavo suknutė tokia daili, – nenutilo Karolina, o Elenos galvoje sukosi mintys. Ta atsainiai savininkiška ranka, įsikibusi į Stefaną, leido suprasti, kur praėjusias savaites pietaudavo Karolina, ką ji visą laiką veikė. – Paprašiau Stefano pailsėti, bet neilgai. Neprieštarausi, jei pasilaikysiu jį sau?

Elena jautėsi neįprastai rami, galva ištuštėjo. Atsakė ne, žinoma, neprieštarausianti, ir stebėjo, kaip Karolina žengia tolyn, kaštono ir aukso spalvų simfonija. Stefanas ėjo drauge.

Eleną supo daugybė veidų; ji apsigręžė ir nudrožė prie Meto.

– Žinojai, kad jis ateis su Karolina.

– Žinojau, kad ji kvietė jį. Ji sekiojo paskui jį per pietus ir po pamokų, lindo prie jo. Bet...

– Supratau.

Vis dar apgaubta tos keistos, netikros ramybės Elena apžvelgė minią ir išvydo prie jos artėjančią Bonę ir nuo staliuko besikeliančią Mereditę. Vadinasi, jos matė. Veikiausiai visi matė. Netarusi Metui nė žodžio ji atsistojo ir nejučia pasuko į mergaičių tualetą.

Čia knibždėte knibždėjo merginų, ir Mereditė su Bone, laidydamos linksmas ir atsainias pastabas, susirūpinusios žvelgė į ją.

– Matei tą suknelę? – slapčia spustelėdama Elenos pirštus paklausė Bonė. – Priekis tikriausiai suklijuotas. Ir ką gi ji vilkės per kitus šokius? Apsigaubs celofanu?

– Tikriausiai megzta skara, – atsakė Mereditė. Paskui tyliai pridūrė: – Gerai jauties?

– Aha. – Elena veidrodyje matė, kad akys pernelyg blizga, o skruostai išmušti raudonomis dėmėmis. Ji pasitaisė plaukus ir nusigręžė.

Patalpa pratuštėjo, jos pasijuto laisviau. Bonė nervingai čiupinėjo suknelės diržą.

– Gal tai ne taip jau ir blogai, – tyliai tarė ji. – Turiu omeny, tu ištisas savaites negalvoji apie nieką kitą, tik apie jį. Jau beveik mėnesį. Gal tai išeis į naudą, galėsi imtis ko nors kito, užuot... na, vaikiusis jį.

Išdavikė, pamanė Elena.

– Labai ačiū už pagalbą, – balsiai ištarė.

– Elena, nereikia šitaip, – įsiterpė Mereditė. – Ji nenorėjo tavęs įžeisti, tik galvoja...

– Ir tu turbūt tą patį galvoji? Ką gi, puiku. Einu pasiieškoti ko nors kito, ko galėčiau imtis. Pavyzdžiui, kitų geriausių draugių. – Ir ji paliko apstulbusias merginas.

Elena pasinėrė į spalvų ir muzikos verpetą. Jautėsi linksmesnė nei kada nors anksčiau. Šoko su visais, garsiai juokėsi, flirtavo su kiekvienu pasipainiojusiu vaikinu.

Ją pakvietė į sceną, norėdami karūnuoti. Elena žvelgė į ryškius kaip drugeliai žmogelius apačioje. Kažkas įteikė gėlių; kažkas ant galvos uždėjo dirbtinių briliantų karūną. Pasigirdo plojimai. Viskas vyko lyg sapne.

Elena flirtavo su Taileriu, nes jis pasitaikė arčiausiai jai nusileidus nuo scenos. Paskui prisiminė, ką jis su Diku padarė Stefanui, nulaužė vieną rožę iš puokštės ir padavė jam. Metas, sučiaupęs lūpas, žvelgė į ją iš salės pakraščio. Užmiršta Tailerio mergina vos neverkė.

Dabar kartu su mėtomis ji užuodė iš Tailerio burnos sklindantį alkoholio tvaiką, jo veidas buvo įraudęs. Eleną apsupo jo draugai, šaukianti, kvatojanti gauja, ji matė, kaip Dikas kažko įsipila į punšo stiklinę iš rudo popierinio maišelio.

Ji nepažinojo Tailerio draugų. Vaikinai ją sveikino, žavėjosi, varžėsi dėl jos dėmesio. Laidė pokštus, ir Elena juokėsi net kai jie buvo paiki. Taileris apkabino ją per liemenį, ir ji ėmė dar garsiau kvatotis. Akies kampučiu išvydo, kaip Metas papurtė galvą ir nuėjo sau. Mergos spygavo, bernai triukšmavo. Taileris drėgnomis lūpomis braukė jai per kaklą.

– Turiu pasiūlymą, – paskelbė jis draugužiams, dar stipriau apglėbdamas Eleną. – Važiuojam kitur, kur smagiau.

Kažkas sušuko:

– Kur taip, Taileri? Pas tavo tėvą?

Taileris išsiviepė – tai buvo plati, girta, nerūpestinga šypsena.

– Ne, ten, kur galėtume palikti pėdsakų. Pavyzdžiui, į kapines.

Merginos suspigo. Vaikinai apsikumščiavo.

Tailerio draugė tebestovėjo už rato.

– Taileri, tai kvaila. – Jos balsas buvo aukštas, spigus. – Prisimeni, kas atsitiko tam seniui? Aš ten nenoriu.

– Puiku, tada lik čia. – Taileris iš kišenės išsitraukė raktelius ir pamojavo jais draugeliams. – Kas nebijo? – paklausė.

– Ei, aš prisidedu! – sušuko Dikas, jam pritarė daugybė balsų.

– Aš irgi, – aiškiai ir ryžtingai tarė Elena. Nusišypsojo Taileriui, o šis kilstelėjo ją nuo žemės.

Paskui jiedu su Taileriu, lydimi triukšmingos, siautėjančios palydos, patraukė į automobilių aikštelę. Ten visi ėmė grūstis į automobilius. Taileris nuleido automobilio stogą, ir ji atsisėdo, o į galą sulindo Dikas ir mergina, vardu Vikė Benet.

– Elena! – kažkas suriko iš tolo, nuo apšviestų mokyklos durų.

– Važiuok, – paliepė ji Taileriui, nusiėmė karūną, ir variklis suburzgė.

Sukant iš aikštelės sužviegė padangos, ir vėsus nakties oras plūstelėjo Elenai į veidą.

7

Šokių aikštelėje Bonė užsimerkusi leido srūti per save muzikai. Akimirką atsimerkusi išvydo, kad iš salės krašto jau moja Mereditė. Bonė maištingai atkišo smakrą, bet, Mereditei vis atkakliau mojant, akimis davė ženklą Reimondui ir pakluso. Reimondas nusekė paskui ją.

Už Mereditės stovėjo Metas su Edžiu. Edis, regis, jautėsi nepatogiai.

– Elena ką tik išėjo, – tarė Mereditė.

– Čia laisva šalis, – atsakė Bonė.

– Ji išėjo su Taileriu Smolvudu, – pranešė Mereditė. – Metai, ar tikrai negirdėjai, kur jie ruošėsi važiuoti?

Metas papurtė galvą.

– Sakyčiau, ji nusipelnė bausmės – bet tam tikra prasme ir aš kaltas, – niūriai pasakė jis. – Manau, reikia važiuoti paskui juos.

– Išeiti iš šokių? – pasipiktino Bonė. Pažvelgė į Mereditę, ir ši lūpomis ištarė: „pažadėjai“. – Nemanau, kad verta, – burbtelėjo Bonė.

– Neįsivaizduoju, kaip ją rasti, – svarstė Mereditė, – bet turime pamėginti. – Paskui, keistai sudvejojusi, pridūrė: – Bone, tu kartais nežinai, kur ji?

– Ką? Ne, iš kur man žinoti; aš šokau. Ko gi daugiau einama į šokius?

– Judu su Reimondu likite čia, – Metas paliepė Edžiui. – Jeigu ji grįš, pasakykit, kad mes išvažiavom ieškoti.

– Jei važiuojam, tai verčiau paskubėkim, – šiurkščiai paragino Bonė. Apsisuko ir atsitrenkė į juodu švarku vilkintį vaikiną.

– Oi, atsiprašau, – atžariai tarstelėjo, pakėlusi akis ir išvydusi Stefaną Salvatorę.

Jis tylėjo, kai Bonė, Mereditė ir Metas pasuko prie durų, palikę salėje nusiminusius Reimondą ir Edį.

Žvaigždės giedrame danguje buvo tolimos ir skaisčios kaip ledas. Elena taip pat jautėsi keistai: juokėsi ir per vėjo gausmą šūkavo su Diku, Vike ir Taileriu, o drauge tarsi žvelgė iš toli toli.

Taileris užvažiavo pusę kalvos iki apgriuvusios bažnyčios ir pastatė automobilį, šviesas paliko įjungtas. Nors iš mokyklos paskui juos išvažiavo keli automobiliai, paaiškėjo, kad jie vieninteliai atkako visą kelią iki kapinių.

Taileris atidarė bagažinę ir ištraukė šešių alaus butelių pakuotę.

– Mums bus daugiau.

Pasiūlė alaus Elenai, bet ši papurtė galvą, mėgindama nekreipti dėmesio į pykinimą. Nuojauta kuždėjo, kad blogai pasielgė čia atvažiuodama – bet dabar nieku gyvu negalėjo to pripažinti.

Jie kopė plytelėmis grįstu takeliu, merginos su aukštakulniais klupčiojo ir ramstėsi į vaikinus. Pasiekus viršūnę Elena aiktelėjo, o Vikė tyliai sukliko.

Virš pat horizonto dunksojo kažkas didelis ir raudonas. Tik po akimirkos Elena suvokė, kad tai mėnulis. Jis buvo didžiulis ir atrodė netikroviškai, kaip mokslinio fantastinio filmo butaforija, išpampusi masė, blausiai švytinti kraupia šviesa.

– Kaip didelis supuvęs moliūgas, – nusprendė Taileris, ir sviedė į jį akmenį. Elena prisivertė linksmai nusišypsoti.

– Gal eikime vidun? – pasiūlė Vikė, balta ranka rodydama į kiaurymę, žiojinčią vietoj bažnyčios durų.

Didžioji stogo dalis buvo įgriuvusi, tik varpinė stūksojo sveika, bokštas stiebėsi aukštai jiems virš galvų. Trys sienos dar laikėsi; ketvirtoji siekė tik iki kelių. Aplink mėtėsi nuolaužos.

Prie Elenos skruosto blykstelėjo šviesa. Krūptelėjusi ji atsisuko ir pamatė, kad Taileris laiko žiebtuvėlį. Vaikinas išsišiepė, parodydamas baltus stiprius dantis, ir paklausė:

– Nori ugnelės?

Slėpdama sumišimą Elena garsiai nusikvatojo. Paėmė žiebtuvėlį ir apšvietė kapą bažnyčioje. Jis skyrėsi nuo kitų kapų, jos tėvas pasakojo panašių matęs Anglijoje. Tai buvo didelė akmeninė dėžė, ganėtinai erdvi dviem žmonėms, ant dangčio buvo pritvirtintos dvi marmurinės statulos.

– Tomas Kipingas Felas ir Honorija Fel, – plačiai mostelėdamas ranka tarė Taileris, tarsi pristatytų juos. – Senis Tomas neva įkūrė Fels Čerčą. Nors, tiesą sakant, tuo metu čia jau gyveno Smolvudai. Mano prosenelio proprosenelis gyveno slėnyje prie Skendynės...

– ...kol jo nesuėdė vilkai, – užbaigė Dikas ir, mėgdžiodamas vilką, atlošė galvą. Atsiraugėjo. Vikė sukikeno. Dailiame Tailerio veide šmėkštelėjo susierzinimas, bet jis prisivertė nusišypsoti.

– Tomas ir Honorija atrodo pablyškę, – tebekikendama pasakė Vikė. – Man atrodo, jiems praverstų grimas.

Ji išsitraukė iš rankinės lūpų dažus ir ėmė ryškiai raudonai tepti marmurines moters lūpas. Eleną vėl supykino. Vaikystėje ji visuomet jautė pagarbią baimę blyškiajai ledi ir rimtajam vyriškiui, kurie gulėjo užsimerkę, susidėję ant krūtinės rankas. Mirus tėvams, ji įsivaizduodavo juos šitaip gulinčius kapinėse, vieną šalia kito. Vis dėlto palaikė žiebtuvėlį, kol mergaitė piešė Tomui Felui ūsus ir klouno nosį.

Taileris dėbtelėjo į statulas.

– Oho, jie taip išsidabinę, o niekur neišeina. – Jis uždėjo rankas ant akmeninio dangčio ir įsispyrė, mėgindamas jį nustumti. – Ką pasakysi, Dikai, – išleiskime juos pasivaikščioti po miestą? Gal net į patį centrą?

Ne, pasibaisėjusi pamanė Elena. Dikas kvatojo, o Vikė tiesiog žvygavo. Bet Dikas jau atsistojo prie Tailerio, įsitempęs ir pasiruošęs, delnus įrėmęs į akmeninį dangtį.

– Stumsime sulig trimis, – liepė Taileris ir ėmė skaičiuoti. – Vienas, du, trys.

Elenos akys buvo įsmeigtos į siaubingai išpaišytą Tomo Felo veidą, o berniukai kriokdami stūmė dangtį, po švarkais išsipūtė raumenys. Akmuo nepajudėjo nė per pirštą.

– Tas velnias kažkaip pritvirtintas, – nusigręždamas piktai tarė Taileris.

Elenai iš palengvėjimo net silpna pasidarė. Stengdamasi atrodyti abejinga ji atsirėmė į kapo dangtį – ir tada kai kas įvyko.

Ji išgirdo gurgždant akmenį ir pajuto, kaip dangtis po kaire ranka staiga pasislinko. Jis nuslydo tolyn, ir ji prarado pusiausvyrą. Žiebtuvėlis iškrito, Elena klykė, mėgindama išsilaikyti ant kojų. Ji virto į atvirą kapą, o aplink ūžavo ledinis vėjas. Klyksmai aidėjo ausyse.

Paskui ji atsipeikėjo lauke, mėnulio šviesa buvo ganėtinai ryški, ji matė visus kitus. Taileris laikė ją apglėbęs. Ji paklaikusi žvalgėsi aplink.

– Gal išprotėjai? Kas atsitiko? – Taileris ją papurtė.

– Jis sujudėjo! Dangtis sujudėjo! Jis nuslydo ir – nežinau – vos neįkritau. Ten buvo šalta...

Vaikinai kvatojosi.

– Vargšas kūdikis, pasivaideno, – pasišaipė Taileris. – Eime, Dikai, patikrinsime.

– Taileri, ne...

Jie vis vien įėjo vidun. Vikė stebėjo juos iš tarpdurio, o Elena drebėjo. Netrukus Taileris pamojo jai.

– Žiūrėk, – tarė jis, Elenai nenorom grįžus vidun. Jis pasiėmė žiebtuvėlį ir iškėlė virš marmurinės Tomo Felo krūtinės. – Nė plyšelio. Matai?

Elena stebeilijosi į tvarkingai uždėtą antkapį.

– Jis pasislinko. Aš vos neįkritau...

– Žinoma, kaip pasakysi, vaikuti.

Taileris apkabino ją iš nugaros ir prisiglaudė. Elena matė panašiai stovinčius Diką ir Vikę, tik Vikė buvo užsimerkusi ir atrodė, kad jai tai malonu. Taileris tvirtu smakru pasitrynė jai į plaukus.

– Aš jau norėčiau grįžti į šokius, – atsainiai tarstelėjo ji.

Tailerio pirštai sustingo. Tada jis atsiduso ir sutiko:

– Žinoma, mažyte. – Jis pažvelgė į Diką su Vike. – O kaip judu?

Dikas išsiviepė.

– Mes dar pabūsime čia. – Vikė vis dar užsimerkusi sukikeno.

– Gerai. – Elena pasvarstė, kaip jie ketina grįžti, bet leidosi Tailerio išvedama. Lauke jis sustojo.

– Negaliu tavęs parvežti, kol nepamatei mano senelio kapo, – tarė jis. – Nagi, eime, Elena! – sušuko jis, Elenai ėmus prieštarauti. – Neįžeisk manęs. Turi jį pamatyti; tai šeimos pasididžiavimas ir džiaugsmas.

Elena išspaudė šypseną, nors atrodė, kad pilvas sklidinas ledo. Galbūt, jei nusileis, Taileris parveš ją atgal.

– Gerai, – sutiko ji ir pasuko į kapines.

– Ne ten. Čionai. – Jis jau vedėsi ją į senąsias kapines. – Jis visai netoli nuo kelio. Pažvelk tenai, matai? – Taileris parodė kažką, spindintį mėnesienoje.

Elena aiktelėjo, sugniaužė širdį. Atrodė, kad ten stovi žmogus, milžinas apskrita plika galva. Tarp apšepusių, pakrypusių granitinių antkapių ji jautėsi klaikiai. Ryški mėnulio šviesa metė keistus šešėlius, kai kur tvyrojo neįžvelgiama tamsa.

– Tai tik kamuolys. Nėra ko bijoti, – paragino Taileris, tempdamas ją prie spindinčio antkapio.

Šis buvo raudono marmuro, o milžiniškas kamuolys ant viršaus priminė išpampusį mėnulį horizonte. Dabar tas pats mėnulis apšvietė juos ir buvo baltas kaip Tomo Felo rankos. Elena nejučia suvirpėjo.

– Vargšas vaikutis sušalo. Reikia sušildyti, – sumurmėjo Taileris.

Elena mėgino jį atstumti, bet jis buvo stipresnis, apkabino ją ir prisitraukė.

– Taileri, aš noriu eiti; dabar pat noriu išeiti...

– Žinoma, vaikuti, eisime, – ramino jis. – Bet pirmiausia turiu tave sušildyti. Po galais, na ir sušalai.

– Taileri, liaukis! – suriko ji.

Jo rankos iki šiol tik erzino ir varžė, bet dabar persigandusi Elena pajuto, kad jos lenda po drabužiais, ieškodamos nuogo kūno.

Elena dar niekada nebuvo atsidūrusi tokioje padėtyje, kai iš niekur nesulauksi pagalbos. Smailu kulniuku nusitaikė į jo natūralios odos batu aptrauktą keltį, bet Taileris patraukė koją.

– Taileri, patrauk nuo manęs rankas.

– Liaukis, Elena, aš tik noriu tave sušildyti...

– Taileri, paleisk, – sušvokštė ji.

Pamėgino išsivaduoti iš jo gniaužtų. Taileris griuvo ir visu svoriu užgulė ją, įspaudė į susiraizgiusias gebenes ir piktžoles. Apimta nevilties Elena pagrasino:

– Taileri, aš tave užmušiu. Rimtai. Atsitrauk nuo manęs.

Taileris lyg ir pamėgino pakilti, bet staiga sukikeno, jo galūnės apsunko, tapo nevaldomos.

– Ak, Elena, nepyk. Aš tik šildau tave. Šildau Eleną Ledo princesę... Dabar jau šilčiau, tiesa?

Elena pajuto ant veido jo karštas ir drėgnas lūpas. Buvo prislėgęs ją visu svoriu, o šlapi bučiniai leidosi kaklu žemyn. Išgirdo plyštant medžiagą.

– Oi, – suniurnėjo Taileris. – Atsiprašau.

Elena pasuko galvą ir lūpomis prisilietė prie Tailerio rankos, negrabiai glostančios jai skruostą. Kando jam, suleido dantis į mėsingą delną. Stipriai kando, pajuto kraujo skonį, išgirdo Tailerio klyksmą. Jis atitraukė ranką.

– Ei! Sakiau, atsiprašau! – Taileris įsižeidęs pažvelgė į kruviną ranką. Jo veidas apniuko, tebespoksodamas į Eleną jis sugniaužė kumštį.

Štai taip, aiškiai lyg košmare suvokė Elena. Jis mane apsvaigins arba užmuš. Ji pasiruošė sutikti smūgį.

Stefanas nenorėjo eiti į kapines; viduje viskas priešinosi. Paskutinį kartą jis čia buvo tą naktį, kai vos nepribaigė senuko.

Tai prisiminus jam iš siaubo vėl ėmė mausti pilvą. Jis būtų galėjęs prisiekti, kad neišsiurbė viso to žmogaus kraujo, kad nenorėjo jam pakenkti. Bet po Galios pliūpsnio visa, kas vyko aną vakarą, susimaišė, susipainiojo. Jei tai apskritai buvo Galios pliūpsnis. Tai galėjo būti ir jo vaizduotė, o gal net jo paties darbas. Kai poreikis tampa nebevaldomas, nežinia kas gali nutikti.

Jis užsimerkė. Kai išgirdo, kad senukas ligoninėje arti mirties, jį apėmė nenusakomas klaikas. Kaip jis galėjo leisti sau taip toli nueiti? Beveik nužudyti žmogų. To nebuvo daręs nuo tada...

Stefanas prisivertė apie tai negalvoti.

Dabar, vidurnakčio tamsoje stovėdamas prie kapinių vartų, jis troško tik apsigręžti ir sprukti. Grįžti į šokius, kur paliko Karoliną, tą lanksčią įdegusią būtybę. Su ja jautėsi visiškai saugus, nes ji jam nieko nereiškė.

Tačiau negalėjo grįžti, nes kapinėse buvo Elena. Juto ją, juto jos didėjantį nerimą. Elena kapinėse, ir ji pakliuvo į bėdą – reikia ją surasti.

Pusiaukelėje Stefaną apėmė kvaitulys. Jis nusikamavęs atsvirduliavo prie bažnyčios, nes tik į ją vieną galėjo sutelkti dėmesį. Smegenis skalavo pilkos rūko bangos, bet jis stengėsi nesustoti. Jautėsi toks nusilpęs. Ir bejėgis prieš šį svaigulį.

Jam reikia... surasti Eleną. Bet taip silpna. Jis negali būti... silpnas... jei nori padėti Elenai. Jam reikia... eiti...

Priešais jį žiojėjo kiaurymė. Kadaise čia buvo bažnyčios durys.

Virš kairio Tailerio peties Elena matė mėnulį. Savotiškai prasminga, kad tai bus paskutinis jos matytas vaizdas, dingtelėjo jai. Riksmas užstrigo gerklėje, jį užgniaužė siaubas.

Tada kažkas pakėlė Tailerį ir bloškė į jo senelio antkapį.

Bent jau taip atrodė Elenai. Ji pasivertė ant šono, aiktelėjo, viena ranka suėmė perplėštą suknelę, kita ėmė grabalioti kokio nors ginklo.

Bet jo neprireikė. Tamsoje kažkas sujudėjo, ir ji pamatė žmogų, kuris nutempė nuo jos Tailerį. Stefaną Salvatorę. Tačiau tokio Stefano ji dar nebuvo mačiusi: dailių bruožų veidas baltas ir atšiaurus, o žaliose akyse spindėjo žudikiškos ugnelės. Stefanas skleidė tokį pyktį ir grėsmę, kad Elena nejučia jo išsigando labiau negu Tailerio.

– Vos tave pamatęs supratau, kad niekada nesimokei gražaus elgesio, – kalbėjo Stefanas. Jo balsas buvo švelnus, bet drauge šaltas ir smagus. Elena apsvaigo ir negalėjo nuleisti nuo jo akių. Stefanas artinosi prie Tailerio, kuris apdujęs purtė galvą ir mėgino atsistoti. Stefanas judėjo lyg šokėjas, kiekvienas judesys buvo grakštus ir lengvas. – Bet nenutuokiau, kad tavo būdas toks niekam tikęs.

Jis smogė Taileriui. Šis mėgino gintis ištiesęs rankas, bet Stefanas bemaž nerūpestingai pliaukštelėjo jam per veidą.

Taileris vožėsi į kitą antkapį. Vargais negalais atsistojo, sunkiai pūškuodamas, užvertęs akis. Elena pamatė, kad jam iš nosies varva kraujas. Tada Taileris puolė.

– Džentelmenas neprimeta kitiems savo draugijos, – pamokė Stefanas ir bloškė jį į šalį.

Taileris vėl plojosi veidu į piktžoles ir erškėčius. Šįkart jis stojosi lėčiau, o kraujas tekėjo ir iš nosies, ir iš burnos. Šniokštuodamas kaip įsiutęs bulius jis metėsi ant Stefano.

Stefanas sugriebė Tailerį už švarko ir apsuko ratu, panaudodamas jo paties puolimo greitį. Jis porą kartų stipriai papurtė Tailerį, ir jo didžiuliai galingi kumščiai nusviro prie šonų. Tada Stefanas jį paleido.

– Džentelmenas neįžeidinėja moterų, – pridūrė Stefanas.

Tailerio veidas buvo perkreiptas, akys išsprogusios, tačiau jis vis tiek čiupo Stefaną už kojos. Stefanas pakėlė jį ir vėl papurtė, Taileris kadaravo kaip skudurinė lėlė. Stefanas, neleisdamas sunkiam kūnui suglebti ir kiekvieną žodį pabrėždamas smarkiu krestelėjimu, kalbėjo toliau:

– Ir, svarbiausia, jis jų neskriaudžia...

– Stefanai! – suriko Elena. Tailerio galva sulig kiekvienu krestelėjimu maskatavo į šalis. Ji labai išsigando, bijojo, kad Stefanas jo nenudėtų. O labiausiai bijojo Stefano balso, to šalto, gražaus, mirtinai pavojingo kaip rapyra ir negailestingo balso. – Stefanai, liaukis!

Stefanas krūptelėjęs atsigręžė, tarsi būtų ją pamiršęs. Akimirką lyg nepažindamas žiūrėjo į ją juodomis akimis, ir ji įsivaizdavo kažin kokį grobuonį: didžiulį paukštį arba grakštų plėšrūną, kuriam svetimi žmogiški jausmai. Paskui jis atitoko, akys šiek tiek pašviesėjo.

Jis pažvelgė į rankose kadaruojantį Tailerį, tada švelniai atrėmė jį į raudono marmuro antkapį. Tailerio keliai sulinko ir jis susmuko ant žemės, tačiau, Elenos palengvėjimui, atsimerkė – bent jau kaire akimi. Dešinė buvo užtinusi.

– Jis atsigaus, – abejingai tarė Stefanas.

Baimei atslūgus Elena pajuto tuštumą paširdžiuose. Tai sukrėtimas, pamanė ji. Aš sukrėsta. Ko gero, netrukus imsiu isteriškai klykti.

– Ar kas nors gali tave parvežti namo? – vis dar tuo šiurpiu bejausmiu balsu paklausė Stefanas.

Elena prisiminė Diką su Vike, bala žino ką veikiančius prie Tomo Felo statulos.

– Ne, – atsakė.

Jos protas vėl ėmė veikti, ji pamažu atsigavo. Violetinė suknelė per visą priekį perplėšta; visiškai sugadinta. Negalvodama suėmė suknelės kraštus.

– Aš tave parvešiu, – pasisiūlė Stefanas.

Net ir apsvaigusi nuo išgąsčio Elena sudvejojo. Pažvelgė į keistai elegantišką siluetą tarp antkapių, į mėnesienos nušviestą blyškų veidą. Niekada jis neatrodė jai toks gražus, tačiau tas grožis buvo bemaž antgamtiškas. Ne savitas, bet tiesiog nežmogiškas, nes joks žmogus negalėtų spinduliuoti tokios galios ir drauge atrodyti toks svetimas.

– Ačiū. Būtų labai malonu, – lėtai ištarė ji. Nebuvo kitos išeities.

Jie paliko Tailerį, sunkiai besikapanojantį prie savo senelio kapo. Išėjo į keliuką, ir Stefanas pasuko prie Vikerio tilto, o Eleną vėl nukrėtė šiurpas.

– Automobilį palikau prie pensiono, – paaiškino jis. – Tai trumpiausias kelias.

– Ar pro čia atėjai?

– Ne. Nėjau per tiltą. Bet šis kelias saugus.

Elena juo patikėjo. Išblyškęs ir tylėdamas jis žingsniavo šalimais. Nė karto neprisilietė, tik nusivilko švarką ir uždėjo ant jos nuogų pečių. Nuojauta Elenai kuždėjo, kad Stefanas nužudytų kiekvieną, kas drįstų ją paliesti.

Vikerio tiltas mėnesienoje atrodė baltas, virš senų akmenų sūkuriavo lediniai vandenys. Visas pasaulis buvo tykus, gražus ir šaltas.

Jie žingsniavo pro aptvertas ganyklas ir tamsias pievas, kol pasiekė ilgą vingiuotą įvažiavimą. Didžiulis pensionas buvo sumūrytas iš vietinių rūdžių spalvos plytų, aplink augo seni kedrai ir klevai. Šviesa degė tik viename lange.

