Smith L J

Kova. Vampyrės dienoraštis

Versta iš:

L. J. Smith

The Vampire Diaries

THE STRUGGLE

Trečia knyga „Įniršis“

ISBN 9786090104996

The Vampire Diaries: The Struggle

Copyright © 1991 by Daniel Weiss Associates, Inc. and Lisa Smith

All rights reserved. Printed in the United States of America. No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsoever withouth written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles and reviews. For information address HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers, 1350 Avenue of the Americas, New York, NY 10019.

www.harperteen.com

Published by arrangement with Rights People, London

Cover image © Warner Bros. Television Entertainment, Inc. All Rights Reserved.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Viktorija Labuckienė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

Redaktorė Simona Kaziukonytė

Korektorė Gražina Stankevičienė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Džudei, mano brangiai bičiulei ir sesutei

Štai tie, kuriems ypač dėkoju:

Anne Smith, Peggy Bokulic, Anne Marie Smith

ir Laurai Penny – už žinias apie Virdžiniją,

Jack ir Sue Check – apie visas vietos realijas.

Orkestras užgrojo lėtą šokį. O jis tebežiūrėjo į ją, gėrė ją žvilgsniu. Tomis žaliomis akimis, pajuodusiomis nuo geismo. Staiga mergina pajuto, kad jis, ko gero, prisitrauks ją ir stipriai pabučiuos netardamas nė žodžio.

– Gal norėtum pašokti? – tyliai tarė ji. Žaidžiu su ugnimi, su kažkuo man nesuprantamu, ūmai pagalvojo. Ir tą pat akimirką suprato bijanti. Širdis ėmė daužytis. Sakytum, tos žalios akys skverbėsi į sielos gilumą, o nuojauta kuždėjo: „Saugokis!“ Instinktas, išlikęs nuo neatmenamų laikų, liepė jai bėgti, sprukti.

Tačiau ji nė nekrustelėjo.

Kova

1

– Deimonai!

Ledinis vėjas plaikstė Elenos plaukus, plėšė nuo jos lengvą megztuką. Tarp granitinių antkapių sukosi ąžuolo lapai, medžiai siautulingai plakė šakomis. Elenai sugrubo rankos, sužvarbo lūpos ir skruostai, bet ji stovėjo atsigręžusi į ūžaujantį vėją ir šaukė:

– Deimonai!

Šis vėjas buvo jo Galios išraiška jai įbauginti. Nepavyks. Mintis, kad ta pati Galia buvo nukreipta prieš Stefaną, kėlė karštą įniršį, deginantį Elenai širdį. Jei Deimonas pakenkė Stefanui, jei jį nuskriaudė…

– Po velnių, atsiliepk! – suriko ji ąžuolams, supantiems kapines.

Prie jos kojų nusileido sausas ąžuolo lapas, it ruda suvytusi plaštaka. Dangus virš galvos buvo pilkas kaip stiklas, pilkas kaip antkapiai. Elena juto, kaip gerklę graužia įtūžis, neviltis ir apmaudas. Ji klydo. Deimono čia nėra; ji viena su stūgaujančiu vėju.

Apsisuko – ir aiktelėjo.

Jis stovėjo jai už nugaros, taip arti, kad gręždamasi užkliudė jį drabužiais. Per tokį atstumą būtų pajutusi kito žmogaus kūno šilumą, išgirdusi jį. Bet Deimonas, žinoma, ne žmogus.

Sverdėdama atsitraukė porą žingsnių, prisivertė sustoti. Visos iki šiol tyliai tūnojusios juslės dabar maldaute maldavo bėgti.

Elena sugniaužė kumščius.

– Kur Stefanas?

Tarp tamsių Deimono antakių išryškėjo vagelė.

– Koks dar Stefanas?

Elena žengė artyn ir skėlė Deimonui antausį.

Padarė tai negalvodama ir paskui vos galėjo patikėti taip pasielgusi. Bet smūgis buvo stiprus – vožė iš visų jėgų, net Deimono galva kryptelėjo į šoną. Perštėjo delną. Ji stovėjo, stengdamasi nuraminti alsavimą, ir stebėjo jį.

Jis buvo visas juodas, kaip ir tada, kai Elena jį išvydo pirmą kartą. Avėjo minkštus juodus batus, mūvėjo juodus džinsus, vilkėjo juodą megztinį ir odinę striukę. Ir buvo panašus į Stefaną. Elena nesuprato, kaip anksčiau to nepastebėjo. Tokie pat tamsūs plaukai, blyški oda, stulbinamas grožis. Tik jo plaukai tiesūs, ne banguoti, akys juodos lyg vidurnaktis, o lūpos nuožmios.

Deimonas palengva atgręžė veidą, ir Elena pamatė, kaip skruostas, per kurį tėškė, rausta.

– Nemeluok, – virpančiu balsu tarė ji. – Žinau, kas tu toks. Tu vakar vakare nužudei poną Tanerį. O dabar pradingo Stefanas.

– Nejaugi?

– Pats žinai!

Deimonas šyptelėjo, bet tuoj pat surimtėjo.

– Perspėju, jei jį nuskriaudei…

– Kas tada? – paklausė jis. – Ką tu padarysi, Elena? Ką tu gali man padaryti?

Elena nutilo. Tik dabar suvokė, kad vėjas nurimo. Aplink tapo mirtinai tylu, tarsi jie netrikdomi stovėtų didžiulio Galios rato viduryje. Atrodė, kad viskas: švininis dangus, ąžuolai ir purpuriniai bukmedžiai, net pati žemė – susiję su jais, tarsi Deimonas iš jų visų siurbtų Galią. Jis stovėjo šiek tiek atsilošęs, gilios akys keistai spindėjo.

– Nežinau, – sušnabždėjo ji, – bet ką nors sugalvosiu. Patikėk.

Jis ūmai nusikvatojo, ir Elenai ėmė daužytis širdis. Dieve, jis tikras gražuolis. Žavus – per silpnas ir bespalvis žodis. Juokas kaip visada tetruko akimirką, nors šypsena išblėso nuo lūpų, akyse dar blykčiojo linksmos kibirkštėlės.

– Tikiu tavim, – atsipalaidavęs, žvalgydamasis po kapines tarė jis. Paskui ištiesė jai ranką. – Tu per gera mano broliui, – atsainiai mestelėjo.

Elenai knietėjo nustumti jo ranką, bet nebenorėjo jo liesti.

– Pasakyk, kur jis.

– Galbūt vėliau – tik ne už ačiū.

Deimonas atitraukė ranką, bet Elena spėjo pastebėti, kad jis mūvi tokį pat žiedą kaip Stefano: sidabrinį su lazuritu. Įsidėmėk tai, paliepė ji sau. Tai svarbu.

– Mano brolis, – toliau kalbėjo Deimonas, – kvailys. Jis mano, kad jei primeni Kateriną, tai esi silpna ir nuolaidi kaip ji. Tačiau jis klysta. Tavo pyktį pajutau iš kito miesto galo. Ir dabar jį jaučiu – baltą šviesą, it dykumos saulę. Jau dabar esi stipri, Elena. Bet galėtum būti daug stipresnė…

Elena spoksojo nesusivokdama, jai nepatiko, kad Deimonas pakeitė temą.

– Nesuprantu, ką čia šneki. Ir kaip tai susiję su Stefanu?

– Elena, kalbu apie Galią. – Staiga jis žengė artyn, įsmeigė į ją akis ir prabilo švelniai, įtikinamai: – Tu jau viską išmėginai, ir niekas tavęs netenkino. Turi viską, bet kažko vis stinga, kažko siaubingai trokšti, bet negali gauti. Tai tau ir siūlau. Galią. Amžiną gyvenimą. Ir jausmus, kokių dar niekada nesi patyrusi.

Dabar ji suprato ir gerklėje pajuto tulžies skonį. Iš siaubo ir pasibjaurėjimo užgniaužė kvapą.

– Ne.

– Kodėl? – sukuždėjo jis. – Elena, kodėl nepamėginus? Būk atvira. Argi slapta to netrokšti? – Tamsios Deimono akys buvo sklidinos įkarščio ir jėgos, jos verte vėrė Eleną, ir ji negalėjo atitraukti žvilgsnio. – Galiu pažadinti slopinamas tavo svajones. Tu užtektinai stipri gyventi tamsoje ir ja džiaugtis. Galėtum tapti šešėlių karaliene. Elena, kodėl gi neįgijus tos Galios? Leisk man padėti.

– Ne, – atkirto ji, vargais negalais atplėšusi žvilgsnį. Daugiau nebežiūrės į jį, neleis jam taip elgtis. Nesileis verčiama užmiršti… verčiama užmiršti…

– Elena, tai pati didžiausia paslaptis, – tarė Deimonas. Jo balsas, kaip ir pirštų galai, liečiantys jos kaklą, buvo švelnus. – Būsi laiminga, kokia dar niekuomet nebuvai.

Ji turi prisiminti kažką nepaprastai svarbaus. Deimonas, pasitelkęs Galią, privertė ją tai užmiršti, bet ji nepasiduos…

– Ir mes būsime kartu – tu ir aš. – Šalti pirštai brūkštelėjo per raktikaulį, palindo po megztinio apykakle. – Tik mudu, amžinai.

Paliestos žaizdelės ant kaklo dilgtelėjo, ir Elenai prašviesėjo protas.

Verčiama užmiršti… Stefaną.

Štai ką Deimonas norėjo išstumti iš jos minčių. Prisiminimus apie Stefaną, žalias jo akis ir liūdną šypseną. Bet po tiekos drauge patirtų išgyvenimų niekas neišstums iš jos širdies Stefano. Elena nustūmė šaltus Deimono pirštus. Pažvelgė tiesiai į jį.

– Aš jau suradau, ko ieškojau, – šiurkščiai atkirto. – Ir su kuo amžinai noriu būti kartu.

Deimono akis užliejo juoduma, nuo jo padvelkė šaltu įniršiu. Žvelgdama į tas akis Elena įsivaizdavo kirsti pasiruošusią kobrą.

– Nebūk kvaila kaip mano brolis, – tarė jis. – Antraip ir tau tą patį padarysiu.

Dabar ji išsigando. Negalėjo savęs pergalėti – šaltis smelkėsi iki pat kaulų smegenų. Vėl kilo vėjas, ėmė siūbuoti medžių šakos.

– Deimonai, pasakyk, kur jis.

– Dabar pat? Nežinau. Negi negali bent trumpam liautis apie jį galvojusi?

– Ne! – Ji sudrebėjo, vėjo taršomi plaukai krito ant veido.

– Taigi toks šiandien tavo galutinis atsakymas? Ar tikrai nori žaisti su manim šį žaidimą, Elena? Padariniai gali būti liūdni.

– Tikrai. – Reikėjo neleisti jam prieiti artyn. – Ir tu, Deimonai, manęs neįbauginsi. Negi nepastebėjai? Kai Stefanas papasakojo, kas tu toks ir ką esi padaręs, praradai savo galią man. Nekenčiu tavęs. Tu man šlykštus. Nebegali manęs valdyti.

Deimono veidas persimainė, sustingo, virto žiauria ir atšiauria kauke. Jis nusikvatojo šiurpiu pratisu juoku.

– Nebegaliu? – pakartojo jis. – Galiu daryti ką tinkamas su tavim ir tavo mylimais žmonėmis. Nė nenutuoki, ką sugebu, Elena. Bet dar sužinosi.

Deimonas žengtelėjo atgal, ir vėjas pervėrė Eleną it peilis. Akyse mirguliavo, tarytum ore šokinėtų šviesios dėmelės.

– Elena, ateina žiema, – kraupiu, aiškiu balsu, nustelbiančiu vėjo stūgsmą, pasakė jis. – Negailestingas metų laikas. Netrukus sužinosi, ką aš galiu ir ko ne. Dar neatėjus žiemai mudu būsim kartu. Tapsi mano.

Eleną akino sūkuriuojantis baltumas, nebeįžiūrėjo tamsaus Deimono silueto. Net jo balsas slopo. Ji apsikabino save, nunarino galvą, kūnas tirtėte tirtėjo. Sukuždėjo:

– Stefanai…

– Beje, – atsklido Deimono balsas. – Klausei apie mano brolį. Elena, nevark ir neieškok jo. Šiąnakt jį nužudžiau.

Elena pakėlė galvą, bet matė tik svaiginantį baltumą, deginantį nosį ir skruostus, limpantį prie blakstienų. Tik smulkiems grūdeliams nusileidus ant odos suvokė, kad tai – snaigės.

Lapkričio pirmąją snigo. Saulė pasislėpė už debesų.

2

Virš tuščių kapinių tvyrojo keista prieblanda. Sniegas lipdė Elenai akis, o vėjas taip stingdė kūną, lyg būtų įbridusi į ledinio vandens srovę. Vis dėlto ji neatsigręžė į naująsias kapines. Numanė, kad Vikerio tiltas turi būti tiesiai priešais ją. Patraukė prie jo.

Tuščią Stefano automobilį policija rado prie Senojo kelio. Vadinasi, Stefanas jį paliko tarp Skenduolių įlankos ir miško. Elena patraukė per kapines apžėlusiu takeliu, klupinėjo nunarinusi galvą, rankomis siausdamasi ploną megztuką. Ir užrištomis akimis būtų radusi kelią per kapines.

Perėjus tiltą nuo drebulio ėmė skaudėti kūną. Dabar snigo ne taip smarkiai, bet vėjas sustiprėjo. Jis lindo po drabužiais, lyg šie būtų popieriniai, gniaužė kvapą.

Stefanas, galvojo ji, sukdama į Senąjį kelią ir droždama į šiaurę. Nepatikėjo Deimonu. Ji žinotų, jei Stefanas būtų žuvęs. Gal jis šiuose baltuose sūkuriuose; galbūt jis sužeistas, sušalęs. Elena miglotai juto, kad nebegali blaiviai mąstyti. Visos mintys susitelkė į viena. Į Stefaną. Reikia surasti Stefaną.

Darėsi vis sunkiau laikytis kelio. Dešinėje augo ąžuolai, kairėje almėjo Skenduolių įlankos vandenys. Ji kluptelėjo ir sulėtino žingsnį. Vėjas nebeatrodė toks žvarbus, tik pati jautėsi baisiai pavargusi. Turėjo atsisėsti ir pailsėti, bent trumpam.

Susmukusi staiga suprato, kaip kvailai pasielgė išėjusi ieškoti Stefano. Stefanas ateis pas ją. Jai tereikia sėdėti čia ir laukti. Tikriausiai jau ateina.

Elena užsimerkė ir nuleido galvą ant kelių. Apgaubė šiluma. Klaidžiojančiose mintyse ji išvydo besišypsantį Stefaną. Jis saugiai apglėbė ją stipriomis rankomis, ir ji nurimo, atlėgo visa baimė ir įtampa. Ji buvo namie. Ten, kur turi būti. Stefanas niekam neleis jos skriausti.

Bet, užuot laikęs glėbyje, Stefanas ją purtė. Trikdė nuostabią poilsio ramybę. Elena matė jo veidą, išblyškusį ir atkaklų, žalias patamsėjusias nuo skausmo akis. Mėgino pasakyti, kad nurimtų, bet jis nesiklausė. Elena, kelkis, tarė jis, ir Elena pakluso nepermaldaujamai žalių akių jėgai. Elena, tuoj pat kelkis…

– Elena, kelkis! – balsas buvo plonas, stiprus, bet išsigandęs. – Nagi, Elena! Kelkis! Nepanešim tavęs!

Elena sumirksėjo, sutelkė žvilgsnį į kalbančiojo veidą – mažą, ovalų, blyškia, bemaž skaidria oda, apsuptą vešlių, minkštų rusvų garbanų. Plačios rudos akys apsnigtomis blakstienomis sunerimusios žvelgė į ją.

– Bone, – lėtai pratarė Elena. – Ką čia veiki?

– Padeda man tavęs ieškoti, – iš kitos pusės atsiliepė antras, žemesnis balsas. Mažumėlę pasisukusi Elena išvydo grakščiai išlenktus antakius ir rusvą odą. Tamsios Mereditės akys, paprastai tokios pašaipios, dabar irgi atrodė susirūpinusios. – Elena, kelkis, jei tik nenori iš tiesų virsti ledo karaliene.

Ji buvo susnigta lyg baltas kailinis pledas. Stojosi sustirusi, ramstydamasi į drauges. Visos grįžo į Mereditės automobilį.

Šilumoje Elenai ėmė dilgčioti rankas ir kojas, krėsti drebulys. Žiema – negailestingas metų laikas, pamanė Mereditei vairuojant.

– Elena, kas dedasi? – nuo galinės sėdynės kamantinėjo Bonė. – Ką sau manai, šitaip pabėgti iš mokyklos? Ir ko čia atsidanginai?

Elena sudvejojo, papurtė galvą. Labiau už viską troško išsipasakoti Bonei su Meredite. Iškloti joms visą šiurpią Stefano ir Deimono istoriją, pranešti, kas iš tikrųjų vakar atsitiko ponui Taneriui – ir kas vyko vėliau. Bet negalėjo. Net jei draugės ir patikėtų, tai ne jos paslaptis.

– Visi tavęs ieško, – priekaištavo Mereditė. – Mokykloje sambrūzdis, o tavo teta eina iš proto.

– Atsiprašau, – vangiai tarė Elena, stengdamasi sutramdyti smarkų drebulį.

Automobilis įsuko į Klevų gatvę ir sustojo prie jos namų.

Teta Džudita laukė su pašildytomis antklodėmis.

– Žinojau, kad jei tave suras, būsi sušalusi, – nutaisiusi linksmą balsą ji išskėtė rankas. – Sniegas iškart po Helovino! Sunku patikėti. Kur ją radote, merginos?

– Ant Senojo kelio už tilto, – atsakė Mereditė.

Liesas Džuditos veidas išbalo.

– Prie kapinių? Kur įvykdyti užpuolimai? Elena, kaip tu galėjai?.. – Pažvelgusi į dukterėčią teta staiga nutilo. – Kol kas apie tai nekalbėsim, – tarė ji, stengdamasi apsimesti linksma. – Nusimesk tuos šlapius drabužius.

– Išdžiūvusi turėsiu grįžti, – pareiškė Elena. Smegenys vėl dirbo, ir ji suprato: iš tikrųjų Stefano ten nematė; tai buvo sapnas. Stefanas dingo.

– Nė negalvok, – pareiškė tetos Džuditos sužadėtinis Robertas. Elena nebuvo pastebėjusi jo, stovinčio nuošaly. Jo balsas skambėjo tvirtai. – Stefano ieško policija; tegu ji dirba savo darbą.

– Policija mano, kad jis nužudė poną Tanerį. Bet jis to nepadarė. Juk tikite, tiesa? – Džuditai velkant permirkusį megztinį, Elena ieškojo pagalbos aplinkinių veiduose, bet jų išraiška buvo santūri. – Juk tikite, kad jis to nepadarė? – praradusi viltį pakartojo ji.

Niekas neatsakė.

– Elena, – galop pratarė Mereditė, – niekas nenori manyti, kad jis tai padarė. Bet… tas jo pabėgimas…

– Jis nepabėgo. Tikrai! Tikrai!