Stefanas atrakino dvivėres duris, ir jie įžengė į mažą prieškambarį, iš jo aukštyn vedė laiptai. Turėklai, kaip ir durys, buvo šviesaus ąžuolo ir taip nublizginti, kad net spindėjo.

Jie užlipo į menkai apšviestą antro aukšto aikštelę. Elenos nuostabai, Stefanas įsivedė ją į kambarį ir atidarė, sakytum, sieninės spintos duris. Už jų buvo matyti labai statūs ir labai siauri laiptai.

Na ir keista vieta, toptelėjo jai. Slapti laiptai pačiame namo viduryje, kur neprasiskverbia joks garsas iš išorės. Ji užlipo aukštyn ir atsidūrė erdvioje patalpoje, užimančioje visą trečią pastato aukštą.

Patalpa buvo beveik taip pat silpnai apšviesta, kaip laiptų aikštelė, bet Elena įžiūrėjo dėmėtas medines grindis ir nuožulnias lubas. Buvo matyti dideli langai, tarp sunkių baldų pristatyta lagaminų.

Elena suvokė, kad Stefanas ją stebi.

– Ar čia yra vonia, kur galėčiau?..

Jis galva mostelėjo į duris. Elena nusivilko švarką, padavė Stefanui ir įėjo vidun.

8

Elena nuėjo į vonią, jausdama Stefanui dėkingumą. Išėjo įsiutusi.

Gerai nesusigaudė, kaip įvyko permaina. Bet plaudama įbrėžimus ant veido ir rankų suirzo, kad nėra veidrodžio ir kad Tailerio kabriolete paliko savo rankinę. Ji vėl jautė. Ir jautė pyktį.

Prakeiktas Stefanas Salvatorė. Toks šaltas ir santūrus, netgi gelbėdamas jos gyvybę. Prakeiktas jo mandagumas ir galantiškumas, prakeiktos jį supančios sienos, kurios dabar atrodė dar storesnės ir aukštesnės.

Ji išsitraukė iš plaukų segtukus ir susmeigė suknelės priekį. Tada graviruotomis kaulinėmis šukomis, kurias rado prie kriauklės, paskubom persibraukė palaidus plaukus. Iš vonios išėjo iškelta galva, piktai prisimerkusi.

Stefanas neapsivilko švarko. Stovėjo prie lango baltu megztiniu, nunarinęs galvą, įsitempęs. Nepakeldamas akių mostelėjo į tamsią velvetinę medžiagą ant kėdės atlošo.

– Gal norėsi užsimesti jį ant suknelės.

Tai buvo ilgas apsiaustas, prabangus ir minkštas, su gobtuvu. Elena apsigaubė pečius. Tačiau Stefano dovana jos nesuminkštino; ji pastebėjo, kad vaikinas nepriėjo prie jos, o kalbėdamas nė neatsisuko.

Elena, tvirčiau susisupusi apsiaustu, ryžtingai įsibrovė į jo asmeninę erdvę. Juto, kaip apsiausto klostės velkasi paskui ją žeme. Priėjusi arčiau ėmė apžiūrinėti sunkų raudonmedžio stalą.

Ant jo gulėjo iš pažiūros aštrus durklas dramblio kaulo rankena ir nuostabus agato puodukas, puoštas sidabru. Čia dar buvo auksinis rutulys su įtaisytu ciferblatu ir mėtėsi auksinės monetos.

Elena paėmė vieną monetą ir susidomėjusi, ir žinodama, kad jis supyks, jog ji liečia jo daiktus.

– Kas čia?

– Aukso florinas. Florencijos moneta.

– O kas čia?

– Vokiškas laikrodis. Penkiolikto amžiaus pabaiga, – išsiblaškęs atsakė Stefanas. Paskui kreipėsi: – Elena...

Ji ištiesė ranką į geležinę dėžutę atverčiamu dangteliu.

– O kas viduje? Ar ji atsidaro?

– Ne. – Jo reakcija buvo žaibiška, ranka tvirtai prispaudė dangtelį. – Tai asmeniška. – Jo balse buvo justi įtampa.

Elena pastebėjo, kad Stefano ranka liečia tik geležinį dangtelį, bet ne ją. Ji pajudino pirštus, ir Stefanas iškart atsitraukė.

Staiga pyktis tapo toks stiprus, kad ji nebesusilaikė.

– Atsargiai, – įsiutusi pagrasino, – neliesk manęs, o tai susirgsi.

Stefanas nusisuko į langą.

Prisivertusi grįžti į kambario vidurį Elena juto, kad Stefanas žiūri į jos atspindį lange. Staiga suvokė, kaip ji atrodo: ant juodo apsiausto išsidraikę šviesūs plaukai, balta ranka sugniaužusi aksomą prie kaklo. Įtūžusi princesė, vaikštanti savo bokšte.

Elena atsilošusi pažvelgė į liuką lubose ir išgirdo tylų, bet aiškų atodūsį. Kai atsigręžė, Stefano žvilgsnis buvo įsmeigtas į jos nuogą kaklą; jo akys ją trikdė. Tačiau po akimirkos jo veidas sugriežtėjo, jis vėl užsisklendė savyje.

– Verčiau parvešiu tave namo, – tarė jis.

Tą akimirką ji panoro jį įskaudinti, priversti pasijusti taip blogai, kaip jis privertė pasijusti ją. Bet sykiu troško išsiaiškinti tiesą. Ji pavargo nuo šio žaidimo, pavargo nuo intrigų, sąmokslų ir mėginimų perskaityti Stefano Salvatorės mintis. Buvo baugu, bet ir palengvėjo, išgirdus savo pačios balsą, tariantį žodžius, kuriuos ji taip ilgai nešiojosi galvoje.

– Kodėl nekenti manęs?

Jis įsisiurbė į ją akimis. Atrodė apstulbęs. Galop paneigė:

– Tai netiesa.

– Tiesa, – užginčijo Elena. – Suprantu, kad ne... nemandagu tai sakyti, bet man vis vien. Turėčiau jaustis dėkinga, kad šiąnakt mane išgelbėjai, bet ir tai nesvarbu. Neprašiau manęs gelbėti. Visų pirma nė nenumanau, ką veikei kapinėse. Ir tikrai nesuvokiu, kodėl taip padarei, jei šitaip manęs nekenti.

Stefanas papurtė galvą, tačiau balsas skambėjo švelniai.

– Tai netiesa.

– Nuo pat pradžių manęs vengei, lyg būčiau kokia... kokia raupsuotoji. Mėginau draugiškai bendrauti, o tu atsukdavai man nugarą. Ar taip elgiasi džentelmenai, kai kas nors nori su jais pasisveikinti?

Stefanas mėgino įsiterpti, bet Elena jam neleido.

– Tu ne sykį viešai mane įžeidei, pažeminai. Ir dabar nesišnekėtum su manim, jei tai nebūtų gyvybės ar mirties klausimas. Ar to reikia, kad išpeštum iš tavęs žodį? Ar būtina atsidurti prie mirties? Ir netgi dabar, – su kartėliu kalbėjo ji toliau, – nenori, kad prisiartinčiau prie tavęs. Kas tau, Stefanai Salvatore? Kodėl taip gyveni? Kodėl apsistatai sienomis ir nieko neprisileidi? Kodėl niekuo nepasitiki? Kas tau negerai?

Stefanas nusisukęs tylėjo. Elena giliai įkvėpė, išsitiesė ir pakėlė galvą, nors akis peršėjo.

– Ir kas man negerai, – jau tyliau pridūrė, – kad negali nė pažvelgti į mane, o Karolinai Forbes leidi kabintis tau ant kaklo? Turiu teisę žinoti. Daugiau tau neįkyrėsiu, netgi nesikalbėsiu su tavim mokykloje, bet prieš išeidama noriu sužinoti tiesą. Kodėl taip nekenti manęs, Stefanai?

Jis lėtai atsigręžė ir pakėlė galvą. Akys buvo tuščios, nereginčios. Elenai sugniaužė širdį išvydus skausmą jo veide.

Jis prabilo, bet sunkiai tvardėsi. Elena juto, kiek tam reikia pastangų.

– Taip, Elena, – pasakė jis. – Manau, turi teisę žinoti. – Jų akys susitiko, ir ji pagalvojo: „Taip blogai? Kas gali būti tokio blogo?“ – Nejaučiu tau neapykantos. – Kiekvieną žodį Stefanas tarė aiškiai ir lėtai. – Niekada nejaučiau. Bet tu... man kai ką primeni.

Elena apstulbo. To tikrai nesitikėjo.

– Primenu tavo pažįstamą?

– Buvusią pažįstamą, – tyliai pataisė jis. – Bet, – lėtai pridūrė, tarsi pats mėgindamas kažką išsiaiškinti, – tu, tiesą sakant, ne tokia kaip ji. Iš išvaizdos jūs panašios, bet ji buvo gležna, švelni. Pažeidžiama. Ir iš išorės, ir iš vidaus.

– O aš – ne.

Stefanas nelinksmai nusijuokė.

– Ne. Tu kovotoja. Tu esi... tu.

Elena patylėjo. Matydama skausmą jo veide nebegalėjo pykti.

– Jūs buvote labai artimi?

– Taip.

– Kas atsitiko?

Elena pamanė, jog jis neketina atsakyti, nes tylėjo labai ilgai. Bet galiausiai sumurmėjo:

– Ji mirė.

Elena atsiduso. Paskutiniai pykčio likučiai išsisklaidė.

– Turėjo būti baisiai skaudu, – švelniai pasakė, galvodama apie baltą Gilbertų antkapį. – Labai užjaučiu.

Stefanas neatsakė. Jis vėl užsisklendė savyje, atrodė, kad žvelgia toli toli, į kažką siaubingą ir liūdną, ką tik jis gali regėti. Tačiau jo veide nebuvo matyti sielvarto. Elena matė tik iškamuotą nepakeliamos kaltės ir vienatvės žvilgsnį. Tokį nerimastingą ir beviltišką, kad ji, nė pati to nesuvokdama, prisiartino prie jo.

– Stefanai, – sukuždėjo. Atrodė, kad jis negirdi, paskendęs kažkur savo kančių pasaulyje.

Nesusilaikiusi Elena uždėjo delną jam ant rankos.

– Stefanai, suprantu, kaip tau skaudu...

– Tu nieko nesupranti! – pratrūko jis, ramybė virto baisiu pykčiu. Jis pažvelgė į Eleną, tarsi tik dabar pajutęs, kad ji čia, tarsi įniršęs, kad ji drįso jį paliesti. Jo žalios akys išsiplėtė ir patamsėjo, jis nusipurtė Elenos ranką ir pakėlė savąją tarsi gindamasis...

Tačiau nejučia jos ranka atsidūrė Stefano delne, jų pirštai susipynė, tarsi kitaip ir negalėtų būti. Stefanas sumišęs pažvelgė į jų sunertas rankas. Paskui lėtai pakėlė akis.

– Elena... – sušnabždėjo.

Ji išvydo, kaip kančia iškreipia jo veidą, tarytum jis nebegalėtų kovoti. Galų gale sienos sutrupėjo, ir ji pamatė, kas slypi už jų.

Stefanas, nebegalėdamas susilaikyti, pasilenkė prie jos lūpų.

– Pala, sustok! – sušuko Bonė. – Rodos, kažką pamačiau.

Apdaužytas Meto fordas sulėtino greitį ir pasuko į kelkraštį, kur augo gervuogės ir tankūs krūmokšniai. Prie jų artinosi baltas siluetas.

– O Dieve! – sušuko Mereditė. – Čia Vikė Benet.

Mergaitė išsvirduliavo į žibintų šviesas ir drebėdama sustojo. Metas nuspaudė stabdžių pedalą. Šviesiai rudi Vikės plaukai buvo susivėlę ir išsitaršę, veidas purvinas, akys apsiblaususios. Ji vilkėjo tik ploną baltą apatinuką.

– Sodink ją į mašiną, – tarė Metas.

Mereditė atidarė dureles ir iššokusi prilėkė prie apdujusios mergaitės.

– Vike, ar tu sveika? Kas atsitiko?

Tebespoksodama priešais save Vikė suaimanavo. Paskui staiga prisispaudė prie Mereditės ir suleido nagus jai į ranką.

– Važiuokit iš čia. – Vikės akys buvo sklidinos nevilties, o balsas keistai duslus, tarsi ji kažką laikytų burnoje. – Greičiau važiuokit iš čia! Jis artėja.

– Kas artėja? Vike, kur Elena?

– Greičiau važiuokit...

Mereditė pažvelgė į keliuką, paskui nusivedė drebančią merginą į automobilį.

– Mes tave išvešime, – guodė ji, – bet turi pasakyti, kas atsitiko. Bone, duok savo šalį. Ji sustirusi.

– Ją sužeidė, – niūriai tarė Metas, – ir ji sukrėsta. Kažin, kur kiti? Vike, ar Elena buvo su tavim?

Vikė kūkčiojo, rankomis užsidengusi veidą; Mereditė apgaubė jai pečius tviskančiu rausvu Bonės šaliu.

– Ne... Dikas, – vapėjo ji. Atrodė, kad šnekant jai skauda. – Mes buvome bažnyčioje... ten klaiku. Jis atėjo... apsupo kaip rūkas iš visų pusių. Tamsus rūkas. Ir akys. Mačiau jo akis, švytinčias tamsoje. Jos mane degino...

– Ji kliedi, – nutarė Bonė. – Arba ją ištiko isterija.

Metas lėtai ir aiškiai paprašė:

– Vike, būk gera, pasakyk mums. Kur Elena? Kas jai atsitiko?

– Nežinau. – Vikė pakėlė ašarotą veidą. – Mes su Diku... buvome vieni. Mes buvome... ir staiga jis mus apsupo. Negalėjau pabėgti. Elena sakė, kad kapas atsivėrė. Galbūt jis iš ten ir išlindo. Buvo siaubinga...

– Jie buvo kapinėse, sugriuvusioje bažnyčioje, – paaiškino Mereditė. – Ir Elena buvo su jais. Pažiūrėkit. – Lemputės šviesoje jie išvydo gilius šviežius įdrėskimus ant Vikės kaklo.

– Atrodo, žvėries darbas, – pasakė Bonė. – Panašu į katės nagus.

– Tą senį po tiltu užpuolė ne katė, – paprieštaravo Metas. Jis buvo išblyškęs, veide matyti įtampa. Mereditė pasekė jo žvilgsnį ir papurtė galvą.

– Metai, pirmiausia turime pasirūpinti Vike. Privalome, – tarė ji. – Aš ne mažiau už tave jaudinuosi dėl Elenos. Bet Vikei reikia daktaro, ir turime paskambinti į policiją. Nėra kito pasirinkimo. Reikia grįžti.

Metas ilgai stebeilijosi į keliuką, tada sunkiai atsiduso. Užtrenkęs dureles įjungė bėgį ir apgręžė automobilį. Kiekvienas veiksmas reikalavo pastangų.

Visą kelią iki miesto Vikė svaičiojo apie akis.

Stefano lūpos prigludo prie Elenos lūpų.

Ir... viskas buvo labai paprasta. Atsakyta į visus klausimus, visos baimės nublanko, abejonės išnyko. Elena juto ne vien aistrą, bet širdį gniaužiantį švelnumą ir tokią meilę, kad net suvirpėjo. Ji būtų išsigandusi tokio stipraus jausmo, tačiau šalia Stefano nieko nebijojo.

Ji sugrįžo namo.

Čia jos vieta, pagaliau ją surado. Su Stefanu ji namie.

Stefanas virpėdamas atsitraukė.

– Elena, – sukuždėjo jis. – Mes negalime...

– Per vėlu, – sušnabždėjo ji ir vėl prisitraukė Stefaną.

Atrodė, kad Elena girdi ir jaučia tą patį kaip jis. Malonumas ir geismas juos jungė ir traukė vieną prie kito. Elena juto, kad ir jo širdyje verda gilūs jausmai. Jis troško laikyti ją glėbyje amžinai, saugoti nuo blogio, apginti nuo pavojų. Troško sujungti su ja savo gyvenimą.

Elena juto, kaip Stefano lūpos švelniai glaudžiasi prie jos lūpų, to saldumo buvo bemaž per daug. Taip, pamanė ji. Geismas vilnijo kaip bangelės ramiame, skaidriame tvenkinyje. Ji skendo Stefano džiaugsme ir savo pačios ekstazėje. Ją užliejo Stefano meilė, lyg saulė apšvietė tamsiausias sielos kerteles. Ji virpėjo iš malonumo, meilės ir ilgesio.

Stefanas palengva atsitraukė, ir jie su džiaugsminga nuostaba pažvelgė vienas kitam į akis.

Nesikalbėjo. Nereikėjo žodžių. Stefanas be galo švelniai glostė jai plaukus lyg baimindamasis, kad ji nesudužtų. Elena suprato, kodėl Stefanas taip ilgai jos vengė. Ne, tai visai nepanėšėjo į neapykantą.

Elena nesusigaudė, kiek jie užtruko pensione. Anksčiau ji būtų su pasididžiavimu sėdusi į prabangų Stefano automobilį, bet šįvakar beveik nekreipė į jį dėmesio. Važiuojant tuščiomis gatvėmis Stefanas laikė ją už rankos.

Priartėjus prie namų Elena išvydo, kad visi langai apšviesti.

– Čia policija, – sunkiai atgavusi žadą tarė ji. Buvo keista prabilti po tokios ilgos tylos. – Ten, prievažoje, Roberto automobilis, o štai čia Meto. Eleną apėmusi ramybė staiga pasirodė labai trapi. – Kažin, kas atsitiko? Negali būti, kad Taileris jau papasakojo...

– Net ir Taileris nebūtų toks kvailas, – atsakė Stefanas.

Jis pastatė automobilį, Elena nenoriai ištraukė pirštus iš jo rankos. Ji visa širdimi troško, kad jiedu su Stefanu liktų vienui vieni, kad jiems nereikėtų bendrauti su aplinkiniais.

Tačiau tai buvo neįmanoma. Jiedu patraukė į namą, duris rado neužrakintas. Visur plieskė šviesos.

Elenai pasirodė, kad įžengus vidun į ją susmigo tuzinai akių. Staiga ji suvokė, kokį įspūdį daro: apsigobusi plačiu juodu aksominiu apsiaustu, lydima Stefano Salvatorės. Teta Džudita suriko ir stipriai apkabino ją.

– Elena! Ačiū Dievui, tu sveika. Bet kurgi buvai? Ir kodėl nepaskambinai? Ar supranti, kaip mes jaudinomės?

Elena sutrikusi žvalgėsi po kambarį. Ničnieko nesuprato.

– Mes tik džiaugiamės, kad grįžai, – tarė Robertas.

– Aš buvau pensione su Stefanu, – lėtai paaiškino Elena. – Teta Džudita, čia Stefanas Salvatorė; jis pensione nuomojasi kambarį. Jis mane ir parvežė.

– Ačiū, – teta Džudita per Elenos galvą linktelėjo Stefanui. Paskui nužvelgusi Eleną paklausė:

– Bet tavo suknelė, tavo plaukai – kas atsitiko?

– Jūs nežinote? Vadinasi, Taileris nepapasakojo. Bet kodėl čia atvyko policija?

Elena instinktyviai prigludo prie Stefano, o jis, tarsi saugodamas, prisislinko dar arčiau.

– Jie čia dėl to, kad šiąnakt kapinėse buvo užpulta Vikė Benet, – paaiškino Metas. Jis su Bone ir Meredite stovėjo už tetos Džuditos ir Roberto. Regis, jie jautėsi mažumėlę nepatogiai ir buvo be galo išvargę, tačiau jiems akivaizdžiai palengvėjo. – Mes suradome ją prieš porą valandų, ir nuo to laiko visur ieškome tavęs.

– Užpulta? – apstulbo Elena. – Kas ją užpuolė?

– Niekas nežino, – atsakė Mereditė.

– Na, regis, nėra ko nerimauti, – nuramino Robertas. – Gydytojas sakė, kad ji baisiai persigandusi ir kad buvo išgėrusi. Galbūt ji viską tik įsivaizdavo.

– Tie randai ne įsivaizduoti, – mandagiai, bet atkakliai tvirtino Metas.

– Kokie randai? Apie ką čia šnekate? – paklausė Elena, žvelgdama kiekvienam į akis.

– Aš paaiškinsiu, – pasišovė Mereditė ir glaustai išdėstė, kaip ji su kitais rado Vikę. – Ji vis kartojo, kad nežino, kur tu, kad ji buvo viena su Diku, kai tai nutiko. Ji nebuvo rimtai sužeista, tik apdraskyta, tai galėjo padaryti ir katė.

– Kitų žymių nebuvo? – griežtai paklausė Stefanas. Prabilo pirmą kartą nuo tada, kai įžengė į namus.

Elena, nustebinta tokio tono, pažvelgė į jį.

– Ne, – atsakė Mereditė. – Žinoma, katė nesuplėšė drabužių, bet tai galėjo būti Diko darbas. Beje, dar buvo įkąsta į liežuvį.

– Ką? – nusistebėjo Elena.

– Smarkiai įkąsta. Tikriausiai labai kraujavo, ir dabar jai skauda šnekant.

Stefanas apstulbo.

– Ar ji ką nors pasakojo?

– Jai isterija, – paaiškino Metas. – Rimtai, nieko aiškiai nepasakė. Tik kažką vapa apie akis, tamsų rūką, ir kad negalėjo pabėgti – todėl gydytojas mano, kad jai haliucinacijos. Kol kas išsiaiškinome, kad jie su Diku Karteriu apie vidurnaktį buvo apgriuvusioje bažnyčioje, ten kažkas atėjo ir ją užpuolė.

Bonė pridūrė:

– Užpuolikas nelietė Diko, ir tai liudija, kad jis išrankus. Policija Diką surado apalpusį ant bažnyčios grindų, ir jis ničnieko neprisimena.

Tačiau paskutiniųjų žodžių Elena beveik negirdėjo. Pajuto, kad Stefanas įsibaimino. Ji nesuprato, iš kur, tačiau žinojo. Metui baigus kalbėti, Stefanas sunerimo, ir Elenai pasirodė, kad juos skiria praraja, tarsi jie būtų skirtingose eižėjančios, tirpstančios ledo lyties pusėse.

Šiurpiai ramiu balsu, kokį Elena jau buvo girdėjusi anksčiau jo kambaryje, Stefanas tarė:

– Bažnyčioje, Metai?

– Taip, bažnyčios griuvėsiuose, – atsakė Metas.

– Ir jūs neabejojate, kad tai nutiko vidurnaktį?

– Ji gerai neprisimena, bet apytikriai tokiu laiku. Netrukus ją suradome. O ką?

Stefanas neatsakė. Elena juto, kaip juos skirianti praraja platėja.

– Stefanai, – sukuždėjo. Paskui apimta nevilties paklausė garsiau: – Stefanai, kas yra?

Jis papurtė galvą. Neužsisklęsk nuo manęs, mintyse maldavo Elena, bet Stefanas net nepažvelgė į ją.

– Ar ji pagis? – netikėtai paklausė Stefanas.

– Gydytojas sakė, kad Vikė sužeista nesunkiai, – atsakė Metas. – Tikrai nemirs.

Stefanas linktelėjo, tada pažvelgė į Eleną.

– Turiu eiti, – pareiškė. – Dabar tu saugi.

Elena pastvėrė jo ranką.

– Žinoma, aš saugi, – tarė ji. – Tavo dėka.

– Taip, – pritarė Stefanas. Tačiau jo žvilgsnis buvo bejausmis. Abejingas, slepiantis sielos gelmes.

– Paskambink rytoj.

Elena spustelėjo jam ranką, mėgindama visų akivaizdoje perduoti, ką jaučia. Troško, kad jis tai suprastų.

Stefanas atsainiai pažiūrėjo į jųdviejų rankas, paskui lėtai pakėlė akis į Eleną. Galiausiai sugniaužė jai pirštus.

– Taip, Elena, – sušnabždėjo ir po akimirkos dingo.

Elena giliai įkvėpė ir atsigręžė į susirinkusiuosius. Teta Džudita kažką svarstė, apžiūrinėdama iš apsiausto išlindusią suplėšytą Elenos suknelę.

– Elena, – kreipėsi ji, – kas atsitiko? – Ir jos žvilgsnis nukrypo į duris, pro kurias ką tik išėjo Stefanas.

Iš Elenos gerklės veržėsi isteriškas juokas, bet ji susitvardė.

– Stefanas jos nesuplėšė, – tarė ji. – Stefanas mane išgelbėjo. – Ji pajuto, kaip veidą perkreipia grimasa, dirstelėjo į policijos pareigūną, stovintį už tetos. – Tai buvo Taileris, Taileris Smolvudas...

9

Ji – ne persikūnijusi Katerina.

Stefanas mąstė apie tai, grįždamas į pensioną levandų spalvos tykumoje prieš aušrą.

Jis pasakė tai Elenai, ir tai buvo tiesa, bet tik dabar suprato, kaip sunku buvo padaryti tokią išvadą. Jis savaičių savaites stebėjo kiekvieną Elenos kvėptelėjimą, kiekvieną judesį, stengėsi rasti skirtumus.

Jos plaukai vienu ar dviem tonais šviesesni už Katerinos, antakiai ir blakstienos tamsesni. Katerinos buvo beveik auksiniai. Ji per plaštaką aukštesnė už Kateriną. Ir juda laisviau; šiais laikais merginų nebevaržo griežtos elgesio taisyklės.

Netgi akys, tos akys, kurios pirmą dieną jį prikaustė begaliniu panašumu, buvo kitokios. Katerinos akys paprastai būdavo išplėstos kaip nustebusio vaiko arba nuleistos, kaip derėjo jaunai merginai penkiolikto amžiaus pabaigoje. O Elena žvelgia tiesiai į tave, ramiai ir drąsiai. Kartais ryžtingai prisimerkia arba meta iššūkį – Katerina niekada taip nesielgė.

Grakštumu, grožiu ir žavesiu jodvi panašios. Tačiau Kateriną galėjai lyginti su baltu kačiuku, o Eleną – su sniegine tigre.

Važiuodamas pro klevus Stefanas susigūžė – staiga iškilo prisiminimai. Bet jis negalvos, neleis sau galvoti... Tačiau vaizdai jau atgijo. Tarsi būtų atvertęs žurnalą ir dabar nenoromis turėtų žiūrėti į puslapius, kuriuose plėtojama istorija.

Balta, Katerinos suknelė anądien buvo balta. Nauja balta Venecijos šilko suknelė įkirptomis rankovėmis, iš po kurių kyščiojo švelnūs lininiai marškiniai. Ji segėjo aukso ir perlų vėrinį, o auskarai buvo lyg mažyčiai perlų lašeliai.

Ji be galo džiaugėsi naująja, specialiai jai tėvo užsakyta suknele.

Demonstravo ją Stefanui, maža rankele kilnojo platų, siekiantį grindis sijoną, po juo buvo matyti geltono brokato pasijonis...

– Matai, ant jos netgi išsiuvinėti mano inicialai. Tėtis taip liepė. Mein lieber Papa... – Ji nutilo, liovėsi sukiojusis ir lėtai nuleido vieną ranką. – Kas negerai, Stefanai? Tu nesišypsai?

Jis negalėjo. Matydamas ją tokią, baltą ir auksinę, lyg kokią nežemišką viziją, pajuto bemaž fizinį skausmą. Jeigu ją praras, nebežinos, kaip gyventi.

Stefano pirštai mėšlungiškai sugniaužė graviruotą metalą.

– Katerina, kaip galiu šypsotis, kaip galiu būti laimingas, kai...

– Kai?

– Kai matau, kaip tu žiūri į Deimoną. – Pagaliau jis tai ir ištarė. Graudžiai kalbėjo toliau: – Prieš jam sugrįžtant mes kasdien būdavom kartu. Mudviejų tėvams tai patiko, jie jau planavo vestuves. Bet dabar dienos trumpėja, vasara baigiasi – o tu su Deimonu praleidi tiek pat laiko, kiek ir su manim. Tėvas jam leido pasilikti čia tik todėl, kad tu paprašei. Bet kodėl to paprašei, Katerina? Maniau, tau rūpiu aš.

Jos mėlynos akys apniuko.

– Tu man rūpi, Stefanai. Pats žinai, kad rūpi!

– Tai kodėl užstojai Deimoną prieš mano tėvą? Jei ne tu, jis būtų išmetęs jį į gatvę...

– Neabejoju, kad tau, broliuk, tai būtų patikę. – Balsas prie durų nuskambėjo ramiai ir išdidžiai, bet atsigręžęs Stefanas išvydo liepsnojančias Deimono akis.

– O ne, tai netiesa, – paprieštaravo Katerina. – Stefanas nieku gyvu tavęs neįskaudins.

Deimonas perkreipęs lūpas dėbtelėjo į Stefaną ir priėjo prie Katerinos.