– Elena, ššš, – nutildė teta. – Nesijaudink. Turbūt apsirgai. Taip šalta, o praėjusią naktį miegojai vos porą valandų… – Ji priglaudė delną Elenai prie skruosto.

Elena nebeištvėrė. Niekas ja netiki, netgi draugai ir šeima. Tą akimirką jai atrodė, kad aplink – vien priešai.

– Aš nesergu! – atšlydama sušuko ji. – Ir neišprotėjau – kad ir ką paistytumėt. Stefanas nepabėgo ir nenužudė pono Tanerio, ir man nerūpi, kad niekas manim netiki… – pritrūkusi kvapo nutilo.

Džudita tūpčiojo aplinkui, ragino lipti viršun, ir Elena leidosi nuvedama. Bet atsisakė gultis į lovą, nors teta ir įtikinėjo, kad reikia pailsėti. Sušilusi Elena atsisėdo svetainėje prie židinio, apsikamšiusi antklodėmis. Telefonas skambėjo visą popietę, ji girdėjo tetą Džuditą šnekantis su draugais, kaimynais, mokytojais. Ji visus tikino, kad Elena jaučiasi gerai. Vakarykštė… tragedija ją mažumėlę sutrikdė, regis, ji šiek tiek karščiuoja. Bet pailsėjusi bus sveika kaip ridikas.

Mereditė su Bone sėdėjo šalia.

– Nori išsipasakoti? – tyliai paklausė Mereditė.

Elena, spoksodama į židinį, papurtė galvą. Visi nuo jos nusigręžė. Ir Džudita klysta; ji jaučiasi prastai. Nesijaus gerai, kol nebus surastas Stefanas.

Užsuko Metas, šviesūs plaukai ir tamsiai mėlyna striukė buvo susnigti. Jam įžengus į kambarį, Elena viltingai pakėlė akis. Vakar Metas padėjo išgelbėti Stefaną, kai visa mokykla norėjo jį nulinčiuoti. Bet šiandien į viltingą žvilgsnį Metas atsakė rimtai apgailestaudamas, o akys susirūpinimą rodė tik dėl Elenos.

Mergina karčiai nusivylė.

– Ką čia veiki? – griežtai paklausė Elena. – Laikaisi pažado rūpintis manim?

Meto akyse šmėkštelėjo nuoskauda, bet balsas buvo ramus.

– Iš dalies. Bet aš vis tiek rūpinčiausi tavim, net jei nebūčiau pažadėjęs. Nerimavau dėl tavęs. Paklausyk, Elena…

Ji nebuvo nusiteikusi klausytis.

– Na, ačiū, man viskas gerai. Paklausk ko tik nori. Taigi gali liautis nerimavęs. Be to, nesuprantu, kam reikia tesėti pažadą, duotą žudikui.

Metas apstulbęs dirstelėjo į Mereditę su Bone ir bejėgiškai papurtė galvą.

– Taip nesąžininga.

Elena nė neketino elgtis sąžiningai.

– Sakiau, gali liautis nerimavęs dėl manęs ir rūpinęsis mano reikalais. Ačiū, man viskas gerai.

Užuomina buvo aiški. Metas pasuko prie durų, tuo metu teta Džudita atnešė sumuštinių.

– Atsiprašau, turiu eiti, – sumurmėjo jis. Išėjo nė neatsigręžęs.

Mereditė su Bone, Džudita ir Robertas prie židinio valgydami pavakarius mėgino užmegzti pokalbį. Elena valgyti negalėjo, o kalbėti neturėjo noro. Geros nuotaikos buvo tik mažoji Elenos sesutė Margarita. Keturmetė linksmai prisiglaudė prie Elenos ir pasiūlė Helovino saldainių.

Elena stipriai apkabino sesutę, įsikniaubė į šviesiai geltonus Margaritos plaukus. Jei Stefanas galėtų paskambinti arba perduoti jai žinią, jau būtų tai padaręs. Niekas pasaulyje jo nesulaikytų, nebent būtų sunkiai sužeistas, kur nors uždarytas arba…

Paskutinio „arba“ ji nedrįso ištarti mintyse. Stefanas gyvas; turi būti gyvas. Deimonas melagis.

Bet Stefanas papuolė į bėdą, ir Elena turi žūtbūt jį surasti. Ji visą vakarą apie tai galvojo, stengdamasi sukurti kokį nors planą. Viena buvo aišku – niekas jai nepadės. Niekuo nebegalima kliautis.

Temo. Elena pasimuistė ir apsimetė žiovaujanti.

– Pavargau, – tyliai tarė. – Gal tikrai sergu. Eisiu į lovą.

Mereditė įdėmiai pažvelgė į ją.

– Ponia Gilbert, – kreipėsi ji į tetą Džuditą, – gal mudvi su Bone galėtume pasilikti nakčiai. Palaikytume Elenai draugiją.

– Puikiai sugalvojai, – patenkinta sutiko teta. – Man būtų labai malonu, jei tik tėvai neprieštarauja.

– Iki Herono tolimas kelias. Manau, ir aš pasiliksiu, – pasakė Robertas. – Galiu išsitiesti čia ant sofos.

Džudita paprieštaravo, kad viršuje apsčiai kambarių svečiams, bet Robertas nepasidavė. Sofa jam būsianti pats tas.

Žvilgtelėjusi nuo sofos į prieškambarį, kurio laukujės durys buvo puikiai matyti, Elena suakmenėjo. Jie viską suplanavo iš anksto arba sumąstė dabar pat. Pasistengė, kad ji negalėtų pasprukti.

Kai išėjo iš vonios apsisiautusi raudonu šilkiniu kimono, ant savo lovos pamatė sėdinčias Mereditę ir Bonę.

– Ką gi, sveiki, Rozenkrance ir Gildensterne, – su kartėliu tarė.

Bonė, atrodžiusi prislėgta, sunerimo. Dvejodama pašnairavo į Eleną.

– Ji mus perkando. Nori pasakyti, kad šnipinėjam jos tetai, – paaiškino Mereditė. – Elena, suprask, taip nėra. Negi visiškai nepasitiki mumis?

– Nežinau. Ar galiu pasitikėti?

– Taip, juk mes tavo draugės. – Elenai nespėjus nė sujudėti, Mereditė stryktelėjo nuo lovos ir uždarė duris. Tada atsigręžė į Eleną. – Dabar, kvailiuke, bent kartą gyvenime paklausyk manęs. Tiesa, mes neišmanom, ką galvoti apie Stefaną. Bet negi nesupranti, kad pati esi dėl to kalta? Vos tik judu susidraugavote, užsisklendei nuo mūsų. Nepasakojai, kas darosi. Arba ne viską pasakojai. Ir vis dėlto mes tavimi tikim. Tu tebesi mums svarbi. Elena, mes palaikom tave ir norim padėti. Jei to nesupranti, tikrai esi kvaiša.

Elena lėtai nusuko žvilgsnį nuo tamsaus, įtempto Mereditės veido ir įsmeigė akis į blyškų Bonės veidelį. Ši linktelėjo.

– Tai tiesa, – tankiai mirksėdama, lyg mėgintų sulaikyti ašaras, tarė ji. – Net jei mes tau nepatinkame, tu mums vis dar patinki.

Elena pajuto, kaip akys sudrėko, išgaravo pyktis. Bonė pakilo nuo lovos, ir jos visos apsikabino. Elena nebegalėjo sulaikyti riedančių skruostais ašarų.

– Atleiskit, kad slapukavau, – atsiprašė ji. – Bet negaliu net paaiškinti, kodėl nevalia visko pasakoti. Tiesiog nevalia. Vis dėlto viena galiu pasakyti. – Šluostydamasi skruostus Elena rimtai pažvelgė į drauges. – Kad ir kokie svarūs atrodytų įrodymai, Stefanas nenužudė pono Tanerio. Žinau, kad nenužudė, ir žinau, kas tai padarė. Tas pats asmuo užpuolė Vikę ir senuką po tiltu, ir… – ji nutilo, pasvarstė: – Ir, Bone, manau, jis pribaigė Jangdzę.

– Jangdzę? – Bonė išpūtė akis. – Bet kam jam prireikė žudyti šunį?

– Nenutuokiu, bet tąnakt jis ten buvo, tavo namuose. Įpykęs. Užjaučiu, Bone.

Bonė nesusigaudydama papurtė galvą. Mereditė paklausė:

– Kodėl nepapasakoji policijai?

Elena isteriškai sukikeno.

– Negaliu. Ne jų jėgoms susidoroti. Negaliu visko paaiškinti. Sakėt, kad pasitikit manim; tai turit ir dabar tikėti.

Bonė su Meredite susižvelgė, paskui dirstelėjo į lovatiesę, iš kurios Elena nervingai pešiojo siūlus. Galop Mereditė paklausė:

– Gerai. Tai kuo galim tau padėti?

– Nežinau. Niekuo, nebent… – Elena nutilo ir pažvelgė į Bonę. – Nebent, – pasikeitusiu balsu pridūrė: – tu padėtum surasti Stefaną.

Rudos Bonės akys atrodė nuoširdžiai suglumusios.

– Aš? Bet ką aš galiu padaryti? – Mereditei trūkčiojamai įkvėpus, ji suaimanavo: – O! O!

– Anądien sužinojai, kad nuėjau į kapines, – priminė Elena. – Netgi nuspėjai, kad Stefanas ateis į mokyklą.

– Maniau, netiki visokiais aiškiaregiais, – sušnibždėjo Bonė.

– Nuo tada pasimokiau. Be to, mielai patikėčiau bet kuo, kas padėtų surasti Stefaną. Pasinaudočiau bet kokia galimybe.

Bonė susigūžė, lyg norėdama tapti nematoma.

– Elena, suprask, – verkšleno ji. – Aš to nesimokiau; negaliu šių dalykų valdyti. Ir… ir tai ne žaidimas, nebe žaidimas. Kuo daugiau naudojiesi galiomis, tuo labiau jos naudojasi tavimi. Galų gale jos užvaldo tave, nori to ar ne. Tai pavojinga.

Elena atsistojo, priėjo prie vyšnios medžio spintelės ir pažvelgė į ją tuščiomis akimis. Paskui atsigręžė.

– Tu teisi; tai ne žaidimas. Ir aš tikiu, kad tai pavojinga. Bet Stefanas pateko į bėdą. Bone, manau, jis sunkiai sužeistas; jo ieško tik priešai. Galbūt jis šiuo metu miršta. Galbūt… galbūt jis jau… – Elenai sugniaužė gerklę. Ji pasilenkė virš spintelės ir giliai įkvėpė mėgindama nusiraminti. Pakėlusi galvą išvydo, kad Mereditė žvelgia į Bonę.

Bonė atsilošė, išsitempė kiek galėdama. Pakėlė smakrą, kietai sučiaupė lūpas. Švelniose rudose akyse blykstelėjo niūri liepsnelė, ir ji sutiko Elenos žvilgsnį.

– Mums reikės žvakės, – teištarė.

Degtukas čirkštelėjo, pažėrė į tamsą kibirkštis ir įsidegė stipri, skaisti žvakės liepsna. Ji metė geltoną šviesą ant blyškaus palinkusio Bonės veido.

– Man reikės jūsų abiejų, kad galėčiau susikaupti, – pasakė ji. – Žiūrėkit į ugnį ir galvokit apie Stefaną. Mintyse susikurkite jo paveikslą. Kad ir kas nutiktų, neatitraukit akių nuo ugnies. Kad ir ką daryčiau, tylėkit.

Elena linktelėjo, kambaryje buvo girdėti vien tylus alsavimas. Liepsna pleveno ir šokčiojo, mesdama šviesos raštus ant trijų mergaičių, sukryžiuotomis kojomis sėdinčių aplink. Bonė užsimerkusi kvėpavo giliai ir lėtai, kaip mingantis žmogus.

Stefanas, galvojo Elena, stebeilydamasi į liepsną, mėgindama minčiai suteikti visą valios jėgą. Ji susikūrė jį mintyse, pasitelkusi visas jusles. Skruostu juto vilnonio jo megztinio šiurkštumą, uodė odinę striukę, jautė ją glėbiančių rankų stiprumą. Ak, Stefanai…

Bonės blakstienos virptelėjo, kvėpavimas dažnėjo, tarytum ji būtų sapnavusi baisų sapną. Elena ryžtingai žvelgė į ugnį, tik Bonei nutraukus tylą jos nugara perbėgo šiurpas.

Iš pradžių draugė skausmingai sudejavo. Paskui krestelėjo galvą, trūkčiojamas alsavimas virto žodžiais.

– Vienas… – tarė ji ir nutilo. Elenos nagai smigo jai į delną. – Vienas… tamsoje, – kalbėjo Bonė. Balsas buvo tolimas, iškankintas.

Kiek patylėjusi Bonė prakalbo sparčiau:

– Tamsu ir šalta. Aš vienas. Už manęs yra kažkas… kieta ir šiurkštu. Akmuo. Anksčiau jis skaudžiai spaudė – dabar nebe. Nuo šalčio nieko nebejaučiu. Taip šalta… – Bonė rangėsi, lyg norėdama nuo kažko pasitraukti, paskui nusikvatojo šiurpiu juoku, bemaž kūkčiojo. – Juokinga. Nemaniau, jog kada nors taip trokšiu išvysti saulę. Čia visada labai tamsu. Ir šalta. Vandens iki kaklo, jis ledinis. Ir tai juokinga. Visur vanduo, o aš mirštu iš troškulio. Taip ištroškau… net skauda…

Elenai užėmė kvapą. Bonė pateko į Stefano mintis, ir kas žino, ką ten atras. Stefanai, pasakyk, kur esi, karštai meldė ji. Apsidairyk; pasakok, ką matai.

– Trokštu. Man reikia… gyvasties? – Bonės balsas skambėjo abejojamai, lyg ji gerai nežinotų, kaip išversti kažkokią sąvoką. – Silpna. Jis sakė, kad visuomet būsiu silpnas. Jis stiprus… žudikas. Bet juk ir aš toks. Aš nužudžiau Kateriną; turbūt nusipelniau mirties. Gal verčiau pasiduoti?..

– Ne! – nesusilaikiusi šūktelėjo Elena. Tą akimirką ji negalvojo apie nieką, tik apie Stefano skausmą. – Stefanai…

– Elena! – tuo pat metu šiurkščiai riktelėjo Mereditė.

Bet Bonės galva nusviro ant krūtinės, žodžių srautas nutrūko. Pasibaisėjusi Elena suprato, ką padarė.

– Bone, ar tau viskas gerai? Ar gali jį vėl surasti? Nenorėjau…

Bonė pakėlė galvą. Ji buvo atsimerkusi, bet nežiūrėjo nei į žvakę, nei į Eleną. Abejingai spoksojo tiesiai priešais save. Prabilo ne savo balsu, ir Elenai sustojo širdis. Balsas buvo ne Bonės, bet Elenai pažįstamas. Jau buvo girdėjusi jį iš Bonės lūpų kapinėse.

– Elena, – kreipėsi balsas, – neik prie tilto. Ten mirtis, Elena. Ten tavęs laukia mirtis. –Bonė suglebo.

Elena sugriebė ją už pečių ir papurtė.

– Bone! – ji vos neklykė. – Bone!

– Ką… o, ne. Eime, – Bonė kalbėjo tyliai, sukrėsta, bet savo balsu. Vis dar susikūprinusi priglaudė delną prie kaktos.

– Bone, ar gerai jauties?

– Atrodo… gerai. Bet buvo taip keista, – balsas skambėjo šaižiai, ji sumirksėjo. – Elena, ką jis ten kalbėjo apie nužudymą?

– Prisimeni?

– Viską prisimenu. Negaliu apibūdinti; buvo klaiku. Bet ką tai reiškia?

– Nieko, – atkirto Elena. – Jam haliucinacijos, ir viskas.

Įsikišo Mereditė.

– Jam? Tai tikrai manai, kad ji buvo virtusi Stefanu?

Elena linktelėjo, nusigręžė, jai perštėjo akis.

– Taip. Manau, tai buvo Stefanas. Turėjo būti jis. Man atrodo, Bonė netgi pasakė, kur jis. Po Vikerio tiltu, vandenyje.

3

Bonė išpūtė akis.

– Apie tiltą nieko neprisimenu. Nieko panašaus.

– Bet pabaigoje pati taip sakei. Maniau, prisimeni… – Elena nutilo. – Tą dalį pamiršai, – tvirtai tarė ji.

– Prisimenu, buvau viena, kažkur šaltyje ir tamsoje, buvo silpna… troškau. O gal buvau alkana? Nežinau, bet man… kažko reikėjo. Beveik svajojau mirti. Paskui tu mane pažadinai.

Elena su Meredite susižvelgė.

– O paskui, – Elena tarė Bonei, – keistu balsu dar kai ką pridūrei. Liepei nesiartinti prie tilto.

– Tau buvo liepta nesiartinti prie tilto, – patikslino Mereditė. – Būtent tau, Elena. Balsas įspėjo, kad ten tavęs laukia mirtis.

– Man nerūpi, kas ten laukia, – atšovė Elena. – Jei ten Stefanas, tai ir eisiu.

– Vadinasi, eisime ten visos, – pataisė Mereditė.

Elena dvejojo.

– Negaliu jūsų to prašyti, – lėtai ištarė ji. – Ten gali tykoti pavojai, apie kokius jūs nė nenumanote. Turbūt geriausia bus man eiti vienai.

– Juokauji? – kilstelėjo smakrą Bonė. – Mes mėgstame pavojus. Prisimeni, kape noriu būti jauna ir graži.

– Baik, – skubiai nutraukė ją Elena. – Pati sakei, kad tai ne žaidimas.

– Stefanui tai irgi ne žaidimas, – priminė Mereditė. – Čia sėdėdamos jam nepadėsim.

Elena, vilkdamasi kimono, patraukė prie spintos.

– Tik gerai apsimuturiuokim. Imkit ką norit, kad tik nesušaltumėt, – paragino.

Kai merginos šiltai apsirengė, Elena pasuko prie durų, bet sustojo.

– Robertas, – tarė. – Nepraeisime pro jį, net jei miega.

Visos trys vienu metu pasisuko į langą.

– Nuostabu! – šūktelėjo Bonė.

Kabarodamasi ant cidonijos, Elena pastebėjo, kad nebesninga. Bet skruostus žnaibantis vėjas atgaivino Deimono žodžius. Žiema – negailestingas metų laikas, pagalvojo ji ir suvirpėjo.

Visos šviesos name, taip pat ir svetainėje, buvo užgesintos. Tikriausiai Robertas jau miega. Vis dėlto sliūkindama pro tamsius langus Elena sulaikė kvėpavimą. Mereditės automobilis stovėjo tolėliau gatvėje. Paskutinę akimirką Elenai dingtelėjo pasiimti virvę, tad tyliai atidarė galines garažo duris. Skenduolių įlankoje srovė smarki, ir braidyti gali būti pavojinga.

Merginos sunerimusios nuvažiavo į miesto pakraštį. Riedant miškais Elena prisiminė, kaip kapinėse vėjas bloškė į veidą lapus. Ypač ąžuolo lapus.

– Bone, ar ąžuolo lapai turi kokią nors ypatingą reikšmę? Gal senelė tau apie juos pasakojo?