– Gal ir ne, – pasakė jai šiek tiek švelniau. – Bet dėl vieno mano brolis teisus. Dienos trumpėja, ir netrukus tavo tėvas išvyks iš Florencijos. Ir tave išsiveš – nebent turėtum priežastį likti.

Nebent turėtum vyrą, pas kurį gyventum. Tų žodžių nė vienas neištarė, bet visi išgirdo. Baronas pernelyg mylėjo dukterį, kad būtų vertęs tuoktis prieš jos valią. Galų gale Katerina turės apsispręsti pati. Pasirinkti.

Dabar, iškilus šiam klausimui, Stefanas nebegalėjo tylėti.

– Katerina supranta, kad netrukus turės atsisveikinti su tėvu... – prabilo jis, puikuodamasis žinąs daugiau už brolį, bet tas jį nutraukė.

– Ak taip, kad seniui nekiltų įtarimų, – atsainiai mestelėjo Deimonas. – Net ir labiausiai mylintis tėvas imtų stebėtis, kad jo dukra į lauką išeina tik naktimis.

Stefaną užliejo pyktis ir nuoskauda. Vadinasi, tai tiesa; Deimonas viską žino. Katerina atskleidė savo paslaptį ir jo broliui.

– Kodėl jam pasakei, Katerina? Kodėl? Kas jis tau: vyras, kuriam terūpi malonumai? Kaip jis gali padaryti tave laimingą, jei galvoja tik apie save?

– O kaip šis berniūkštis gali padaryti tave laimingą, jei nieko nenutuokia apie gyvenimą? – paniekinamai įsiterpė Deimonas. – Kaip jis tave apsaugos, jei dar niekada nesusidūrė su tikrove? Jis gyvena tarp knygų ir paveikslų; tegu ten ir pasilieka.

Katerina susikrimtusi kraipė galvą, brangakmenių mėlynumo akys pritvinko ašarų.

– Jūs abu nieko nesuprantate, – priekaištavo ji. – Manote, galiu ištekėti ir apsigyventi čia kaip bet kuri kita Florencijos dama? Bet aš negaliu gyventi kaip kitos Florencijos damos. Tarnai stebės kiekvieną mano žingsnį. Žmonės matys, kad metams bėgant nesenstu. Negalėsiu elgtis, kaip įprasta.

Ji sunkiai atsiduso, akys lakstė nuo Stefano prie Deimono.

– Tas, kas nuspręs būti mano vyru, turės atsižadėti saulės šviesos, – sušnabždėjo ji. – Jis turės gyventi šviečiant mėnuliui ir tamsos valandomis.

– Tuomet tu turi pasirinkti tą, kuris nebijo šešėlių, – tarė Deimonas, ir Stefaną nustebino pasitikėjimas jo balse. Jis dar nebuvo girdėjęs Deimono šnekant taip rimtai, be maivymosi. – Katerina, pažvelk į mano brolį: argi jis galėtų atsižadėti saulės šviesos? Jis pernelyg prisirišęs prie kasdienybės: draugų, šeimos, pareigos Florencijai. Tamsa jį sunaikins.

– Melagis! – suriko Stefanas. Jo širdis kunkuliavo. – Aš toks pat stiprus kaip ir tu, brolau, nebijau nei šešėlių, nei saulės. Ir myliu Kateriną labiau už savo draugus ir šeimą...

– ...ir pareigą? Ar taip ją myli, kad ir to atsižadėtum?

– Taip, – atkakliai tvirtino Stefanas. – Dėl jos atsižadėčiau visko.

Deimono veide šmėkštelėjo nerimą kelianti šypsenėlė. Jis vėl atsigręžė į Kateriną.

– Atrodo, – tarė Deimonas, – rinktis teks tau. Turi du gerbėjus, siekiančius tavo rankos; ar pasirinksi vieną iš mūsų, ar nė vieno?

Katerina palengva nuleido auksaplaukę galvelę. Paskui pakėlė į abu ašarotas mėlynas akis.

– Leiskit man pagalvoti iki sekmadienio. O iki to laiko nekamantinėkit.

Stefanas nenoriai linktelėjo. Deimonas paklausė:

– O sekmadienį?

– Sekmadienį, brėkštant vakarui, būsiu apsisprendusi.

Vakaras... sodri violetinė prieblanda...

Aksominės spalvos išblėso ir Stefanas atsitokėjo. Ne vakaras brėško, bet aušo rytas, jis nudažė dangų. Paskendęs mintyse Stefanas privažiavo prie miško.

Šiaurės vakaruose buvo matyti Vikerio tiltas ir kapinės. Širdis sutvaksėjo prisiminus, kas nutiko vėliau.

Jis tvirtino Deimonui, kad dėl Katerinos visko atsižadėtų. Kaip tik taip ir pasielgė. Atsisakė saulės šviesos ir tapo tamsos gaivalu. Medžiokliu, kuris pats amžinai medžiojamas, vagimi, kuris turi atimti gyvybę, kad numalšintų alkį.

Galbūt net žudiku.

Ne, jie sakė, kad Vikė išgyvens. Tačiau ankstesnė jo auka gali mirti. Vikės užpuolimas jį šiurpina dėl to, kad jis ničnieko neprisimena. Tik silpnumą, viską užgožiantį poreikį, prisimena, kaip svirduliavo bažnyčios grindimis, bet kas buvo po to, nebežino. Atsitokėjo tik lauke, kai išgirdo Elenos klyksmą ir nudūmė prie jos, negalvodamas, ką daro.

Elena... Trumpai apėmė tyras džiaugsmas ir pagarba, visa kita užsimiršo. Elena, šilta kaip saulės šviesa, švelni kaip rytas, tačiau plienine širdimi, kurios negali palaužti. Ji lyg degantis ledas, lyg sidabrinio durklo ašmenys.

Bet ar jis turi teisę ją mylėti? Vien jo jausmai kelia jai pavojų. O ką, jei kitą kartą, kai užvaldys poreikis, Elena bus šalia, artimiausias indas, sklidinas šilto, gaivinančio kraujo?

Verčiau mirsiu, nei ją paliesiu, pamanė jis ir prisiekė sau – verčiau žūsiu iš troškulio, nei perkąsiu jai veną. Prisiekiu, ji niekada nesužinos mano paslapties. Jai neteks dėl manęs atsižadėti saulės.

Dangus už jo šviesėjo. Tačiau prieš nuvažiuodamas Stefanas, kamuojamas baisaus skausmo, pasiuntė bandomąją mintį, ieškodamas netoliese kokios nors kitos Galios. Ieškodamas kito paaiškinimo tam, kas nutiko bažnyčioje.

Tačiau nieko nerado, niekas neatsišaukė. Kapinės tyčiojosi iš jo savo tyla.

Elena pabudo saulei tvieskiant į langą. Pasijuto lyg atsigavusi po ilgo gripo arba pakirdusi Kalėdų rytą. Ji atsisėdo, mintys sūkuriavo.

Ak, visur skauda. Bet ji kartu su Stefanu – tai svarbiausia. Tas girtas kiaulė Taileris... Bet dabar jis nebesvarbus. Niekas nesvarbu, tik tai, kad Stefanas ją myli.

Ji su naktiniais nusileido žemyn, pagal šviesos kritimo kampą sprendė, kad miegojo labai ilgai. Teta Džudita su Margarita sėdėjo svetainėje.

– Labas rytas. – Ji stipriai apkabino nustebusią tetą. – Labas rytas, pupuliuk. – Pakėlė Margaritą ir leidosi šokti su ja valsą. – O! Labas rytas, Robertai. – Mažumėlę sutrikusi dėl savo nevaldomo džiaugsmo ir aprangos nuleido Margaritą ir nuskubėjo į virtuvę.

Įkandin atėjo Džudita. Nors paakiai buvo pajuodę, ji šypsojosi.

– Regis, tu šįryt puikiai nusiteikusi.

– Tikrai. – Elena ją vėl apglėbė, atsiprašydama, kad privertė jaudintis.

– Turim nuvažiuoti į policiją ir papasakoti apie Tailerį.

– Būtinai. – Elena išsitraukė iš šaldytuvo sulčių. – Bet ar galėčiau pirma užsukti pas Vikę? Žinau, ji prislėgta, ypač dėl to, kad, rodos, niekas ja netiki.

– O tu ja tiki, Elena?

– Taip, – lėtai ištarė ji. – Aš tikiu. Teta Džudita, – apsisprendusi pridūrė ji, – man bažnyčioje irgi kai kas nutiko. Pasirodė...

– Elena! Pas tave atėjo Bonė su Meredite. – Iš koridoriaus atskambėjo Roberto balsas.

Noras išsipasakoti dingo.

– Ar... pakviesk jas, – šūktelėjo Elena ir gurkštelėjo apelsinų sulčių. – Vėliau papasakosiu, – pažadėjo tetai, nes išgirdo draugių žingsnius.

Bonė su Meredite sustojo tarpdury ir nuščiuvo. Elena ir pati jautėsi nesmagiai, laukė, kol teta išeis iš kambario.

Paskui atsikrenkštė, nudelbė akis į nuzulintą linoleumą. Dirstelėjusi pamatė, kad ir Bonė su Meredite spokso ten pat.

Pratrūko juokais, ir draugės pakėlė akis.

– Aš pernelyg laiminga, kad teisinčiausi, – tiesdama joms rankas tarė Elena. – Žinau, turėčiau gailėtis to, ką pasakiau, ir aš tikrai gailiuosi, bet negaliu graudintis. Tai buvo siaubinga, ir aš nusipelniau bausmės, bet gal dabar galėtume apsimesti, kad nieko nebuvo?

– Tu turi gailėtis – šitaip pabėgai nuo mūsų, – subarė ją Bonė, kai visos trys apsikabino.

– Ir dar su Taileriu Smolvudu! – sušuko Mereditė.

– Na, aš pasimokiau, – atsiduso Elena, ir jos veidas trumpam apniuko.

Tada nusikvatojo Bonė.

– Ir laimėjai didžiausią prizą – Stefaną Salvatorę! Kai su juo įžengei pro duris, pamaniau, kad man haliucinacijos. Kaip tau pavyko?

– Aš nieko nedariau. Jis tiesiog pasirodė kaip riteris tuose senuose filmuose.

– Ir apgynė tavo garbę, – tarė Bonė. – Kokia jaudinanti istorija.

– Būna ir labiau jaudinančių, – įsiterpė Mereditė. – Bet gal Elena yra ir tokių patyrusi.

– Tuoj viską papasakosiu, – pažadėjo Elena ir išsivadavo iš draugių glėbio. – Bet gal pirma nuvažiuotumėt su manim pas Vikę? Noriu su ja šnektelėti.

– Jei jau taip, gali pasakoti mums rengdamasi, vaikščiodama, valydamasi dantis, – pareikalavo Bonė. – Ir jei praleisi bent menkiausią smulkmeną, pateksi ispanų inkvizitoriams.

– Matai, – nusišaipė Mereditė, – pono Tanerio darbas nenuėjo perniek. Dabar Bonė žino, kad ispanų inkvizitoriai nėra roko grupė.

Lipdama laiptais aukštyn, Elena nuoširdžiai kvatojosi.

Ponia Benet atrodė išbalusi ir pavargusi, bet pakvietė jas į vidų.

– Vikė ilsisi; gydytojas liepė gulėti lovoje, – šiek tiek virpančiomis lūpomis tarė ji.

Elena, Bonė ir Mereditė spaudėsi ankštame koridoriuje.

Ponia Benet tyliai pabeldė į Vikės duris.

– Vike, mieloji, mergaitės iš mokyklos atėjo tavęs aplankyti. Ilgai nebūkit, – darydama duris paprašė Elenos.

– Nebūsim, – pažadėjo ši.

Elena su draugėmis įžengė į gražų žydrai baltą kambarį. Vikė gulėjo lovoje paramstyta pagalvėmis, iki smakro užsitraukusi melsvą antklodę. Jos fone atrodė balta kaip drobė, pro užkritusius vokus žvelgė tiesiai priešais save.

– Taip ji atrodė vakar naktį, – sukuždėjo Bonė.

Elena priėjo prie lovos.

– Vike, – švelniai užkalbino. Vikė tebespoksojo į sieną, bet Elenai pasirodė, kad jos kvėpavimas padažnėjo. – Vike, ar girdi mane? Aš Elena Gilbert. – Ji abejodama pažvelgė į Bonę ir Mereditę.

– Atrodo, jai suleido raminamųjų, – tarė Mereditė.

Tačiau ponia Benet neminėjo, kad Vikei būtų davę vaistų. Suraukusi kaktą Elena žiūrėjo į tylinčią mergaitę.

– Vike, čia aš, Elena. Tik norėjau pasikalbėti apie vakar naktį. Pasakyti, kad tikiu tuo, ką pasakojai. – Elena, nepaisydama griežto Mereditės žvilgsnio, kalbėjo toliau: – Ir norėjau tavęs paprašyti...

– Ne! – Iš Vikės gerklės išsiveržė veriamas, laukinis klyksmas. Kūnas, kuris gulėjo sustingęs it vaškinė figūra, atgijo. Ji ėmė smarkiai kinkuoti galvą, šviesiai rudi plaukai plaikstėsi, mostagavo rankomis. – Ne! Ne! – spiegė ji.

– Gelbėkit! – aiktelėjo Bonė. – Ponia Benet! Ponia Benet!

Elena su Meredite mėgino išlaikyti Vikę lovoje, ši priešinosi. Ir be perstojo klykė. Staiga prie jų pribėgo Vikės mama, sugriebė dukrą ir nustūmė lankytojas.

– Ką jai padarėt? – suriko.

Vikė prisiglaudė prie mamos, nurimo, bet paskui pro užkritusius vokus per mamos petį išvydo Eleną.

– Tu su tuo susijusi! Tu bloga! – isteriškai sužviegė ji. – Nesiartink!

Elena apstulbo.

– Vike, aš tik atėjau paklausti...

– Verčiau eik. Palikite mus, – paliepė ponia Benet, raminamai tapšnodama dukrą. – Argi nematote, kaip ją suerzinot?

Bežadėje tyloje Elena išėjo iš kambario. Bonė su Meredite įkandin.

– Tikriausiai nuo vaistų, – svarstė Bonė, išėjus iš Vikės namų. – Ji kaip nesava.

– Atkreipei dėmesį į jos rankas? – Mereditė pasiteiravo Elenos. – Kai mėginome sulaikyti, paėmiau jos ranką. Ji buvo šalta kaip ledas.

Elena suglumusi papurtė galvą. Visa tai atrodė beprasmiška, ir ji nusprendė negadinti sau nuotaikos. Stengėsi užmiršti nesusipratimą ir vėl jaustis laiminga.

– Sugalvojau! – sušuko ji. – Eime į pensioną.

– Ką?

– Paprašiau Stefano, kad šiandien man paskambintų, bet gal verčiau užeiti? Pensionas netoli.

– Vos dvidešimt minučių pėsčiomis, – nušvito Bonė. – Galų gale išvysime jo kambarį.

– Tiesą sakant, – pareiškė Elena, – judvi galėtumėt luktelėti apačioje. Na, aš tik valandėlei pas jį užlėkčiau, – teisindamasi pridūrė, kai merginos sužiuro.

Keista, bet jai kol kas nesinorėjo dalytis Stefanu su draugėmis. Jis buvo toks naujas ir paslaptingas.

Pabeldus ponia Flauers atidarė blizgančias ąžuolines duris. Ji priminė susiraukšlėjusią nykštukę nuostabiai žvitriomis juodomis akimis.

– Tu turbūt Elena, – tarė ji. – Vakar naktį mačiau, kaip judu su Stefanu išėjot, o grįžęs jis man pasakė tavo vardą.

– Jūs mus matėte? – apstulbo Elena. – Aš jūsų nepastebėjau.

– Ne, nepastebėjai, – sukikeno ponia Flauers. – Na, tu tikra gražuolė, mieloji, – pridūrė. – Tikra gražuolė. – Ir paplekšnojo Elenai per skruostą.

– Hm, ačiū, – sumišusi padėkojo Elena. Jai nepatiko tos į ją įsmeigtos paukščio akys. Pro ponią Flauers pažvelgė į laiptus. – Stefanas namie?

– Turėtų būti, jei neišskrido pro stogą! – vėl sukikeno ponia Flauers.

Elena mandagiai nusijuokė.

– Mes palauksim čia, su ponia Flauers, – Mereditė tarė Elenai, o Bonė iš sielvarto užvertė akis.

Slėpdama šypseną Elena linktelėjo ir ėmė kopti laiptais.

Koks keistas senas namas, pagalvojo ji, kambaryje pamačiusi dar vienus laiptus. Iš čia balsai apačioje buvo vos girdėti, o užlipus visai nuslopo. Ją apgaubė tyla, priėjus prie blausiai apšviestų durų viršuje apėmė jausmas, lyg žengtų į kitą pasaulį.

Pabeldė labai baugščiai.

– Stefanai?

Viduje nieko nebuvo girdėti, bet ūmai durys plačiai atsivėrė. Ko gero, šiandien visi išblyškę ir pavargę, pamanė Elena ir atsidūrė Stefano glėbyje.

Jis stipriai ją apkabino.

– Elena! Ak, Elena...

Tada atsitraukė. Visai taip, kaip praėjusią naktį; Elena juto, kaip tarp jų veriasi bedugnė. Matė, kaip jo žvilgsnis tampa šaltas, abejingas.

– Ne, – beveik nesuvokdama, kad kalba balsiai, tarė ji. – Aš tavęs nepaleisiu. – Ir įsisiurbė jam į lūpas.

Iš pradžių Stefanas sustingo, paskui suvirpėjo, atsakė karštu bučiniu. Jo pirštai įsipynė į jos plaukus, ir visata aplink Eleną susitraukė. Niekas neegzistavo, tik Stefanas, ją apglėbusios rankos, karštos lūpos, prigludusios prie jos lūpų.

Po kelių minučių ar po kelių šimtmečių jiedu drebėdami atsiplėšė vienas nuo kito. Tačiau Elena netgi tokioje prieblandoje matė, kad Stefano akys pernelyg išsiplėtusios, tamsius vyzdžius supo siaurutės žalios rainelės. Jis atrodė apsvaigęs, o lūpos – tos lūpos! – patinusios.

– Manau, – tarė Stefanas, ir Elena girdėjo, kaip jis tvardosi, – kad turime elgtis atsargiai.

Elena, pati dar neatsikvošėjusi, linktelėjo. Nesibučiuosim viešai, nusprendė ji. Ir tada, kai apačioje laukia Bonė su Meredite. Ir netgi kai būsime vienui vieni, nebent...

– Bet tu gali mane tiesiog apkabinti, – pasiūlė ji.

Kaip keista, kad, patyrusi tokią aistrą jo glėbyje, jautėsi tokia saugi, tokia rami.

– Myliu tave, – sukuždėjo į šiurkštų jo megztinį.

Elena pajuto, kaip jo kūnu perbėgo virpulys.

– Elena, – pakartojo Stefanas, ir jo balse suskambo neviltis.

Ji pakėlė galvą.

– Kas čia bloga? Argi tai gali būti bloga, Stefanai? Ar tu manęs nemyli?

– Aš... – Jis bejėgiškai pažvelgė į Eleną, iš apačios pasigirdo silpnas ponios Flauers balsas.

– Vaikine! Vaikine! Stefanai!

Atrodė, ji spardo turėklus.

Stefanas atsiduso.

– Verčiau nueisiu pažiūrėti, ko ji nori. – Ir neįskaitoma veido išraiška išsmuko iš jos glėbio.

Likusi viena Elena susinėrė ant krūtinės rankas ir sudrebėjo. Čia buvo šalta. Jam reikėtų židinio, dingtelėjo jai, tingiai žvalgantis po kambarį. Galop jos žvilgsnis užkliuvo už raudonmedžio stalo, kurį vakar apžiūrėjo.

Dėžutė.

Elena dirstelėjo į uždarytas duris. Jeigu jis grįžęs ją užklups... Tikrai nevalia taip elgtis – bet ji jau žengė prie stalo.

Prisimink Mėlynbarzdžio žmoną, paliepė sau. Smalsumas ją pražudė. Tačiau pirštai jau leidosi ant geležinio dangtelio. Besidaužančia širdimi ji atidarė dėžutę.

Prietemoje iš pradžių pasirodė, kad dėžutė tuščia, ir Elena nervingai sukikeno. Ką gi ji tikėjosi surasti? Karolinos meilės laiškus? Kruviną durklą?

Paskui pastebėjo tvarkingai sulankstytą ir padėtą kampe šilkinę juostelę. Ištraukė ją ir perbraukė pirštais. Tai buvo abrikoso spalvos kaspinas, kurį ji pametė antrą dieną mokykloje.

O Stefanai! Ašaros graužė akis, krūtinę užliejo švelnumas. Taip seniai? Taip seniai esu tau svarbi? Stefanai, myliu tave...

Nesvarbu, kad dabar negali man to prisipažinti, pamanė. Už durų pasigirdo žingsniai, ir Elena, greitai sulanksčiusi, padėjo kaspiną atgal. Tada, mirksėdama, kad neišriedėtų ašaros, atsigręžė į duris.

Nesvarbu, kad kol kas dar negali man to pasakyti. Aš pasakysiu už mus abu. Ir vieną dieną tu tai išmoksi.

10

Rugsėjo 4

Mielasis dienorašti,

rašau per trigonometrijos pamoką, vildamasi, kad ponia Halpern nepastebės.

Vakar vakare neturėjau laiko rašyti, nors ir norėjau. Vakar buvo beprotiška, sujaukta diena, visai kaip abiturientų šokių vakaras. Šįryt sėdint čia, mokykloje, bemaž atrodo, kad viskas, kas nutiko savaitgalį, tebuvo sapnas. Blogi dalykai buvo labai blogi, o geri – be galo geri.

Neketinu pateikti kaltinimų Taileriui. Vis dėlto šiuo metu jam uždraudė lankyti mokyklą ir futbolo treniruotes. Taip pat ir Dikui, kad šokiuose buvo girtas. Niekas nieko nesako, bet, man regis, daug kas mano, kad jis atsakingas už tai, kas nutiko Vikei. Vakar Bonės sesuo matė Tailerį klinikoje, sakė, kad jo abu paakiai juodi, o veidas violetinis. Vis nerimauju, kas bus, kai juodu su Diku grįš į mokyklą. Nuo šiol jie turės dar daugiau priežasčių nekęsti Stefano.

Štai ir grįžtu prie Stefano. Šįryt pabudusi išsigandau: „O jei visa tai netiesa? Jeigu to nebuvo arba jis apsigalvojo?“ Ir teta Džudita per pusryčius nerimavo, nes aš vėl negalėjau praryti nė kąsnio. Bet nuėjusi į mokyklą pamačiau jį koridoriuje, prie raštinės, ir mes pažvelgėme vienas į kitą. Viskas tapo aišku. Prieš pat nusisukdamas jis taip šelmiškai šyptelėjo. Supratau, kad buvo teisus – koridoriuje mums verčiau nesirodyti kartu, antraip sekretorės išvirstų iš koto.

Dabar mes iš tiesų draugai. Tik turiu sugalvoti, kaip tai paaiškinti Žanui Klodui. Cha cha.

Vis dėlto nesuprantu, kodėl Stefanas nesidžiaugia taip kaip aš. Kai mes drauge, jaučiu, ką jaučia jis, žinau, kaip jis manęs trokšta, kokia svarbi jam esu. Kai bučiuojamės, jaučiu jo siaubingą alkį, tarsi jis norėtų iš mano kūno išplėšti sielą. Kaip juodoji skylė, kuri

Vis dar spalio 7, maždaug 14.00

na, padariau pertraukėlę, nes ponia Halpern mane sučiupo. Netgi pradėjo balsiai skaityti, ką buvau parašiusi, bet paskui, regis, nuo šios temos jai aprasojo akiniai, ir liovėsi. Ji buvo nepatenkinta. Esu per daug laiminga, kad sukčiau galvą dėl tokių niekų kaip trigonometrijos pažymys.

Mudu su Stefanu kartu pietavome; tiksliau, pasitraukėme į kampą ir sėdėjome ten su mano pietumis. Jis nė nesivargino neštis maisto; be abejo, pamačiau, kad ir man valgis nelenda. Mes beveik nesilietėme – tiksliau, visai nesilietėme, – bet daug šnekėjomės ir žiūrėjom vienas į kitą. Troškau jį paliesti. Labiau nei kurį nors kitą vaikiną. Žinau, kad ir jis to troško, bet laikėsi.

To tai niekaip nesuprantu – kodėl jis kovoja su savimi, kodėl tvardosi. Vakar vakare jo kambaryje suradau tikrą įrodymą, kad kritau jam į akį nuo pat pradžių. Prisimeni, kaip sakiau, kad antrą dieną mokykloje mes su Bone ir Meredite susitikome kapinėse? Na, vakar Stefano kambaryje radau abrikosų spalvos kaspiną, kurį tą dieną ryšėjau. Prisimenu, kaip bėgdama jį pamečiau; tikriausiai Stefanas rado ir pasiėmė. Nesakiau jam, kad radau kaspiną, akivaizdu, kad jis tai laiko paslaptyje. Vis dėlto tai liudija, kad aš jam svarbi, argi ne?

Pasakysiu tau, kas dar nepatenkintas. Karolina. Pasirodo, ji kasdien per pietus jį tempdavosi į fotografijos kabinetą, ir kai šiandien jis nepasirodė, ieškojo, kol mudu surado. Vargšas Stefanas buvo visiškai ją užmiršęs, net pats savimi pasibaisėjo. Karolinai nuėjus – turiu pridurti, ji nesveikai pažaliavo – Stefanas papasakojo, kaip ji jau pirmą savaitę prie jo pristojo. Karolina jam pareiškė pastebėjusi, kad per pietus jis beveik nevalgo, prisipažino, kad ir pati laikosi dietos, ir pasiūlė nueiti į kokią nors ramią vietelę pailsėti. Stefanas apie ją nepasakė nieko blogo (manau, jis taip supranta mandagumą – džentelmenai kitaip nesielgia), tačiau prisipažino, kad tarp jų nieko nebuvo. Manau, Karolinai blogiau likti užmirštai, negu būti apmėtytai akmenimis.

Vis dėlto įdomu, kodėl Stefanas per pietus nevalgo. Tai keista – juk po pamokų jis dar žaidžia futbolą.

Ojojoj. Ką tik praėjo ponas Taneris, ir aš vos spėjau ant dienoraščio užmesti sąsiuvinį. Bonė kikena pasislėpusi už istorijos vadovėlio, matau, kaip tirta jos pečiai. Stefanas, sėdintis priešais mane, toks įsitempęs, kad, atrodo, tuoj pat pašoks nuo kėdės. Metas žvilgčioja į mane, tarsi sakydamas: „pakvaišėle“, o Karolina piktai dėbčioja. Aš atrodau nekaltų nekalčiausiai, rašau įbedusi žvilgsnį į Tanerį. Taigi jei raidės mažumėlę išsiklaipiusios ir netvarkingos, suprasi kodėl.

Pastarąjį mėnesį jaučiausi ne savo kailyje. Negalėjau blaiviai mąstyti, mintys sukosi tik apie Stefaną. Tiek daug nepadaryta, kad net baisu. Juk aš atsakinga už Vaiduoklių namų dekoracijas, o dar ničnieko nesukūriau. Beliko trys su puse savaitės – o aš trokštu būti su Stefanu.

Galėčiau išeiti iš komiteto. Bet tada visa našta tektų Bonei su Meredite. Prisimenu, ką sakė Metas, kai paprašiau, kad jis pakviestų Stefaną į šokius: „Tu nori, kad viskas visada suktųsi apie Eleną Gilbert.“

– Paskubėk! – iš sporto salės tarpdurio šūktelėjo Bonė.

Šalia jos laukė gimnazijos sargas ponas Šelbis.

Elena ilgesingai pažvelgė į žaidėjus futbolo aikštėje, paskui nenoriai asfaltu nutipeno prie Bonės.

– Aš tik norėjau pasakyti Stefanui, kur einu, – paaiškino.

Nors jau savaitę draugavo su Stefanu, tardama jo vardą ji vis dar patirdavo jaudulį. Šią savaitę kas vakarą jis užsukdavo pas ją, leidžiantis saulei pasirodydavo prie durų susikišęs rankas į kišenes, pasistatęs švarko atlapus. Dažniausiai jie eidavo pasivaikščioti prieblandoje arba susėsdavo verandoje ir šnekučiuodavosi. Elena suprato, kad Stefanas stengiasi nelikti su ja vienu du. Jis taip elgėsi nuo šokių vakaro. Saugo mano garbę, pamanė Elena, ir ją apėmė sielvartas, nes širdyje ji žinojo, kad jis kažką nutyli.