– Na, druidams jie buvo šventi. Visi medžiai buvo šventi, bet ąžuolai – patys švenčiausi. Buvo tikima, kad medžių dvasia suteikia galių.

Elena tai tyliai apsvarstė. Pasiekus tiltą ir išlipus iš automobilio ji baugščiai dirstelėjo į ąžuolus dešiniame kelio pakraštyje. Bet naktis buvo giedra ir keistai tyki, nė menkiausias vėjelis nejudino sausų rudų lapų.

– Nežiūrėkit į varną, – paliepė ji Bonei su Meredite.

– Į varną? – pakartojo Mereditė. – Kurį matėm prie Bonės namų tą vakarą, kai nugaišo Jangdzė?

– Taip, tą vakarą, kai buvo pribaigtas Jangdzė.

Elena smarkiai tuksinčia širdimi artinosi prie tamsios Skenduolių įlankos. Iš tiesų tai buvo tik srauni upė molingais krantais. Per ją beveik prieš šimtmetį buvo pastatytas medinis Vikerio tiltas. Kadaise juo važiuodavo vežimai; dabar tai buvo nuošalus pėsčiųjų tiltas, kuriuo beveik niekas nebevaikščiojo. Nejauki, negyvenama vietovė. Ant žemės šen bei ten baltavo sniego lopai.

Kad ir kaip narsiai šnekėjo, Bonė ėmė atsilikti.

– Prisimenat, kaip anąsyk ėjom per šį tiltą? – paklausė ji.

Kuo puikiausiai, pamanė Elena. Tada jas vijosi… kažkas… iš kapinių.

– Per tiltą dar neisim, – atsakė ji. – Pirmiausia pasižvalgysim po juo.

– Kur rado senuką perplėšta gerkle, – sumurmėjo Mereditė, bet nusekė iš paskos.

Automobilio žibintai nušvietė tik nedidelę patiltės dalį. Išėjus iš siauro šviesos pleišto Eleną pagavo kraupi nuojauta. Jos laukia mirtis, sakė balsas. Ar mirtis čia, apačioje?

Kojos slidinėjo ant drėgnų, purvinų akmenų. Ji tegirdėjo vandens šniokštimą ir duslų aidą, atsklindantį nuo tilto. Net ir įtempusi akis tamsoje tematė apžėlusį krantą ir pastolius.

– Stefanai? – sukuždėjo ji ir beveik apsidžiaugė, kad vandens čiurlenimas nustelbė jos balsą. Jautėsi it žmogus, tuščiuose namuose šaukiantis: „Ar čia kas nors yra?“ ir bijantis, jog kas nors atsilieps.

– Čia kažkas ne taip, – jai už nugaros tarė Bonė.

– Ką turi omeny?

Bonė žvalgėsi, palengva kraipydama galvą, susikaupusi ir įsitempusi.

– Tiesiog ne tas jausmas. Nežinau… viena vertus, negirdėjau upės. Ničnieko negirdėjau, buvo mirtinai tylu.

Elenai širdis nusirito į kulnus. Protas sakė, kad Bonė teisi, kad šioje laukinėje, atkampioje vietoje Stefano nėra. Bet nuojauta kuždėjo nesitraukti.

– Turime įsitikinti, – pareiškė ji, nors baimė spaudė krūtinę, ir patraukė į tamsą, čiuopdama kelią, nes nieko nebuvo matyti.

Vis dėlto galiausiai Elenai teko pripažinti, kad čia nėra jokių žmogaus buvimo pėdsakų. Iš vandens nekyšo tamsi galva. Ji nusišluostė į džinsus sušalusias, dumblinas rankas.

– Galime patikrinti kitą krantą, – pasiūlė Mereditė, ir Elena lyg automatas linktelėjo. Jai nereikėjo matyti Bonės veido, kad suprastų, ką ten ras. Čia ne ta vieta.

– Eime, – tarė ji, ropšdamasi link šviesos pleišto už tilto. Prisiartinusi nustėro.

Bonė aiktelėjo:

– O Dieve…

– Grįžkim, – sušnypštė Mereditė. – Prisiglauskim patiltėje.

Viršuje, automobilio žibintų šviesoje, ryškėjo tamsus siluetas. Elena, besidaužančia širdimi žiūrėdama į jį, tegalėjo pasakyti, kad tai vyras. Veidą slėpė tamsa, ir merginą apėmė klaikas.

Žmogus artinosi.

Mėgindama pasislėpti Elena susigūžė ant purvino kranto po tiltu, susitraukė kiek įmanydama. Juto, kaip už jos virpa Bonė, o ranką spaudžia Mereditės pirštai.

Iš čia jos nieko nematė, tik staiga ant tilto pasigirdo sunkūs žingsniai. Vos drįsdamos alsuoti jos laikėsi įsitvėrusios viena kitos, nuleidusios galvas. Žingsniai toldami aidėjo medinėmis lentomis.

Ak, kad tik jis nesustotų, maldavo Elena. Kad tik eitų tolyn.

Elena prikando lūpą, Bonė tyliai suaimanavo ir lediniais pirštais įsitvėrė Elenos delno. Žmogus grįžo.

Turiu išlįsti, nusprendė Elena. Jam reikia manęs, ne jų. Bent jis taip sakė. Turiu jam pasirodyti, tada galbūt jis paleis Bonę su Meredite. Bet karštas įniršis, suteikęs jai jėgų šį rytą, išgaravo. Net visomis valios pastangomis neprisivertė paleisti Bonės rankos, atsiplėšti nuo žemės.

Žingsniai dundėjo tiesiai virš galvų. Paskui įsiviešpatavo tyla ir krantine kažkas čiužtelėjo.

Ne, mintyse sušuko Elena, kūną sukaustė baimė. Jis leidžiasi žemyn. Bonė sudejavo ir įsikniaubė Elenai į petį. Ši pajuto, kaip įsitempia raumenys – pamatė iš tamsos išnyrant pėdas, blauzdas. Ne…

– Ką ten veikiat?

Iš pradžių Elena apstulbo. Apimta siaubo vos nesuklykė, kai Metas žengė dar žingsnį žemyn ir dirstelėjo po tiltu.

– Elena? Ką čia veiki? – neatlyžo.

Bonė pakėlė galvą. Mereditė iš palengvėjimo garsiai atsiduso. Elenai linko keliai.

– Metai, – pralemeno. Daugiau nieko neišspaudė.

Bonė buvo šnekesnė.

– Ką tu sau manai? – isteriškai sukliko ji. – Nori mums infarktą įvaryti? Ką čia veiki šitokiu metu?

Metas įkišo į kišenę ranką ir sužvangino monetas. Merginoms išlindus iš po tilto, pažvelgė į upę.

– Sekiau jus.

– Ką darei? – šūktelėjo Elena.

Metas nenoriai atsigręžė į ją.

– Sekiau jus, – įtempęs pečius pakartojo. – Supratau, kad surasit būdą apmauti tetą ir vėl čia atsidanginti. Todėl sėdėjau automobilyje kitoje gatvės pusėje ir stebėjau namus. Žinoma, jūs trys išlipote pro langą. Taigi atsekiau iš paskos.

Elena nebežinojo, ką sakyti. Ji niršo, neabejojo, kad Metas tiesiog laikosi Stefanui duoto pažado. Bet įsivaizdavus Metą, sėdintį apdaužytame senutėliame forde, tikriausiai mirtinai sušalusį ir be vakarienės… jai keistai suspaudė širdį. Tačiau dabar nenorėjo apie tai galvoti.

Metas vėl pažvelgė į upę. Elena priėjo ir tyliai tarė:

– Atleisk, Metai. Už tai, kaip elgiausi namie, ir… ir už… – ji veltui ieškojo žodžių. Už viską, liūdnai pridūrė mintyse.

– O aš atsiprašau, kad pergąsdinau jus. – Metas staiga atsigręžė, lyg dabar jie būtų atsiskaitę. – Gal bent pasakysi, ką ruošiesi čia veikti?

– Bonė pamanė, kad Stefanas gali būti čia.

– Bonė taip nepamanė, – užginčijo ši. – Bonė iškart pasakė, kad čia ne ta vieta. Mums reikia ieškoti ramios, uždaros erdvės, kur neprasiskverbia jokie garsai. Jaučiausi… apsupta, – pasakojo ji Metui.

Jis įdėmiai pažvelgė į Bonę, lyg ji rengtųsi įkąsti.

– Tai jau tikrai, – pareiškė.

– Aplink buvo akmenys, bet ne kaip upės.

– O, ne, tikrai ne tokie. – Metas pašnairavo į Mereditę, ir jai pagailo jo.

– Bonė matė regėjimą, – paaiškino ji.

Metas žengtelėjo atbulas, ir Elena žibintų šviesoje išvydo jo profilį. Iš jo veido buvo matyti, kad neapsisprendžia, ar eiti sau, ar susemti jas ir vežti į artimiausią beprotnamį.

– Mes nejuokaujam, – tarė ji. – Metai, Bonė aiškiaregė. Tiesa, nuolat tvirtinau, kad netikiu tokiais pramanais, bet klydau. Nė nenutuoki, kaip klydau. Šiąnakt ji – ji kažkaip persikūnijo į Stefaną ir pamatė, kur jis.

Metas giliai atsiduso.

– Aišku. Gerai…

– Nesityčiok iš mūsų! Aš ne kvailė ir sakau, kad tai tikra tiesa. Ji buvo ten su Stefanu; įvardijo dalykus, kuriuos žino tik jis. Ir regėjo, kur jis uždarytas.

– Uždarytas, – pritarė Bonė. – Teisybė. Tai tikrai ne atvira vieta kaip upė. Bet ten telkšo vanduo, vandens man iki kaklo. Jam iki kaklo. O aplink akmeninės storai apsamanojusios sienos. Vanduo šaltas kaip ledas, tykus, dvokiantis.

– Bet ką tu matei? – paklausė Elena.

– Nieko. Tarsi būčiau buvusi akla. Kažkaip žinojau, kad jei švystelėtų nors menkiausias šviesos spindulys, išvysčiau, bet nemačiau. Buvo tamsu kaip kape.

– Kaip kape…

Elenos kūnu perbėgo šiurpas. Ji prisiminė apgriuvusią bažnyčią ant kalvos prie kapinių. Ten buvo kapas, kuris, kaip jai pasirodė, prasivėrė.

– Bet kape nebūtų tiek vandens, – įsiterpė Mereditė.

– Ne… Nenumanau, kur tai galėtų būti, – atsakė Bonė. – Stefanas nebegali blaiviai mąstyti; jis nusilpęs ir sužeistas. Ir baisiai ištroškęs…

Elena norėjo nutildyti Bonę, kad neišpliurptų dar ko nors, bet kaip tik tada įsiterpė Metas:

– Pasakysiu, į ką man tai panašu.

Merginos sužiuro į jį, stovintį atokiau, lyg slapčia besiklausantį. Buvo jį beveik užmiršusios.

– Na? – susidomėjo Elena.

– Tiesą sakant, – tarė Metas, – man tai primena šulinį.

Elena susijaudinusi sumirksėjo.

– Bone?

– Gali būti, – lėtai ištarė Bonė. – Tinka ir dydis, ir sienos, viskas. Bet šuliniai būna atviri; būčiau galėjusi matyti žvaigždes.

– Jis galėjo būti uždengtas, – pasakė Metas. – Daug senų sodybų aplinkui turi nenaudojamus šulinius, ir kai kurie ūkininkai juos uždengia, kad neįkristų vaikai. Mano seneliai taip darydavo.

Eleną smaugė jaudulys.

– Tai gali būti tiesa. Turi būti tiesa. Bone, prisimeni, sakei, kad ten visada tamsu.

– Taip, ir jaučiausi lyg po žeme.

Bonė irgi jaudinosi, bet Mereditė ramiai paklausė:

– Metai, kaip manai, kiek Fels Čerče šulinių?

– Turbūt dešimtys, – atsakė jis. – Bet uždengtų? Ne tiek jau daug. Ir jei spėjate, jog kažkas į tokį įmetė Stefaną, jis turėtų būti tokioje vietoje, kur nevaikšto žmonės. Nuošalioje…

– Jo automobilį rado prie šio kelio, – tarė Elena.

– Senojo Franšerio namas, – spėjo Metas.

Visi susižvelgė. Franšerio sodyba apleista ir sugriuvusi taip seniai, kiek tik siekia jų atmintis. Ji vidury miškų ir jau beveik šimtmetį negyvenama.

– Eime, – paragino Metas.

Elena uždėjo delną jam ant plaštakos.

– Tu tiki?..

Metas trumpam nusuko akis.

– Nebežinau, kuo tikėti, – galiausiai prisipažino. – Bet aš einu.

Jie susėdo į du automobilius: pirmieji važiavo Metas su Bone, paskui juos – Mereditė su Elena. Metas pasuko nebevažinėjamu keliuku į mišką ir sustojo jam pasibaigus.

– Dabar žingsniuosim pėsčiomis, – tarė.

Elena apsidžiaugė, kad sugalvojo pasiimti virvę; prireiks, jei Stefanas tikrai Franšerio šulinyje. O jei ne…

Geriau apie tai nė negalvoti.

Per mišką eiti buvo sunku, juolab tamsoje. Sausos tankiai sužėlusių krūmų šakos stvarstė už drabužių. Skraidančios kandys nematomais sparneliais braukė Elenai per skruostus.

Galop jie priėjo proskyną. Išvydo seno namo pamatus, išbyrėjusias plytas buvo apkėtusios piktžolės ir gervuogės. Kaminas išliko beveik sveikas, tik betone žiojėjo skylės. Jis stūksojo it griūvantis monumentas.

– Šulinys bus kažkur už namo, – tarė Metas.

Mereditė jį surado ir pašaukė kitus. Visi susirinkę sužiuro į plokščią, kvadratinį akmens luitą, gulintį beveik pažeme.

Metas pasilenkė ir apžiūrėjo žemę bei piktžoles.

– Jis neseniai buvo nukeltas, – pareiškė.

Elenos širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi. Juto, kaip tvinkčioja gerklė ir pirštų galiukai.

– Nukelkim, – sušnibždėjo ji.

Akmeninė plokštė buvo tokia sunki, kad Metas neįstengė jos paslinkti. Galiausiai visi keturi, įsispyrę į žemę, stenėdami stumtelėjo ją per centimetrą. Atsiradus plyšeliui Metas sausa šaka šiek tiek kilstelėjo akmenį. Paskui visi vėl kibo stumti.

Kai pro angą tilpo galva ir pečiai, Elena pasilenkė ir pažvelgė žemyn. Bijojo net viltis.

– Stefanai?

Laukiant virš juodos kiaurymės ir žvelgiant į tamsą, girdint tik savo pačios išjudintų akmenėlių aidą, sekundės slinko kankinamai lėtai. Neįtikėtina, bet galiausiai atsklido kitas garsas.

– Ką?.. Elena?

– O, Stefanai! – iš palengvėjimo ji vos nepaklaiko. – Taip! Aš čia, mes čia, mes tave ištrauksim. Ar tu sveikas? Nesužeistas? – Metas, sugriebęs už liemens, neleido Elenai pulti į šulinį. – Stefanai, pakentėk, mes turim virvę. Tik pasakyk, kaip jautiesi.

Pasigirdo silpnas, vos atpažįstamas garsas, bet Elena suprato, kas tai. Juokas. Stefano balsas skambėjo silpnai, bet aiškiai.

– Galėtų būti ir… geriau, – atsakė jis. – Bet aš… gyvas. Kas ten su tavim?

– Čia aš, Metas, – atsiliepė šis paleidęs Eleną. Kai Metas pasilenkė virš angos, Elena vos ne kliedėdama iš džiaugsmo pastebėjo, kad ir jis atrodo mažumėlę apkvaitęs. – Ir Mereditė su magijos specialiste Bone. Numesiu tau virvę… Na, jei Bonė nesugebės pakelti tavęs į orą. – Tebeklūpodamas Metas pasisuko į Bonę.

Ši pliaukštelėjo jam per viršugalvį.

– Su tokiais dalykais nejuokauk! Trauk jį!

– Klausau, panele, – linksmai atsakė Metas. – Stefanai, apsivyniok virvę.

– Gerai, – tarė Stefanas. Nesiginčijo, kad jo pirštai sustirę nuo šalčio arba kad jiems neužteks jėgų jo pakelti. Kitos išeities nebuvo.

Tos penkiolika minučių Elenai buvo siaubingos. Visi keturi traukė Stefaną, nors didžiausias Bonės indėlis buvo raginimai „Nagi, nagi“, vos tik jie stabtelėdavo atsipūsti. Pagaliau Stefanas įsitvėrė tamsaus rentinio, ir Metas sugriebė jį už pečių.

Paskui apkabino Elena – apglėbė jam krūtinę. Stefanas buvo nejudrus ir keistai suglebęs. Elena suprato, kad jis išeikvojo visas jėgas išlipti; susibraižė iki kraujo rankas. Bet labiausiai Elena sunerimo, kad Stefanas jos neapglėbė.

Pasitraukusi tiek, kad galėtų pažvelgti jam į akis, Elena išvydo, kad Stefano oda lyg vaškinė, o aplink akis juoduoja ratilai. Kūnas toks šaltas, kad ji net išsigando.

Susirūpinusi pažvelgė į draugus.

Metas suraukė kaktą.

– Reikia jį kuo greičiausiai vežti į ligoninę.

– Ne!

Silpnas ir kimus balsas sklido iš Elenos glėbyje suglebusio kūno. Ji pajuto, kaip Stefanas sukaupia jėgas, pamažu pakelia galvą, įsmeigia į ją žalias maldaujamas akis.

– Jokių… gydytojų. – Žvilgsnis deginte degino. – Pažadėk, Elena.

Elenai perštėjo akis, vaizdas liejosi.

– Pažadu, – sukuždėjo ji.

Tada pajuto, kaip Stefaną apleido valios jėga ir ryžtas. Jis be sąmonės susmuko jai ant rankų.

4

– Bet jam reikia gydytojo. Jis leisgyvis! – sušuko Bonė.

– Ne. Kol kas negaliu paaiškinti. Pargabenkim jį namo, gerai? Jis šlapias ir šąla. Paskui pasikalbėsim.

Dabar didžiausias rūpestis buvo pernešti Stefaną per mišką. Jis taip ir neatgavo sąmonės. Kai galų gale paguldė jį ant galinės Meto automobilio sėdynės, visi buvo nusikamavę ir apsibraižę, be to, permirkę iki siūlo galo. Važiuojant į pensioną Elena laikė ant kelių Stefano galvą. Mereditė su Bone sekė iš paskos.

– Dega šviesa, – tarė Metas, statydamas automobilį priešais rūdžių raudonumo pastatą. – Atrodo, ji nemiega. Bet durys, ko gero, užrakintos.

Elena švelniai padėjo Stefano galvą ant sėdynės ir išlipo iš automobilio. Išvydo atitraukiamą vieno lango užuolaidą. Paskui kažkas pažvelgė žemyn.

– Ponia Flauers! – pamojo Elena. – Ponia Flauers, čia Elena Gilbert. Mes suradome Stefaną, įleiskit mus!

Žmogysta prie lango nesujudėjo ir atrodė neišgirdusi jos žodžių. Tik iš povyzos Elena suprato, kad moteris vis dar žiūri į juos.