– Vieną vakarą išgyvens ir be tavęs, – burbtelėjo Bonė. – Jei imsi su juo šnekėtis, tai galo nebus, o aš norėčiau laiku grįžti namo, kad gaučiau bent vakarienę.

– Laba diena, pone Šelbi, – Elena pasisveikino su sargu. Jos nuostabai, sargas pamerkė jai akį. – Kur Mereditė? – paklausė ji.

– Čia, – atsiliepė balsas jai už nugaros, ir pasirodė Mereditė, nešina kartonine dėže su segtuvais ir sąsiuviniais. – Paėmiau juos iš tavo spintelės.

– Ar čia viskas tavo? – pasidomėjo ponas Šelbis. – Gerai, mergiotės, uždarykit ir užrakinkit duris, girdit? Kad niekas neįeitų.

Bonė, jau pasiruošusi eiti vidun, stabtelėjo.

– Ar jūs įsitikinęs, kad ten dar niekas neįėjo? – apdairiai paklausė ji.

Elena kumštelėjo jai į tarpumentę.

– Paskubėk, – neva piktai suniurnėjo. – Noriu grįžti namo prieš vakarienę.

– Viduje nieko nėra, – krutindamas ūsus patikino ponas Šelbis. – Bet jei ko prireiktų, šaukit. Būsiu netoliese.

Durys joms už nugarų užsitrenkė – garsas nuskambėjo keistai lemtingai.

– Imamės darbo, – nuolankiai tarė Mereditė ir pastatė dėžę ant žemės.

Elena linktelėjo, nužvelgė didelę erdvią salę nuo viršaus ligi apačios. Kasmet mokinių taryba rengdavo Vaiduoklių namų šventę, per kurią rinkdavo lėšas. Pastaruosius dvejus metus Elena kartu su Bone ir Meredite priklausė dekoracijų komitetui, tačiau būti pirmininke – kas kita. Tenka priimti sprendimus, kurie svarbūs visiems, ir netgi negalima remtis tuo, kas buvo padaryta praėjusiais metais.

Vaiduoklių namai paprastai būdavo rengiami miško medžiagų sandėlyje, tačiau mieste kilus neramumams buvo nuspręsta, kad mokyklos sporto salėje bus saugiau. Tad Elenai reikėjo pergalvoti visą vidaus dizainą, likus mažiau nei trims savaitėms iki Helovino.

– Čia tikrai šiurpoka, – tyliai tarė Mereditė.

Tikrai nejauku būti didelėje uždaroje patalpoje, pamanė Elena, nejučia pritildžiusi balsą.

– Pirmiausia viską išmatuokim, – pasiūlė ji.

Per salę dusliai aidėjo merginų žingsniai.

– Tvarka, – pagaliau baigus pasakė Elena. – Kibkim į darbą.

Ji stengėsi apsiprasti, įtikinėjo save, kad juokinga gąsčioti mokyklos sporto salėje, kai šalia Bonė su Meredite, o vos už poros šimtų metrų treniruojasi visa futbolo komanda.

Merginos su rašikliais ir sąsiuviniais susėdo ant suoliuko. Elena ir Mereditė peržiūrinėjo ankstesnių metų eskizus, o Bonė kramtė rašiklį ir mąsliai dairėsi.

– Taigi čia sporto salė, – pareiškė Mereditė ir greitai brūkštelėjo į sąsiuvinį eskizą. – O štai pro čia žmonės įeis. Kruvinasis lavonas turėtų gulėti pačiam gale... Beje, kas šiemet bus Kruvinasis lavonas?

– Turbūt treneris Linčmanas. Jam pernai puikiai sekėsi, be to, jis palaikys tvarką tarp futbolininkų. – Elena parodė į brėžinį. – Gerai, čia atitversime ir įrengsime Viduramžių kankinimų kambarį. Iš jo bus einama tiesiai į Gyvųjų numirėlių kambarį...

– Manau, reikėtų druidų, – staiga įsikišo Bonė.

– Ko? – paklausė Elena, ir, draugei ėmus šaukti: „druuiidų“, numojo ranka. – Gerai jau, prisimenu. Bet kam jų?

– Nes tai jie sugalvojo švęsti Heloviną. Rimtai. Tai buvo šventa diena, jie kūrendavo laužus ir iš ropių pjaustydavo veidus, kad atbaidytų piktąsias dvasias. Jie tikėjo, kad šią dieną siena tarp gyvųjų ir mirusiųjų esti ploniausia. Be to, Elena, jie buvo baisūs. Aukodavo žmones. Ir mes galėtume paaukoti trenerį Linčmaną.

– Tiesą sakant, neblogas sumanymas, – pagyrė Mereditė. – Kruvinasis lavonas galėtų būti auka. Žinai, ant akmeninio altoriaus, su peiliu ir klanais kraujo. O tada, kai prieini labai arti, jis staiga atsisėda.

– Ir tau sustoja širdis, – nusišaipė Elena, tačiau turėjo pripažinti, kad sumanymas tikrai geras ir neabejotinai gąsdinantis. Vien pagalvojus mažumėlę pykino. Šitiek kraujo... bet iš tikrųjų tai bus tik kukurūzų sirupas.

Kitos merginos irgi pritilo. Už sienos, berniukų rūbinėje, girdėjo tekant vandenį ir trinksint spinteles, o šiuos garsus stelbė nesuprantami šūksniai.

– Treniruotė baigėsi, – sumurmėjo Bonė. – Lauke tikriausiai tamsu.

– Taip, o mūsų didvyris prausiasi po dušu, – tarė Mereditė, mirktelėdama Elenai. – Nori žvilgtelėti?

– Norėčiau, – pusiau juokais atsakė Elena.

Salė atrodė keistai niūri. Elena panoro išvysti Stefaną, būti su juo.

– Ar dar ką nors girdėjote apie Vikę Benet? – netikėtai paklausė.

– Girdėjau, – tuoj pat atsiliepė Bonė, – kad tėvai ją nuvežė pas psichiatrą.

– Psichiatrą? Ko?

– Na... jie tikriausiai mano, kad Vikę kamuoja haliucinacijos. Dar girdėjau, kad ji sapnuoja siaubingus košmarus.

– Oho, – teištarė Elena.

Triukšmas berniukų rūbinėje nuslopo, jos išgirdo, kaip trinktelėjo laukujės durys. Haliucinacijos, pamanė ji, haliucinacijos ir košmarai. Kažkodėl ji ūmai prisiminė tą naktį kapinėse, naktį, kai Bonė liepė bėgti nuo kažko, ko niekas kitas nematė.

– Verčiau grįžkim prie darbo, – pasiūlė Mereditė.

Elena pasipurtė, kad išsklaidytų slogias mintis, ir linktelėjo.

– Mes... galėtume padaryti kapines, – nedrąsiai pasiūlė Bonė, tarsi perskaičiusi Elenos mintis. – Turiu omeny, Vaiduoklių namuose.

– Ne, – griežtai nukirto Elena. – Pasitenkinsim tuo, ką turim, – ramiau pridūrė ir vėl pasilenkė virš sąsiuvinio.

Tyloje skrebeno rašikliai ir šiugždėjo popierius.

– Gerai, – pagaliau tarė Elena. – Dabar mums belieka išmatuoti pertvaras. Kas toliau?

Salės šviesos sumirgėjo ir prigeso.

– O ne! – suirzusi šūktelėjo Mereditė. Šviesos mirktelėjusios užgeso, paskui silpnai įsižiebė.

– Nieko neįskaitau, – pasiskundė Elena, žiūrėdama į sąsiuvinį. Dirstelėjo į Bonę ir Mereditę ir vietoj veidų išvydo dvi baltas dėmes.

– Turbūt sugedo atsarginis generatorius, – tarė Mereditė. – Pakviesiu poną Šelbį.

– Gal baigsim rytoj, – graudžiai paprašė Bonė.

– Rytoj šeštadienis, – paprieštaravo Elena. – O šį darbą turėjom padaryti praėjusią savaitę.

– Pakviesiu Šelbį, – pakartojo Mereditė. – Bone, eime kartu.

– Mes visos galėtume eiti, – pasakė Elena.

Bet Mereditė ją nutraukė:

– Jei visos išeisim ir jo nesurasim, tai nebegalėsim grįžti. Eime, Bone, jis juk čia, mokykloje.

– Bet ten tamsu.

– Visur tamsu; dabar vakaras. Eime, dviese bus drąsiau. – Ji nusitempė besispyriojančią Bonę prie durų. – Elena, nieko neįsileisk.

– Pati žinau. – Elena nulydėjo drauges akimis.

Kai merginos dingo tamsoje, Elena grįžo vidun ir užsidarė.

Na, čia tikra kiaulidė, kaip sakydavo jos mama. Elena priėjo prie Mereditės atneštos kartoninės dėžės ir ėmė tvarkingai dėlioti į krūvas segtuvus ir sąsiuvinius. Prieblandoje matė tik jų kontūrus. Girdėjo tik savo pačios alsavimą. Buvo viena milžiniškoje, tamsioje salėje...

Kažkas ją stebėjo.

Nežinojo, iš ko tai suprato, tačiau buvo visiškai tikra. Kažkas tamsioje salėje iš už nugaros ją stebėjo. Akys tamsoje, sakė senis. Vikė irgi apie tai kalbėjo. O dabar akys smigo į ją.

Ji žaibiškai atsigręžė, įtempusi akis įsižiūrėjo į šešėlius, stengdamasi nealsuoti. Bijojo, kad jei išleis bent garselį, tas padaras ją griebs. Bet nieko nematė ir negirdėjo.

Suoliukai dunksojo lyg tamsūs, grėsmingi, į begalybę besidriekiantys pavidalai. Atrodė, kad tolimajame salės kampe tvyro pilkas beformis rūkas. Tamsus rūkas, pamanė ji. Juto, kaip nuo įtampos net raumenis paskaudo. O Dieve, kas per šnabždesys? Turbūt jos vaizduotė... Ak, kad tai būtų tik jos vaizduotė.

Staiga jai toptelėjo – turi tučtuojau iš čia nešdintis. Čia gresia tikras, o ne tariamas pavojus. Salėje kažkas yra, jos tyko blogis. O ji vienui viena.

Šešėlyje kažkas krustelėjo.

Riksmas nutilo neišsiveržęs iš gerklės. Raumenys sustingo, iš siaubo Elena neįstengė krustelėti, negana to, ją kaustė kažkokia nenusakoma jėga. Ji bejėgiškai stebėjo, kaip tamsus pavidalas išnyra iš šešėlių ir artinasi. Tarytum pati tamsa būtų atgijusi, sutirštėjusi ir jai matant įgijusi pavidalą – žmogaus, jaunuolio pavidalą.

– Atleisk, kad išgąsdinau.

Balsas buvo malonus, su vos juntamu, jai negirdėtu akcentu. Skambėjo visai ne atsiprašomai.

Eleną apėmė nepaprastas palengvėjimas; raumenys atsipalaidavo taip staiga, kad net suskaudo. Susmukusi išgirdo savo pačios atodūsį.

Čia tik vaikinas, kažkoks buvęs mokinys arba pono Šelbio padėjėjas. Paprastas besišypsantis vaikinas, tarsi jam būtų buvę smagu išvysti vos nealpstančią Eleną.

Na... gal ir ne visai paprastas. Neapsakomai gražus. Dirbtinėje prietemoje atrodė išblyškęs, tačiau tamsių plaukų kupeta rėmino ryškių, beveik tobulų bruožų veidą. Skruostikauliai – tikra skulptoriaus svajonė. Jis buvo veik nematomas, visas juodas: minkšti juodi batai, juodi džinsai, juodas megztinis ir odinė striukė.

Vaikinas tebesišypsojo. Atsipeikėjusi Elena įpyko.

– Kaip čia patekai? – griežtai paklausė ji. – Ir ką čia veiki? Į salę niekam nevalia įeiti.

– Pro duris, – atsakė jis. Balsas buvo švelnus, mandagus, tačiau drauge linksmas ir pašaipus, Eleną tai trikdė.

– Visos durys užrakintos, – kaltinamai, bet ramiai tarė ji.

Vaikinas kilstelėjo antakius ir šyptelėjo.

– Nejaugi?

Eleną vėl nukrėtė šiurpas, plaukai ant sprando pasistojo.

– Turėjo būti, – kaip galėdama šalčiau ištarė.

– Tu pyksti, – susirūpino jis. – Juk atsiprašiau, kad išgąsdinau.

– Aš neišsigandau! – atšovė ji. Kažkodėl šalia jo jautėsi paika kaip vaikas, kuriam gerinasi gerokai vyresnis ir išmintingesnis žmogus. – Aš tik nustebau, – toliau kalbėjo ji. – Ir tai suprantama, kai šitaip tūnojai tamsoje.

– Tamsoje nutinka įdomių dalykų...

Vaikinas vis dar šaipėsi; buvo matyti iš jo žvilgsnio. Jis žengė arčiau, ir dabar Elena pastebėjo, kad jo akys, bemaž juodos, tačiau jose spindi keisti žiburėliai. Rodos, galėtum žvelgti į jas vis gilyn, kol įkristum ir nuskęstum amžinai.

Elena susivokė spoksanti. Kodėl gi neužsidega šviesos? Ji troško dingti iš čia. Pasitraukė, atsistojo už suoliuko ir sukrovė į dėžę paskutinius segtuvus. Šįvakar darbas baigtas. Dabar ji tenorėjo nešdintis.

Tačiau stojus tylai ėmė darytis nejauku. Vaikinas nejudėdamas žiūrėjo į ją. Kodėl gi jis nieko nesako?

– Ko nors ieškojai? – Elena suirzo, kad jai pačiai tenka klausinėti.

Vaikinas vis dar stebeilijo į ją, tamsios akys glumino. Ji nurijo seilę.

Žiūrėdamas jai į lūpas, nepažįstamasis atsakė:

– Ak, taip.

– Ką? – Elena užmiršo, ko klaususi. Skruostai ir kaklas degte degė, priplūdę karšto kraujo. Jautėsi lyg apdujusi. Kad jis bent liautųsi į ją žiopsojęs.

– Taip, aš čia kai ko ieškojau, – taip pat tyliai pakartojo jis. Tada dar per žingsnį priartėjo prie Elenos – dabar juos skyrė suoliuko kampas.

Elenai užgniaužė kvapą. Jis stovėjo taip arti. Ranka pasiekiamas. Ji užuodė silpną odekolono kvapą ir striukės odą. Vaikinas nenuleido nuo jos juodų kaip vidurnaktis akių išsiplėtusiais lyg katės vyzdžiais. Jis pasilenkė prie jos, ir dabar Elena tematė tas akis. Pajuto, kaip jos pačios akys merkiasi, kaip ji nebegali sutelkti žvilgsnio. Atlošė galvą, pravėrė lūpas.

Ne! Ji pačiu laiku pasuko galvą į šoną. Jautėsi taip, lyg būtų pasitraukusi nuo bedugnės krašto. Ką aš darau? išsigandusi pagalvojo. Vos nepasibučiavau su juo. Nepažįstamuoju, sutiktu prieš kelias minutes.

Bet ne tai buvo blogiausia. Per tas porą minučių įvyko kai kas neįtikėtina. Ji buvo užmiršusi Stefaną.

Tačiau dabar mintyse iškilo jo veidas, ilgesys kamavo lyg fizinis skausmas. Ji troško Stefano, troško atsidurti jo glėbyje, būti saugi su juo.

Elena sunkiai nurijo seilę. Smarkiai įkvėpė, net šnervės suvirpėjo. Stengėsi kalbėti ramiai ir oriai.

– Aš išeinu, – tarė ji. – Jei ko nors ieškai, verčiau paieškok kur nors kitur.

Vaikinas žvelgė į ją keistu žvilgsniu, jo veido išraiška buvo neperprantama – susierzinimas, sumišęs su pagarba, – ir dar šis tas. Karštis, nuožmumas, kurie ją gąsdino.

Jis atsiliepė tik Elenai suspaudus rankeną. Kalbėjo tyliai, bet rimtai, be linksmumo.

– Galbūt jau suradau ją... Eleną.

Atsigręžusi tamsoje ji nieko nepamatė.

11

Elena svirdinėjo tamsiu koridoriumi, mėgindama susigaudyti kur esanti. Staiga užsidegė šviesa, ir ji išvydo spintelių eiles. Jai taip palengvėjo, kad vos nepravirko. Niekad nebūtų pagalvojusi, kad taip džiaugsis vien dėl to, kad regi. Taip stovėjo gal minutę, laiminga žvalgydamasi aplinkui.

– Elena! Ką čia veiki?

Mereditė su Bone skubinosi koridoriumi prie jos.

– Kur buvot? – piktai paklausė Elena.

Mereditė susiraukė.

– Ieškojom Šelbio. O kai pagaliau suradome, jis miegojo. Rimtai, – pridūrė ji, pamačiusi nepatiklų Elenos žvilgsnį. – Miegojo. Niekaip negalėjome jo prižadinti. Jis atsimerkė tik užsidegus šviesai. Tada grįžome atgal. Bet ką tu čia veiki?

Elena dvejojo.

– Nusibodo laukti, – kiek įmanydama nerūpestingiau atsakė. – Be to, pamaniau, kad šiandien užtektinai padirbėjome.

– O ką aš sakiau, – tarė Bonė.

Mereditė tylėjo, tik įdėmiai, tiriamai pažvelgė į Eleną. Elenai pasirodė, kad tamsios draugės akys skverbiasi jai į širdį.

Savaitgalį ir ateinančią savaitę Elena dirbo prie Vaiduoklių namų plano. Trūko laiko susitikti su Stefanu, ir tai kėlė neviltį, bet dar didesnę neviltį kėlė pats Stefanas. Elena jautė, kad Stefanas jos trokšta, jis kovoja su savim, stengiasi nepasilikti su ja dviese. Daugeliu atžvilgių jis tebebuvo toks pat paslaptingas, kaip susitikus pirmą kartą.

Stefanas nieko nepasakojo nei apie savo šeimą, nei apie gyvenimą prieš atsikraustant į Fels Čerčą, o jei ji ko nors paklausdavo, nukreipdavo šneką. Kartą Elena pasidomėjo, ar jis nesiilgi Italijos, ar nesigaili čia atvykęs. Jo žaliose akyse trumpai blykstelėjo kibirkštėlė – tarsi ąžuolo lapų atspindys tekančiame vandenyje.

– Kaip galiu gailėtis, kai čia esi tu? – atsakė jis ir pabučiavo Eleną taip, kad visi klausimai išgaravo iš galvos.

Tą akimirką ji suprato, ką reiškia būti laimingam. Juto ir jo džiaugsmą, o kai Stefanas atsitraukė, pastebėjo, kad jo veidas švyti, tarsi iš vidaus nutviekstas saulės.

– O Elena, – sušnabždėjo jis.

Tai buvo geri laikai. Bet pastaruoju metu jis vis rečiau ją bučiuodavo, juos skirianti praraja gilėjo.

Tą penktadienį draugės nusprendė nakvoti pas Makalou. Elenai su Meredite einant pas Bonę, dangus buvo pilkas, ruošėsi lynoti. Kaip spalio vidury buvo neįprastai žvarbu, medžiai palei tykią gatvę jau buvo pajutę šalto vėjo gnybius. Klevai liepsnojo ryškiai raudonai, ginkmedžiai – skaisčiai geltonai.

Bonė pasitiko jas prie durų.

– Visi išvažiavo į Lisburgą! Iki rytojaus popietės būsime vienos visame name. – Ji pasikvietė drauges vidun ir griebė nutukusį pekiną, kuris mėgino ištrūkti lauk. – Ne, Jangdze, lik čia. Jangdze, ne, negalima! Fu!

Tačiau nespėjo. Jangdzė ištrūko ir per kiemą pasileido prie vienišo beržo. Užvertęs snukutį ėmė šaižiai amsėti, riebalų klostės ant nugaros liulėjo.

– Ir ant ko gi jis dabar loja? – sušuko Bonė, delnais užsidengusi ausis.

– Panašu į varną, – atsakė Mereditė.

Elena nustėro. Žengė prie medžio, žiūrėdama į auksinius lapus. Štai jis. Tas pats jau du kartus matytas varnas. O gal netgi tris, pamanė ji, prisiminusi tamsų pavidalą, pakilusį nuo ąžuolo kapinėse.

Iš baimės jai sugniaužė pilvą, ėmė šalti rankos. Varnas spoksojo į ją spindinčiomis juodomis akimis, žvilgsnis buvo vos ne kaip žmogaus. Tos akys... kur ji matė šitas akis?

Staiga visos trys mergaitės krūptelėjo – varnas šaižiai sukrankė, suplasnojo ir smigo ant jų. Paskui netikėtai pakeitė kryptį ir puolė isteriškai lojantį šunytį. Vos per plauką išvengė jo dantų, pakilo, perskrido namą ir pradingo tarp juodų riešutmedžių.

Merginos apstulbo. Bonė su Meredite susižvelgė ir nervingai sukikeno.

– Maniau, jis puola mus, – tarė Bonė, eidama prie įsiutusio viauksinčio šunelio ir tempdama jį namo.

– Ir aš, – tyliai pritarė Elena. Sekdama paskui drauges į namus ji nesijuokė.

Tačiau, joms su Meredite pasidėjus daiktus, vakaras tekėjo įprasta vaga. Sėdint užgriozdintame Bonės kambaryje prie liepsnojančio židinio su karšto šokolado puoduku rankoje nerimas atslūgo. Netrukus visos įniko aptarinėti galutinį Vaiduoklių namo planą, ir Elena atsipalaidavo.

– Atrodo neblogai, – galų gale pareiškė Mereditė. – Bet marias laiko kūrusios kostiumus kitiems, nepagalvojome apie save.

– Mano kostiumas paprastas, – tarė Bonė. – Būsiu druidų vaidilutė, tereikės ąžuolo lapų vainiko ir kokios nors baltos suknelės. Abi su Mere pasiūsime per naktį.

– Aš tikriausiai būsiu ragana, – susimąsčiusi pasakė Mereditė. – Taigi reikės tik ilgos juodos suknios. O tu, Elena?

Ši nusišypsojo.

– Na, norėjau išlaikyti paslaptį, bet... Teta Džudita mane išleido pas siuvėją. Ruošdamasi pranešimui, vienoje knygoje radau Renesanso suknelę ir pasidariau kopiją. Ji iš Venecijos šilko, ledo mėlynumo ir neapsakomai graži.

– Skamba šauniai, – įsiterpė Bonė. – Bet brangiai atsieis.

– Pasiimsiu pinigų iš tėvų palikimo. Tikiuosi, Stefanui ji patiks. Jam tai bus staigmena, ir... viliuosi, jį nudžiuginsiu.

– O kas bus Stefanas? Ar jis ką nors vaidins Vaiduoklių name? – pasmalsavo Bonė.

– Nenutuokiu, – atsakė Elena. – Atrodo, jam ne itin rūpi visas tas Helovinas.

– Sunku įsivaizduoti jį įsivyniojusį į suplėšytas paklodes ir išsiterliojusį netikru krauju kaip kiti vaikinai, – sutiko Mereditė. – Jis atrodo per daug... orus, kad taip kvailiotų.

– Sugalvojau! – sušuko Bonė. – Žinau, kas jis gali būti, jam, galima sakyti, beveik nereikės persirengti. Klausykit, jis svetimšalis, išblyškęs, svajingų akių... Surinkim jam svitą ir turėsim puikų grafą Drakulą!

Elena nenorom šyptelėjo.

– Gerai, paklausiu, – pažadėjo.

– Jei jau prakalbome apie Stefaną, – tarė Mereditė, įbedusi tamsias akis į Eleną, – kaip judviem sekasi?

Elena atsiduso ir nusigręžė į židinį.

– Aš... nelabai žinau, – galop pralemeno. – Kartais viskas nuostabu, o kartais...

Mereditė su Bone susižvelgė, ir Mereditė švelniai paklausė:

– O kartais?..

Elena dvejojo, kovojo su savim. Galiausiai apsisprendė.

– Luktelėkit, – tarė, atsistojo ir užlėkė laiptais. Grįžo nešina mėlynu sąsiuviniu aksominiais viršeliais. – Vakar vakare, negalėdama užmigti, kai ką parašiau. Taip bus aiškiau nei pasakoti.

Ji atsivertė reikiamą puslapį, giliai įkvėpė ir pradėjo skaityti:

Rugsėjo 17

Mielasis dienorašti,

šįvakar jaučiuosi klaikiai. Turiu su kuo nors tuo pasidalyti.

Mudviejų su Stefanu santykiai nesiklosto. Jį kankina siaubingas liūdesys, kurio negaliu išsklaidyti, jis mus skiria. Neišmanau, ką daryti.

Negaliu nė pagalvoti apie tai, kad jį prarasiu. Bet jis dėl kažko baisiai sielvartauja, ir jei man neatsivers, jei nepasitikės manim, mūsų draugystė iširs.

Vakar, kai jis laikė mane apkabinęs, po jo marškiniais pajutau apskritą pakabuką. Erzindama paklausiau, ar tai Karolinos dovana. Jis suglumo ir nieko neatsakė. Tarytum staiga būtų atsidūręs už tūkstančio kilometrų, o jo akys... jo akyse buvo tiek kančios, kad vos galėjau tverti.

Elena nutilo ir peržvelgė paskutines eilutes. Atrodo, kažkas jį labai įskaudino ir jis negali atsigauti. Be to, jis kažko bijo – bijo, kad neišsiaiškinčiau jo paslapties. Jei ją sužinočiau, galėčiau įrodyti esanti verta pasitikėjimo. Kad ir kas nutiktų, iki dienų galo.

– O kad sužinočiau, – sukuždėjo ji.

– Ką sužinotum? – paklausė Mereditė, ir Elena krūptelėjusi kilstelėjo galvą.

– O... Jei tik sužinočiau, kuo viskas baigsis, – išbėrė ji užversdama dienoraštį. – Jeigu žinočiau, kad galų gale išsiskirsim, turbūt norėčiau viską greičiau baigti. Bet jei žinočiau, kad viskas bus gerai, ramiai ištverčiau, kas vyksta. Gyventi nežinioje diena po dienos – siaubinga.

Bonė prikando lūpą, jos akys suspindo.

– Elena, galiu parodyti, kaip tai sužinoti, – pasiūlė ji. – Senelė mane išmokė išsiburti, už ko ištekėsi. Šie burtai vadinami nebyliąja vakariene.

– Turbūt sena druidų gudrybė, – tarė Mereditė.

– Nepaprastai sena, – atsakė Bonė. – Senelė sakė, kad taip būdavo buriama nuo senų senovės. Beje, burtai veikia. Mama tokiu būdu išvydo tėčio atvaizdą, o po mėnesio jie susituokė. Tai paprasta. Elena, negi turi ką prarasti?

Elena žvilgtelėjo į Bonę, paskui į Mereditę.

– Nežinau, – atsakė ji. – Bet, klausyk, juk tu rimtai netiki...

Bonė įsižeidusi atsistojo.

– Gal sakai, kad mama melavo? Liaukis, Elena, nepakenks, jei pamėginsi. Kodėl gi ne?

– Ką man reikės daryti? – abejodama paklausė Elena. Jai buvo smalsu, bet ir baugoka.

– Nieko sudėtingo. Iki muš vidurnaktį, turim susiruošti...

Likus penkioms minutėms iki vidurnakčio Elena stovėjo Makalou valgomajame, jausdamasi kaip paskutinė kvailė. Už namo pašėlusiai lojo Jangdzė, bet namie nebuvo girdėti nė garso, išskyrus neskubriai tiksintį senelio laikrodį. Laikydamasi Bonės pamokymų ji, netardama nė žodžio, ant didelio juodo riešutmedžio stalo padėjo vieną lėkštę, vieną taurę ir sidabrinius stalo įrankius. Uždegė žvakę žvakidėje, o pati atsisėdo ant kėdės.

Bonės liepimu, mušant vidurnaktį ji turės atitraukti kėdę ir pasikviesti būsimą vyrą. Tą akimirką žvakė užges, ir kėdėje ji išvys vaiduoklį.

Iš pradžių Elena mažumėlę nerimavo, nežinojo, ar nori pamatyti šmėklą, tegu ir būsimo vyro. Bet dabar visa tai atrodė paika ir nepavojinga. Ėmus mušti laikrodžiui, ji atsistojo ir tvirtai suėmė kėdės atlošą. Bonė liepė jo nepaleisti, kol baigsis ceremonija.

Ak, tai tikrai paika. Gal verčiau netarti tų žodžių... Tačiau laikrodžiui ėmus mušti vidurnaktį, išgirdo save sakant:

– Ateik, – susidrovėjusi tarė ji į tuščią kambarį, atitraukdama kėdę. – Ateik, ateik...

Žvakė užgeso.