– Ponia Flauers, mes atvežėm Stefaną, – šūktelėjo ji, rodydama į automobilį. – Būkit gera, paskubėkit!

– Elena! Neužrakinta! – nuo priekinės verandos atsklidęs Bonės balsas atitraukė Elenos dėmesį.

Vėl pakėlusi galvą ji išvydo užtraukiant užuolaidas, šviesa viršutiniame kambaryje užgeso.

Tai buvo keista, bet ji neturėjo kada galvoti. Abi su Meredite padėjo Metui pakelti Stefaną ir užnešti laipteliais iki laukujų durų.

Viduje buvo tamsu ir tylu. Elena liepė sustoti antro aukšto aikštelėje. Iš čia jie nuėjo į kambarį, ir Elena paprašė Bonės atidaryti duris, panašias į spintos dureles. Už jų buvo kiti laiptai, labai tamsūs ir siauri.

– Kas galėjo palikti… laukujes duris nerakintas… po viso to, kas čia dėjosi? – niurzgėjo Metas jiems tempiant Stefaną be gyvybės ženklų. – Turbūt jai pasimaišė.

– Jai tikrai pasimaišė, – iš viršaus pritarė Bonė, atidarydama duris. – Kai anksčiau čia lankėmės, ji šnekėjo keisčiausius… – Bonė aiktelėjo ir nutilo.

– Kas yra? – paklausė Elena. Bet priėjusi prie Stefano kambario slenksčio pamatė pati.

Buvo užmiršusi, kaip paskutinįkart atrodė kambarys. Lagaminai mėtėsi apversti arba pastatyti ant šono, tarsi koks milžinas būtų svaidęs juos nuo vienos sienos prie kitos. Drabužiai kartu su daiktais iš stalčių išmėtyti ant žemės. Baldai išvartyti, langas išdaužtas, pūtė šaltas vėjas. Degė tik viena lempa kampe, ant lubų šmėkščiojo kraupūs šešėliai.

– Kas atsitiko? – paklausė Metas.

Elena neatsakė, iki jie paguldė Stefaną į lovą.

– Gerai nežinau, – tarė, ir jos žodžiuose buvo šiek tiek tiesos. – Tokią netvarką mačiau vakar vakare. Metai, padėsi man? Jį reikia perrengti sausais drabužiais.

– Surasiu kitą lempą, – pasisiūlė Mereditė, bet Elena tarė:

– Nereikia, pakanka šviesos. Gal verčiau užkurk ugnį?

Iš vieno prasižiojusio lagamino kyšojo tamsus kilpinis chalatas. Elena ištraukė jį, ir abu su Metu ėmė plėšti šlapius prilipusius Stefano drabužius. Vilkdama megztinį ji dirstelėjo į kaklą ir apmirė.

– Metai, ar gali… ar gali paduoti tą rankšluostį?

Kai jis nusigręžė, Elena nutraukė megztinį Stefanui per galvą ir greitai apgaubė chalatu. Metas padavė rankšluostį, ir Elena juo lyg šaliku aprišo Stefanui kaklą. Širdis tvaksėjo, mintys sukosi kaip pašėlusios.

Nenuostabu, kad jis toks nusilpęs, be gyvybės. O Dieve. Reikia jį apžiūrėti, patikrinti, ar padėtis labai rimta. Bet kaip tai padaryti, kai šalia Metas ir draugės?

– Pakviesiu gydytoją, – įsitempęs tarė Metas, žvelgdamas Stefanui į veidą. – Jam reikia pagalbos, Elena.

Merginą apėmė siaubas.

– Metai, nereikia. Jis… jis bijo daktarų. Nežinau, kas atsitiks, jei pakviesi gydytoją.

Tai vėl buvo tiesa, nors ir ne visa. Ji numanė, kas padėtų Stefanui, bet negalėjo to padaryti kitų akivaizdoje. Pasilenkė ir ėmė trinti Stefanui delnus mėgindama susikaupti.

Ką daryti? Saugoti Stefano paslaptį jo gyvybės kaina? Ar išduoti ir išgelbėti gyvybę? Ar išgelbėsiu jį, jei viską atskleisiu Metui, Bonei ir Mereditei? Ji pažvelgė į draugus, stengdamasi įsivaizduoti, ką jie darytų sužinoję tiesą apie Stefaną Salvatorę.

Iš to nebus nieko gero. Ji negali rizikuoti. Sužinojusi paslaptį Elena pati vos neišprotėjo iš nuostabos ir siaubo. Jeigu ji, mylinti Stefaną, pajuto norą klykdama bėgti nuo jo, kaip pasielgs šitie trys? Ir dar pono Tanerio nužudymas. Jei jie sužinos, kas toks Stefanas, ar kada nors patikės, kad jis nekaltas? O gal širdies gilumoje nuolat jį įtarinės?

Elena užsimerkė. Ne, tai pernelyg pavojinga. Mereditė, Bonė ir Metas – jos draugai, bet šios paslapties nevalia patikėti niekam pasaulyje. Turės ją saugoti viena.

Elena atsitiesė ir pažvelgė į Metą.

– Daktarų jis bijo, bet seselė tiktų. – Ji pasisuko į klūpančias prie židinio Bonę ir Mereditę. – Bone, kaip tavo sesuo?

– Merė? – Bonė dirstelėjo į laikrodį. – Šią savaitę ji budi vakarinėje pamainoje, bet dabar jau turėtų būti grįžusi. Tik…

– Puiku. Metai, važiuokit su Bone ir paprašykit, kad Merė atvyktų apžiūrėti Stefano. Jeigu ji nuspręs, kad reikia gydytojo, nebesiginčysiu.

Metas padvejojo ir sunkiai atsiduso.

– Gerai. Nors manau, kad klysti, bet… važiuojam, Bone. Laužysim eismo taisykles.

Mereditė stovėjo prie židinio ir rimtomis tamsiomis akimis stebėjo Eleną.

Elena prisivertė pažvelgti į draugę.

– Meredite… važiuokit visi.

– Tikrai? – Tamsios akys žvelgė įdėmiai, lyg mėgindamos prasiskverbti Elenai į galvą ir perskaityti mintis. Bet daugiau Mereditė neklausinėjo. Linktelėjo ir netarusi nė žodžio nusekė paskui Metą su Bone.

Išgirdusi, kaip laiptų apačioje trinkteli durys, Elena paskubom pakėlė nuo grindų, pastatė prie lovos ir įjungė lempą. Pagaliau galėjo apžiūrėti Stefano žaizdas.

Dabar jis atrodė dar labiau išblyškęs. Buvo baltas kaip paklodė, ant kurios gulėjo. Lūpos irgi buvo baltos, ir Elena staiga prisiminė Tomą Felą, Fels Čerčo įkūrėją. Tiksliau, Tomo Felo statulą, gulinčią prie žmonos statulos ant akmeninio kapo dangčio. Stefano oda buvo tokios pat spalvos kaip marmuras.

Melsvai violetiniai įbrėžimai ir žaizdos ant rankų nebekraujavo. Ji švelniai pasuko jo galvą ir pažvelgė į kaklą.

Štai. Elena nejučia palietė mažus taškelius ant savo kaklo. Bet Stefano žaizdos buvo gilios, žiauriai išplėštos. Atrodė, jį sumaitojo žvėris mėgindamas perkąsti gerklę.

Eleną vėl užliejo baisus įtūžis. Ir kartu neapykanta. Suprato iki šiol nejutusi Deimonui tikros neapykantos, tik pasibjaurėjimą ir pyktį. Bet dabar… dabar ji nekentė taip stipriai kaip niekad gyvenime. Troško jam atsilyginti, įskaudinti. Jei tą akimirką būtų turėjusi medinį kuolą, būtų be jokio gailesčio suvariusi Deimonui į širdį.

Bet dabar reikia gelbėti Stefaną. Jis toks bauginamai ramus. Tai sunkiausia ištverti – tą pasidavimą, suglebimą, tuštumą. Tarytum jis būtų palikęs šį pavidalą lyg nereikalingą kiautą.

– Stefanai! – Elena papurtė be dvasios gulintį mylimąjį. Uždėjusi ranką ant šaltos krūtinės pabandė užčiuopti tvinksnius. Jei širdis ir plakė, tai labai silpnai.

Ramiai, Elena, paliepė sau, vydama šalin paniką. Kirbėjo įkyri mintis: „O jeigu jis miręs? O jei jis iš tikrųjų negyvas, ir tu jo nebeišgelbėsi?“

Apsižvalgiusi pamatė išdaužtą langą. Prie jo ant grindų mėtėsi šukės. Elena paėmė vieną, šukė suspindo židinio liepsnoje. Gražus daiktas, aštrus kaip skutimosi peiliukas, pamanė ji. Tada sukando dantis ir ryžtingai įsipjovė pirštą.

Nuo skausmo aiktelėjo. Netrukus iš žaizdelės ėmė sunktis ir lašėti kraujas kaip vaškas nuo žvakės. Elena greitai priklaupė prie Stefano ir prikišo pirštą jam prie lūpų.

Kita ranka suėmusi plaštaką užčiuopė sidabrinį žiedą. Sustingo it statula ir ėmė laukti.

Stefanas vos pastebimai sujudėjo. Elena nenuleido akių nuo jo veido ir tik akies kampeliu išvydo, kaip kilstelėjo jo krūtinė. Paskui lūpos suvirpėjo, mažumėlę prasiskyrė, ir Stefanas nurijo lašelį kraujo.

– Na štai, – sukuždėjo Elena. – Pirmyn, Stefanai.

Blakstienos suplastėjo, ir Elena su džiaugsmu pajuto, kaip pirštai spusteli jai delną. Stefanas nurijo dar lašą.

– Gerk!

Ji palaukė, kol Stefanas lėtai atsimerkė, ir atsisėdo šalia. Viena ranka atsiraitojo aukštą megztinio apykaklę ir apnuogino kaklą.

Žalios jo akys žvelgė niūriai, bet ryžtingai.

– Ne. – Stefano balsas tebuvo gergždžiantis šnabždesys.

– Privalai, Stefanai. Tuoj grįš draugai ir atsives seselę. Turėjau sutikti. Ir jei nesijausi ganėtinai gerai, neįtikinsi jų, kad tau nereikia į ligoninę… – Elena nebaigė sakinio. Nė nenutuokė, ką apžiūrėjęs Stefaną aptiktų gydytojas ar laborantas. Tik suprato, kad jis tai žino ir baiminasi.

Bet Stefanas, regis, dar labiau užsispyręs, nusigręžė nuo jos.

– Negaliu, – sušvokštė. – Per daug pavojinga. Jau išgėriau… daug… vakar vakare.

Negi tai buvo tik vakar vakare? Atrodė, praėjo metai.

– Ar aš dėl to mirsiu? – paklausė ji. – Stefanai, atsakyk! Ar mirsiu?

– Ne… – Balsas skambėjo piktai. – Bet…

– Tada turime tai padaryti. Nesiginčyk!

Pasilenkusi prie Stefano, laikydama jo delnus, Elena juto nenugalimą jo troškulį. Stebėjosi, kad jis dar bando atsispirti. Tarsi iš bado mirštantis žmogus stovėtų prie puotos stalo, negalėdamas atitraukti akių nuo garuojančių patiekalų, bet atsisakytų valgyti.

– Ne, – pakartojo Stefanas, ir Elena pajuto, kaip ją apima neviltis. Tokio pat užsispyrėlio kaip ji dar nebuvo tekę sutikti.

– Taip. Ir jei nepadėsi man, persipjausiu ką nors kitą, pavyzdžiui, riešą.

Elena laikė prispaudusi pirštą prie paklodės, kad sustabdytų kraują; dabar iškėlė jam priešais akis.

Stefano vyzdžiai išsiplėtė, jis pravėrė lūpas.

– Per daug… išgėriau, – sumurmėjo, bet nenuleido akių nuo ryškaus kraujo lašo ant piršto galiuko. – Aš nepajėgiu… susilaikyti…

– Nurimk, – sušnibždėjo Elena. Vėl perbraukė jam lūpas, pajuto, kaip jis prasižioja, ir užsimerkė.

Vėsios ir sausos lūpos prigludo prie jos kaklo. Laikydamas ją už sprando, Stefanas lūpomis ieškojo dviejų žaizdelių. Pajutusi aštrų smilktelėjimą, Elena prisivertė neatsitraukti. Tada nusišypsojo.

Prieš tai ji juto jo kankinamą poreikį, siaubingą alkį. Dabar, užsimezgus ryšiui, patyrė tik karštą džiaugsmą ir pasitenkinimą. Didžiulį pasitenkinimą pamažu malšinant alkį.

Jai pačiai buvo malonu duoti, žinoti, kad savo gyvybe palaiko Stefano gyvastį. Juto, kaip į jį srūva jos galios.

Staiga suvokė, kad dar nepatenkintas poreikis silpsta. Elena nesusigaudė, kodėl Stefanas mėgina ją nustumti.

– Gana, – suvapėjo laikydamas ją už pečių.

Elena atsimerkė, malonus svaigulys išsisklaidė. Stefano akys buvo žalios kaip mandragoros lapai, o veide buvo matyti grobuonies alkis.

– Negana. Tu dar silpnas…

– Tau gana. – Jis stumtelėjo ją, ir tose žaliose akyse Elena išvydo šmėkštelint neviltį. – Elena, jei išgersiu per daug, tu imsi keistis. Ir jei nepasitrauksi, jei tuojau pat nepasitrauksi…

Elena įsitaisė kojūgalyje. Stebėjo, kaip jis sėdasi, taisosi chalatą. Lempos šviesoje matė, kad oda atgavo spalvą, blyškūs skruostai raustelėjo. Išdžiūvę plaukai virto tamsių garbanų kupeta.

– Pasiilgau tavęs, – švelniai tarė ji.

Ūmai ją užplūdo palengvėjimas, jis kėlė ne mažesnį skausmą nei ankstesnė baimė ir įtampa. Stefanas gyvas; jis šnekasi su ja. Galų gale viskas bus gerai.

– Elena…

Jų akys susitiko, ją įsiurbė žalia liepsna. Nejučia pasislinko artyn, bet, atbaidyta garsaus jo juoko, pasitraukė.

– Nesu matęs tavęs tokios, – tarė Stefanas, ir Elena nužvelgė save. Batai ir džinsai aplipę raudona žeme, visa purvina. Striukė perplėšta, iš jos kyšo kamšalas. Neabejojo, kad ir veidas išteptas, o plaukai išsidraikę ir susivėlę. Elena Gilbert, nepriekaištingoji Roberto Li mados žvaigždė, virtusi tikra kūtvėla.

– Man patinka, – pagyrė Stefanas, ir šįkart ji nusijuokė kartu.

Jie tebesikvatojo, kai atsidarė durys. Elena įsitempė, pasitaisė megztinio apykaklę, apsidairė, ar kambaryje neliko kokių nors įkalčių. Stefanas atsisėdo tiesiai ir apsilaižė.

– Jam jau geriau! – pradžiugo Bonė, įžengusi vidun.

Jai įkandin sugužėjo Metas su Meredite, jų veidai nušvito iš nuostabos ir laimės. Paskutinė įžengė ne ką vyresnė už Bonę, labai rimtai nusiteikusi Merė Makalou. Ji nužygiavo tiesiai prie paciento ir užčiuopė pulsą.

– Tai tu bijai daktarų? – paklausė.

Stefanas akimirką sutriko, bet tuoj pat atsitokėjo.

– Nuo vaikystės, – susigėdęs atsakė. Pašnairavo į Eleną, ši nervingai šyptelėjo ir palinksėjo. – Be to, kaip matote, man visai nereikia gydytojo.

– Gal leisi spręsti man? Tavo pulsas normalus. Tiesą sakant, stebėtinai lėtas, netgi sportininkui. Nemanau, kad tau hipotermija, nors tebesi sušalęs. Pamatuokim temperatūrą.

– Ne, tikrai nebūtina, – Stefanas kalbėjo tyliai, raminamai. Elena jau buvo girdėjusi tokį jo balsą ir žinojo, ką jis mėgina padaryti. Bet Merė nepasidavė.

– Atidaryk.

– Aš atidarysiu, – greitai pasisiūlė Elena ir paėmė iš Merės termometrą. Stiklinis vamzdelis kažkaip išslydo jai iš rankos. Nukrito ant kietmedžio grindų ir sudužo. – Oi, atsiprašau!

– Nieko tokio, – tarė Stefanas. – Dabar jaučiuosi daug geriau ir baigiu sušilti.

Merė pažvelgė į šukes, paskui apsidairė po sujauktą kambarį.

– Gerai, – griežtai pasakė ji, įsisprendusi rankomis į šonus. – Kas čia dėjosi?

Stefanas nė nemirktelėjo.

– Nieko baisaus. Tiesiog ponia Flauers – siaubinga šeimininkė, – atsakė žiūrėdamas jai į akis.

Eleną suėmė juokas, matė, kad Merę – irgi. Bet ši tik susiraukė ir sukryžiavo ant krūtinės rankas.

– Turbūt beviltiška tikėtis tiesaus atsakymo, – tarė ji. – Ir aišku, kad nesi sunkus ligonis. Negaliu priversti tavęs važiuoti į ligoninę. Bet primygtinai siūlau rytoj pasitikrinti.

– Ačiū, – padėkojo Stefanas, ir Elena suprato, kad tai nereiškia sutikimo.

– Elena, atrodo, tau reikia gydytojo, – įsikišo Bonė. – Tu balta kaip šmėkla.

– Aš tik pavargau, – atsakė Elena. – Buvo ilga diena.

– Važiuok namo ir eik į lovą, – paragino Merė. – Juk nesergi mažakraujyste?

Elena vos susilaikė nepalietusi skruosto. Negi ji tokia išblyškusi?

– Ne, aš tik pavargusi, – pakartojo. – Galime grįžti namo, jei Stefanas sveikas.

Šis užtikrintai linktelėjo, akimis perduodamas jai žinią.

– Ar galėtumėte palikti mus vienu du? – kreipėsi jis į Merę ir kitus, ir šie išėjo ant laiptų.

– Viso. Rūpinkis savim, – apkabindama jį garsiai tarė Elena. Paskui sušnabždėjo: – Kodėl nepanaudojai Galių prieš Merę?

– Panaudojau, – niūriai atsakė jis. – Bent jau stengiausi. Ko gero, aš dar per silpnas. Nesijaudink, atsigausiu.

– Žinoma, atsigausi, – pritarė Elena, bet jai nusmelkė širdį. – Ar tikrai gali likti vienas? O jei…

– Viskas bus gerai. Tik tau nereikia likti vienai. – Stefanas kalbėjo tyliai, bet primygtinai. – Elena, perspėju tave. Tu buvai teisi – Deimonas Fels Čerče.

– Žinau. Tai jis tave sužeidė, tiesa? – Elena nutylėjo jo ieškojusi.

– Aš… neprisimenu. Bet jis pavojingas. Elena, tegu Bonė su Meredite šiąnakt nakvoja pas tave. Nenoriu, kad liktum viena. Ir nieku gyvu nekvieskit į svečius nepažįstamų žmonių.

– Iškart eisim miegot, – šypsodamasi pažadėjo Elena. – Nieko nesikviesim.