Stojus tamsai, Elena krūptelėjo. Žvakę užpūtė šaltas vėjo gūsis. Jis traukė pro stiklines duris už nugaros, ir Elena mikliai atsigręžė, viena ranka laikydamasi už kėdės. Galėjo prisiekti, kad durys buvo uždarytos.

Tamsoje kažkas judėjo.

Eleną apėmė siaubas, jis nustelbė gėdą ir linksmumą. O Dieve, ką ji padarė, ką užsitraukė? Širdis daužėsi taip, lyg Elena būtų patekusi į patį baisiausią košmarą. Buvo ne tik tamsu, bet ir visiškai tylu; nieko nematyti, nieko negirdėti, ir ji krinta...

– Galima? – tarė balsas, ir plykstelėjo skaisti liepsna.

Kraupią, stingdančią akimirką ji pamanė, kad tai Taileris – prisiminė jo žiebtuvėlį sugriuvusioje bažnyčioje ant kalvos. Tačiau žvakės šviesoje išvydo baltą plaštaką ilgais pirštais, ne stambų Tailerio kumštį. Paskui pasirodė, kad tai Stefanas, ir tada Elena pakėlė akis.

– Tu! – apstulbusi sušuko. – Ką, po galais, čia darai? – Elena dirstelėjo į duris, jos išties buvo praviros, už jų matėsi veja. – Ar visada nekviestas eini į namus?

– Betgi tu mane pakvietei. – Jo balsas buvo toks, kokį ji prisiminė: tylus, ironiškas ir linksmas. Prisiminė ir šypseną. – Ačiū, – pridūrė jis ir grakščiai atsisėdo ant kėdės, kurią ji buvo atitraukusi.

Elena paleido atlošą.

– Aš kviečiau ne tave, – bejėgiškai tarė ji pasipiktinusi ir sutrikusi. – Ko čia šlaistaisi aplink Bonės namus?

Jis nusišypsojo. Žvakių šviesoje juodi plaukai tviskėjo lyg būtų slidūs, neįprastai švelnūs ir minkšti. Veidas buvo labai blyškus, bet patrauklus. O akys sugavo jos žvilgsnį ir nepaleido.

– Elena...

– Gal verčiau drožk iš čia. – Elena nebenorėjo su juo šnekėtis. Nuo jo balso suėmė silpnumas, ėmė mausti pilvą. – Tau nevalia čia būti. Būk geras.

Elena, kovodama su svaiguliu, nusprendė pasiimti žvakę ir išeiti.

Jau tiesė ranką, bet vaikinas nelauktai suėmė ją vėsiais plonais pirštais – švelniai, ne šiurkščiai. Atvertė delnu aukštyn, palenkė tamsiaplaukę galvą ir pabučiavo.

– Ne... – apstulbusi suvapėjo Elena.

– Eime kartu, – pakvietė jis ir pažvelgė jai į akis.

– Būk geras, ne... – vėl sukuždėjo Elena, viskas sukosi ratu. Ji pyko – ką jis nori pasakyti? Kad ji eitų su juo? Bet jai taip silpna, svaigsta galva.

Vaikinas prilaikė ją. Elena atsirėmė į jį, pajuto jo vėsius pirštus ant pirmos palaidinės sagos prie kaklo.

– Meldžiu, ne...

– Viskas gerai. Pamatysi.

Jis prasegė palaidinę, kita ranka atlošė galvą.

– Ne. – Staiga Elena atgavo tvirtumą, atšoko nuo jo ir atsitrenkė į kėdę. – Sakiau išeik, vadinasi, išeik. Nešdinkis tuojau pat!

Staiga jo akis aptemdė pyktis, tamsi grėsmės banga. Paskui žvilgsnis atvėso, nurimo, jis akinamai nusišypsojo ir surimtėjo.

– Išeinu, – tarė jis. – Kol kas.

Elena kraipydama galvą stebėjo, kaip vaikinas, netardamas nė žodžio, išeina. Durims užsidarius stovėjo tyloje, stengdamasi atgauti amą.

Tyla... bet neturėtų būti tylu. Ji sumišusi atsisuko į laikrodį ir pamatė, kad jis sustojęs. Tačiau, nespėjusi jo atidžiau apžiūrėti, išgirdo garsius Mereditės ir Bonės balsus.

Ji išlėkė į koridorių taisydamasi ir sagstydamasi palaidinę, kojos atrodė kaip medinės. Galinės durys buvo atviros, ir ji matė lauke du palinkusius pavidalus.

– Bone? Meredite? Kas atsitiko?

Elenai priėjus, Bonė pakėlė akis. Jos buvo sklidinos ašarų.

– Elena, jis negyvas.

Pašiurpusi iš siaubo Elena pažvelgė į gumuliuką prie Bonės kojų. Pekinukas sustingęs gulėjo ant šono atmerktomis akimis.

– Bone! – sušuko ji.

– Jis buvo senas, – tarė Bonė, – bet nesitikėjau, kad taip greitai išeis. Vos prieš minutėlę dar lojo.

– Verčiau eikim vidun, – pasiūlė Mereditė. – Ši naktis netinkama būti lauke. Taip pat netinkama ką nors kviestis.

Elena pakėlė į ją akis ir linktelėjo. Dabar ji tai suprato, nors vis dar nesusigaudė, kas įvyko.

Grįžusi į svetainę pastebėjo, kad dienoraštis dingęs.

Stefanas pakėlė galvą nuo švelnios kaip aksomas elnės. Miškas buvo sklidinas nakties garsų, ir jis nesuvokė, kas jį trikdo.

Jo minčių Galiai susilpnėjus, elnė atsibudo iš transo. Jis pajuto, kaip virpa jos raumenys, kaip ji mėgina pariesti kojas.

Na ir keliauk sau, pamanė Stefanas, sėsdamasis ir paleisdamas elnę. Ši apsivertė, atsistojo ir nudūmė.

Jam užteko. Švariai nusilaižė lūpų kampučius, jausdamas, kaip iltys susitraukia ir atbunka, o juslės, kaip visada sočiai pasimaitinus, paaštrėja. Pastaruoju metu jam sunku pajusti, kada pasisotina. Nuo to atsitikimo prie bažnyčios svaigulio priepuoliai nepasikartojo, bet jis nuolat baiminosi, kad taip nenutiktų.

Ir dar dėl kai ko nuogąstavo – kad vieną dieną atsipeikės iš kvaitulio ir išvys savo rankose suglebusį liauną Elenos kūną su dviem raudonomis žaizdomis ant kaklo ir amžiams sustojusia širdimi.

Tai visai tikėtina.

Kraujo troškimas, susijęs su begale baimių ir malonumų, net ir dabar jam tebebuvo paslaptis. Nors ištisus šimtmečius kasdien tai patirdavo, vis dar negalėjo perprasti. Jei būtų žmogus, be abejo, pasibjaurėtų ir pasibaisėtų vien nuo minties, kad galima gerti skalsų, šiltą skystį tiesiai iš alsuojančio kūno. Tiksliau, būtų pasibaisėjęs, jei kas nors jam būtų tai pasiūlęs.

Tačiau tą naktį niekas nieko nesakė – tą naktį, kai Katerina jį perkeitė.

Net ir po šitiekos metų prisiminimas tebebuvo ryškus. Jis miegojo, kai ji tylutėliai it vizija ar šmėkla įslinko į jo kambarį. Jis miegojo vienas...

Katerina vilkėjo lengvą, tiesaus kirpimo lininę suknelę.

Kitą dieną ji turėjo paskelbti savo pasirinkimą. Ir ji atėjo pas jį.

Balta rankelė praskyrė užuolaidas aplink jo lovą, o Stefanas išsigandęs atsibudo ir atsisėdo. Išvydęs ją šviesaus aukso spalvos plaukais, banguojančiais ant pečių, mėlynomis šešėliuose paskendusiomis akimis, apmirė iš nuostabos.

Ir iš meilės. Gyvenime nebuvo matęs tokio grožio. Stefanas suvirpėjo ir mėgino prabilti, tačiau Katerina priglaudė jam prie lūpų du šaltus pirštus.

– Ša, – sukuždėjo. Jai įlipus į lovą, ši įdubo nuo papildomo svorio.

Stefano veidas liepsnojo, o širdis daužėsi iš sumišimo ir džiaugsmo. Dar niekada jo lovoje nebuvo gulėjusi moteris. O dabar greta buvo Katerina, dangiško grožio Katerina, kurią jis mylėjo stipriau už savo sielą.

Iš meilės jis labai stengėsi. Katerinai šmurkštelėjus po antklode ir prigludus, jis pajuto nakties vėsą, sklindančią nuo jos plonos suknelės. Jam pavyko prabilti.

– Katerina, – sukuždėjo. – Mes... aš galiu palaukti. Kol susituoksime bažnyčioje. Paprašysiu tėvo, kad kitą savaitę suruoštų vestuves. Nereikės... ilgai laukti.

– Ša, – vėl sušnypštė ji, ir Stefanas savo oda pajuto jos vėsą. Nebegalėjo susivaldyti – apglėbė ją ir priglaudė. – Tai, ką padarysime dabar, nesusiję su santuoka, – tarė ji, liaunais pirštais glostydama jam kaklą.

Stefanas susiprotėjo. Jį apėmė baimė, bet netrukus išblėso. Jis troško to, troško visko, kas jam leistų būti su Katerina.

– Gulėk, mano meile, – sušnabždėjo ji.

Mano meile. Žodžiai skambėjo mintyse, gulint ant pagalvės, atlošus galvą, kad Katerina pasiektų kaklą. Baimė išblėso, ją išstūmė toks didžiulis džiaugsmas, kad, atrodė, tuo plyš širdis.

Jos švelnūs plaukai krito Stefanui ant krūtinės, jis stengėsi lygiai kvėpuoti. Prie gerklės pajuto jos alsavimą, lūpas. O paskui dantis.

Skausmas buvo veriamas, bet jis nesujudėjo ir neišleido nė garso, galvojo tik apie Kateriną, apie tai, kaip dovanoja jai save. Skausmas beveik iškart išnyko, jis tejuto, kaip iš kūno siurbiamas kraujas. Nebuvo taip baisu, kaip nuogąstavo. Tarsi atsiduotum, penėtum kitą.

Atrodė, jų mintys susiliejo, tapo vieniu. Jis juto Katerinos džiaugsmą gerti jo kraują, malonumą siurbti šiltus syvus, teikiančius jai gyvastį. Suprato, kad ir Katerina jaučia, kaip jam malonu duoti. Tikrovė nutolo, riba tarp svajonių ir gyvenimo išnyko. Jis nebegalėjo blaiviai mąstyti; apskritai nebegalėjo mąstyti. Galėjo tik jausti, o jausmai nešė jį vis aukštyn, trūkinėjo paskutiniai saitai su žeme.

Kiek vėliau, nė pats nesupratęs kaip, Stefanas atsidūrė jos glėbyje. Katerina jį liūliavo kaip mama kūdikį, glaudė jo lūpas prie gilios suknelės iškirptės. Čia buvo žaizdelė, tamsus įbrėžimas ant baltos odos. Stefanas nebijojo ir nedvejojo, ir kai Katerina drąsinamai paglostė jam galvą, ėmė siurbti.

Stefanas nusivalė nuo kelių purvą, jautėsi šaltas ir ramus. Žmonių pasaulis miegojo, bet jo juslės buvo aštrios it peilis. Turėjo pasisotinti, bet tebekamavo alkis; nuo prisiminimų pakilo apetitas. Šnervės išsiplėtė, pagavo į muskusą panašų lapės kvapą, ir jis leidosi į medžioklę.

12

Elena pamažu sukiojosi priešais žmogaus ūgio veidrodį tetos Džuditos miegamajame. Margarita sėdėjo prie didelės lovos su keturiomis kolonomis, jos mėlynos akys buvo rimtos, išplėstos nuo susižavėjimo.

– Norėčiau apsivilkti tokią suknelę, kai eisiu saldainiauti, – tarė ji.

– Man tu labiausiai patinki, kai vaidini baltą katytę. – Elena pakštelėjo Margaritai tarp baltų aksominių ausyčių, prisiūtų prie plaukų raiščio. Tada atsigręžė į tetą, stovinčią prie durų su adata ir siūlu. – Ji tobula, – džiugiai tarė. – Nebereikia nieko keisti.

Mergina veidrodyje galėjo būti nužengusi iš Elenos knygos apie italų Renesansą. Kaklas ir pečiai nuogi, aptemptas ledo melsvumo suknelės korsažas išryškino liekną liemenį. Ilgos rankovės įkirptos, kad pro jas matytųsi balto šilko apatiniai marškiniai, platus, siekiantis žemę sijonas. Suknelė buvo nuostabi, atrodė, kad šviesus, skaistus jos mėlis pabrėžia tamsiai mėlynas Elenos akis.

Elenos žvilgsnis užkliuvo už senovinio laikrodžio su švytuokle virš spintelės.

– O ne – jau beveik septynios. Stefanas gali pasirodyti bet kurią akimirką.

– Štai ir jo automobilis, – pasakė teta Džudita, dirstelėjusi pro langą. – Eisiu žemyn, įleisiu jį.

– Nieko tokio, – tarė Elena. – Aš pati pasitiksiu. Viso geriausio, gerai pasaldainiaukit! – Ir nurūko laiptais.

Na štai, pamanė ji. Spausdama durų rankeną prisiminė aną dieną beveik prieš du mėnesius, kai susitiko su Stefanu prie Europos istorijos kabineto. Dabar ji taip pat nekantravo, jaudinosi ir džiaugėsi.

Tikiuosi, šįkart seksis geriau, pamanė ji. Pastarąsias pusantros savaitės ji visas viltis dėjo į šią akimirką, šį vakarą. Jeigu šįvakar jiedu su Stefanu nesuartės, tai nesuartės niekada.

Durys atsidarė, ir ji žengė atgal nuleidusi akis, bemaž susidrovėjusi, bijodama pažvelgti į Stefaną. Tačiau išgirdusi, kaip jis šaižiai įkvėpė oro, greitai pakėlė galvą – ir pajuto, kaip apmiršta širdis.

Taip, jis žvelgė į ją nustebęs. Bet tai nebuvo ta džiaugsminga nuostaba, kurią ji regėjo jo akyse tą pirmą vakarą jo kambaryje. Stefanas atrodė veikiau sukrėstas.

– Tau nepatinka, – išsigandusi, kad nepravirktų, sukuždėjo ji.

Stefanas kaip paprastai greitai atsitokėjo, sumirksėjo ir papurtė galvą.

– Ne, ne, ji nuostabi. Tu nuostabi.

Tai ko stovi ir spoksai, lyg išvydęs vaiduoklį? mintyse paklausė ji. Kodėl neapkabini manęs, nepabučiuoji?

– Tu atrodai puikiai, – tyliai tarė ji.

Tai buvo tiesa; Stefanas su smokingu ir pelerina buvo elegantiškas ir žavus. Elena nustebo, kad jis sutiko vaidinti Drakulą – kai ji pasiūlė, atrodė, tai Stefaną nepaprastai pralinksmino. Buvo matyti, kad jis jaučiasi patogiai, tarsi tokie drabužiai jam būtų ne mažiau įprasti nei džinsai.

– Gal jau eime, – taip pat tyliai ir rimtai pakvietė jis.

Elena linktelėjo ir nužingsniavo su juo į automobilį, tačiau jos širdis buvo ne šiaip apmirusi; ji buvo suledėjusi. Stefanas buvo nutolęs kaip niekad, ir ji nė nenutuokė, kaip jį susigrąžinti.

Važiuojant į gimnaziją, virš galvų grumėjo griaustinis, ir Elena nusiminusi žvalgėsi pro automobilio langą. Dangų buvo apklojusi stora ir tamsi debesų skraistė, nors dar nelijo. Atrodė, oras įelektrintas, o niūrūs violetiniai audros debesys suteikė dangui šiurpumo. Idealus oras Helovinui – grėsmingas ir nežemiškas, bet Elenos tai nedžiugino. Nuo vakaro pas Bonę ji nekentė šiurpių ir nejaukių vaizdų.

Dienoraštis taip ir neatsirado, nors jos apvertė Bonės namus aukštyn kojom. Ji vis dar negalėjo patikėti, kad sąsiuvinis išties pražuvo, o nuo minties, kad svetimas žmogus skaito jos didžiausias paslaptis, apimdavo įsiūtis. Juk aišku, kad jis pavogtas; kaipgi kitaip? Tą vakarą Makalou namuose ne vienos durys buvo atviros – bet kas galėjo įeiti. Ji geidė nudėti tą, kas tai padarė.

Mintyse iškilo tamsios akys. Tas vaikinas, vaikinas, kuriam ji vos neatsidavė pas Bonę, kuris beveik privertė ją užmiršti Stefaną. Ar tai jis?

Kol jie važiavo prie mokyklos, Elena nervinosi, bet įėjusi vidun prisivertė šypsotis. Sporto salėje tvyrojo sumaištis. Per valandą, kol Elenos čia nebuvo, viskas pasikeitė. Andai čia knibždėjo abiturientų: mokinių tarybos narių, futbolininkų, klubų narių – paskutinį kartą buvo tikrinamos pertvaros ir dekoracijos. Dabar čia priplūdo nepažįstamųjų, dauguma jų net nebuvo žmonės.

Elenai įėjus, atsigręžė keli zombiai, pro pūvančią jų veidų mėsą švietė išsiviepusios kaukolės. Prie jos klibinkščiavo siaubingai persikreipęs kuprius, šalia jo stypino lavonas melsvai pilkšva oda ir tuščiomis akiduobėmis. Iš kitos pusės išlindo vilkolakis kruvinu iššieptu snukiu ir tamsiai apsivilkusi įspūdinga ragana.

Elena pasibaisėjo, kad neatpažįsta pusės persirengėlių. Jie apsupo ją, reiškė susižavėjimą melsva suknele, pranešė apie nesklandumus. Elena mostelėjo jiems nutilti ir pasisuko į raganą ilgais tamsiais plaukais, krintančiais ant prigludusios juodos suknelės.

– Kas yra, Meredite? – paklausė ji.

– Treneris Linčmanas susirgo, – niūriai atsakė ši. – Todėl kažkas nuėjo pakviesti pono Tanerio, kad jį pakeistų.

– Pono Tanerio? – pasibaisėjo Elena.

– Taip, ir jis jau spėjo pridaryti rūpesčių. Vargšei Bonei to jau per daug. Verčiau nueik pas ją.

Elena atsiduso ir linktelėjo, tada patraukė vingiuotu Vaiduoklių namų maršrutu. Eidama per šiurpų Kankinimų ir šlykštų Pamišėlio kambarį pagalvojo, kad viskas sukurta bemaž per gerai. Ši vieta baugino net ir šviesoje.

Druidų kambarys buvo netoli išėjimo. Čia jos pastatė kartoninį Stounhendžą. Bet žavioji mažoji druidų vaidilutė, stovinti tarp gana tikroviškų akmens luitų, vilkinti balta suknele ir užsikabinusi ąžuolo lapų girliandą, atrodė, tuoj pravirks.

– Bet jūs turite būti kruvinas, – maldavo ji. – Toks sumanymas; jūs esate auka.

– Užtenka jau vilkėti šiuos juokingus apdarus, – nukirto ponas Taneris. – Man niekas nesakė, kad turėsiu visas išsiterlioti sirupu.

– Jums pačiam nereikės išsitepti, – aiškino Bonė. – Sirupas bus tik ant drabužių ir altoriaus. Jūs auka, – pakartojo stengdamasi įtikinti mokytoją.

– Be to, – pasibjaurėjęs tarė ponas Taneris, – visos šios dekoracijos veikiausiai klaidinančios. Kitaip nei manoma, druidai nepastatė Stounhendžo; jis buvo sukurtas bronzos amžiuje, kai...

Elena žengė į priekį.

– Pone Taneri, argi dabar tai svarbu?

– Tau gal ir ne, – atkirto jis. – Todėl su savo nervinga drauge ir klastojate istoriją.

– Neįžeidinėkite, – ištarė balsas, ir Elena, dirstelėjusi per petį, išvydo Stefaną.

– Pone Salvatore! – Šiuos žodžius Taneris ištarė taip, lyg sakytų: Šiandien man jau gana. – Ko gero, norite pažerti mums dar išminties. O gal man ruošiatės įstatyti paaky mėlynę?

Jis nužvelgė Stefaną, kuris nė nenumanė, kaip elegantiškai atrodo su nepriekaištingai pasiūtu smokingu, ir staiga Elenai dingtelėjo.

Taneris ne ką jaunesnis už mus. Tik atrodo senas dėl pliktelėjusios kaktos, bet neabejoju, kad jam nėra nė trisdešimties. Paskui ji kažkodėl prisiminė, kaip Taneris atrodė per abiturientų sutikimo vakarą su savo pigiu, blizgančiu ir jam ne itin derančiu kostiumu.

Lažinuosi, jis nebuvo nuėjęs į savo baigiamąjį vakarą, mąstė ji. Ir pirmą kartą pajuto jam lyg ir užuojautą.

Galbūt tą patį pajuto ir Stefanas. Nors jis žengė tiesiai prie neūžaugos ir atsistojo priešais, jo balsas skambėjo ramiai.

– Ne, nesiruošiu. Manau, mes kiek per daug sureikšminom visą šį reikalą. Kodėl...

Daugiau Elena nebegirdėjo. Stefanas kalbėjo tyliai, įtikinamai, ir atrodė, kad ponas Taneris išties klausosi. Ji pažvelgė į aplink susispietusią minią: keturis penkis vampyrus, vilkolakį, gorilą ir kuprių.

– Gerai, padėtis valdoma, – tarė ji, ir visi išsisklaidė.

Stefanas ėmėsi tvarkyti reikalus, tik ji nesuprato kaip, nes tematė jo pakaušį.

Pakaušis... Akyse šmėkštelėjo pirmos mokslo metų dienos vaizdas. Stefanas stovėjo raštinėje ir kalbėjosi su sekretore Klark, o ši atrodė suglumusi. Žinoma, kai dabar ji pažvelgs į poną Tanerį, jis irgi atrodys mažumėlę apdujęs. Elena pajuto, kaip palengva apima nerimas.

– Eime, – pakvietė ji Bonę. – Eime prie įėjimo.

Jos kirto Ateivių nusileidimo kambarį ir Gyvųjų numirėlių kambarį, pralindo tarp pertvarų ir pateko į kambarį, kur pirmiausia įžengs lankytojai ir kur juos pasitiks vilkolakis. Vilkolakis, nusiėmęs galvą, šnekučiavosi su pora mumijų ir Egipto princese.

Elenai teko pripažinti, kad Karolina puikiai atrodo su Kleopatros kostiumu, jos bronzinį kūną išryškina plona aptempta lininė suknelė. Vargu ar vilkolakį Metą galima kaltinti, kad jo akys vis krypsta žemyn nuo Karolinos veido.

– Kaip jums sekasi? – prisivertusi linksmai pasiteiravo Elena.

Metas krūptelėjo, paskui atsigręžė į jiedvi su Bone. Po abiturientų šokių vakaro Elena jo beveik nematė, žinojo, kad ir su Stefanu jis mažai bendrauja. Dėl jos. Elena suprato, kaip tai skaudu Stefanui, nors vargu ar dėl to būtų galima kaltinti Metą.

– Viskas gerai, – sumišęs atsakė Metas.

– Kai Stefanas baigs su Taneriu, ko gero, atsiųsiu jį čia, – tarė Elena. – Galės įleidinėti žmones.

Metas abejingai gūžtelėjo ir pasidomėjo:

– Ką jis baigs su Taneriu?

Elena nustebusi pažvelgė į jį. Būtų galėjusi prisiekti, jog ką tik matė jį Druidų kambaryje. Vis dėlto paaiškino.

Lauke vėl sugriaudėjo ir pro atviras duris Elena nakties danguje išvydo blykstelint žaibą. Po kelių sekundžių sudundėjo dar stipriau.

– Tikiuosi, nelis, – tarė Bonė.

– Ir aš tikiuosi, – įsiterpė Karolina, stovėjusi tyliai, kol Elena šnekėjosi su Metu. – Būtų baisiai gaila, jei niekas neateitų.

Elena atidžiai pažvelgė į ją ir primerktose, panašiose į katės Karolinos akyse išvydo liepsnojančią neapykantą.

– Karolina, – nuoširdžiai pasiūlė ji, – klausyk, negi negalėtume visko baigti? Negi negalime užmiršti, kas buvo, ir pradėti iš pradžių?

Karolinos akys po kobros diadema trumpam išsiplėtė. Lūpos persikreipė ir ji žengė prie Elenos.

– Aš to niekada neužmiršiu, – tėškė, apsigręžė ir išėjo.

Stojus tylai Bonė su Metu nudelbė akis. Elena išėjo laukan, skruostus glostė vėsus oras. Išvydo pievą ir tolumoje linguojančias ąžuolų šakas, ir ją vėl apėmė ta keista nuojauta. Ši naktis nepaprasta, niūriai pagalvojo ji. Šią naktį nutiks keistų dalykų. Bet kokių, ji nė nenutuokė.

Iš parengtos Helovinui sporto salės ataidėjo balsas:

– Tvarka. Ruošiamės įsileisti lankytojus. Edi, išjunk šviesas!

Ūmai stojo prieblanda, salė prisipildė aimanų ir pamišėliško juoko, tarsi orkestrantams derinant instrumentus.

– Ruoškis juos vedžioti, – Elena tyliai paliepė Bonei.

Bonė linktelėjo ir dingo tamsoje. Metas užsidėjo vilkolakio galvą ir paleido grotuvą, prie bendros kakofonijos prisidėjo kraupi muzika.

Iš už kampo išlindo Stefanas, jo plaukai ir drabužiai susiliejo su tamsa. Bolavo tik marškinių krūtinė.

– Su Taneriu sutarta, – pranešė jis. – Ar dar kuo galėčiau padėti?

– Gali dirbti čia su Metu, pasitikti žmones... – Elena nutilo. Metas stovėjo pasilenkęs prie grotuvo ir kruopščiai derino garsą, nepakeldamas galvos. Elena pažvelgė į Stefaną ir pastebėjo, kad jis neramus ir suglumęs. – Arba eiti į berniukų rūbinę ir rūpintis kava bei užkandžiais darbuotojams, – pavargusi pridūrė.

– Eisiu į rūbinę, – tarė jis.

Elena pamatė, kaip Stefanas gręždamasis susverdėjo.

– Stefanai? Ar gerai jauties?

– Puikiai, – atgavęs pusiausvyrą atsakė jis. – Tik truputį pavargau.

Elena žvelgė jam pavymui, o jos krūtinę tarsi akmuo prislėgė.

Ji atsisuko į Metą, ketindama ką nors pasakyti, bet tą akimirką prie durų plūstelėjo būrys svečių.

– Vaidinimas prasideda, – tarė ji ir susigūžė kampe.

Elena slankiojo iš kambario į kambarį tikrindama, ar viskas gerai. Ankstesniais metais jai labiausiai patikdavo ši vakaro dalis, kai galėdavo stebėti šiurpias scenas ir malonų lankytojų išgąstį, bet šįvakar viską stelbė nerimas ir įtampa. Šiąnakt nepaprasta naktis, vėl toptelėjo jai, ir nuo tos minties suspaudė krūtinę.

Pro šalį praslinko Giltinė – jos manymu, toji figūra juodais drabužiais su gobtuvu turėjo būti Giltinė – ir Elena išsiblaškiusi pamėgino prisiminti, ar anksčiau per Helovino vakarėlį yra ją mačiusi. Giltinės judesiai buvo pažįstami.

Bonė išspaudė šypseną aukštai, lieknai raganai, reguliuojančiai eismą į Vorų kambarį. Keli jaunesni gimnazistai pliaukšėjo per kabančius guminius vorus, šūkavo ir kėlė sumaištį. Bonė sugrūdo juos į Druidų kambarį.

Čia blyksinčios šviesos kėlė sapno pojūtį. Bonė piktdžiugiškai triumfavo išvydusi ant akmeninio altoriaus išsitiesusį poną Tanerį smarkiai iškruvintais baltais drabužiais, įbedusį akis į lubas.

– Jėga! – šūktelėjo vienas berniukas ir prilėkė prie altoriaus.

Bonė atsitraukusi šypsojosi, laukdama, kol kruvina auka atsikels ir mirtinai pergąsdins vaiką.

Tačiau ponas Taneris nekrustelėjo, netgi kai berniukas įkišo ranką į kraujo klaną aukai prie galvos.

Keista, nusistebėjo Bonė ir prilėkusi uždraudė vaikiui imti aukojimo peilį.

– Negalima, – subarė ji, tad berniukas iškėlė „negyvėlio“ ranką, kuri sulig kiekvienu šviesos blyksniu nusidažydavo raudona spalva.

Staiga Bonę apėmė keista baimė, kad ponas Taneris laukia, kol ji pasilenks prie jo, ir tada pašoks. Bet jis tik stebeilijo į lubas.

– Pone Taneri, ar jums viskas gerai? Pone Taneri? Pone Taneri!

Šis nesujudėjo, neišleido nė garso. Plačiai atmerktos baltos akys nevirptelėjo. Neliesk jo, staiga įsakmiai paliepė Bonei vidinis balsas. Neliesk jo neliesk jo neliesk jo...

Šviesai blyksint ji matė, kaip tiesia ranką, sugriebia poną Tanerį už peties, papurto, ir matė, kaip mokytojo galva kadaruoja. Paskui išvydo jo gerklę.

Ir ėmė klykti.

Elena išgirdo klyksmą. Jis buvo šaižus ir ilgas, nepanašus į kitus Vaiduoklių namų garsus, ir ji iškart suprato, kad tai ne pokštas.

Paskui užvirė košmaras.

Bėgte pribėgusi Druidų kambarį apžvelgė ne lankytojams skirtą sceną. Bonė klykė, Mereditė laikė ją už pečių. Trys jaunesni berniukai bandė prasibrauti iš kambario pro uždangą, o du tvarkdariai žvilgčiojo į vidų ir užstojo jiems kelią. Ponas Taneris tysojo ant akmeninio altoriaus, o jo veidas...

– Jis negyvas, – kūkčiojo Bonė, aimana virto žodžiais. – O Dieve, kraujas tikras, jis negyvas. Aš jį paliečiau. Elena, jis negyvas, jis tikrai negyvas...

Į kambarį rinkosi žmonės. Kažkas sukliko, ir klyksmą pagavo kiti, paskui lankytojai puolė prie išėjimo, apimti siaubo stumdėsi, trankėsi į pertvaras.

– Uždekit šviesas! – suriko Elena ir išgirdo, kaip jos paliepimas perduodamas toliau. – Meredite, greitai surask telefoną ir iškviesk greitąją, iškviesk policiją. Uždekit tas šviesas!

Įsijungus lempoms, Elena apsidairė, bet nepastebėjo nė vieno atsakingo suaugusiojo. Ji nepuolė į paniką, buvo šalta kaip ledas, protas dirbo planuodamas, ką daryti, o širdis tiesiog nustėro iš siaubo. Ponas Taneris... ji jo nemėgo, bet dėl to jautėsi dar blogiau.

– Išveskit vaikus. Tegu lieka tik darbuotojai, – liepė ji.

– Ne! Uždarykite duris! Neleiskite niekam išeiti, kol atvyks policija! – šalia jos nusiimdamas kaukę sušuko vilkolakis.

Elena apstulbusi atsigręžė ir pamatė, kad tai ne Metas, o Taileris Smolvudas.

Jam tik šią savaitę buvo leista grįžti į mokyklą, veide juodavo Stefano smūgių žymės. Tačiau balsas skambėjo autoritetingai, ir Elena pamatė, kaip tvarkdariai uždaro pagrindines duris. Išgirdo, kaip kitame salės gale trinkteli užpakalinės durys.

Iš keliolikos aplink Stounhendžą susibūrusių žmonių Elena atpažino tik vieną darbuotoją. Kiti buvo pažįstami mokiniai, bet nė vieno draugo. Berniukas, apsirengęs piratu, šnekėjosi su Taileriu.

– Negi... manai, kažkas tai padarė?

– Teisingai, tai padarė kažkas iš čia esančiųjų, – atsakė Taileris. Jis buvo apimtas keisto jaudulio, tarsi juo mėgavosi. Taileris mostelėjo į kraujo klaną ant akmens. – Jis vis dar skystas; tai turėjo įvykti neseniai. Ir pažiūrėk, kaip perpjauta jo gerklė. Žudikas tikriausiai tai padarė šituo, – jis parodė į aukojimo peilį.

– Vadinasi, žudikas netoliese, – sušnabždėjo mergaitė su kimono.

– Ir nesunku atspėti, kas jis, – pareiškė Taileris. – Tas, kas nekentė Tanerio, kas su juo kivirčijosi. Kas dar šįvakar su juo barėsi. Aš mačiau.

Vadinasi, tu buvai tas vilkolakis kambaryje, dingtelėjo apkvaitusiai Elenai. Bet ką gi tu čia veikei? Juk nepriklausai prie organizatorių?

– Tas žmogus ir anksčiau smurtavo, – toliau kalbėjo Taileris, šiepdamas dantis. – Visi žinome, tas psichopatas į Fels Čerčą atvyko vien žudyti.

– Taileri, apie ką čia šneki? – pratrūko Elena. Įtūžusi žengė prie aukšto, augaloto vaikino. – Tu kvaištelėjai!

Taileris nusukęs akis mostelėjo į Eleną.

– Tai sako jo mergina, bet galbūt ji turi išankstinių nuostatų.

– Galbūt ir tu turi išankstinių nuostatų, Taileri, – atsiliepė balsas iš minios, ir Elena pamatė, kaip per minią į kambarį braunasi kitas vilkolakis. Metas.

– Nejaugi? Tai gal papasakok mums, ką žinai apie Salvatorę? Iš kur jis? Kur jo šeima? Iš kur jis turi šitiek pinigų? – Taileris kreipėsi į minią. – Kas bent ką nors žinote apie jį?

Žmonės purtė galvas. Elena matė, kaip jų veiduose įsižiebia nepasitikėjimas. Nepasitikėjimas tuo, kas nepažįstama, kitoniška. O Stefanas kitoks. Jis svetimas, ir kaip tik dabar jiems reikia atpirkimo ožio.

Mergaitė su kimono prabilo:

– Girdėjau gandus...

– Visi tik ir girdi gandus! – sušuko Taileris. – Niekas nieko tikro apie jį nežino. Bet aš kai ką žinau. Užpuolimai Fels Čerče prasidėjo pirmą mokslo metų savaitę – tą savaitę, kai atsikraustė Stefanas Salvatorė.

Kilo murmesys, Elena stovėjo sukrėsta. Žinoma, visa tai juokinga, tai tik sutapimas. Bet Taileris sako tiesą. Užpuolimai prasidėjo atvykus Stefanui.

– Dar kai ką jums pasakysiu, – mostais tildydamas minią suriko Taileris. – Paklausykit! Dar kai ką jums pasakysiu! – Jis luktelėjo, kol visi sužiuro į jį, paskui lėtai, pabrėždamas tarė: – Jis buvo kapinėse tą naktį, kai buvo užpulta Vikė Benet.

– Žinoma, buvo – ir patvarkė tavo veidelį, – pasakė Metas, bet nebe tokiu tvirtu balsu.

Taileris pasinaudojo jo pastaba.

– Taip, ir vos neužmušė manęs. O šiąnakt kažkas nužudė Tanerį. Nežinau, ką galvoji tu, bet aš manau, kad tai padarė jis. Jis tas žudikas!

– Bet kurgi jis? – šūktelėjo kažkas iš minios.

Taileris apsidairė.

– Jei jis tai padarė, turbūt nespėjo dingti! – suriko jis. – Suraskim jį.

– Stefanas nieko nepadarė! Taileri... – šaukė Elena, bet jos balsą nustelbė susirinkusiųjų klegesys. Visi kartojo Tailerio žodžius. Suraskim jį... suraskim jį... suraskim jį. Elena girdėjo, kaip šiuos žodžius vieni perduoda kitiems. Veidai Druidų kambaryje buvo iškreipti ne vien nepasitikėjimo; Elena regėjo įniršį ir keršto troškimą. Minia tapo žiauri, nevaldoma.

– Kur jis, Elena? – paklausė Taileris, iš jo akių tryško pergalės džiaugsmas. Jis tikrai tuo mėgavosi.

– Neturiu supratimo, – piktai atkirto ji, trokšdama jam vožti.

– Jis turbūt dar čia! Suraskim jį! – kažkas šaukė.

Atrodė, visi sujudo vienu metu, ėmė į kažką rodyti, stumdytis. Pertvaros buvo išverstos ir nustumtos į pasienius.

Elenos širdis daužėsi. Moksleivių būrys virto įtūžusia minia. Ji baiminosi, ką jie suradę padarys Stefanui. Bet jei mėgins perspėti, nuves Tailerį tiesiai pas jį.

Apimta nevilties Elena dairėsi aplink. Bonė tebespoksojo į negyvą pono Tanerio veidą. Iš jos pagalbos nelauk. Žvalgydamasi sutiko Meto akis.

Jis atrodė sutrikęs ir piktas, šviesūs plaukai susišiaušę, skruostai išraudę ir prakaituoti. Elena nukreipė į jį maldaujamą žvilgsnį.

Būk geras, Metai, mintyse prašė ji. Juk tu tuo netiki. Žinai, kad tai netiesa.

Bet iš žvilgsnio buvo matyti, kad jis nežino. Jo akyse atsispindėjo tik jaudulys ir suglumimas.

Būk geras, maldavo Elena, žvelgdama į mėlynas akis, trokšdama, kad jis suprastų ją. Metai, meldžiu, tik tu gali jį išgelbėti. Net jei netiki juo, tikėk manim, meldžiu...

Elena pastebėjo, kaip jo veidas keičiasi, vietoj sumišimo randasi niūrus ryžtas. Metas skvarbiai pažvelgė į ją ir linktelėjo. Paskui apsigręžė ir niro į šurmuliuojančią, įniršusią minią.

Metas prasibrovė į kitą salės pusę. Čia, prie berniukų rūbinės, stovėjo keli pirmokai; jis šiurkščiai liepė jiems patraukti išvirtusias pertvaras, pravėrė duris ir įsmuko vidun.

Nenorėdamas kelti triukšmo, greitai apsižvalgė. Tikriausiai Stefanas girdėjo, koks bruzdesys kilo salėje, pamanė Metas. Ko gero, jis jau paspruko. Bet tada ant baltų plytelių grindų Metas išvydo juodai apsirengusį žmogų.

– Stefanai! Kas atsitiko?

Metui dingtelėjo, kad jis mato antrą lavoną. Bet, priklaupęs prie Stefano, išvydo šį krustelint.

– Ei, viskas gerai, sėskis, tik lėtai... palengva. Stefanai, ar tu nesužeistas?

– Ne, – atsiliepė Stefanas. Vis dėlto jis atrodo prastai, pamanė Metas. Veidas baltas lyg numirėlio, vyzdžiai smarkiai išsiplėtę. Kažkoks apdujęs ir liguistas. – Ačiū, – padėkojo.

– Nėra už ką. Stefanai, turi dingti iš čia. Ar girdi juos? Jie ieško tavęs.

Stefanas pasisuko į salę, tarsi klausydamasis. Bet iš veido atrodė, kad nieko nenutuokia.

– Kas manęs ieško? Kodėl?

– Visi. Nesvarbu. Turi pradingti iš čia, kol tavęs nerado. – Stefanas spoksojo tuščiu žvilgsniu, tad Metas pridūrė: – Dar vienas užpuolimas, šįkart užpultas Taneris, ponas Taneris. Jis negyvas, Stefanai, ir jie mano, kad tai tavo darbas.

Pagaliau Stefano akyse šmėkštelėjo nuovoka. Nuovoka ir siaubas, ir dar tarytum nuolankumas, išgąsdinęs Metą labiau už viską, ką jis šįvakar regėjo. Metas stipriai sugriebė Stefaną už peties.

– Žinau, kad to nepadarei, – tarė jis ir tą akimirką pats tuo neabejojo. – Gerai pagalvoję, jie irgi supras. Bet kol kas verčiau nešdinkis.

– Taip... nešdinuosi, – sutiko Stefanas. Jis nebeatrodė suglumęs, o žodžius tarė su begaliniu kartėliu. – Aš... išsinešdinsiu.

– Stefanai...

– Metai! – Žalios akys liepsnojo tamsia ugnimi, ir Metas suprato, kad negali atitraukti žvilgsnio. – Ar Elena saugi? Gerai. Tuomet pasirūpink ja. Prašau.

– Stefanai, ką čia šneki? Tu nekaltas; visa tai užsimirš...

– Tiesiog pasirūpink ja, Metai.

Metas žengtelėjo atgal, tebežiūrėdamas į tas žalias prikaustančias akis. Tada palengva linktelėjo.

– Būtinai, – tyliai atsakė. Ir nulydėjo Stefaną akimis.

13

Elena stovėjo apsupta suaugusiųjų ir policijos, tykodama progos pasprukti. Žinojo, kad Metas suskubo perspėti Stefaną – tai bylojo jo veidas, – bet jis negalėjo prieiti prie jos ir papasakoti.

Galiausiai, kai visų dėmesys nukrypo į kūną, Elena atsiskyrė nuo būrelio ir prislinko prie Meto.

– Stefanas laimingai pabėgo, – tarė jis, nenuleisdamas akių nuo suaugusiųjų. – Bet jis man liepė rūpintis tavim, ir aš noriu čia pasilikti.

– Rūpintis manim? – Eleną apėmė nerimas ir įtarumas. Ji veik pašnibždom pridūrė: – Suprantu. – Kiek pamąsčiusi pasakė: – Metai, noriu nusiplauti rankas. Bonė mane iškruvino. Luktelėk, tuoj grįšiu.

Metas jau rengėsi prieštarauti, bet Elena nelaukė. Pasiekusi mergaičių rūbinės duris ji iškėlė kruvinas rankas, ir mokytoja ją įleido. Tačiau rūbinėje ji nesustojo, pro kitas duris išmovė į pritemdytą mokyklą. O iš ten – į naktį.

Zuccone^3! Pamanė Stefanas, griebė knygų lentyną ir pakėlė, visas turinys pabiro žemėn. Kvailys! Bjaurus, žioplas kvailys. Kaip galėjo taip apsikvailinti?

Tikėtis, kad pritaps prie jų? Kad jie priims jį kaip saviškį? Tikriausiai protelis pasimaišė.

Jis stvėrė sunkų lagaminą ir sviedė per kambarį, šis atsitrenkė į sieną ir atšokęs išdaužė langą. Žioplys, žioplys.

Kas jo ieško? Visi. Taip sakė Metas. Dar vienas užpuolimas... Jie mano, kad tu tai padarei.

Na, ko gero, barbarai, tie menki žmogiūkščiai, bijantys visko, kas nepažįstama, šįkart teisūs. Kaip kitaip paaiškinti, kas atsitiko? Jis jautėsi nusilpęs, apkvaitęs, sukosi galva; paskui jį pasiglemžė tamsa. Pabudo išgirdęs Metą sakant, kad užpultas dar vienas žmogus. Šįkart jis prarado ne tik kraujo, bet ir gyvastį. Kaip kitaip tai paaiškinti, jei ne tuo, kad jis, Stefanas, yra žudikas?

Jis ir yra žudikas. Tamsos būtybė, kuriai lemta amžiais joje gyventi, medžioti ir slapstytis. Tad kodėl gi nežudyti? Kam gi priešintis prigimčiai? Jei jau neįmanoma jos pakeisti, kodėl nepasimėgavus? Jis išlies savo pyktį ant šio miesto, kuris visuomet jo nekentė, o dabar netgi ėmė medžioti.

Bet pirmiausia... jis ištroškęs. Venos dega lyg sausų, įkaitusių laidų tinklas. Jam reikia numalšinti alkį... kuo greičiau... dabar pat.

Pensione buvo tamsu. Elena pasibeldė, bet niekas neatsiliepė. Virš galvos grumėjo, bet dar nelijo.

Trečią kartą pasibeldusi ji pamėgino atidaryti duris, ir šios pasidavė. Viduje buvo tylu ir tamsu, nors į akį durk. Ji apgraibom susirado kelią iki laiptų.

Antrame aukšte irgi buvo tamsu, ir Elena klupinėdama ieškojo kambario su laiptais į trečią aukštą. Laiptų viršuje degė silpna švieselė, ir ji ėmė lipti į viršų. Atrodė, sienos artėja ir ją spaudžia.

Šviesa sklido pro uždarų durų apačią. Elena tyliai patukseno.

– Stefanai, – sukuždėjo, o paskui garsiau šūktelėjo: – Stefanai, čia aš.

Niekas neatsišaukė. Elena suėmė apvalią rankeną, stumtelėjo duris ir dirstelėjo pro plyšį.

– Stefanai...

Ji kalbėjosi su tuščiu kambariu.

Sujauktu kambariu. Atrodė, lyg čia būtų praūžęs ir viską išvartęs smarkus vėjas. Lagaminai, anksčiau ramiai stovėję kampuose, žiojėjo išmėtyti, turinys buvo išdraikytas ant žemės. Visi Stefano daiktai, viskas, ką jis kruopščiai saugojo ir, regis, vertino, buvo paskleista aplink kaip šiukšlės.

Eleną pagavo siaubas. Buvo skausmingai aišku, su kokiu įniršiu čia siautėta. Jai susvaigo galva. Tas, kas linkęs į smurtą, sakė Taileris.

Man vis vien, pamanė ji, ir prasiveržęs pyktis išstūmė baimę. Stefanai, man tai nerūpi; vis tiek noriu su tavim pasimatyti. Bet kurgi tu?

Liukas lubose buvo atviras, pro jį pūtė šaltas vėjas. O, dingtelėjo Elenai, ir ją staiga nukrėtė šiurpas. Stogas taip aukštai...

Ji dar niekada nebuvo lipusi ant stogo, trukdė ir ilgas sijonas. Elena lėtai išlindo pro liuką, atsiklaupė, paskui atsistojo. Kampe išvydo tamsų siluetą ir spėriai prisiartino.

– Stefanai, turėjau ateiti... – prabilo ji ir nutilo, nes žaibo blyksnis nušvietė dangų kaip tik tą akimirką, kai žmogysta atsigręžė. Atrodė, vienu metu išsipildė visos jos nuojautos, baimės ir košmarai. Elena neteko amo; sustingo kaip stulpas.

O Dieve... ne. Protas negalėjo patikėti tuo, ką regėjo akys. Ne. Ne. Ji nežiūrės į jį, netikės tuo...

Bet nenorom pakėlė akis. Net jei būtų iškart užsimerkusi, kiekviena smulkmena būtų įstrigusi atmintyje. Tarytum žaibo blyksnis būtų amžiams tai išdeginęs smegenyse.

Stefanas. Stefanas, lieknas ir elegantiškas, su kasdieniais drabužiais, juoda odine striuke, pakelta apykakle. Stefanas tamsiais plaukais, panašiais į besiritančius audros debesis. Tas blyksnis pagavo Stefaną besigręžiantį į ją, pritūpusį lyg grobuonį, urzgiantį iš žvėriško pykčio.

Ir kraujas. Tos išdidžios, jausmingos, švelnios lūpos buvo kruvinos. Baltame veide jos atrodė vaiduokliškai raudonos. Rankose jis laikė suglebusį laukinį karvelį, baltą kaip ir jo veidas, išskėtusį sparnus. Dar vienas karvelis gulėjo prie jo kojų lyg suglamžyta ir išmesta nosinė.

– O Dieve, ne, – sušnabždėjo Elena.

Ji kuždėjo tai traukdamasi atbula, beveik nesuvokdama, ką daro. Protas tiesiog negalėjo susidoroti su šiuo siaubu; galvoje, lyg pelės, mėginančios ištrūkti iš spąstų, sukosi mintys. Ji negalėjo tuo patikėti, negalėjo patikėti. Kūnas nepakeliamai įsitempė, širdis, rodės, tuoj iššoks iš krūtinės, galva sukosi.

– O Dieve, ne...

– Elena! – Visų baisiausia buvo matyti, kad šis žvėries veidas yra Stefano, girdėti, kaip urzgesys virsta nuostaba ir neviltim. – Elena, maldauju. Būk gera, ne...

– O Dieve, ne! – Riksmas veržėsi jai iš gerklės. Kai Stefanas žengė artyn, Elena atsitraukė ir kluptelėjo. – Ne!

– Elena, saugokis...

Tas šiurpus padaras, padaras Stefano veidu, artinosi prie jos, žalios akys liepsnojo. Jam žengus dar žingsnį ir ištiesus rankas, Elena atšoko. Tos ilgos rankos plonais pirštais andai taip švelniai glostė jai plaukus...

– Neliesk manęs! – suriko ji.

Ir tada, atsitrenkusi į geležinius stogo turėklus, ėmė klykti. Kokio pusantro šimto metų senumo turėklai tarpais buvo visiškai surūdiję. Elena pajuto, kaip jie linksta neatlaikę jos svorio. Išgirdo, kaip lūžtančio metalo ir medžio traškesys maišosi su jos riksmu. Staiga už nugaros nieko nebeliko, nebebuvo ko įsitverti – ji krito.

Akimirką ji regėjo violetinių debesų tumulus ir tamsų namo siluetą. Regis, jai užteko laiko viską aiškiai išvysti ir išgyventi neapsakomą siaubą klykiant ir krintant, krintant.

Staiga ją, krintančią į prarają, apglėbė rankos. Ji pajuto dusliai bumbtelint, rankos apglėbė stipriau, sušvelnino smūgį. Paskui viskas nurimo.

Elena stovėjo Stefano glėbyje nejudėdama, mėgindama atsipeikėti. Mėgindama patikėti dar vienu neįtikėtinu dalyku. Ji krito nuo trijų aukštų namo stogo ir liko gyva. Stovėjo sode už pensiono, mirtinoje tyloje dundant griaustiniui, o ant žemės, kur turėjo gulėti sužalotas kūnas, mėtėsi lapai.

Ji lėtai pakėlė akis į tą, kuris ją laikė. Į Stefaną.

Šiąnakt ji patyrė per daug baimės, per daug smūgių. Atbuko. Galėjo tik su nuostaba spoksoti į jį.

Iš jo akių sklido begalinis liūdesys. Akys, spindėjusios kaip žalias ledas, dabar užgeso, liko tamsios ir tuščios, be vilties. Panašų žvilgsnį jį matė pirmą vakarą jo kambaryje, tik šįkart buvo baisiau. Dabar neapykanta sau buvo sumišusi su gailesčiu ir kartėliu. Elena negalėjo to tverti.

– Stefanai, – sušnabždėjo jusdama, kaip į sielą skverbiasi liūdesys. Ją tebešiurpino raudonos jo lūpos, bet drauge su instinktyvia baime pabudo ir gailestis. Jis toks vienišas, toks svetimas ir toks vienišas...

– O Stefanai, – sukuždėjo ji.

Šaltos, atšiaurios akys nieko nesakė.

– Eime, – tyliai pakvietė jis ir nusivedė ją į namus.

Užlipus į trečią aukštą ir įėjus į sujauktą kambarį, Stefanas susigėdo. Nepakeliama, kad kaip tik Elena turi tai išvysti. Bet gal ir gerai, kad ji pamatys, kas jis iš tiesų yra, ką geba padaryti.

Elena lėtai, lyg apsvaigusi priėjo prie lovos ir atsisėdo. Pakėlė galvą, jųdviejų žvilgsniai susitiko.

– Pasakyk man tiesą, – teištarė ji.

Stefanas linksmai sukikeno ir pastebėjo, kaip ji krūptelėjo.

– Ką nori sužinoti? – paklausė jis. Užkėlė koją ant apversto lagamino ir bemaž įžūliai pažvelgė į ją, mostu rodydamas kambarį. – Kas tai padarė? Aš.

– Tu stiprus, – atsakė Elena, įbedusi akis į lagaminą. Tada pakėlė galvą, tarsi prisiminusi, kas įvyko ant stogo. – Ir greitas.

– Stipresnis už žmogų. – Paskutinį žodį jis sąmoningai pabrėžė. Kodėl ji dar nesigūžia, kodėl nežiūri su pasibjaurėjimu, kaip anksčiau? Jam neberūpi, ką ji mano. – Mano reakcija greitesnė, aš lankstesnis. Turiu toks būti. Aš medžiotojas, – šiurkščiai tarė jis.

Jos akys jam priminė, ką jis neseniai darė. Stefanas atgalia ranka nusišluostė lūpas, paskui nuo naktinio staliuko pačiupo nesudaužytą stiklinę su vandeniu. Gerdamas juto jos žvilgsnį, vėl nusišluostė lūpas. O vis dėlto jam teberūpi, ką ji mano.

– Tu gali valgyti ir gerti... kitokį maistą, – prabilo Elena.

– Bet man jo nereikia, – tyliai atsakė jis, pavargęs ir pasidavęs. – Man nereikia nieko kito. – Stefanas ūmai apsigręžė, pajuto užverdant aistrą. – Sakei, aš greitas – bet aš toks nesu. Ar teko girdėti sakant: „Greitas ir negyvas?“ Greitis reiškia gyvybę, greiti išgyvena. Aš – kitoje pusėje.

Stefanas matė, kad Elena virpa. Bet jos balsas buvo ramus, akys žvelgė tiesiai į jį.

– Pasakyk man tiesą, – pakartojo ji. – Stefanai, aš turiu teisę žinoti.

Jis prisiminė šiuos žodžius. Jie buvo tokie pat teisingi, kaip ir anuomet, kai Elena juos ištarė pirmą kartą.

– Taip, manau, kad turi, – pritarė pavargusiu dusliu balsu. Trumpai žvilgtelėjo į išdaužtą langą, tada atsisuko ir ėmė pasakoti. – Gimiau penkiolikto amžiaus pabaigoje. Ar tiki tuo?

Elena apžvelgė daiktus, kuriuos jis vienu smarkiu mostu išvertė iš komodos. Florinus, agato puoduką, durklą.

– Taip, – tyliai atsakė ji. – Taip, tikiu.

– Ir nori sužinoti daugiau? Kaip tapau tuo, kas esu?

Elenai linktelėjus, Stefanas vėl nusigręžė į langą. Kaip gali jai viską papasakoti? Jis, taip ilgai vengęs klausimų, tapęs slapstymosi ir apgaudinėjimo meistru.

Tėra vienintelė išeitis – atskleisti visą tiesą, nieko neslepiant. Iškloti jai viską, ko nebuvo prisipažinęs nė vienam žmogui.

Jis troško tai padaryti. Nors žinojo, kad galų gale Elena nuo jo nusigręš, turėjo jai pasirodyti, kas esąs.

Stebeilydamasis į tamsą už lango, kur protarpiais dangų nutvieksdavo žydri blyksniai, ėmė pasakoti.

Kalbėjo ramiai, abejingai, kruopščiai rinkdamas žodžius. Papasakojo apie savo tėvą, tvirtą Renesanso vyrą, apie savo gyvenimą Florencijoje ir užmiesčio dvare. Papasakojo apie savo studijas ir siekius. Apie brolį, tokį skirtingą nuo jo, ir apie jųdviejų nesantaiką.

– Nenumanau, kada Deimonas ėmė manęs nekęsti, – dėstė jis. – Kiek prisimenu, visada taip buvo. Galbūt dėl to, kad man gimus mama taip ir nebeatsigavo. Ji mirė po kelerių metų. Deimonas ją be galo mylėjo, ir aš visada jaučiau, kad jis mane kaltina. – Stefanas nutilo, nurijo seilę. – Vėliau atsirado mergina.

– Ta, kurią tau primenu? – švelniai paklausė Elena. Stefanas linktelėjo. – Ta, – dvejodama pridūrė, – kuri tau padovanojo žiedą?

Stefanas dirstelėjo į sidabrinį žiedą ant piršto, tada jų žvilgsniai susitiko. Jis lėtai nusikabino grandinėlę, ant kurios po marškiniais kabojo žiedas, ir pažvelgė į jį.

– Taip. Tai jos žiedas, – atsiduso jis. – Be šio talismano saulės šviesa mus sudegintų kaip ugnis.

– Tai ji buvo... tokia kaip tu?

– Ji mane pavertė tokiu, koks esu dabar.

Stefanas užsikirsdamas papasakojo apie Kateriną. Apie jos grožį ir meilumą, apie savo meilę jai. Ir apie Deimono meilę.

– Ji buvo per daug gera ir švelni, – su širdgėla prisiminė jis. – Ji visiems dalijo savo meilę, taip pat ir mano broliui. Bet galiausiai mes jai liepėme pasirinkti vieną iš mūsų. Ir ji... atėjo pas mane.

Stefaną užplūdo anos nuostabios, nepaprastos nakties prisiminimai. Katerina atėjo pas jį. Ir jis jautėsi toks laimingas, toks kupinas pagarbos ir džiaugsmo. Mėgino perteikti tai Elenai, surasti tinkamus žodžius. Visą tą naktį jis buvo neapsakomai laimingas. Ir netgi rytą, kai pabudęs jos neberado, tebesijautė esąs devintame danguje...

Tai būtų galėjęs būti sapnas, jei ne dvi žaizdelės ant kaklo. Jis stebėjosi, kad jos neskausmingos ir atrodo beveik užgijusios. Paslėpė jas po aukšta marškinių apykakle.