– Žiūrėkit. – Jo balse nebuvo nė lašo lengvabūdiškumo, ir ji lėtai linktelėjo.

– Suprantu, Stefanai. Būsim atsargios.

– Gerai. – Jie pasibučiavo vos susiliesdami lūpomis, bet supinti pirštai atsiskyrė nenoriai. – Padėkok nuo manęs draugams, – paprašė jis.

– Būtinai.

Išėję į lauką visi penki pasiskirstė. Metas pasisiūlė parvežti namo Merę, kad Bonė ir Mereditė galėtų grįžti su Elena. Merė vis dar įtariai vertino nakties įvykius, ir Elena jos nekaltino. Apskritai negalėjo galvoti. Jautėsi per daug pavargusi.

– Jis liepė visiems padėkoti, – prisiminė nuvažiavus Metui.

– Nėra… už ką, – tarė Bonė plačiai nusižiovaudama.

Mereditė nieko nesakydama atidarė jai dureles. Kai paliko Eleną vieną su Stefanu, ji pasidarė labai tyli.

Ūmai Bonė nusikvatojo.

– Mes visi šį tą užmiršome, – tarė ji. – Pranašystę.

– Kokią dar pranašystę? – paklausė Elena.

– Apie tiltą. Tą, kurią neva jums sakiau. Na, tu nuėjai prie tilto, bet ten tavęs visai nelaukė mirtis. Gal blogai išgirdot.

– Ne, – paprieštaravo Mereditė. – Mes kuo puikiausiai girdėjom.

– Tai gal kalbėjau apie kitą tiltą. Arba… hmm…

Bonė susisiautė paltą, užsimerkė ir nutilo nebaigusi sakinio.

Bet Elena mintyse jį baigė. Arba kitą laiką.

Mereditei užvedus automobilį, lauke suūkė pelėda.

5

Lapkričio 2, šeštadienis

Mielasis dienorašti,

šįryt pabudusi pasijutau baisiai keistai. Nežinau, kaip apibūdinti. Viena vertus, buvo taip silpna, kad kai pamėginau atsistoti, kojos nelaikė. Kita vertus, buvo… malonu. Jaučiausi tokia rami, atsipalaidavusi. Tarsi sklęsčiau gulėdama auksinės šviesos lovoje. Man vis vien, net jei niekada nebepajudėsiu.

Paskui prisiminiau Stefaną ir pabandžiau atsikelti, bet teta Džudita vėl mane paguldė. Pranešė, kad Bonė su Meredite išėjo prieš kelias valandas, o aš taip kietai miegojau, kad neįstengė pažadinti. Ji tvirtino, kad turiu pailsėti.

Taigi aš čia. Teta atnešė televizorių, bet man neįdomu. Verčiau gulėsiu ir rašysiu arba tiesiog gulėsiu.

Tikėjausi, paskambins Stefanas. Žadėjo paskambinti. O gal ir ne. Neprisimenu. Kai paskambins, turėsiu

Lapkričio 3, sekmadienis, 22.30

Ką tik perskaičiau vakarykštę įžangą ir apstulbau. Kas man atsitiko? Nebaigiau sakinio, o dabar net neprisimenu, ką ketinau parašyti. Ir dar nepaaiškinau apie naująjį dienoraštį. Turbūt visai kuoktelėjau.

Šiaip ar taip, tai oficiali mano naujojo dienoraščio pradžia. Knygyne nusipirkau šį sąsiuvinį. Jis ne toks gražus kaip anas, bet tiks. Praradau viltį išvysti savo senąjį dienoraštį. Kad ir kas jį pavogė, nesiruošia grąžinti. Kai pagalvoju, jog kažkas jį skaito, sužino slapčiausius mano jausmus ir mintis apie Stefaną, kyla noras užmušti. Tuo pat metu mirštu iš gėdos.

Nesigėdiju savo jausmų Stefanui. Bet tai asmeniška. Rašiau apie bučinius, apkabinimus ir žinau, kad jis nenorėtų, jog kas nors tai perskaitytų.

Žinoma, ten nieko nebuvo apie jo paslaptį. Tada dar jos nežinojau. Tik sužinojusi supratau Stefaną, ir mudu pagaliau tapome draugais. Dabar priklausom vienas kitam. Jaučiuosi taip, lyg būčiau jo laukusi visą gyvenimą.

Turbūt pagalvosi, kad elgiuosi kvailai mylėdama jį tokį, koks yra. Jis gali būti linkęs į smurtą, ir aš žinau, kad kai kurių praeities poelgių gėdijasi. Bet manęs jis nieku gyvu nenuskriaus. Jo širdyje tiek kaltės ir tiek skausmo. Trokštu jį išgydyti.

Neišmanau, kas bus toliau; tik džiaugiuosi, kad jis saugus. Šiandien nuėjusi į pensioną sužinojau, kad vakar ten lankėsi policija. Stefanas tebebuvo nusilpęs ir negalėjo pasitelkęs Galių jų atsikratyti, bet jam nebuvo pareikšti jokie kaltinimai. Tik klausinėjama. Pasak Stefano, policininkai elgėsi draugiškai, ir man tai kelia įtarimą. Visi klausimai sukosi apie tuos pačius dalykus: kur buvai tą naktį, kai po tiltu buvo užpultas senukas, kur buvai tą naktį, kai sugriuvusioje bažnyčioje buvo užpulta Vikė Benet, ir kur buvai tą vakarą, kai mokykloje buvo nužudytas ponas Taneris.

Jie neturi prieš Stefaną įkalčių. Na ir kas, kad nusikaltimai prasidėjo vos jam atvykus į Fels Čerčą? Tai nieko neįrodo. Na ir kas, kad tą vakarą jis susiginčijo su ponu Taneriu? Daug kas ginčijosi su ponu Taneriu. Na ir kas, kad jis pradingo, kai buvo surastas pono Tanerio kūnas? Dabar jis atsirado ir ganėtinai akivaizdu, kad pats buvo užpultas visus šiuos nusikaltimus padariusio žmogaus. Merė pranešė policijai apie jo būklę. Ir jei kas klaustų, mes su Metu, Bone ir Meredite galėtume papasakoti, kaip jį radom. Nepavyks iškelti jam jokios bylos.

Mudu su Stefanu šnekėjomės apie tai ir apie kitką. Buvo taip gera vėl jį matyti, nors atrodė išbalęs ir pavargęs. Jis vis dar neprisimena, kuo baigėsi ketvirtadienio vakaras, bet iš esmės vyko taip, kaip ir įtariau. Tą vakarą, parvežęs mane namo, Stefanas patraukė ieškoti Deimono. Jie susikivirčijo. Galiausiai Stefanas leisgyvis atsidūrė šulinyje. Nereikia būti genijum, kad suprastum, kas nutiko.

Dar nepasakiau jam, kad penktadienio rytą buvau nuėjusi į kapines ieškoti Deimono. Verčiau pasakysiu rytoj. Žinau, jis ims jaudintis, ypač kai sužinos, ką man prišnekėjo Deimonas.

Na štai ir viskas. Pavargau. Šis dienoraštis dėl aiškių priežasčių bus gerai paslėptas.

Elena liovėsi rašiusi ir pažvelgė į paskutinę puslapio eilutę. Paskui pridūrė:

P.S. Įdomu, kas bus naujas istorijos mokytojas?

Ji pakišo dienoraštį po čiužiniu ir išjungė šviesą.

Elena ėjo keistai tuščiais koridoriais. Mokykloje ji paprastai iš visų pusių būdavo apipilama sveikinimais; kad ir kur eidavo, girdėdavo: „Sveika, Elena“, „Labas, Elena“. Bet šiandien jai artinantis visi paslapčia nukreipdavo žvilgsnius arba staiga nusisukę puldavo ką nors daryti. Taip truko visą dieną.

Elena sustojo Europos istorijos kabineto tarpdury. Čia jau sėdėjo keli mokiniai, o prie lentos stovėjo nepažįstamasis.

Ir pats atrodė beveik kaip moksleivis. Jo plaukai buvo smėlio spalvos, ilgoki, sudėjimas kaip atleto. Per visą lentą buvo užrašęs: „Alarikas K. Zalcmanas“. Kai atsisuko, Elena pastebėjo jo berniokišką šypseną.

Mokytojas tebesišypsojo Elenai sėdantis į vietą ir sugužant kitiems mokiniams. Tarp jų buvo Stefanas; jų žvilgsniai susitiko, ir Stefanas atsisėdo prie Elenos, bet nesišnekėjo. Niekas nesišnekėjo. Klasėje tvyrojo mirtina tyla.

Bonė klestelėjo prie Elenos iš kitos pusės. Metas įsitaisė vos už poros suolų, bet žvelgė tiesiai priešais save.

Paskutiniai įžengė Karolina Forbes ir Taileris Smolvudas. Jie buvo drauge, ir Elenai nepatiko Karolinos veido išraiška. Per gerai pažino tą katinišką šypseną ir žalias primerktas akis. Žavus, tvirtas Tailerio veidas net švytėjo iš pasitenkinimo. Mėlynės po akimi nuo Stefano kumščio beveik nebuvo likę.

– Gerai, iš pradžių siūlau sustatyti suolus ratu.

Elenos dėmesys nukrypo į mokytoją. Jis vis dar šypsojosi.

– Na, greičiau. Taip kalbėdamiesi matysime vieni kitų veidus, – tarė jis.

Mokiniai tylomis pakluso. Nepažįstamasis nesėdo prie pono Tanerio stalo; pasistatė kėdę į ratą ir apsižergė atbulai.

– Taigi, – prabilo, – neabejoju, kad jums smalsu. Mano vardas užrašytas ant lentos: Alarikas K. Zalcmanas. Bet norėčiau, kad vadintumėte Alariku. Vėliau šiek tiek papasakosiu apie save, bet pirmiausia noriu suteikti progą pasisakyti jums.

Šiandien daugumai jūsų turbūt sunki diena. Išėjo jums svarbus žmogus, ir turėtų būti skaudu. Norėčiau, kad pasidalytumėte tais jausmais su manim ir savo klasės draugais. Norėčiau, kad išlietumėte skausmą. O tada galėsime kurti naujus, pasitikėjimu grįstus santykius. Kas norėtų pradėti?

Visi spoksojo į jį. Nė vienas nekrustelėjo.

– Na… gal tu? – Tebesišypsodamas jis drąsinamai mostelėjo dailiai šviesiaplaukei mergaitei. – Pasakyk savo vardą ir kaip jautiesi dėl to, kas atsitiko.

Mergaitė susijaudinusi atsistojo.

– Aš esu Sju Karson ir… ėėė… – Ji giliai įkvėpė ir narsiai prisipažino: – Ir jaučiuosi išsigandusi. Nes maniakas, kad ir kas jis būtų, tebevaikšto laisvėje. Kitą kartą jo auka galiu tapti aš. – Ji atsisėdo.

– Ačiū, Sju. Neabejoju, kad daugelis klasės draugų irgi nerimauja. Kaip supratau, kai kurie jūsų buvote ten, kai įvyko tragedija?

Mokiniai muistėsi, girgždėjo suolai. Atsistojo Taileris Smolvudas, iššiepė baltus dantis.

– Dauguma mūsų ten buvome, – atsakė jis ir nukreipė žvilgsnį į Stefaną. Elena matė, kad ir kiti seka jo žvilgsnį. – Nuėjau ten iškart, kai Bonė surado kūną. Man neramu dėl bendruomenės. Gatvėmis vaikšto pavojingas žudikas, ir kol kas niekas nesiima jo sulaikyti. Be to… – Taileris nutilo.

Elena pajuto, kad Karolina davė jam ženklą liautis. Ji atmetė žvilgančius kaštoninius plaukus ir, Taileriui sėdantis, perkėlė koją ant kojos.

– Gerai, ačiū. Taigi dauguma jūsų ten buvote. Dėl to jums dar sunkiau. Ką pasakys ta, kuri surado kūną? Ar Bonė čia? – Mokytojas apsidairė.

Bonė lėtai pakėlė ranką ir atsistojo.

– Manau, aš suradau kūną, – tarė ji. – Turiu omeny, pirmoji supratau, kad jis tikrai negyvas, o ne apsimeta.

Alarikas Zalcmanas, regis, mažumėlę nustebo.

– Ne apsimeta? Ar jis dažnai apsimesdavo negyvas?

Pasigirdo kikenimas, ir mokytojo veide vėl nušvito berniokiška šypsena. Elena pažvelgė į Stefaną, šis raukėsi.

– Ne, ne, – atsakė Bonė. – Suprantat, jis buvo auka. Vaiduoklių namuose. Taigi jis, šiaip ar taip, buvo kruvinas, ištepliotas netikru krauju. Iš dalies ir aš kalta, nes jis nenorėjo to kraujo, bet aš pasakiau, kad taip reikia. Jis turėjo būti Kruvinasis lavonas. Bet vis kartojo, kad tai per daug bjauru, kol atėjo Stefanas ir juodu susiginčijo… – ji nutilo. – Norėjau pasakyti, mes jį įkalbėjome, ir jis galiausiai sutiko, paskui buvo atidaryti Vaiduoklių namai. Netrukus pamačiau, kad jis nesisėda ir negąsdina vaikų, kaip buvo sutarta, tada priėjau paklausti, kas negerai. Jis neatsakė. Jis tik… jis tik spoksojo į lubas. Paliečiau jį… tai buvo siaubinga. Jo galva lyg kryptelėjo. – Bonės balsas suvirpėjo. Ji nutilo, nurijo seilę.

Elena, Stefanas su Metu ir dar pora vaikų atsistojo. Elena priėjo prie Bonės.

– Bone, nesijaudink. Bone, nereikia; nusiramink.

– Visos mano rankos buvo kruvinos. Visur buvo kraujas, tiek daug kraujo… – Bonė isteriškai šniurkštelėjo.

– Gerai, gana, – tarė Alarikas Zalcmanas. – Užjaučiu; nenorėjau tavęs taip jaudinti. Bet, manau, kada nors ateityje turėsi apmąstyti šiuos jausmus. Aišku, tai buvo slegianti patirtis.

Jis atsistojo ir ėmė žingsniuoti rato viduriu nervingai grąžydamas rankas. Bonė vis dar tyliai šniurkščiojo.

– Žinot, – tarė jis, vėl plačiai berniokiškai išsišiepdamas. – Norėčiau, kad mūsų – mokytojo ir mokinių – santykius pradėtume gražiai, be visos šios įtampos. Gal šįvakar ateitumėt pas mane, ir mes laisvai pasišnekėsim? Susipažinsim, pasikalbėsim apie tai, kas įvyko. Jei norite, galit atsivesti draugų. Ar tiks?

Mokiniai vėl pusę minutės tylėjo ir žiopsojo. Tada kažkas paklausė:

– Pas jus į svečius?

– Taip… Ak, užmiršau. Kvailys. Aš apsistojau Ramsių namuose Magnolijų gatvėje. – Jis užrašė ant lentos adresą. – Ramsiai – mano draugai, jie išvažiavo atostogų ir man išnuomojo namą. Atvykau iš Šarlotesvilio, penktadienį paskambino jūsų direktorius ir paklausė, ar neperimčiau pamokų. Tai mano pirmas tikras mokytojo darbas.

– O, tada viskas aišku, – tylutėliai sušnabždėjo Elena.

– Tikrai? – paklausė Stefanas.

– Na, tai ką manote? Planas tinka? – Alarikas Zalcmanas apsidairė.

Niekas nedrįso atsisakyti. Pasigirdo pavieniai „taip“ ir „žinoma“.

– Puiku, vadinasi, sutarta. Aš parūpinsiu užkandžių, ir mes susipažinsime. Ak, beje… – Jis atsivertė ir peržvelgė dienyną. – Nuo apsilankymo priklausys pusė semestro pažymio. – Jis pakėlė galvą ir nusišypsojo. – Dabar galit eiti.

– Na ir mokytojas, – kažkas burbtelėjo Elenai einant pro duris.

Bonė sekė jai įkandin, bet Alarikas Zalcmanas pašaukė ją.

– Gal pasisakę mokiniai galėtų trumpam pasilikti?

Stefanas irgi išėjo.

– Paklausiu dėl futbolo treniruočių, – tarė jis. – Tikriausiai nebus, bet dėl visa ko patikrinsiu.

Elena susirūpino.

– O jei bus, manai, pajėgsi treniruotis?

– Man viskas gerai, – išsisuko Stefanas. Bet Elena pastebėjo, kad jo skruostai įdubę, o judesiai tokie, lyg skaudėtų kūną. – Susitiksim prie tavo spintelės, – pasakė jis.

Elena linktelėjo. Priėjusi prie spintelės pamatė su dviem mergaitėmis plepančią Karoliną. Trys poros akių sekė kiekvieną Elenos judesį dedant knygas, bet kai Elena pakėlė galvą, dvi iš jų ūmai nusisuko. Tik Karolina stebeilijo pakreipusi galvą ir kažką kuždėjo draugėms.

Elena nebeištvėrė. Trinktelėjo dureles ir nužygiavo tiesiai prie trijulės.

– Labas, Beke, labas, Šeila, – pasisveikino. Paskui išrėžė: – Labas, Karolina.

Bekė su Šeila sumurmėjo „labas“ ir sukruto eiti. Elena nė neatsigręžė pažiūrėti, kaip jos sliūkina. Spigino Karolinai į akis.

– Kas vyksta? – paklausė.

– Kas vyksta? – Buvo matyti, jog Karolina mėgaujasi sugluminusi Eleną. – Kur kas vyksta?

– Ką rezgi, Karolina? Neapsimetinėk, žinau, kad rezgi. Kiaurą dieną žmonės manęs vengia, tarsi sirgčiau maru, o tu atrodai taip, lyg būtum laimėjusi loterijoj. Ką pridirbai?

Nekaltai klausiama išraiška išnyko nuo Karolinos veido, ji klastingai išsišiepė.

– Jau mokslo metų pradžioje sakiau tau, Elena, kad šiemet viskas bus kitaip, – atkirto ji. – Perspėjau, kad tavo karaliavimas baigiasi. Bet tai ne mano darbas. Tai, kas vyksta, tėra natūrali atranka. Džiunglių įstatymas.

– Tai kas gi vyksta?

– Na, tarkim, viešas pasirodymas su žudiku gali pakenkti socialiniam statusui.

Elenai suspaudė krūtinę, lyg Karolina būtų smogusi. Vos susiturėjo netrenkusi Karolinai. Paskui, tvinkčiojant smilkiniams, iškošė:

– Tai netiesa. Stefanas nieko nenužudė. Policija jį apklausė ir paleido.

Karolina gūžtelėjo. Dabar jos šypsena buvo globėjiška.

– Elena, pažįstu tave nuo vaikų darželio, – tarė ji. – Taigi dėl tų senų laikų duosiu tau patarimą: mesk Stefaną. Jei tuoj pat tai padarysi, gal ir netapsi raupsuotąja. Antraip gali nusipirkti varpelį, kad vaikščiodama perspėtum kitus.

Įniršis sukaustė Eleną, Karolina nusigręžė ir nuėjo, o jos kaštoniniai plaukai krito bangomis ant pečių. Pagaliau Elena atga-vo žadą.

– Karolina. – Ši atsisuko. – Eisi šiandien į vakarėlį pas Ramsius?

– Tikriausiai. O ką?

– Ir aš ten būsiu. Su Stefanu. Pasimatysim džiunglėse. – Dabar nusigręžė Elena.

Didingai nužingsniuoti šiek tiek sutrukdė koridoriaus gale pasirodžiusi liekna, tamsi žmogysta. Elena kluptelėjo, bet priartėjusi atpažino Stefaną.

Išspaudė dirbtinę šypseną ir kartu su juo eidama iš mokyklos dirstelėjo į spinteles.

– Tai treniruotės nebus? – pasiteiravo ji.

Stefanas linktelėjo.

– Kas nutiko? – sukuždėjo jis.

– Nieko. Paklausiau Karolinos, ar šįvakar ateis į vakarėlį. – Elena atsilošusi pažvelgė į pilką nykų dangų.

– Apie tai ir kalbėjotės?

Elena prisiminė, ką Stefanas jai pasakojo savo kambaryje. Jis regi ir girdi geriau už žmones. Ar taip gerai, kad išgirdo, kas kalbama už dvylikos metrų?

– Taip, – atkakliai tvirtino ji apžiūrinėdama debesis.

– Dėl to taip supykai?

– Taip, – tuo pačiu tonu pakartojo.

Juto Stefano žvilgsnį.

– Elena, tai netiesa.

– Na, jei skaitai mano mintis, tai ko kamantinėji?

Jie stovėjo vienas priešais kitą. Stefanas įsitempęs, kietai suspaudęs lūpas.

– Nekamantinėčiau, bet tu pati reikalauji nuoširdumo.

– Tiek to. Karolina kaip paprastai prikibo ir ėmė laidyti liežuvį dėl žmogžudysčių. Na ir kas? Kam tau žinoti?

– Todėl, – tiesiai, šiurkščiai atrėmė Stefanas, – kad ji gali būti teisi. Ne dėl žmogžudysčių, o dėl tavęs. Dėl mudviejų. Turėjau susiprotėti, kad taip nutiks. Ne ji viena taip mano, tiesa? Visą dieną jutau priešiškumą ir baimę, bet buvau per daug pavargęs, kad kreipčiau dėmesį. Jie mano, kad aš žudikas, ir lieja pyktį ant tavęs.

– Man tas pat, ką jie mano! Jie klysta, ir galų gale tai supras. Paskui viskas bus kaip buvę.

Stefanas liūdnai šyptelėjo puse lūpų.

– Tu tikrai tuo tiki? – Jis sunerimęs nusigręžė. – O jei taip nebus? Jei eis vis blogyn?

– Ką nori pasakyti?

– Gal būtų geriau… – Stefanas giliai įkvėpė ir atsargiai kalbėjo toliau: – Gal būtų geriau, jei kurį laiką nesimatytume. Jie nutars, kad mudu nebedraugaujam, ir atstos nuo tavęs.

Elena įdėmiai pažvelgė.

– Tu įstengtum? Nežinia kiek laiko nematyti manęs, nesikalbėti su manim?

– Jei reikėtų – taip. Galėtume apsimesti, kad išsiskyrėme. – Stefanas tvirtai sukando dantis.

Elena vėl pažiūrėjo jam į akis. Tada priėjo taip arti, kad beveik prisilietė. Stefanas žvelgė į ją iš viršaus.

– Paklausyk, – tarė ji. – Tik su viena sąlyga galėčiau paskelbti mokyklai, kad išsiskyriau su tavim. Jei pasakytum, kad manęs nemyli ir nebenori matyti. Pasakyk man tai, Stefanai, dabar pat. Pasakyk, kad nebenori būti su manim.

Jis liovėsi kvėpavęs. Tik žvelgė į ją smaragdų, malachito ir bugienio žalumo katės akimis.

– Pasakyk, – spyrė ji. – Stefanai, pasakyk, kad aš tau nereikalinga. Pasakyk…

Sakinys nutrūko, kai Stefano lūpos prigludo prie josios.

6

Stefanas sėdėjo Gilbertų svetainėje ir mandagiai pritarė viskam, ką sakė teta Džudita. Moteriškei buvo nejauku; nereikėjo skaityti minčių, kad tai suprastum. Bet ji stengėsi, stengėsi ir Stefanas. Jis troško, kad Elena būtų laiminga.

Elena. Net ir nežiūrėdamas jis juto ją stipriau už visus kitus kambaryje. Jos gyvybingumas smelkėsi į jį kaip saulės spinduliai pro užmerktus vokus. O kai jis leisdavo sau pažvelgti į ją, kaskart maloniai nustebdavo.

Jis be galo ją mylėjo. Nebematė joje Katerinos; beveik užmiršo, kokia ji panaši į mirusią mylimąją. Šiaip ar taip, jos daug kuo skyrėsi. Tokie pat šviesūs plaukai, kreminė oda, subtilūs bruožai, bet tuo panašumas ir baigėsi. Elenos akys, židinio šviesoje violetinės, bet paprastai tamsiai mėlynos kaip lazuritas, ne baugščios ir ne vaikiškos kaip Katerinos. Anaiptol – jos tarsi langai į sielą, plyksinčią karšta liepsna. Elena yra Elena, ir jos paveikslas išstūmė iš Stefano širdies švelnią Katerinos šmėklą.

Bet ta pati Elenos galia kėlė pavojų jų meilei. Praėjusią savaitę, kai ji pasiūlė jam savo kraujo, jis nepajėgė atsispirti. Žinoma, be jo būtų miręs, bet dabar užtraukė pavojų Elenai. Šimtąjį kartą nukreipęs į ją žvilgsnį ieškojo pokyčių. Ar kreminė oda nepasidarė baltesnė? Ar jos žvilgsnis netapo šaltesnis?

Dabar jie turės būti atsargesni. Jis turės būti atsargesnis. Dažnai maitintis gyvūnais, kad nekiltų pagundų. Nieku gyvu neleisti, kad poreikis taptų per stiprus. Vien apie tai pagalvojęs pajuto alkį. Viršutinį žandikaulį nusmelkė aštrus, deginantis skausmas, jis atsiliepė ir venose bei kapiliaruose. Dabar jam reikėtų būti miške – klausa tokia jautri, išgirstų menkiausią sausos šakelės trakštelėjimą, raumenys pasirengę medžioklei, – o ne sėdėti prie židinio stebint melsvas gysleles ant Elenos kaklo.

Pasukusi liauną kaklą Elena pažvelgė į Stefaną.

– Nori šįvakar į vakarėlį? Galėtume pasiskolinti tetos automobilį, – tarė ji.

– Bet prieš tai pavakarieniautum su mumis, – greitai įsiterpė Džudita.

– Pakeliui ką nors nučiupsim.

Stefanas suprato, kad Elena turi omeny save. Jis pats prireikus gali sukramtyti ir praryti įprastą maistą, bet jis jam neduoda jokios naudos ir seniai nebeskanus. Dabar Stefanas… išrankesnis. Jei jie nueis į vakarėlį, jis dar kelias valandas kęs alkį. Bet pritariamai linktelėjo Elenai.

– Jei tu taip nori, – atsakė.

Ji norėjo; trokšte troško. Stefanas iškart tai suprato.

– Tai gerai, eisiu persirengti.

Stefanas palydėjo ją iki laiptų.

– Apsivilk ką nors aukštu kaklu. Megztinį, – sušnibždėjo jis.

Elena pro duris pažvelgė į tuščią svetainę ir pasakė:

– Viskas gerai. Jos jau beveik užgijusios. Matai? – Ji pakreipė galvą ir nusmaukė nėrinių apykaklę.

Stefanas pakerėtas žiūrėjo į dvi žaizdeles ant lygios odos. Jos buvo šviesiai vyšninės, kaip smarkiai praskiestas vynas. Sukando dantis ir prisivertė nusigręžti. Ilgiau pažiūrėjęs gali išprotėti.

– Ne tai turėjau galvoje, – šiurkščiai tarė.

Spindintis plaukų šydas užkritęs paslėpė žaizdeles.

– Ak.

– Prašau!

Jiems įėjus, visi nutilo. Elena pažvelgė į smalsias, stebinčias akis ir budrius veidus. Paprastai ją pasitikdavo ne tokie žvilgsniai.

Duris jiems atidarė mokinys. Alariko Zalcmano niekur nebuvo matyti. Ant baro kėdės sėdėjo Karolina demonstruodama dailias kojas. Ji pašaipiai dirstelėjo į Eleną ir kažką šnipštelėjo berniukui dešinėje. Šis nusijuokė.

Elena juto, kaip ima rausti, o šypsotis tenka per prievartą. Pažįstamas balsas pakvietė:

– Elena, Stefanai! Čionai.

Ji pradžiugo išvydusi Bonę, Mereditę ir Edį Gofą, sėdinčius kampe ant sofutės. Elena su Stefanu įsitaisė priešais ant didelės otomanės, ir pokalbiai kambaryje pamažu atgijo.

Nebyliu susitarimu niekas neužsiminė apie nedraugišką Elenos ir Stefano sutikimą. Elena nusprendė apsimesti nieko nepastebėjusi.

Bonė su Meredite ją palaikė.

– Puikiai atrodai, – nuoširdžiai tarė Bonė. – Man baisiai patinka tas raudonas megztukas.

– Ji tikrai žavi. Ar ne, Edi? – paklausė Mereditė, ir Edis šiek tiek sutrikęs pritarė.

– Tai pakvietė ir jūsų klasę, – Elena pasakė Mereditei. – Tikėjausi, būsim tik mes.

– Nežinau, ar pakvietė tinkamas žodis, – sausai atsakė Mereditė. – Juk už dalyvavimą pelnysim pusę pažymio.

– Manai, jis rimtai? Negali būti, – įsiterpė Edis.

Elena gūžtelėjo.

– Man tai nuskambėjo rimtai. O kurgi Rėjus? – paklausė ji Bonės.

– Rėjus? Ak, Rėjus. Nežinau, tikriausiai kur nors netoliese. Čia daug žmonių.

Tai buvo tiesa. Ramsių svetainė buvo pilna, kiek Elena matė, svečiai būriavosi valgomajame, prieškambaryje ir virtuvėje. Vaikštantieji už nugaros alkūnėmis braukė jai per galvą.

– Ko Zalcmanas iš tavęs norėjo? – smalsavo Stefanas.

– Alarikas, – rimtai pataisė Bonė. – Jis prašė vadinti jį Alariku. Ak, tiesiog buvo malonus. Jautėsi kaltas dėl to, kad privertė mane dar kartą išgyventi tą siaubą. Jis gerai nežinojo, kaip žuvo ponas Taneris, ir nenutuokė, kad aš tokia jautri. Žinoma, jis pats neįtikėtinai jautrus, todėl supranta, kaip jaučiuosi. Jis – Vandenis.

– Su kylančiu Mėnuliu, – vos girdimai tarė Mereditė. – Bone, juk netiki tomis nesąmonėmis, ką? Jis mokytojas; neturėtų kvailinti mokinių.

– Jis nieko nekvailino! Lygiai tą patį pasakė ir Taileriui su Sju Karson. Sakė, kad turėtume susiburti į palaikymo komandą arba parašyti rašinį apie tą vakarą, kad išlietume jausmus. Sakė, visi paaugliai itin pagaulūs įspūdžiams, o jis nenorėtų, kad ši tragedija ilgainiui atsilieptų mūsų gyvenimams.

– O, brolau, – pasakė Edis, o Stefanas tyčia užsikosėjo, kad neimtų kvatotis.

Vis dėlto linksma jam nebuvo, ir Bonę jis klausinėjo ne šiaip iš tuščio smalsumo. Elena tai juto; Stefanas kažką spinduliavo. Alarikui Zalcmanui jautė tą patį, ką dauguma mokinių šiame kambaryje jautė Stefanui. Nepasitikėjimą ir nerimą.

– Keista, kad jis apsimetė, jog mintis apie vakarėlį jam netikėtai kilo per mūsų pamoką, – Elena nesąmoningai atsiliepė į neištartus Stefano žodžius. – Juk akivaizdu, kad jis tai buvo suplanavęs.

– Dar keisčiau, kad mokykla pasamdė mokytoją ir nepapasakojo, kaip žuvo jo pirmtakas, – antrino Stefanas. – Visi apie tai šnekėjo; rašė laikraščiai.

– Bet ne su visom smulkmenom, – nukirto Bonė. – Tiesą sakant, kai ko policija dar nepranešė, nes viliasi, kad tai padės sugauti žudiką. Pavyzdžiui… – ji pritildė balsą, – …žinot, ką pasakė Merė? Daktaras Feinbergas šnekėjosi su vyruku, kuris darė skrodimą, medicinos ekspertizę. Jis sakė, kad kūne visiškai nelikę kraujo. Nė lašelio.

Elena pajuto šalto vėjo gūsį, lyg vėl stovėtų kapinėse. Negalėjo išlementi nė žodžio. Bet Edis paklausė:

– Kur jis dėjosi?

– Na, tikriausiai ištekėjo ant grindų, – ramiai atsakė Bonė. – Ant altoriaus ir kitur. Dabar policija tai ir tiria. Vis dėlto neįprasta, kad lavonas liktų visai be kraujo; paprastai jis suteka į apatinę kūno dalį. Tai vadinama pomirtinėmis kraujosrūvomis. Jos panašios į dideles violetines mėlynes. Kas negerai?

– Nuo tavo neįtikėtino jautrumo tuoj apsivemsiu, – dusdama tarė Mereditė. – Gal galėtume pasišnekėti apie ką nors kita?

– Tu nebuvai visa kruvina, – pradėjo Bonė, bet Stefanas ją pertraukė:

– Ar tyrėjai jau padarė kokias nors išvadas? Ar įtaria, kas žudikas?

– Nežinau, – atsakė Bonė, paskui nusišypsojo. – Tiesa, Elena, sakei, tu žinai…

– Užsičiaupk, Bone! – apimta nevilties sušuko Elena. Vargu ar rasi netinkamesnę vietą tai aptarti negu pilnas Stefano nekenčiančių žmonių kambarys.

Bonė išplėtė akis, linktelėjo ir nurimo.

Bet Elena negalėjo nurimti. Stefanas nenužudė pono Tanerio, bet tie patys įrodymai, kurie vedė prie Deimono, gali vesti ir prie jo. Be to, niekas, išskyrus ją ir Stefaną, nenutuokia, kad egzistuoja Deimonas. Jis tūno šešėliuose. Laukia kitos aukos. Galbūt Stefano – arba jos.

– Man karšta, – ūmai tarė ji. – Eisiu pasižiūrėti, ko paruošė Alarikas.

Stefanas irgi pakilo, bet Elena mostelėjo jam likti. Iš bulvių traškučių ir punšo jam jokios naudos. O ji norėjo kelias minutes pabūti viena, apsidairyti, susikaupti.

Būdama su Meredite ir Bone Elena jautėsi apgaulingai saugi. Nutolusi nuo jų vėl pamatė, kad mokiniai į ją dėbčioja arba atgręžia nugaras. Ji tyčia įžūliai žingsniavo per minią, atlaikydama piktus žvilgsnius. Aš juk įžymybė, pamanė. Taigi galiu elgtis akiplėšiškai.

Elena buvo alkana. Ramsių valgomajame buvo paruošta pasakiškų užkandžių. Elena pasiėmė popierinę lėkštę ir, nekreipdama dėmesio į žmones aplink balinto ąžuolo stalą, įsimetė porą morkų šiaudelių. Neketino kalbinti mokinių, nebent jie prašnektų pirmi. Susitelkė į vaišes, pasilenkusi įsidėjo sūrio ir trapučių, demonstratyviai apžiūrinėdama stalą pasiskynė vynuogių.

Elenai pavyko prikaustyti visų žvilgsnius – suprato nė nepakėlusi akių. Ji įsikando sūrio vėrinuką ir, laikydama tarp dantų, nusigręžė nuo stalo.

– Gal galėčiau atsikąsti?

Iš nuostabos Elena išpūtė akis ir sustingo. Galva ūžė, ji nesusigaudė, kas vyksta, pasijuto bejėgė, pažeidžiama. Nors ir neįstengė logiškai mąstyti, viską aiškiai matė: tamsias akis, užimančias regos lauką, du ilgus pirštus, laikančius ją už smakro, užuodė odekolono kvapą. Deimonas grakščiai pasilenkė ir atsikando sūrio vėrinuko.

Tą akimirką tarp jų lūpų tebuvo keli milimetrai. Jis vėl pasilenkė, bet Elena atitoko, metėsi atgal, numovė ir numetė skrudintos duonos gabalėlį. Deimonas neįtikėtinai mikliai sugavo jį.

Jis nenuleido nuo jos akių. Pagaliau Elena atgavo žadą, tik nenumanė, ką pasakys. O gal ims klykti. Perspės šiuos žmones, kad bėgtų į naktį. Širdis daužėsi kaip kūjis, akyse mirguliavo.

– Ramiai, ramiai. – Deimonas paėmė iš jos lėkštę ir sugriebė už riešo. Laikė švelniai, kaip Merė čiuopdama Stefano pulsą. Deimonas nykščiu paglostė žiopčiojančiai Elenai ranką. – Ramiai. Viskas gerai.

Ką čia veiki? svarstė ji. Vaizdas aplink atrodė kraupiai ryškus ir nenatūralus. Kaip viename košmarų, kai viskas atrodo įprastai, lyg tikrame gyvenime, bet staiga nutinka keisčiausias dalykas. Deimonas juos visus išžudys.

– Elena? Ar gerai jauties? – Ją už peties laikė ir kalbino Sju Karson.

– Turbūt ji kuo nors užspringo, – paleisdamas Elenos riešą atsakė Deimonas. – Bet dabar atsigavo. Gal supažindintum mus?

Jis visus juos išžudys…

– Elena, čia Deimonas, hmm… – Sju atsiprašomai mostelėjo, ir Deimonas prisistatė pats.

– Smitas. – Kilstelėjo popierinį puoduką. – Į sveikatą.

– Ką čia veiki? – sušnabždėjo Elena.

– Jis studentas, – paaiškino Sju, kai suprato, kad Deimonas nesiruošia atsakyti. – Iš Virdžinijos universiteto, tiesa? Viljamo ir Merės?

– Ir iš ten, – patvirtino Deimonas tebežiūrėdamas į Eleną. Į Sju nė nežvilgtelėjo. – Mėgstu keliauti.

Viskas stojo į vietas, bet dabar Eleną apėmė šiurpas. Aplink stoviniavo žmonės, tad ji negalėjo laisvai elgtis. Bet kaip tik dėl to buvo saugi. Deimonas kažkodėl žaidė žaidimą, apsimetinėjo vienu svečių. Ir kol maskaradas tęsis, visiems matant jis nedrįs jos liesti. Bent taip Elena vylėsi.

Žaidimas. Bet taisykles nustatė jis. Jis stovėjo Ramsių valgomajame ir žaidė su ja.

– Jis čia užsuko tik porai dienų, – paslaugiai dėstė Sju. – Aplankyti… draugų, taip sakei? Ar giminaičių?

– Taip, – patvirtino Deimonas.

– Tau sekasi – gali kada panorėjęs išvažiuoti, – tarė Elena. Nesuprato, kas ją apsėdo, kad panoro jį demaskuoti.

– Sėkmė su tuo mažai susijusi, – pasakė Deimonas. – Mėgsti šokti?