Dabar jo gyslomis teka jos kraujas, dingtelėjo jam, ir vien nuo tos minties suspurdėjo širdis. Ji perdavė jam savo galias, pasirinko jį.

Stefanas netgi įstengė nusišypsoti Deimonui, kai vakare jie susitiko paskirtoje vietoje. Deimono visą dieną nebuvo namie, bet jis pačiu laiku pasirodė kruopščiai sutvarkytame sode ir atsirėmęs į medį taisėsi rankogalius. Katerina vėlavo.

– Gal ji pavargusi, – spėjo Stefanas, stebėdamas, kaip meliono spalvos dangus dažosi tamsiu vidurnakčio mėliu. Stengėsi, kad balse nebūtų justi drovaus išdidumo. – Galbūt jai reikia daugiau pasiilsėti.

Iš po juodų plaukų kupetos Deimonas pažvelgė į jį skvarbiomis akimis.

– Galbūt, – kylančia intonacija pratarė, lyg būtų ketinęs pasakyti daugiau.

Tada jie takelyje išgirdo lengvus žingsnius, ir pro buksmedžių gyvatvorės galą pasirodė Katerina. Ji vilkėjo savo baltąją suknią ir buvo graži lyg angelas.

Šypsojosi jiems abiem. Stefanas mandagiai šyptelėjo, tik jo akys bylojo apie paslaptį. Paskui ėmė laukti.

– Liepėte man apsispręsti, – pažvelgusi pirma į jį, paskui į jo brolį, pareiškė Katerina. – Ir dabar paskirtą valandą atėjote išgirsti, kurį pasirinkau.

Ji iškėlė mažą rankelę su žiedu, ir Stefanas žvelgdamas į akmenėlį suvokė, kad jis mėlynas kaip vakaro dangus. Tarsi Katerina visada būtų nešiojusi nakties gabalėlį.

– Jūs abu matėte šį žiedą, – tyliai tarė ji. – Ir žinote, kad be jo mirčiau. Tokį talismaną nelengva padaryti, bet, laimė, mano tarnaitė Gudrūna sumani. O Florencijoje netrūksta auksakalių.

Stefanas klausėsi nieko nesuvokdamas, bet kai Katerina atsigręžė ir nusišypsojo, jis ir vėl padrąsinamai šyptelėjo.

– Taigi, – tarė ji, žvelgdama jam į akis, – paruošiau tau dovaną.

Ji paėmė jo ranką ir kažką įspraudė į delną. Stefanas išvydo žiedą, tokį patį kaip jos, tik didesnį ir sunkesnį, ir apkaustytą sidabru, o ne auksu.

– Kol kas būnant saulėje tau jo nereikia, – meiliai šypsodamasi paaiškino ji. – Bet labai greitai prireiks.

Išdidumas ir džiaugsmas Stefanui suteikė drąsos. Jis jau ketino pabučiuoti Katerinai ranką ir ją apkabinti čia pat, Deimono akyse, tačiau Katerina nusigręžė.

– Ir tau, – tarė ji. Stefanas tarėsi blogai girdįs – juk šis šiltas, meilus Katerinos tonas negali būti skirtas jo broliui. – Ir tau turiu dovaną. Tau jo taip pat netrukus prireiks.

Ko gero, ir akys apgaudinėjo Stefaną. Rodė jam, kas neįmanoma, ko negali būti. Katerina Deimonui į delną įdėjo lygiai tokį patį žiedą.

Stojo mirtina tyla, tarsi atėjus pasaulio pabaigai.

– Katerina... – Stefanas vos košė žodžius. – Kaip gali jam tai dovanoti? Po to, ką mudu patyrėme...

– Ką jūs patyrėte? – Deimono balsas nuskambėjo lyg botago kirtis, jis piktai pašnairavo į Stefaną. – Šiąnakt ji buvo atėjusi pas mane. Ji jau pasirinko.

Ir Deimonas, patraukęs apykaklę, parodė dvi žaizdeles ant kaklo. Stefanas spoksojo į jas, kovodamas su šleikštuliu. Deimono žaizdelės niekuo nesiskyrė nuo jo.

Visiškai suglumęs Stefanas papurtė galvą.

– Bet, Katerina... tai nebuvo sapnas. Tu buvai atėjusi pas mane.

– Aplankiau jus abu. – Katerina atrodė rami, netgi patenkinta, akys rimtos. Ji nusišypsojo Deimonui, paskui Stefanui. – Nusilpau, bet labai džiaugiuosi, kad tai padariau. Negi nesuprantate? – toliau kalbėjo ji, priblokštiems broliams negalint pralementi nė žodžio. – Aš taip pasirinkau! Myliu jus abu, ir nė vieno negaliu atstumti. Dabar mes visi trys kartu būsime laimingi.

– Laimingi, – išstenėjo Stefanas.

– Taip, laimingi! Mes visi trys būsime draugai, amžinai laimingi draugai. – Jos balsas tryško džiaugsmu, akyse sušvito vaikiškos kibirkštėlės. – Mes visada būsime kartu, niekada nesirgsime, nepasensime iki laikų pabaigos! Aš taip pasirinkau.

– Laimingi... su juo? – Deimono balsas iš pykčio virpėjo, ir Stefanas matė, kad paprastai santūrus jo brolis net pabalęs iš įniršio. – Kai tarp mūsų stovės šis berniūkštis, šitas gražbylys doruolis? Jau dabar mane nuo jo vemti verčia. Norėčiau niekada jo nebeišvysti, nebeišgirsti jo balso!

– Ir aš to paties norėčiau, – suniurnėjo Stefanas plyštančia širdimi. Tai Deimonas kaltas; Deimonas apnuodijo Katerinos protą, ir ji nebesupranta, ką daro. – Jau beveik žinau, kaip to pasiekti, – įsiutęs pridūrė jis.

Deimonas puikiai suprato, ką jis turi galvoje.

– Tai išsitrauk kardą, jei tik jį rasi, – sušnypštė grėsmingai blykčiodamas juodomis akimis.

– Deimonai, Stefanai, meldžiu! Būkit geri, nereikia! – šaukė Katerina, puldama tarp jų ir griebdama Stefaną už rankos. Pažvelgė į vieną ir į kitą iš siaubo išplėstomis akimis, sklidinomis nepralietų ašarų. – Galvokit, ką šnekat. Jūs gi broliai.

– Aš dėl to nekaltas, – suniurnėjo Deimonas. Jo žodžiai nuskambėjo lyg prakeiksmas.

– Bet negi negalite susitaikyti? Dėl manęs, Deimonai... Stefanai? Meldžiu.

Stefanas tirpo nuo beviltiško Katerinos žvilgsnio, nuo jos ašarų. Bet įžeistas išdidumas ir pavydas buvo stipresni. Jis žinojo, kad jo veidas toks pat piktas ir ryžtingas kaip Deimono.

– Ne, – tarė jis. – Negalime. Katerina, arba aš, arba jis. Tavimi su juo nesidalysiu.

Katerinos pirštai nuslydo nuo jo rankos, iš akių pasipylė ašaros ir dideli lašai tiško ant balto apdaro. Ji kūkčiojo taip, kad net duso. Paskui, teberaudodama, pasikaišė sijoną ir nubėgo.

– Tada Deimonas paėmė jos dovanotą žiedą ir užsimovė, – prikimęs nuo jausmų antplūdžio pasakojo Stefanas. – Ir pareiškė man: „Ji bus mano, brolau.“ Po to nuėjo.

Stefanas atsisuko mirksėdamas, lyg iš tamsos būtų patekęs švieson, ir pažvelgė į Eleną.

Ji nejudėdama sėdėjo ant lovos. Jos akys panėšėjo į Katerinos, ypač dabar, kai buvo sklidinos gailesčio ir baimės. Bet Elena nepabėgo. Paklausė:

– Ir... Kas nutiko vėliau?

Stefanas nejučia sugniaužė kumščius ir atšoko nuo lango. Tik ne tai. Šių prisiminimų jis nė pats neištveria, juolab negali jų atskleisti. Kaip galėtų taip pasielgti? Kaip galėtų nusivesti Eleną į tą tamsą ir parodyti ten glūdintį siaubą?

– Ne, – tarė jis. – Negaliu. Negaliu.

– Papasakok, – švelniai paprašė ji. – Stefanai, tai istorijos pabaiga, tiesa? Tai, ką slepi už sienų, ką bijai man parodyti? Leisk man pažvelgti. Stefanai, tik netylėk.

Stefanas juto, kaip jį užlieja siaubas, kaip priešais veriasi praraja. Taip pat aiškiai, kaip aną dieną prieš daugel metų. Tą dieną viskas baigėsi – ir viskas prasidėjo.

Elena paėmė jo ranką, spustelėjo pirštus, dovanodama savo šilumą, savo jėgą, ir žvelgė į jį.

– Papasakok.

– Nori žinoti, kas įvyko paskui, kas nutiko Katerinai? – sukuždėjo jis. Elena linktelėjo. Žvilgsnis buvo ramus, nors akys tarsi negyvos. – Tai klausyk. Ji kitą dieną mirė. Mes su Deimonu ją nužudėm.

14

Nuo tų žodžių Elenai pašiurpo oda.

– Netikiu, – virpėdama tarė ji. Prisiminė, ką buvo mačiusi ant stogo, kruvinas Stefano lūpas, bet prisivertė nesitraukti nuo jo. – Stefanai, aš tave pažįstu. Tu negalėjai to padaryti...

Stefanas, nekreipdamas dėmesio į prieštaravimus, toliau spoksojo į Eleną, jo akys degino kaip žalias ledas ledyno dugne. Jis žvelgė kiaurai pro ją į nesuvokiamus tolius.

– Tą naktį gulėdamas lovoje beviltiškai troškau, kad ji ateitų. Ėmiau keistis. Geriau mačiau tamsoje, geriau girdėjau. Jaučiausi stiprus kaip niekad, kupinas gaivališkos jėgos. Ir buvau alkanas.

Alkis buvo nesuvokiamas. Pietaudamas pastebėjau, kad įprastas maistas ir gėrimas jo nė iš tolo nenumalšina. Visiškai suglumau. O tada išvydau baltą vienos tarnaitės kaklą, ir viskas paaiškėjo. – Jis giliai atsiduso ir pažvelgė į Eleną pavargusiomis, iškamuotomis akimis. – Tą naktį atsispyriau poreikiui, nors prireikė didžiulės valios. Mąsčiau apie Kateriną ir meldžiausi, kad ji ateitų. Meldžiausi! – Jis sukikeno. – Lyg tokia būtybė kaip aš galėtų melstis.

Elenai nutirpo plaštaka, bet ji tik dar stipriau sunėrė pirštus, norėdama jį nuraminti.

– Pasakok, Stefanai.

Dabar žodžiai liejosi patys. Regis, Stefanas užmiršo, kad ji čia, ir pasakojo istoriją pats sau.

– Kitą rytą poreikis dar sustiprėjo. Perdžiūvusios ir sutrūkinėjusios kraujagyslės reikalavo drėgmės. Supratau ilgai nebeištversiąs. Nuėjau į Katerinos kambarius. Ketinau jos prašyti, maldauti... – Balsas užlūžo. Patylėjęs Stefanas kalbėjo toliau: – Bet ten pamačiau Deimoną, jis laukė už durų. Supratau, kad jis neatsispyrė poreikiui. Tai bylojo jo švytinti oda, žvitri eisena. Atrodė pasipūtęs kaip katinas, išlaižęs grietinę.

Bet pakliūti pas Kateriną jam nepavyko. „Belskis kiek tik nori, – tarė jis man. – Drakonė tavęs neįsileis. Aš jau mėginau. Gal įsiveržkim?“

– Nieko neatsakiau. Jo veido išraiška, gudrus, patenkintas savimi žvilgsnis man kėlė pasibjaurėjimą. Ėmiau taip daužyti duris, kad net... – Stefanas nutilo, nelinksmai nusivaipė. – Norėjau pasakyti, „kad net numirėlis būtų prisikėlęs.“ Bet juk numirėlį ne taip jau sunku prikelti, tiesa? – Patylėjęs jis dėstė toliau: – Duris atidarė tarnaitė Gudrūna. Jos veidas priminė baltą lėkštę, o akys buvo lyg iš juodo stiklo. Pasiteiravau, ar galėčiau pamatyti šeimininkę. Tikėjausi, Gudrūna atsakys, jog Katerina miega, bet ji tik pažvelgė į mane, paskui pro mano petį į Deimoną.

„Nenorėjau sakyti jam, – galop tarė, – bet tau pasakysiu. Mano panelės Katerinos čia nėra. Ji anksti rytą išėjo pasivaikščioti po sodą. Sakė, reikia daug ką apmąstyti.“

Nusistebėjau: „Taip anksti rytą?“

„Taip, – atsakė ji. Neprielankiai pažvelgė į mudu su Deimonu. – Vakar vakare panelė buvo labai liūdna, – pareiškė ji. – Visą naktį praverkė.“

Tai išgirdus mane apėmė keista nuojauta. Ne šiaip susigėdau ir nuliūdau, kad Katerina taip nusiminė. Išsigandau. Užmiršau alkį ir silpnumą. Užmiršau netgi priešiškumą Deimonui. Sunerimęs atsigręžiau į Deimoną ir pasakiau, kad turime surasti Kateriną, ir, mano nuostabai, jis sutiko.

Puolėme ieškoti po sodą, šaukdami Kateriną. Puikiai prisimenu, kaip tądien viskas atrodė. Pro aukštus sodo kiparisus ir pušis skverbėsi saulės spinduliai. Mudu su Deimonu nekantriai šmirinėjome tarp medžių. Ir vis šaukėme ją vardu...

Elena juto, kaip dreba Stefanas, kaip įsitempia jo pirštai. Jis alsavo tankiai, negiliai.

– Jau buvom pasiekę sodo kraštą, kai prisiminiau Katerinos mėgstamą vietą. Laukuose, prie citrinmedžio, stovėjo žema sienelė. Patraukiau ten, kviesdamas ją vardu. Bet priartėjęs nutilau. Pajutau... baimę – siaubingą nuojautą. Ir supratau, kad negaliu... negaliu...

– Stefanai! – ramino Elena. Jis taip sugniaužė kumštį ir iki skausmo suspaudė jai pirštus. Vis smarkiau drebėjo. – Atsipeikėk, Stefanai!

Bet Stefanas, rodos, negirdėjo.

– Tai priminė... košmarą – viskas vyko be galo lėtai. Negalėjau pasijudinti – nors reikėjo. Turėjau eiti. Sulig kiekvienu žingsniu baimė augo. Kai ką užuodžiau. Tvokstelėjo degančiais riebalais. Nevertėjo ten eiti – nenorėjau to išvysti...

Stefanas kalbėjo spigiai, stigdamas kvapo. Akių vyzdžiai išsiplėtė kaip išgąsdinto vaiko. Elena kita ranka suėmė jo sugniaužtą kumštį.

– Stefanai, viskas gerai. Tu ne ten. Tu čia, su manim.

– Nenoriu to matyti – bet negaliu pabėgti. Ten kažkas baltuoja. Po medžiais. Neversk manęs žiūrėti!

– Stefanai, Stefanai, pažvelk į mane!

Jis negirdėjo. Žodžiai trūksmingai veržėsi iš burnos, tarsi jis negalėtų jų suvaldyti, negalėtų pakankamai greitai išlieti.

– Negaliu artintis – bet artinuosi. Regiu medį, sieną. Ir baltą dėmę. Už medžio. Baltai auksinę. Viską suprantu, slenku ten, nes tai jos suknelė. Balta Katerinos suknelė. Apėjęs medį išvystu ją ant žemės. Neabejoju – tai Katerinos suknelė. – Balsas užlūžo nuo nenusakomo siaubo. – Bet jos pačios nėra.

Elena pašiurpo, lyg panardinta į ledinį vandenį. Kūnas nuėjo pagaugais, ji mėgino ką nors pasakyti, bet neįstengė. Stefanas nenutilo, tarsi tik kalbėdamas būtų galėjęs apsisaugoti nuo baimės.

– Katerinos ten nėra, galbūt tai tik pokštas, bet jos suknelė ant žemės pilna pelenų. Tokių pelenų, kokie būna židinyje, tik dvokiančių sudeginta mėsa. Nuo to kvapo pasidaro bloga ir aš apalpstu. Prie suknelės rankovės guli pergamento skiautė. O ant akmens, tolėliau ant akmens – žiedas. Žiedas su mėlynu akmenėliu, Katerinos žiedas. Katerinos žiedas... – Staiga Stefanas klaikiai suriko: – Katerina, ką tu padarei? – Tada pagaliau paleido Elenos pirštus, puolė ant kelių ir užsidengė veidą rankomis.

Elena apkabino jį, purtomą raudos. Suėmusi už pečių paguldė jo galvą sau ant kelių.

– Katerina nusimovė žiedą, – sukuždėjo ji. Elena ne klausė. – Ji sudegė saulėje.

Stefanas nevaldomai kūkčiojo, įsikniaubęs į mėlynos suknelės skraitą, o Elena glostė jo krūpčiojančius pečius. Kažką raminamai murmėjo, mėgindama išsklaidyti siaubą. Netrukus Stefanas pakėlė galvą. Nors tebekalbėjo kimiai, regis, sugrįžo į dabartį.

– Pergamentas buvo skirtas mudviem su Deimonu. Ji rašė, kad buvo savanaudė, nes troško mūsų abiejų. Rašė, kad jai nepakeliamai skaudu būti mūsų nesantaikos priežastimi. Vylėsi, kad jai išėjus liausimės nekentę vienas kito. Ji tai padarė, siekdama mus sutaikyti.

– O Stefanai, – sušnabždėjo Elena. Pajuto, kaip iš gailesčio ima peršėti akis. – Stefanai, man taip gaila. Bet negi net praėjus šitiekai metų nesupranti, kad Katerina pasielgė neteisingai? Ji tikrai buvo savanaudė, ir ji pati taip nusprendė. Galima sakyti, dėl jos mirties nekaltas nei tu, nei Deimonas.

Stefanas papurtė galvą, nenorėdamas priimti jos žodžių tiesos.

– Ji paaukojo gyvybę... dėl mūsų. Mes ją nužudėme.

Stefanas atsisėdo. Bet jo vyzdžiai vis dar buvo išsiplėtę – dideli juodi apskritimai. Jis vis dar atrodė kaip išsigandęs berniukas.

– Deimonas atsivijo mane. Paėmė raštelį ir perskaitė. O paskui įniršo. Mes abu įpykome. Aš paėmiau Katerinos žiedą, bet jis pamėgino atimti. Verčiau būtų to nedaręs. Mes susigrūmėme. Prikalbėjome vienas kitam bjaurių žodžių. Kaltinome kits kitą už tai, kas atsitiko. Neprisimenu, kaip grįžome namo; bet staiga mano rankose atsirado kardas. Mudu kovėmės. Troškau amžiams užčiaupti tą pasipūtėlį, nužudyti jį. Prisimenu, kaip iš namų šaukė tėvas. Mes kovėmės dar įnirtingiau, kad baigtume, kol jis neatėjo.

– Mūsų įgūdžiai buvo beveik vienodi. Bet Deimonas visada buvo stipresnis, o tą dieną atrodė ir vikresnis, tarsi būtų persikeitęs greičiau už mane. Tėvui tebešaukiant pro langą pajutau, kaip Deimono kardo ašmenys įsmigo man į širdį.

Elena spoksojo priblokšta, bet Stefanas pasakojo toliau:

– Pajutau veriamą skausmą, plienas smigo į mane vis gilyn. Deimonas dūrė smarkiai. Mane apleido jėgos, ir aš parkritau ant grindinio.

Pažvelgęs į Eleną paprastai užbaigė:

– Štai taip... aš žuvau.

Elena sėdėjo pastirusi, tarytum ledas, kuris anksčiau kaustė jos krūtinę, būtų sustingdęs ją visą.

– Deimonas priėjo prie manęs ir pasilenkė. Tolumoje girdėjau tėvo riksmus, tarnų klyksmą, bet mačiau tik Deimono veidą. Juodas lyg naktis be mėnesienos akis. Troškau jį įskaudinti už tai, ką padarė man. Už viską, ką padarė man ir Katerinai. – Stefanas kiek patylėjo, tada bemaž svajingai tarė: – Taigi pakėliau kardą ir jį nužudžiau. Iš paskutinių jėgų pervėriau broliui širdį.

Audra nuslinko, pro išdaužtą langą Elena girdėjo tylius nakties garsus: žiogų čirškimą, medžių šlamėjimą. Stefano kambaryje buvo labai tylu.

– Atsibudau kape, – prisiminė Stefanas. Atsilošė ir užsimerkė. Veidas atrodė suvargęs, vaikiško svajingumo neliko nė ženklo.

– Mudu su Deimonu išgėrėme ganėtinai Katerinos kraujo, kad nemirtume. Mes persikeitėme. Pabudome kartu kape, aprengti gražiausiais drabužiais, suguldyti ant plokščių vienas šalia kito. Buvome pernelyg silpni kautis; kraujo vos užteko. Jautėmės sutrikę. Pašaukiau Deimoną, bet jis išlėkė į naktį.

– Laimė, mus palaidojo su Katerinos dovanotais žiedais. O aš kišenėje suradau ir jos žiedą. – Stefanas nejučia paglostė auksinį žiedelį. – Turbūt jie pamanė, kad Katerina jį man padovanojo.

– Bandžiau grįžti namo. Tai buvo kvaila. Mane išvydę tarnai ėmė klykti ir nulėkė pas kunigą. Ir aš nudūmiau į vienintelę saugią vietą – į tamsą. – Nuo to laiko ir gyvenu tamsoje. Čia mano vieta, Elena. Per savo išdidumą ir pavydą pražudžiau Kateriną, o kurstomas neapykantos nugalabijau Deimoną. Bet iš tiesų padariau šį tą baisesnio. Pasmerkiau jį.

– Jei anuomet, gyslose tekant stipriam Katerinos kraujui, jis nebūtų žuvęs, būtų išsigelbėjęs. Ilgainiui kraujas būtų nusilpęs ir išsisklaidęs. Jis vėl būtų tapęs paprastu žmogumi. Nužudydamas aš jį pasmerkiau gyventi naktyje. Atėmiau iš jo vienintelę galimybę išsigelbėti.

Stefanas liūdnai nusijuokė.

– Elena, ar žinai, ką itališkai reiškia Salvatorė? Gelbėtojas. O mano vardas kilęs iš pirmo krikščionių kankinio šventojo Stepono vardo. Aš pasiunčiau savo brolį į pragarą.

– Ne, – paprieštaravo Elena. Paskui tvirtesniu balsu patikino: – Ne, Stefanai. Jis pats save pasmerkė. Jis nužudė tave. Bet kas paskui nutiko jam?

– Kurį laiką jis priklausė Laisvės brolijai, žiaurių samdinių, kurių darbas plėšikauti ir grobti, draugijai. Kartu su jais jis bastėsi po šalį, kariavo ir gėrė aukų kraują.

Aš tuo metu gyvenau už miesto vartų, badmiriavau, medžiojau gyvūnus, pats virtęs žvėrimi. Ilgai nieko negirdėjau apie Deimoną. Paskui vieną dieną mintyse išgirdau jo balsą.

Jis buvo stipresnis už mane, nes gėrė žmonių kraują. Ir žudė. Žmonių gyvasties esencija stipriausia, o jų kraujas suteikia Galių. Mirdamas žmogus atiduoda visą savo gyvasties esenciją. Deimonas žudė žmones, todėl įgijo daugiau Galių už mane.

– Kokios tos... Galios? – pasidomėjo Elena. Jai kilo mintis.

– Kaip sakei, jėga ir greitis. Aštrios juslės, ypač naktį. Tai svarbiausios Galios. Be to, mes galim... justi mintis. Jaučiame jų buvimą, kartais ir turinį. Silpnesniųjų protus galime sudrumsti – užvaldyti arba palenkti savo valiai. Yra ir daugiau Galių. Turėdami užtektinai žmogaus kraujo, galime keisti pavidalą, virsti gyvūnais. Kuo daugiau žudai, tuo galingesnis daraisi.

Deimono balsas mano mintyse buvo labai stiprus. Jis papasakojo, kad tapo savo draugijos kondotjeru ir grįžta į Florenciją. Grasino, kad jei grįžęs mane čia ras, nužudys. Patikėjau ir išvykau. Vėliau mačiau jį gal porą kartų. Jis neatsiėmė grasinimo ir visada buvo stipresnis už mane. Atrodo, Deimonas klesti ir mėgaujasi tamsiąja prigimties puse.

Bet ir aš toks pats. Ir aš turiu tamsiąją pusę. Maniau, nugalėsiu ją, bet klydau. To ir atvykau čia, į Fels Čerčą. Tikėjausi, jei apsistosiu miestelyje, toli nuo senų prisiminimų, galbūt pavyks pabėgti nuo tamsos. Bet šįvakar nužudžiau žmogų.

– Ne, – tvirtai paprieštaravo Elena. – Aš tuo netikiu, Stefanai.

Išklausius jo istoriją ją apėmė siaubas ir gailestis... ir baimė. Ji to neslėpė. Bet pasibjaurėjimas išnyko, ir vienu dalyku ji neabejojo. Stefanas ne žudikas.

– Stefanai, kas šįvakar įvyko? Susiginčijai su Taneriu?

– Aš... neprisimenu, – atvirai prisipažino jis. – Pasinaudojęs Galia įkalbėjau jį daryti, ko norėjote. Paskui išėjau. Bet vėliau mane apėmė silpnumas ir svaigulys. Kaip anuomet. – Jis pažvelgė Elenai į akis. – Tas pats buvo nutikę ir kapinėse prie pat bažnyčios, tą naktį, kai užpuolė Vikę Benet.

– Bet tu to nepadarei. Negalėjai padaryti... Stefanai?

– Nežinau, – šiurkščiai atkirto jis. – Kaip kitaip paaiškinti? Aš tikrai gėriau senuko kraujo po tiltu tą vakarą, kai tu su draugėmis kapinėse pabėgai nuo manęs. Galiu prisiekti, neišgėriau tiek, kad jam pakenkčiau, bet jis vos nemirė. Ir buvau nusikaltimo vietoje, kai užpuolė Vikę ir Tanerį.

– Bet neprisimeni, kad būtum juos užpuolęs, – su palengvėjimu atsiduso Elena. Galvoje besisukanti mintis įgijo vis aiškesnį pavidalą.

– Koks skirtumas? Kas kitas, jei ne aš, būtų galėjęs tai padaryti?

– Deimonas, – atsakė Elena.

Stefanas krūptelėjo, jo pečiai vėl įsitempė.

– Gerai būtų. Iš pradžių vyliausi rasiąs panašų paaiškinimą. Kad tai padarė kažkas kitas, panašus į mano brolį. Bet aš ieškojau jo mintimis ir nieko neradau, neaptikau jokio kito proto. Vadinasi, žudikas esu aš.

– Ne, – ginčijosi Elena, – tu nesupratai. Aš ne šiaip manau, kad toks žmogus kaip Deimonas galėjo padaryti tuos nusikaltimus. Noriu pasakyti, kad Deimonas čia, Fels Čerče. Aš jį mačiau.

Stefanas išsprogino akis.

– Tai turėjo būti jis, – giliai įkvėpdama tarė Elena. – Mačiau jį du, o gal tris kartus. Stefanai, tu man ką tik papasakojai ilgą istoriją, o dabar aš noriu tau iškloti savąją.

Kiek galėdama greičiau ir trumpiau ji išdėstė, kas atsitiko sporto salėje ir pas Bonę. Išgirdęs, kaip Deimonas mėgino ją pabučiuoti, Stefanas taip suspaudė lūpas, kad jos virto plonu siūleliu. Prisiminusi, kaip pati vos nepasidavė Deimonui, Elena išraudo, bet nieko nenuslėpė nuo Stefano.

Papasakojo ir apie varną bei kitus keistus įvykius, nutikusius, kai grįžo iš Prancūzijos.

– Stefanai, man atrodo, kad Deimonas šįvakar buvo Vaiduoklių namuose, – tarė ji. – Kai tu apsvaigai priekiniame kambaryje, kažkas pro mane praėjo. Jis buvo apsirengęs... Giltine, juodu drabužiu su gobtuvu, veido nemačiau. Bet jo judesiai man pasirodė pažįstami. Stefanai, tai buvo jis, Deimonas.

– Bet tai nepaaiškina kitų įvykių. To, kas nutiko Vikei ir senukui. Aš tikrai gėriau senuko kraujo. – Stefano veidas buvo įsitempęs, lyg būtų bijojęs puoselėti viltį.

– Bet pats sakei, kad jam nepakenkei. Stefanai, kas žino, kas tam vyrui nutiko, kai nuėjai? Juk Deimonui būtų buvę paprasta jį užpulti. Juolab jei jis nuolat tave sekė, galbūt įgijęs kitą pavidalą...

– Pavyzdžiui, varno, – sumurmėjo Stefanas.

– Pavyzdžiui, varno. O dėl Vikės... Stefanai, sakei, kad gali sutrikdyti silpnesnius protus, juos užvaldyti. Ar Deimonas negalėjo panašiai pasielgti su tavim? Užvaldyti tavo protą, kaip kad tu užvaldai žmonių?

– Taip, ir užsisklęsti nuo manęs. – Stefano balse pasigirdo džiaugsmo gaidelė. – Todėl jis ir neatsiliepė į mano šauksmą. Jis norėjo...

– Jis kaip tik to ir siekė. Norėjo, kad suabejotum savim, kad manytum esąs žudikas. Bet, Stefanai, tai netiesa. Dabar tai žinai, todėl atsikratyk visų baimių. – Elena atsistojo jausdama, kaip ją užlieja džiaugsmas ir palengvėjimas. Ši kraupi naktis vis dėlto baigėsi nuostabiai.

– Todėl taip stengeisi nesuartėti su manim, tiesa? – tiesdama į Stefaną rankas tarė Elena. – Bijojai, kad gali nužudyti. Bet dabar nebėra ko baimintis.

– Nejaugi? – Jo kvėpavimas vėl padažnėjo, jis pažvelgė į ištiestas rankas, lyg šios būtų gyvatės. – Manai, nėra priežasčių bijoti? Galbūt tuos žmones užpuolė Deimonas, bet jis nevaldo mano minčių. O tu neįsivaizduoji, ką aš apie tave galvoju.

Elena stengėsi kalbėti ramiai.

– Tu nenori manęs nuskriausti, – tvirtai tarė ji.

– Ne? Kartais, matydamas tave mokykloje, vos ištverdavau nepalietęs. Mane gundydavo tavo baltas kaklas su plonytėmis kraujagyslėmis po oda... – Stefanas spoksojo jai į gerklę panašiai kaip Deimonas, ir Elena pajuto, kaip tankiau plaka širdis. – Kartais ketindavau tave užpulti visiems matant.

– Manęs nereikia pulti, – pareiškė Elena. Dabar visame kūne tvinkčiojo: riešuose, alkūnių linkiuose ir kakle. – Stefanai, aš apsisprendžiau, – žvelgdama jam į akis švelniai pasakė ji. – Ir aš to noriu.

Stefanas sunkiai nurijo seilę.

– Nežinai, ko prašai.

– Žinau, Stefanai. Pasakojai, kaip buvo su Katerina. Nenoriu, kad mane perkeistum. Juk galėtume ir šiaip apsikeisti krauju, tiesa? Žinau, – dar švelniau pridūrė ji, – kaip mylėjai Kateriną. Bet jos nebėra, o aš esu čia. Ir aš tave myliu, Stefanai. Trokštu būti su tavim.

– Ką čia paistai! – Jis stovėjo įsitempęs, įniršęs veidas atrodė sklidinas kančios. – Jei bent kartą pasiduosiu, kas mane sulaikys, kad neperkeisčiau arba nenužudyčiau tavęs? Aistra stipresnė, nei įsivaizduoji. Negi dar nesupratai, kas aš toks ir ką galiu padaryti?

Ji stovėjo tyliai žiūrėdama į jį, šiek tiek iškėlusi smakrą. Regis, tai jį siutino.

– Negi dar neužtektinai matei? O gal tau parodyti daugiau? Negi tikrai nenutuoki, ką galiu tau padaryti? – Stefanas nudrožė prie atšalusio židinio ir ištraukė ilgą malką, storesnę už abu Elenos riešus, sudėtus kartu. Vienu judesiu perlaužė ją it degtuką. – Su tavo trapiais kaulais, – pridūrė jis.

Kitame kambario gale gulėjo pagalvė; Stefanas pačiupo ją ir brūkštelėjęs nagais sudraskė šilką į juosteles.

– Su tavo švelnia oda.

Tada žaibiškai pribėgo prie Elenos ir sugriebė už pečių, šiai nespėjus nė susigaudyti, kas vyksta. Akimirką žvelgė jai į akis, paskui, iššiepęs dantis, suurzgė kaip laukinis – Elenai ant sprando pasistojo plaukeliai.

Taip urzgiant Elena girdėjo ant stogo. Baltos iltys buvo neįtikėtinai ilgos ir smailios. Grobuonies, medžiotojo dantys.

– Su tavo baltu kaklu, – ne savo balsu tarė jis.

Elena nustėro ir lyg pakerėta spoksojo į šiurpą keliantį veidą. Bet netrukus įsiklausė į vidinį balsą ir nugalėjo baimę. Ji ištiesė rankas ir delnais suėmė jo veidą. Stefano skruostai atrodė vėsūs. Ji laikė jo veidą švelniai švelniai, tarsi priekaištaudama, kad taip šiurkščiai suspaudė jos nuogus pečius. Matė, kaip jo veide ryškėja sumišimas suvokus, kad Elena neketina jam priešintis ar atstumti.

Elena palūkėjo, kol ši išraiška suspindo ir jo akyse, žvilgsnis tapo bemaž maldaujamas. Žinojo, kad jos pačios veidas bebaimis, žvilgsnis ramus, įdėmus, lūpos praviros. Dabar jie abu alsavo tankiai, vienu ritmu. Elena pajuto, kad Stefanas ima drebėti, kaip tada, kai prisiminimai apie Kateriną tapo nepakeliami. Tada švelniai, bet ryžtingai prisitraukė prašieptas Stefano lūpas prie savųjų.

Jis mėgino priešintis. Bet jos švelnumas nugalėjo antžmogišką jo jėgą. Ji užsimerkė ir galvojo tik apie Stefaną; ne apie siaubingus dalykus, kuriuos šįvakar sužinojo, bet apie Stefaną, glostantį jai plaukus taip atsargiai, lyg jie galėtų sutrupėti liečiami jo pirštų. Galvodama apie tai ji bučiavo grobuonies lūpas, iš kurių vos prieš kelias minutes biro grasinimai.

Juto, kaip Stefano lūpos pasiduoda, bejėgiškai atsako į švelnius jos bučinius su tokiu pat švelnumu. Kaip suvirpa Stefano kūnas, rankos paleidžia pečius ir suima ją į glėbį. Ir suprato laimėjusi.

– Tu niekada manęs nenuskriausi, – sukuždėjo ji.

Atrodė, kad bučiuojantis nyksta visas jų sielvartas, baimė, vienatvė. Aistra perskrodė Eleną lyg vasaros žaibas, ji suprato, kad ir Stefanas jaučia tą patį. Bet meilės alkį tramdė švelnumas, toks stiprus, kad net gąsdino. Nėra reikalo skubėti, pamanė Elena, kai Stefanas ją atsargiai pasodino.

Jiedu bučiavosi vis karščiau, vasaros žaibai tvilkė visą Elenos kūną, įkrovė, vertė spurdėti širdį, gniaužė kvapą. Ji suglebo ir apsvaigo, užsimerkė ir atsilošė.

Laikas, Stefanai, pamanė ji. Ir labai švelniai prisitraukė jo lūpas prie kaklo. Juto jų prisilietimą, šiltą ir tuo pat metu vėsų Stefano alsavimą. Paskui aštrų durstelėjimą.

Bet skausmas akimirksniu dingo. Apėmė toks malonumas, kad Elena net suvirpėjo. Nuostabus saldumas per ją plūdo į Stefaną.

Galų gale susivokė žvelgianti jam į akis. Jiedu susiliejo, tapo vieniu. Nuo Stefano žvilgsnio net silpna darėsi.

– Ar pasitiki manim? – sušnabždėjo jis.

Elena linktelėjo, ir Stefanas, neatitraukdamas nuo jos akių, ištiesė ranką ir kažką paėmė nuo žemės. Tai buvo durklas. Elena nenusigando ir ramiai pažvelgė Stefanui į veidą.

Tebežiūrėdamas į Eleną jis ištraukė durklą iš makšties ir įsipjovė kaklą. Ji išplėtusi akis spoksojo į žaizdą, į skaisčiai raudoną, kaip bugienio uogos, kraują, bet, Stefanui palenkus jos galvą, nesipriešino.

Paskui jis ilgai laikė ją apkabinęs, o lauke čirškė žiogai. Galop jis sujudėjo.

– Norėčiau, kad pasiliktum, – sukuždėjo. – Norėčiau, kad amžinai čia pasiliktum. Bet tu negali.

– Žinau, – taip pat tyliai atsakė ji. Jų akys vėl susitiko, jie kalbėjosi be žodžių. Tiek daug norėjo pasakyti vienas kitam, buvo skirti vienas kitam. – Rytoj, – tarė ji. Ir, prisiglaudusi jam prie peties, tarė: – Stefanai, kad ir kas nutiktų, aš būsiu su tavim. Pasakyk, kad manim tiki.

Įsikniaubęs jai į plaukus Stefanas pažadėjo:

– O Elena, tikiu. Kad ir kas nutiktų, mes būsim kartu.

15

Parvežęs Eleną namo Stefanas nurūko į mišką.

Pasuko Senuoju keliu, virš galvos kabojo niūrūs debesys, pro kuriuos nebuvo matyti nė lopinėlio dangaus. Jis važiavo ten, kur buvo sustojęs pirmą mokslo metų dieną.

Išlipęs iš automobilio nusprendė žygiuoti tiesiai į aikštelę, kur buvo matęs varną. Medžiotojo instinktai jam padėjo prisiminti krūmų ir gumbuotų šaknų pavidalus, ir galiausiai jis atsidūrė proskynoje, apsuptoje senų ąžuolų.

Čia. Galbūt po purvinai rudų lapų antklode netgi likę triušio kauliukų.

Giliai įkvėpęs, kad nurimtų ir sutelktų Galias, jis pasiuntė tiriamą, reiklią mintį.

Ir pirmąsyk nuo atvykimo į Fels Čerčą pajuto silpną atsaką. Virpantį ir blykčiojantį, tad negalėjo nustatyti vietos.

Atsiduso, apsisuko – ir apmirė.

Priešais, susinėręs ant krūtinės rankas, atsirėmęs į didžiausią ąžuolą, stovėjo Deimonas. Atrodė, lyg būtų lūkuriavęs čia valandų valandas.

– Taigi, – prabilo Stefanas, – tai tiesa. Seniai nesimatėm, brolau.

– Ne taip seniai, kaip manai, brolau. – Stefanas prisiminė aksominį ironišką balsą. – Jau kelerius metus tave seku, – ramiai tarė Deimonas. Nuo odinės striukės rankovės atsainiai nuspriegė žievės atplaišėlę – taip pat atsainiai, kaip andai taisėsi brokato rankogalius. – Bet tu juk nežinojai, tiesa? Ak taip, tavo Galios silpnos kaip anksčiau.

– Deimonai, neerzink, – tyliai, grasinamai tarė Stefanas. – Šiąnakt mane nesunku išvesti iš kantrybės.

– Šventasis Steponas įsižeidė? Suprantu. Tikriausiai tau nepatinka, kad mažumėlę įsibroviau į tavo teritoriją. Bet aš tenorėjau būti šalia. Broliai turi laikytis vienas kito.

– Tu šįvakar nužudei žmogų. Ir stengeisi mane įtikinti, kad aš tai padariau.

– Ar tu tikras, kad to nepadarei? Galbūt mes jį nužudėm kartu. Atsargiai! – įspėjo jis, kai Stefanas žengė artyn. – Šiąnakt ir mano kantrybė ne beribė. Teko pasitenkinti nupiepusiu istorijos mokytoju, o tu turėjai gražią merginą.

Stefanas įpyko, susitelkė į ryškų liepsnojantį tašką, tarsi saulę plieskiantį jo viduje.

– Laikykis toliau nuo Elenos, – sušvokštė jis taip grėsmingai, kad Deimonas net loštelėjo. – Nelįsk prie jos, Deimonai. Žinau, kad ją stebėjai, šnipinėjai. Daugiau taip nebus. Jei dar kartą prie jos prisiartinsi, pasigailėsi.

– Tu visad buvai savanaudis. Vienintelė tavo yda. Niekuo nenori dalytis, ką? – Staiga Deimono veide nušvito savotiškai žavi šypsena. – Bet, laimė, mieloji Elena kur kas dosnesnė. Argi ji nepasakojo apie malonius mudviejų pasimatymus? Na, per pirmą ji vos neatsidavė man.

– Melas!

– O ne, broliuk. Kalbėdamas apie svarbius dalykus nemeluoju. O gal tau nesvarbu? Šiaip ar taip, tavo gražioji panelė vos neapalpo ant mano rankų. Regis, jai patinka vyrai juodais drabužiais. – Stefanui spoksant ir mėginant nusiraminti, Deimonas bemaž švelniai pridūrė: – Žinai, tu klysti. Manai, ji meili ir romi kaip Katerina. Bet ji ne tokia. Ji ne tavo skonio, mano šventas broleli. Ji ugninga ir su charakteriu – neišmanytum, kaip su ja apsieiti.

– O tu, be abejo, išmanytum.

Deimonas nuleido rankas ir išsišiepė.

– Aišku.

Stefanas troško pulti ir užgesinti tą žavią pasipūtėlio šypseną, perplėšti Deimonui gerklę. Vos tvardydamasis tarė:

– Dėl vieno tu teisus. Ji stipri. Ganėtinai stipri tau pasipriešinti. Ir dabar, žinodama, kas iš tiesų esi, ji taip ir padarys. Dabar ji bjaurisi tavim.

Deimonas kilstelėjo antakius.

– Nejaugi? Dar pažiūrėsim. Galbūt ji supras, kad tikra tamsa jai tinka labiau nei apgailėtina prieblanda. Aš bent jau pripažįstu tiesą apie savo prigimtį. Bet man neramu dėl tavęs, brolau. Atrodai nusilpęs ir išbadėjęs. Ji tave gundo, tiesa?

Nudėk jį, pareikalavo kažkas Stefano galvoje. Nudėk jį, nusuk jam galvą, perplėšk gerklę. Bet jis žinojo, kad Deimonas šįvakar gerai pasisotinęs. Tamsi jo brolio aura buvo plati, pulsuojanti, beveik švytinti nuo įsiurbtos gyvasties esencijos.

– Taip, aš puikiai atsigėriau, – maloniai tarė Deimonas, lyg perskaitęs Stefano mintis. Atsidusęs nuo malonių prisiminimų apsilaižė. – Jis buvo nedidukas, bet turėjo neįtikėtinai daug syvų. Ne toks dailus kaip Elena ir toli gražu ne taip skaniai kvepėjo. Bet visada smagu jausti, kaip tavo gyslose pulsuoja šviežias kraujas.

Deimonas giliai įkvėpė, pasitraukė nuo medžio ir apsidairė. Stefanas prisiminė tuos grakščius judesius – kiekvienas gestas tikslus ir aiškus. Įgimtas pusiausvyros pojūtis per šimtmečius tik sustiprėjo.

– Štai ką noriu padaryti, – tarė Deimonas ir prisiartino prie netoliese augančio medelio.

Šis buvo dvigubai storesnis už Deimoną, ir brolis pirštais neapėmė kamieno. Stefanas stebėjo, kaip Deimonas atsikvėpė, kaip subangavo raumenys po plonais juodais marškinėliais, kaip išrovė medį ir sutabalavo šaknys. Stefanas užuodė aitrų drėgnos sujudintos žemės kvapą.

– Man jis nepatiko, – tarė Deimonas ir pakėlė medelį tiek, kiek leido susiraizgiusios šaknys. Paskui linksmai šyptelėjo. – Dar norėčiau štai ką padaryti.

Deimonas šmėkštelėjo ir pradingo. Stefanas apsižvalgė, bet brolio nebuvo matyti.

– Aukščiau, brolau.

Balsas nuskambėjo virš galvos, ir Stefanas, pakėlęs akis, išvydo Deimoną tupintį ant plačių ąžuolo šakų. Sušlamėjo rusvi lapai, ir jis vėl išnyko.

– Atsigręžk, brolau. – Stefanas pažvelgė per petį, bet nieko neišvydo. – Čionai, brolau. – Jis vėl atsisuko. – Ne, pamėgink čia.

Įniršęs Stefanas gręžiojosi, mėgindamas nutverti Deimoną. Bet pirštai užgriebė tik orą.

Stefanai, čionai. Šįkart balsas nuskambėjo mintyse, ir jo Galia sukrėtė Stefaną iki širdies gelmių. Reikia nepaprastos jėgos šitaip aiškiai perduoti mintims. Jis palengva apsigręžė ir išvydo Deimoną ten, kur šis stovėjo anksčiau – atsirėmusį į didžiulį ąžuolą.

Bet šįkart Deimonas nebesišypsojo. Tamsios akys buvo juodos ir neįžvelgiamos, lūpos kietai sučiauptos.

Kokių dar įrodymų tau reikia, Stefanai? Aš tiek stipresnis už tave, kiek tu už tuos apgailėtinus žmonelius. Aš greitesnis už tave ir turiu tokių Galių, apie kokias tu nė girdėti negirdėjai. Senųjų Galių, Stefanai. Ir nebijau jomis pasinaudoti. Jei kausies su manimi, nukreipsiu jas prieš tave.

– Ar to čia atėjai? Manęs kankinti?

Buvau tau gailestingas, brolau. Daug kartų galėjau tave nužudyti, bet vis pasigailėdavau. Šįkart bus kitaip.

Deimonas atsitraukė nuo medžio ir balsiai pagrasino:

– Perspėju tave, Stefanai, nesipriešink man. Nesvarbu, ko čia atvykau. Bet dabar noriu Elenos. Jei trukdysi man ją pasiimti, užmušiu.

– Pamėgink, – tarė Stefanas. Karštas į vieną tašką sutelktas pyktis užsiliepsnojo dar smarkiau, sutvisko kaip visa žvaigždžių galaktika. Stefanas suprato keliąs grėsmę Deimono tamsai.

– Manai, negaliu to padaryti? Taip ir neišmokai pamokos, broliuk.

Stefanas vos spėjo pastebėti, kaip Deimonas kresteli galvą, tada išvydo šmėkštelint ir pajuto, kaip jį sugriebia tvirtos rankos. Jis iškart susigaudė ir iš visų jėgų pamėgino išsilaisvinti. Bet pirštai atrodė lyg plieniniai.

Jis blaškėsi, mėgino pataikyti Deimonui į jautrią vietą po smakru. Veltui; užlaužtomis už nugaros rankomis nebegalėjo nė krustelėti. Kaip bejėgis paukštelis miklaus katino naguose.

Stefanas suglebo, susmuko visu svoriu, paskui ūmai įtempė visus raumenis, bandydamas išsilaisvinti ir smogti. Negailestingos rankos tik dar stipriau jį suspaudė, pastangos išsivaduoti buvo bergždžios.

Visad buvai užsispyręs. Galbūt tai tave įtikins.

Stefanas pažvelgė broliui į veidą, blyškų kaip apšerkšnijęs pensiono langas, ir į juodas bedugnes akis. Pajuto, kaip tas sugriebia jį už plaukų, atlošia galvą, apnuogina kaklą.

Stefanas muistėsi dar stipriau, tiesiog pašėlo. Nesivargink, galvoje suskambo balsas, ir jis pajuto į odą smingant aštrius dantis. Jautėsi pažemintas ir bejėgis, tapo medžiotojo auka, grobiu. Skaudėjo, nes kraują siurbė prieš jo valią.

Stefanas neketino pasiduoti, tad skausmas tik stiprėjo, atrodė, lyg Deimonas rautų jo sielą kaip tą medelį. Skausmas žeidė it ugnies strėlės, o labiausiai skaudėjo ten, kur buvo susmigę Deimono dantys. Žandikauliai, skruostai, krūtinė ir pečiai degte degė. Susvaigo galva, ir Stefanas suprato tuoj prarasiąs sąmonę.

Netikėtai brolis jį paleido, ir jis parkrito ant žemės, į drėgnų pūvančių ąžuolo lapų krūvą. Gaudydamas kvapą ir kęsdamas skausmą vos ne vos atsistojo keturpėsčias.

– Matai, broleli, aš už tave stipresnis. Panorėjęs galiu išgerti tavo kraują ir atimti iš tavęs gyvastį. Jei neatiduosi man Elenos, taip ir padarysiu.

Stefanas pažvelgė aukštyn. Deimonas stovėjo iškėlęs galvą, pražergęs kojas, lyg nugalėtojas, primynęs pralaimėjusiajam kaklą. Juodos kaip naktis akys liepsnojo pergalės džiaugsmu, ant lūpų raudonavo Stefano kraujas.

Stefaną užliejo tokia neapykanta, kokios jis dar nebuvo jautęs. Palyginti su šiuo siautėjančiu, putojančiu vandenynu ankstesnė jo neapykanta Deimonui atrodė lyg vandens lašelis. Per ilgus šimtmečius jis ne sykį gailėjosi to, ką padarė broliui, visa širdimi troško atitaisyti klaidą. Dabar tenorėjo viską pakartoti.

– Elena ne tavo, – stodamasis išspaudė. Stengėsi neparodyti, kiek jam prireikė pastangų. – Ir niekada nebus.

Koja už kojos jis ėmė trauktis. Skaudėjo visą kūną, bet gėda buvo stipresnė už fizinį skausmą. Prie drabužių buvo prilipę drėgnų lapų ir žemės grumstelių, bet Stefanas jų nenusibraukė. Iš paskutiniųjų stengėsi nesustoti, atsispirti silpnumui, apėmusiam rankas ir kojas.

Tu taip ir nepasimokei, brolau.

Stefanas neatsigręžė ir nemėgino atsakyti. Sukandęs dantis žirgliojo toliau. Dar žingsnis. Ir dar vienas. Ir dar.

O kad galėtų bent truputį prisėsti, pailsėti...

Dar žingsnis. Ir dar. Automobilis turi būti čia pat. Po kojomis čežėjo lapai, tada jis išgirdo šiugždant ir už nugaros.

Mėgino staiga atsigręžti, bet pristigo jėgų. To judesio jam buvo per daug. Stefaną apgaubė tamsa, ji užliejo kūną ir protą, ir jis ėmė kristi. Krito be galo į tikros nakties juodumą. Laimė, daugiau nieko nejuto.

16

Elena skubėjo į Robertą Li, tarsi mokykloje būtų nebuvusi ištisus metus. Vakar vakaras atrodė kaip prisiminimas iš tolimos vaikystės, vos beatmenamas. Bet žinojo, kad šiandien susidurs su jo pasekmėmis.

Vakar teko aiškintis su teta Džudita. Teta siaubingai nerimavo, nes kaimynai papasakojo apie žmogžudystę. Dar baisiau buvo, kad, regis, niekas nenutuokė, kur Elena. Kai apie antrą nakties Elena parsirado namo, teta kraustėsi iš proto.

Elena nieko negalėjo paaiškinti. Tik prisipažino, kad buvo su Stefanu, kad žinojo, jog jis kaltinamas, nors yra nekaltas. Visa kita turėjo slėpti. Net jei teta Džudita ir būtų patikėjusi, vis vien nebūtų supratusi.

Šįryt Elena pramiegojo, ir dabar vėlavo. Gatvės buvo tuščios. Dangus pilkas, kilo vėjas. Ji siaubingai troško išvysti Stefaną. Visą naktį neramiai miegojo sapnavo apie jį košmarus.

Vienas sapnas buvo itin tikroviškas. Jame regėjo blyškų Stefano veidą ir piktas, kaltinamas akis. Jis laikė ištiesęs sąsiuvinį ir kartojo: „Elena, kaip tu galėjai? Kaip galėjai?“ Tada numetė sąsiuvinį jai prie kojų ir nuėjo. Ji maldaudama šaukė, bet jis žingsniavo, kol pradingo tamsoje. Pažvelgusi į sąsiuvinį Elena pamatė, kad jo viršeliai tamsiai mėlyni, aksominiai. Jos dienoraštis.

Prisiminusi, kaip buvo pavogtas jos dienoraštis, Elena vėl įpyko. Bet ką gali reikšti sapnas? Kas jos dienoraštyje taip supykdė Stefaną?

Ji nenumanė. Tik žinojo turinti jį išvysti, išgirsti jo balsą, paliesti jo rankas. Būdama toli nuo jo ji jautėsi lyg atskirta nuo savo kūno.

Elena užlėkė laiptais ir atsidūrė beveik tuščiame koridoriuje. Pasuko į užsienio kalbų kabinetą, nes žinojo, kad Stefanui pirma pamoka – lotynų. Jei nors trumpai jį išvystų, palengvėtų.

Bet klasėje Stefano nebuvo. Pro langelį duryse ji matė tuščią jo suolą. Ten sėdėjo Metas, ir jo veido išraiška ją išgąsdino. Jis sunerimęs vis dirsčiojo į Stefano suolą.

Elena nusigręžė nuo durų. Kaip robotas užlipo laiptais ir nukėblino į trigonometrijos kabinetą. Atidariusi duris išvydo, kaip visi mokiniai sužiūra į ją, ir paskubom šmurkštelėjo į tuščią suolą prie Mereditės.

Ponia Halpern trumpam nutraukė pamoką, pažvelgė į ją, paskui dėstė toliau. Mokytojai nusigręžus į lentą, Elena pažiūrėjo Mereditę.

Mereditė paėmė ją už rankos.

– Ar tau viskas gerai? – pašnibždom paklausė.

– Nežinau, – kvailai atsakė Elena. Atrodė, oras ją dusina, slegia milžinišku svoriu. Mereditės pirštai buvo sausi ir karšti. – Meredite, gal žinai, kas atsitiko Stefanui?

– Nori pasakyti, tu nežinai?

Tamsios Mereditės akys išsiplėtė, ir Elena pajuto dar didesnį sunkumą. Tarytum būtų buvusi labai giliai po vandeniu be naro kostiumo.

– Juk jo... nesuėmė? – išstenėjo ji.

– Elena, blogiau. Jis dingo. Šįryt policija nuvyko į pensioną, bet jo nerado. Buvo atėję ir į mokyklą, bet Stefanas ir čia nepasirodė. Sakė, jo automobilis paliktas prie Senojo kelio. Elena, visi mano, kad jis pabėgo iš miesto, nes yra kaltas.

– Tai netiesa, – iškošė Elena. Matė, kaip mokiniai atsisuka į ją, bet jai buvo nė motais. – Jis nekaltas!

– Elena, žinau, kad taip manai, bet kodėl gi jis išvyko?

– Jis negalėjo išvykti. Jis neišvyko. – Elena liepsnojo pykčiu, kuris išstūmė slegiančią baimę. Ji sunkiai šnopavo. – Savo noru jis tikrai nebūtų išvažiavęs.

– Manai, kas nors jį privertė? Bet kas? Taileris nebūtų drįsęs...

– Privertė arba dar blogiau, – nutraukė ją Elena. Dabar į jas žiopsojo visa klasė, ir ponia Halpern ketino įsikišti. Staiga Elena atsistojo ir apsidairė tuščiu žvilgsniu. – Jei jis sužeidė Stefaną, jam galas! – sušuko ji. – Jam galas. – Tada žengė prie durų.

– Elena, grįžk! Elena!

Už nugaros ji girdėjo Mereditės ir ponios Halpern šūksnius. Žingsniavo vis greičiau nosies tiesumu, galvodama tik apie viena.

Visi mano, kad ji ieško Tailerio Smolvudo. Puiku. Tegu gaišta laiką, bėgdami ne ta kryptimi. Ji žino, ką daryti.

Elena išėjo iš mokyklos į šaltą rudens orą. Spėriai traukė prie Senojo kelio. Tada pasuko Vikerio tilto ir kapinių link.

Ledinis vėjas draikė plaukus ir žnaibė veidą. Sukosi ir pleveno ąžuolo lapai. Bet ją šildė širdies liepsna ir ryžtas. Dabar Elena suprato, kas yra tikras įtūžis. Pro purpurinius buksmedžius ir gluosnius svyruoklius ji žengė į senųjų kapinių vidurį ir karštligiškai apsidairė.

Dangumi plaukė švininiai debesys. Ąžuolų ir buksmedžių šakos daužėsi kaip pašėlusios. Vėjo gūsis bloškė jai į veidą saują lapų. Atrodė, kapinės mėgina ją išvyti, rodo savo galią ir kaupia jėgas jai įbauginti.

Elena nekreipė į tai dėmesio. Tik liepsnojančiomis akimis žvalgėsi tarp antkapių. Galop sušuko tiesiai siautėjančiam vėjui. Sušuko vieną žodį, bet žinojo, kad jo pakaks.

– Deimonai!

1 Dykaduonis (ital., čia ir toliau – vert. past.).

2 Purvinas veltėdi! (Ital.)

3 Žioplys (it.).

Content

Smith L J Vampyrės dienoraštis • Pabudimas