– Ką studijuoji?

Jis išsišiepė.

– Amerikos folklorą. Ar žinai, kad apgamas ant kaklo reiškia turtus? Neprieštarausi, jei pasižiūrėsiu?

– Aš prieštarausiu. – Balsas suskambo Elenai už nugaros. Aiškus, ramus ir tylus. Elena tik kartą buvo girdėjusi Stefaną kalbant šitokiu tonu: kai jis kapinėse užklupo Tailerį, mėginantį ją išprievartauti. Deimono pirštai sustingo, ir Elena, išsivadavusi nuo kerų, pasitraukė.

– Ar tu čia sprendi? – paklausė Deimonas.

Broliai stovėjo vienas priešais kitą po žalvariniu sietynu, skleidžiančiu silpną mirgančią geltoną šviesą.

Elena suvokė, kad jos mintys klojasi sluoksniais. Visi stebeilija; čia turbūt įdomiau nei filme… Stefanas, pasirodo, aukštesnis… Bonė su Meredite spėlioja, kas čia vyksta… Stefanas įpykęs, bet vis dar silpnas, jam skauda… Jei dabar puls Deimoną, pralaimės…

Visų šių žmonių akivaizdoje. Staiga jai toptelėjo. Štai ko Deimonas čia atėjo – priversti Stefaną pulti be aiškios dingsties. Kad ir kas paskui nutiks, laimės Deimonas. Jei Stefanas jį išvys, tik patvirtins esąs „linkęs smurtauti“. Pakurstys savo kaltintojus. O jei pralaimės…

Jam kainuos gyvybę, suprato Elena. Ak, Stefanai, jis dabar daug stipresnis; būk geras, nedaryk to. Nežaisk jo žaidimo. Jis trokšta tave nužudyti; tik ir ieško progos.

Ji prisivertė judėti, nors kūnas buvo sustiręs ir nesavas kaip marionetės.

– Stefanai, – ji suėmė šaltas mylimojo rankas, – važiuojam namo.

Po oda jo kūne pajuto lyg elektros srovę tekančią įtampą. Tą akimirką Stefanas matė tik Deimoną, akys žėrėjo it liepsna, atsispindinti nuo durklo ašmenų. Tokio jo Elena nepažino. Stefano nusiteikimas ją gąsdino.

– Stefanai! – sušuko ji taip, lyg jis būtų pasiklydęs rūke, o ji negalėtų jo rasti. – Stefanai, būk geras!

Elena jautė, kaip jis pamažu atsipeikėja, atsidūsta, kūnas atsipalaiduoja, įniršis blėsta. Stefanas atsigręžė ir išvydo ją.

– Gerai, – švelniai atsakė žvelgdamas jai į akis. – Važiuojam.

Einant Elena jo nepaleido, viena ranka spaudė plaštaką, kita įsikibo į parankę. Sukaupus visą valią jai pavyko neatsigręžti, nors dilgsėjo nugarą ir kūnas ėjo pagaugais, tarsi laukiant peilio dūrio.

Tik išgirdo žemą, pašaipų Deimono balsą:

– Ar girdėjai, kad rusvaplaukės bučinys pagydo nuo pūslelinės?

Tada džiugiai nusikvatojo Bonė.

Prie durų jie pagaliau sutiko šeimininką.

– Taip greitai išeinat? – nusistebėjo Alarikas. – Net nespėjau su jumis pasišnekėti.

Jo žvilgsnis buvo nekantrus ir priekaištingas, lyg šuns, puikiai žinančio, kad jo neišves pasivaikščioti, bet vis vien vizginančio uodegą. Eleną apėmė nerimas dėl mokytojo ir visų kitų. Jiedu su Stefanu paliko juos Deimonui.

Galėjo tik viltis, kad šis norės tęsti maskaradą. Kol kas reikia išvesti Stefaną, iki nespėjo apsigalvoti.

– Prastai jaučiuos, – paaiškino ji, pasiėmusi nuo otomanės rankinę. – Atleiskit. – Elena dar stipriau suspaudė Stefano ranką. Nedaug trūko, kad jis apsisuktų ir grįžtų į valgomąjį.

– Labai gaila, – pasakė Alarikas. – Viso geriausio.

Žengdama per slenkstį Elena pastebėjo į rankinės kišenėlę įkištą violetinio popieriaus skiautę. Negalvodama ištraukė ir išlankstė, o mintys sukosi apie kitus dalykus.

Tai buvo laiškelis, rašytas paprasta, aiškia, nepažįstama rašysena. Tik trys eilutės. Perskaičius jas po kojomis susiūbavo žemė. To jau per daug; ji nebeištvers.

– Kas ten? – paklausė Stefanas.

– Nieko. – Elena įkišo popierėlį į kišenę ir suglamžė. – Nieko, Stefanai. Eime.

Jie žengė į šaltą lietų.

7

– Kitą kartą, – tyliai tarė Stefanas, – neišeisiu.

Elena suprato, kad jis kalba rimtai, ir susirūpino. Bet stengėsi likti rami, tad nusprendė nesiginčyti.

– Jis ten buvo, – pasakė ji. – Paprastuose namuose, pilnuose paprastų žmonių, tarsi turėtų teisę ten būti. Nemaniau, kad išdrįs.

– Kodėl gi ne? – su kartėliu tarė Stefanas. – Ir aš ten buvau, paprastuose namuose, pilnuose paprastų žmonių, tarsi turėčiau teisę ten būti.

– Ne tai turėjau galvoj. Tiesiog vienintelį kartą viešumoje jį mačiau Vaiduoklių namuose, tada jis dėvėjo kaukę ir vilkėjo kostiumą, buvo tamsu. Anksčiau jis lankydavosi tik ten, kur nebūdavo žmonių, pavyzdžiui, sporto salėje aną vakarą, kai likau viena, arba kapinėse…

Vos ištarusi paskutinius žodžius suprato padariusi klaidą. Ji dar nebuvo pasakojusi Stefanui, kaip prieš tris dienas ėjo ieškoti Deimono. Stefanas sukluso.

– Kapinėse?

– Taip… Tą dieną, kai mes su Bone ir Meredite pabėgom. Tikriausiai mus išgąsdino Deimonas. Ten daugiau nieko nebuvo, tik mes trys.

Kodėl ji jam meluoja? Tylus balselis galvoje niūriai atsakė, kad antraip Stefanas vėl pratrūktų. Jei tik sužinotų, ką Deimonas jai pasakė, kuo grasino, turbūt nebesusilaikytų.

Nieku gyvu negaliu jam to pasakoti, sukrėsta galvojo Elena. Nei apie aną kartą, nei apie tai, ką dar Deimonas jai padarys. Jei puls Deimoną, Stefanas žus.

Vadinasi, jis nieko nesužinos, pasižadėjo ji. Kad ir ko tektų griebtis, neleisiu jiems dėl manęs susikauti. Nė už ką.

Eleną nukrėtė šiurpas. Prieš penkis šimtus metų Katerina mėgino juos sutaikyti, bet viskas baigėsi mirtina dvikova. Ji nepadarys tos pačios klaidos. Katerina elgėsi kvailai ir vaikiškai. Tik neprotingas vaikas gali nusižudyti vildamasis, kad du varžovai taps draugais. Tai buvo baisiausia šios graudžios istorijos klaida. Dėl jos Stefano ir Deimono varžybos virto nenumaldoma neapykanta. Be to, Stefanas visą gyvenimą jautė kaltę; dėl Katerinos kvailumo ir silpnumo jis kaltino save.

Mėgindama pakeisti temą Elena paklausė:

– Manai, kas nors jį pakvietė?

– Akivaizdu – juk jis ten buvo.

– Vadinasi, tai tiesa. Tokie kaip jūs į namus gali įeiti tik pakviesti. Bet Deimonas nekviestas pateko į sporto salę.

– Todėl, kad sporto salėje žmonės negyvena. Tai viena sąlyga. Nesvarbu, ar tai namas, palapinė ar butas virš parduotuvės – jei ten valgo ir miega žmonės, mes negalim įeiti nekviesti.

– Bet aš tavęs nekviečiau pas save.

– Kvietei. Tą pirmą vakarą, kai parvežiau tave namo, atidarei duris ir linktelėjai. Nebūtina kviesti žodžiu. Užtenka ketinimo. Ir nebūtinai turi pakviesti tų namų gyventojas. Gali būti ir svečias.

Elena susimąstė.

– O jei tai gyvenamasis laivas?

– Tas pat. Nors tekantis vanduo jau savaime gali būti kliūtis. Kai kurie mūsų nepajėgia jos įveikti.

Staiga Elena aiškiai prisiminė, kaip jos su Meredite ir Bone dūmė prie Vikerio tilto. Nes nuojauta jai pakuždėjo, kad anapus upės jos bus saugios.

– Tai štai kodėl, – sušnabždėjo Elena.

Vis dėlto liko neaišku, kaip ji tai suprato. Atrodė, tą mintį jai įteigė kažkas iš šalies. Paskui Elena suvokė dar šį tą.

– Tu pervedei mane per tiltą. Vadinasi, gali pereiti tekantį vandenį.

– Todėl, kad esu silpnas. – Jis tai pasakė ramiai, abejingai. – Juokinga, bet kuo stipresnės Galios, tuo labiau saisto tam tikri apribojimai. Kuo labiau priklausai tamsai, tuo stipriau tave varžo jos taisyklės.

– Kokių dar esama taisyklių? – pasidomėjo Elena. Jos galvoje brendo planas. Ar bent jau viltis jį sukurti.

Stefanas pažvelgė į ją.

– Tikrai, – tarė. – Turbūt tau laikas išgirsti. Kuo daugiau žinosi apie Deimoną, tuo daugiau galimybių turėsi apsisaugoti.

Apsisaugoti? Galbūt Stefanas numano daugiau, nei ji įsivaizduoja. Jam įsukus į šalutinę gatvelę ir sustabdžius automobilį, Elena pasakė:

– Gerai. Tai gal man reikėtų apsirūpinti česnakais?

Stefanas nusijuokė.

– Nebent nori tapti nepopuliari. Vis dėlto kai kurie augalai padeda. Pavyzdžiui, verbena. Ta žolelė neva saugo nuo kerų ir padeda išsaugoti blaivų protą, kai prieš tave naudojamos Galios. Žmonės ją nešiodavo ant kaklo. Bonei tai patiktų; druidams ši žolelė buvo šventa.

– Verbena, – pakartojo Elena dėmėdamasi naują žodį. – Kas dar?

– Ryški šviesa arba tiesioginiai saulės spinduliai kelia skausmą. Dėl to mes kartais pakeičiam orą.

– Pastebėjau, – sušuko Elena. – Ir Deimonas tai sugeba?

– Tikriausiai. Norint valdyti gamtos stichijas reikia nepaprastos jėgos, bet ji leidžia vaikščioti dieną. Kol debesuota, mums net nereikia nešioti saulės akinių.

– Supratau, – tarė Elena. – O kaip… kryžiai ir panašūs dalykai?

– Neveiksmingi, – atsakė Stefanas. – Nebent kryžių laikantis žmogus tikės esąs saugus, tada pasipriešinimas labai sustiprės.

– Hmm… sidabrinės kulkos?

Stefanas sukikeno.

– Jos – vilkolakiams. Kiek girdėjau, sidabras jiems iš viso nepatinka. Maniškiams patikrinta priemonė – medinis kuolas į širdį. Yra ir kitų daugiau ar mažiau veiksmingų būdų: sudeginti, nukirsti galvą, įkalti į smilkinius vinis. O visų geriausia…

– Stefanai! – Eleną išgąsdino vienatvės ir kartėlio išraiška jo veide. – O kaip virtimas gyvūnais? – paklausė ji. – Anksčiau sakei, kad turėdamas užtektinai Galių gebi tai padaryti. Jei Deimonas gali pasiversti kokiu tik nori gyvūnu, kaip mums jį atpažinti?

– Ne bet kokiu. Tik vienu, daugių daugiausia dviem. Net ir turėdamas šitiek Galių vargu ar galėtų įgyti daugiau pavidalų.

– Vadinasi, ieškosime varno.

– Teisingai. Stebint paprastus gyvūnus galima suprasti, kad jis netoliese. Dažniausiai mes jiems nepatinkam; jie jaučia, kad mes – medžiotojai.

– Jangdzė lojo ant to varno. Tarsi būtų žinojęs, kad jis blogas, – prisiminė Elena. – Ak, Stefanai, – jai dar šis tas dingtelėjo, – o veidrodžiai? Neprisimenu, kad būčiau mačius jį veidrodyje.

Stefanas patylėjo. Paskui tarė:

– Pasak legendų, veidrodis atspindi į jį žvelgiančio žmogaus sielą. Todėl primityvių tautelių žmonės bijo veidrodžių; jie nuogąstauja, kad sielos neįkliūtų ir nebūtų pagrobtos. Mūsų turėtų nesimatyti veidrodyje – nes mes neturime sielų.

Stefanas lėtai palenkė galinio vaizdo veidrodėlį taip, kad Elena galėtų pažiūrėti. Blizgančiame stikle ji išvydo klaidžiojančias, neramias ir be galo liūdnas jo akis.

Elenai beliko apkabinti Stefaną.

– Myliu tave, – sušnabždėjo. Tik taip galėjo jį paguosti. Tik tai galėjo jam duoti.

Stefanas stipriau apglėbė ją, įsikniaubė į plaukus.

– Tu esi veidrodis, – sukuždėjo.

Buvo gera justi, kaip jis atsipalaiduoja, kaip nyksta įtampa, kaip jį užlieja šiluma ir nusiraminimas. Ji irgi atsipalaidavo, aprimo. Buvo taip gera, kad ji užmiršo paklausti, ką Stefanas turėjo omeny. Prisiminė tik atsisveikinant prie namų.

– Aš – veidrodis? – paklausė.

– Tu pagrobei mano sielą, – atsakė jis. – Užsirakink ir šiąnakt niekam neatidaryk durų. – Tai pasakęs išnyko.

– Elena, ačiū Dievui! – šūktelėjo teta. Elena spoksojo į ją nustebusi, ir Džudita paaiškino: – Skambino Bonė. Sakė, kad netikėtai išvažiavai iš vakarėlio, – nesulaukusi tavęs ėmiau nerimauti.

– Mes su Stefanu važinėjomės. – Elenai nepatiko tetos veido išraiška. – Ar kas nutiko?

– Ne, ne. Tik… – Teta Džudita, regis, nebežinojo, kaip užbaigti sakinį. – Elena, gal būtų geriau… jei taip dažnai nesusitikinėtum su Stefanu.

Elena nustėro.

– Ir tu?

– Ne dėl to, kad tikėčiau gandais, – patikino teta. – Bet savo pačios labui galėtum laikytis nuo jo tolėliau…

– Mesti jį? Palikti vien todėl, kad žmonės skleidžia gandus? Nepakliūti į akis šmeižikams, kad ir pati nebūčiau apšmeižta? – Pyktis teikė malonų palengvėjimą, žodžiai veržėsi Elenai iš krūtinės. – Ne, teta, nemanau, kad tai geras patarimas. Ir pati taip nepasielgtum, jei kalbėtume apie Robertą. O gal pasielgtum?!

– Elena, draudžiu su manim šnekėtis šitokiu tonu…

– Pasakiau, ką norėjau! – sušuko Elena ir kaip akis išdegusi puolė prie laiptų. Tramdė ašaras, kol atsidūrė savo kambaryje ir užsirakino. Tada krito ant lovos ir pratrūko raudoti.

Aprimusi prisivertė atsikelti ir paskambinti Bonei. Ši buvo susijaudinusi ir šneki. Kas neįprasto atsitiko jiems išėjus? Neįprasta buvo tai, kad jie išvažiavo! Ne, tas naujas vaikinas Deimonas apie Stefaną daugiau nieko nesakė; jis trumpai pasitrainiojo, o paskui dingo. Ne, Bonė nepastebėjo, ar su juo dar kas nors išėjo. O ką? Gal Elena pavydi? Žinoma, ji pajuokavo. Bet jis tikras gražuolis, tiesa? Gal net gražesnis už Stefaną, jei kam patinka tamsūs plaukai ir akys. Žinoma, jei šviesūs plaukai ir šviesiai rudos akys gražesnės…

Elena išsyk sumetė, kad Alariko Zalcmano akys šviesiai rudos.

Baigusi kalbėti prisiminė raštelį rankinėje. Reikėjo paklausti Bonės, ar kas nors buvo priėjęs prie jos rankinės. Bet juk Bonė su Meredite irgi kažkiek sukiojosi valgomajame. Tuo metu kas nors įkišo raštelį.

Vien išvydusi violetinį lapelį Elena burnoje pajuto geležies skonį. Nenorėjo į jį žiūrėti. Bet dabar, likusi viena, turėjo jį dar kartą perskaityti vildamasi, kad bus blogai supratusi turinį.

Deja. Šviesiame fone juodavo tvirtos, ryškios, kampuotos raidės.

Troškau jį paliesti. Labiau nei kurį nors kitą vaikiną. Žinau, kad ir jis to troško, bet tvardėsi. Jos žodžiai. Iš dienoraščio. Pavogto.

Kitą dieną atėjo Mereditė su Bone.

– Vakar vakare skambino Stefanas, – tarė Mereditė. – Liepė pasirūpinti, kad neitum viena į mokyklą. Šiandien jo nebus pamokose, todėl paprašė, kad mudvi su Bone užsuktume tavęs pasiimti.

– Palydėtume tave, – paantrino neabejotinai puikiai nusiteikusi Bonė. – Paglobotume. Siaubingai miela, kad jis taip sau- go tave.

– Gal ir jis Vandenis, – svarstė Mereditė. – Eime, Elena, nes jei Bonė vėl ims svaičioti apie Alariką, nudėsiu.

Elena žingsniavo tylomis, spėliodama, ką Stefanas veikia, kad negali ateiti į mokyklą. Šiandien ji jautėsi pažeidžiama ir jautri, lyg oda būtų nubruožta iki kraujo. Tai buvo viena tų dienų, kai atsiveria ašarų šliuzai.

Ant mokyklos skelbimų lentos buvo prismeigta violetinio popieriaus skiautelė.

Turėjo tai nujausti. Giliai širdyje žinojo, kad taip bus. Vagis nepasitenkins pranešęs, kad perskaitė slapčiausias jos mintis. Jis įrodys, kad gali tai paviešinti.

Elena nuplėšė nuo lentos lapelį ir suglamžė, bet dar spėjo perskaityti. Užteko vieno žvilgsnio, kad žodžiai įsirėžtų atmintyje.

Atrodo, kažkas jį labai įskaudino, ir jis negali to įveikti. Bet dar man atrodo, kad jis kažko bijo – bijo, kad neišsiaiškinčiau jo paslapties.

– Elena, kas ten? Kas atsitiko? Elena, sugrįžk!

Bonė su Meredite nusekė paskui ją iki artimiausio mergaičių tualeto. Ten, stovėdama prie šiukšlių dėžės, Elena draskė lapelį į mažiausius skutelius, alsavo taip, lyg būtų ką tik dalyvavusi lenktynėse. Jos susižvelgė ir pasuko prie tualeto kabinų.

– Gerai! – garsiai sušuko Mereditė. – Vyresniems pirmenybė. Tu! – ji atplėšė vieninteles užrakintas duris. – Išeik.

Pasigirdo šlamesys ir pasirodė suglumusi naujokė.

– Bet aš net…

– Lauk. Išeik, – paliepė Bonė. – O tu, – kreipėsi į rankas besiplaunančią mergaitę, – pastovėsi čia ir pasaugosi, kad niekas neįeitų.

– Bet kam? Ką jūs…

– Judinkis, maže. Jei kas nors įžengs pro šias duris, tu liksi kalta.

Durims užsidarius draugės atsigręžė į Eleną.

– Ginkluotas apiplėšimas! – sušuko Mereditė. – Na, Elena, duok šen.

Pusiau juokdamasi, pusiau verkdama, Elena perplėšė paskutinę popieriaus skiautelę. Troško viską joms atskleisti, bet negalėjo. Nusprendė pasakyti apie dienoraštį.

Draugės pasipiktino ne mažiau už ją.

– Tai turėjo padaryti kažkas iš dalyvavusiųjų vakarėlyje, – pagaliau pratarė Mereditė, kai kiekviena išreiškė savo nuomonę apie vagies būdą, moralę ir galimą likimą po mirties. – Galėjo būti kas tik nori. Neprisimenu, kad būčiau ką mačiusi einant prie tavo rankinės, bet juk kambarys buvo prisigrūdęs žmonių, ir vagis lengvai galėjo likti nepastebėtas.

– Bet kam reikėjo tai daryti? – įsiterpė Bonė. – Nebent… Elena, tą naktį, kai suradom Stefaną, tu kai ką užsiminei. Sakeisi žinanti, kas žudikas.

– Taip, žinau. Tik nenumanau, ar tai kaip nors susiję. Nors visko gali būti. Tai galėjo padaryti tas pats žmogus.

Bonė pasibaisėjo.

– Vadinasi, žudikas mokosi mūsų mokykloje! – Elenai papurčius galvą, ji kalbėjo toliau: – Vakarėlyje buvo vien mokiniai, išskyrus du: tą naują vaikiną ir Alariką. – Jos veido išraiška pasikeitė. – Alarikas nenužudė pono Tanerio! Anuomet jo nė nebuvo Fels Čerče.

– Tiesa. Alarikas to nepadarė. – Elena nuėjo per toli. Bonė su Meredite jau ir taip per daug žino. – Jį nužudė Deimonas.

– Tas vaikinas žudikas? Tas, kuris mane pabučiavo?

– Bone, nurimk. – Kaip visada, draugei puolus į isteriją, Elena susitvardė greičiau. – Taip, jis žudikas, ir mes visos trys turim jo saugotis. Todėl jus ir perspėju. Nieku gyvu nesikvieskit jo į svečius.

Elena, išvydusi draugių veidus, nutilo. Jos spitrijo į ją, ir akimirką Eleną apėmė bjaurus jausmas, kad draugės netiki. Kad ima abejoti jos sveiku protu.

Mereditė abejingu, ramiu balsu paklausė:

– Ar tu tuo įsitikinusi?

– Taip. Įsitikinusi. Jis žudikas, jis įmetė Stefaną į šulinį, o paskui gali ateiti ir mūsų eilė. Neišmanau, kaip jį sustabdyti.

– Tada aišku, – kilstelėdama antakius tarė Mereditė. – Nesistebiu, kad judu su Stefanu taip greitai išėjote iš vakarėlio.

Kai Elena įėjo į valgyklą, Karolina piktai išsišiepė, bet Elenai tai nerūpėjo.

Vis dėlto šis tas atkreipė jos dėmesį. Pasirodė Vikė Benet.

Vikė nelankė mokyklos nuo tos nakties, kai Metas, Bonė ir Mereditė surado ją klajojančią keliu ir kliedinčią apie miglą, akis ir kažkokias baisybes kapinėse. Patikrinę gydytojai pranešė, kad fiziškai ji beveik sveika, bet į Robertą Li Vikė vis dėlto negrįžo. Sklido šnekos, kad ją gydo psichologai.

Bet ji neatrodo pamišusi, pamanė Elena. Išbalusi, sugniuždyta ir lyg susitraukusi. Kai Elenai einant pro šalį pakėlė galvą, akys atrodė kaip išgąsdintos stirnos.

Buvo keista sėdėti prie pustuščio stalo tik su Bone ir Meredite. Paprastai mokiniai grūsdavosi, kad užsiimtų vietas prie jų trijulės.

– Šįryt nebaigėm šnekos, – priminė Mereditė. – Pasiimkit valgyti, o tada pagalvosim, ką daryti dėl tų raštelių.

– Aš nealkana, – atsainiai tarė Elena. – O ką mes galime padaryti? Jei tai Deimono darbas, nė už ką nesustabdysim. Patikėkit manim, šis reikalas ne policijai. Todėl jiems ir nepranešiau, kad žudikas jis. Nėra jokių įrodymų, be to… Bone, tu nesiklausai.

– Atsiprašau, – pasakė Bonė, spoksodama pro kairę Elenos ausį. – Bet ten dedasi keisti dalykai.

Elena atsigręžė. Prie valgyklos durų stovėjo Vikė Benet, tik nebeatrodė sugniuždyta ir nuolanki. Vylingai šypsodamasi žvalgėsi po salę, lyg vertintų padėtį.

– Na, ji atrodo keistokai, bet nepasakyčiau, kad panaši į ligonę, – pareiškė Mereditė. Tada pridūrė: – Pala.

Vikė sagstėsi megztinį. Svarbiausia, kaip ji tai darė – tyčia spragsėdama pirštais, be paliovos dairydamasi ir šypsodamasi paslaptinga šypsena, – tai jau buvo keista. Atsegusi paskutinę sagą nykščiu ir smiliumi grakščiai suėmė megztuką ir ištraukė pirma vieną, paskui kitą ranką. Numetė megztinį ant žemės.

– Tikrai keistoka, – patvirtino Mereditė.

Moksleiviai, su prikrautais padėklais einantys pro Vikę, smalsiai pažvelgdavo, net grįžtelėdavo per petį. Bet nesustodavo, kol ji nenusiavė batų.

Ji tai padarė mikliai, vienos kojos pirštais nuspyrė batelį nuo kitos kojos ir stumtelėjo. Paskui nusispyrė antrą batelį.

– Reikia ją sustabdyti, – sumurmėjo Bonė, kai Vikė pakėlė ranką prie baltos šilkinės palaidinės sagų iš netikrų perlų.

Vaikai gręžiojosi, kumščiojo vieni kitus ir mosikavo. Aplink Vikę susirinko būrelis mokinių, jie stovėjo tolėliau, kad neužstotų kitiems.

Balta šilkinė palaidinė nuvilnijo, nuplazdėjo žemėn it sužeista šmėkla. Po ja Vikė vilkėjo baltutėlį nėriniuotą apatinuką.

Valgykloje buvo girdėti tylūs šnabždesiai. Niekas nevalgė. Būrelis aplink Vikę išaugo.

Vikė santūriai šyptelėjo ir atkabino sąsagas ties liemeniu. Klostytas sijonas nukrito ant žemės. Ji išlipo iš jo ir koja paspyrė šalin.

Kažkas valgyklos gale atsistojo ir ėmė skanduoti:

– Nusirenk! Nusirenk!

Prisidėjo kiti balsai.

– Negi niekas jos nesulaikys? – niršo Bonė.

Elena atsistojo. Kai anksčiau mėgino artintis prie Vikės, ši puolė klykti ir smogė. Bet dabar, jai žengiant artyn, Vikė šyptelėjo kaip sąmokslininkė. Merginos lūpos krutėjo, bet per skandavimą Elena negirdėjo jos žodžių.

– Na, Vike. Eime, – paragino.

Vikė atmetė šviesiai rudus plaukus ir timptelėjo apatinuko petnešėlę.

Elena pasilenkė ir, pakėlusi megztinį, apgaubė liaunus merginos pečius. Prisilietus primerktos Vikės akys vėl plačiai atsivėrė lyg išgąsdintos stirnos. Mergina paklaikusiu žvilgsniu įsispoksojo į Eleną, tarsi pažadinta iš sapno. Nužvelgė save ir, regis, apstulbo. Tvirčiau apsisupusi megztiniu drebėdama ėmė trauktis atbula.

Salėje įsiviešpatavo tyla.

– Viskas gerai, – ramino ją Elena. – Eime.

Nuo jos balso Vikė krūptelėjo lyg nutrenkta elektra. Dėbtelėjo ir pratrūko:

– Tu viena jų! Mačiau tave! Tu bloga!

Ji apsigręžė ir basa išlėkė iš valgyklos palikusi suglumusią Eleną.

8

– Žinai, ką keisčiausia Vikė padarė mokykloj? Aišku, be šitų akivaizdžių dalykų, – laižydama nuo pirštų šokoladinį glajų tarė Bonė.

– Ką? – abejingai paklausė Elena.

– Tai, kad galiausiai ji liko vien su apatinuku. Lygiai tokią mes ją anuomet suradom ant kelio, tik tada ji buvo visa apdraskyta.

– Manėm, kad katės, – kramtydama paskutinį pyrago kąsnį įsiterpė Mereditė. Ji atrodė tyki ir susimąsčiusi, atidžiai žiūrėjo į Eleną. – Bet nelabai panašu.

Elena pažvelgė į ją.

– Gal Vikė įkrito į gervuogyną, – spėliojo. – Na, merginos, jei baigėt valgyt, gal norėtumėt pamatyti pirmą raštelį?

Palikusios indus kriauklėje jos užlipo į Elenos kambarį. Kai draugės skaitė raštelį, Elena pasijuto raustanti. Bonė su Meredite – geriausios jos draugės, šiuo metu gal net vienintelės. Ji ir anksčiau duodavo joms paskaityti ištraukų iš dienoraščio. Bet šįkart buvo kitaip. Ji jautėsi pažeminta kaip niekad gyvenime.

– Na? – kreipėsi Elena į Mereditę.

– Tai parašęs asmuo yra metro aštuoniasdešimties, truputį šlubuoja ir prisiklijavęs netikrus ūsus, – rimtu balsu išdėstė Mereditė. – Atleisk, – pridūrė išvydusi Elenos veidą. – Nejuokinga. Tiesą sakant, neturime už ko užsikabinti, tiesa? Raštas kaip berniuko, bet popierius atrodo moteriškai.

– Ir visas šis reikalas tarsi moteriškas, – įsiterpė Bonė sūpuodamasi ant Elenos lovos. – Aš rimtai, – gynėsi ji. – Tik moteris gali sugalvoti cituoti tau tavo pačios dienoraštį. Vyrams dienoraščiai nerūpi.

– Tu tik nenori, kad tai būtų Deimonas, – tarė Mereditė. – O aš maniau, kad tu labiau nuogąstauji, ar jis nėra pamišėlis žudikas.

– Nežinau; žudikai romantiškesni. Įsivaizduok, kaip miršti jo rankoms spaudžiant tavo kaklą. Jis tave pasmaugia, ir paskutinis dalykas, kurį matai – tai jo veidas. – Susiėmusi rankomis už gerklės Bonė žioptelėjo ir tragiškai mirusi išsitiesė ant lovos. – Štai taip, – vis dar užsimerkusi tarė.

Elena jau žiojosi sakyti: „Argi nesupranti, tai rimta“, bet tik šaižiai kvėptelėjo.

– O, Dieve! – sušuko ji ir pripuolė prie lango.

Buvo drėgna ir tvanku, tad jos atsidarė langą. Lauke ant plikų cidonijos šakų tupėjo varnas.

Elena taip trinktelėjo langą, kad net subarškėjo stiklas. Varnas dėbsojo į ją pro stiklą obsidiano spalvos akimis. Juodos blizgančios plunksnos tviskėjo vaivorykštės spalvomis.

– Kam taip pasakei? – Ji atsigręžė į Bonę.

– Ei, juk ten nieko nėra, – švelniai tarė Mereditė. – Jei neskaitysi paukščių.

Kai Elena pažvelgė į langą, medis jau buvo tuščias.

– Atsiprašau, – po akimirkos tyliai ištarė Bonė. – Tiesiog kartais viskas atrodo netikra, netgi pono Tanerio mirtis atrodo netikra. O Deimonas toks… jaudinantis. Bet pavojingas. Tikiu, kad jis pavojingas.

– Be to, jis tavęs nesmaugtų; jis perrėžtų tau gerklę, – dėstė Mereditė. – Bent jau taip jis padarė ponui Taneriui. O senukui po tiltu gerklė buvo perplėšta, tarsi jį būtų užpuolęs laukinis žvėris. – Mereditė klausiamai pažvelgė į Eleną. – Juk Deimonas neturi kokio nors gyvūno, ką?

– Ne. Nežinau. – Staiga Elena pasijuto labai pavargusi. Nerimavo dėl Bonės, dėl jos paikų žodžių padarinių.

Galiu bet ką padaryti tau ir tavo mylimiems žmonėms, prisiminė ji. Ką Deimonas galėtų padaryti dabar? Ji jo neperpranta. Kaskart, kai susitikdavo, jis būdavo vis kitoks. Sporto salėje jis šaipėsi ir tyčiojosi. Bet kitą kartą būtų galėjusi prisiekti, kad jis kalbėjo rimtai, deklamavo eiles ir kalbino ją kartu iškeliauti. Praėjusią savaitę, čaižant lediniam kapinių vėjui, buvo žiaurus ir pavojingas. Pašaipūs jo žodžiai praėjusį vakarą slėpė tą patį grasinimą. Elena negalėjo numatyti, ko jis griebsis.

Bet kad ir kas nutiktų, ji turi apsaugoti nuo jo Bonę ir Mereditę. Juolab kad negali deramai jų perspėti.

O ką ketina daryti Stefanas? Dabar jai reikia jo labiausiai pasaulyje. Kurgi jis?

Viskas prasidėjo tą rytą.

– Jei teisingai supratau, – tarė Metas, atsirėmęs į aplamdytą senutėlį fordą sedaną, kai prieš pamokas prie jo priėjo Stefanas, – nori pasiskolinti mano automobilį.

– Taip, – patvirtino Stefanas.

– Ir nori jį pasiskolinti dėl gėlių. Nori priskinti Elenai kažkokių gėlių.

– Taip.

– Ir tos ypatingos gėlės, kurių tiesiog privalai gauti, neauga šiose apylinkėse.

– Gal ir auga. Bet taip toli šiaurėje jų žydėjimo sezonas pasibaigęs. Šiaip ar taip, jas jau būtų pakandusi šalna.

– Tai nori nuvažiuoti į pietus – nė pats nežinai, kaip toli – ir surasti tų gėlių, kurių būtinai turi įteikti Elenai.

– Bent jau pačių augalų, – atsakė Stefanas. – Vis dėlto geriau būtų žiedai.

– Tavo automobilis dar policijoje, todėl nori pasiskolinti manąjį neribotam laikui, nulėkti į pietus ir surasti gėlių, kurių turi padovanoti Elenai.

– Man atrodo, važiavimas automobiliu – mažiausiai pastebimas būdas išvykti iš miesto, – paaiškino Stefanas. – Nenoriu, kad mane sektų policija.

– Hmm, hmm. Štai kodėl tau reikia mano mašinos.

– Taip. Ar duosi?

– Turėčiau duoti automobilį bernui, pagrobusiam mano merginą ir dabar trokštančiam nukeliauti į pietus kažkokių nepaprastų gėlių, kurios jai baisiai reikalingos? Gal išprotėjai?

Metas, spoksojęs į dangų virš karkasinių namų stogų kitoje gatvės pusėje, pagaliau atsigręžė į Stefaną. Mėlynos jo akys, paprastai linksmos ir nuoširdžios, buvo sklidinos nepasitikėjimo. Antakiai piktai suraukti.

Stefanas nusigręžė. Turėjo tai žinoti. Po visko, ką Metas dėl jo padarė, tikėtis ko nors dar buvo juokinga. Juolab šiomis dienomis, kai žmonės krūpčioja nuo jo žingsnių garso, o prisiartinus vengia jo žvilgsnio. Tikėtis, kad Metas, turintis svarių priežasčių ant jo pykti, padarys tokią paslaugą vien pasitikėdamas, tikrai kvaila.

– Ne, aš neišprotėjau, – tyliai tarė jis ir pasisuko eiti.

– Ir aš ne, – pareiškė Metas. – Būčiau beprotis, jei patikėčiau tau savo automobilį. Nė velnio. Važiuosiu kartu.

Kai Stefanas atsigręžė, Metas nepatikliai atkišęs apatinę lūpą žiūrėjo ne į jį, o į automobilį.

– Juk, – pridūrė jis, trindamas besilaupančius dažus ant stogo, – gali subraižyti ar dar ką iškrėsti.

Elena padėjo ragelį. Pensione kažkas buvo, nes vis pakeldavo ragelį, bet patylėjęs vėl padėdavo. Elena įtarė, kad tai ponia Flauers, bet tyla nepadėjo sužinoti, kur Stefanas. Troško dumti pas jį. Bet lauke buvo tamsu, o Stefanas ją perspėjo nieku gyvu nevaikščioti tamsoje, ypač prie kapinių ar miško. Prie pensiono buvo ir tas, ir tas.

– Niekas neatsiliepia? – paklausė Mereditė, Elenai atsisėdus ant lovos.

– Ji vis numeta ragelį, – atsakė Elena ir kažką negirdimai sušnabždėjo.

– Sakiau, kad ji ragana?

– Ne, bet, ko gero, taip ir yra, – pritarė Elena.

– Klausykit, – sėsdamasi pasakė Bonė. – Jeigu Stefanas skambins, tai skambins čia. Tau nėra ko važiuoti pas mane ir nakvoti.

Priežastis buvo, nors Elena nė pati sau negalėjo dorai paaiškinti. Juk Deimonas Alariko Zalcmano vakarėlyje pabučiavo Bonę. Pirmiausia Elena kalta, kad Bonė atsidūrė pavojuje. Ji kažkaip juto, kad būdama šalia gal ir apsaugotų draugę.

– Visi namie: mama, tėtis ir Merė, – laikėsi savo Bonė. – O po pono Tanerio nužudymo mes užsirakiname visas duris ir užsidarome visus langus. Šį savaitgalį tėtis netgi įstatė daugiau spynų. Nesuprantu, kuo tu galėtum padėti.

Elena irgi nesuprato. Bet vis tiek ruošėsi važiuoti.

Ji paliko laiškelį tetai – parašė, kur nakvos. Jos ir Džuditos santykiai vis dar buvo įtempti. Ir taip bus, kol teta Džudita nepakeis nuomonės apie Stefaną, pamanė Elena.

Pas Bonę ji gavo kambarį, priklausiusį vienai Bonės seserų, dabar studijuojančiai koledže. Pirmiausia patikrino langą. Jis buvo tvirtai uždarytas, prie namo nesimatė nieko, kuo būtų galima užlipti: lietvamzdžio ar medžio. Stengdamasi nekristi į akis ji patikrino ir Bonės kambarį bei kitas patalpas, kur tik pavyko įsmukti. Bonė buvo teisi; jie gerai užsibarikadavę. Niekas iš lauko nepateks vidun.

Tą naktį ji ilgai gulėjo negalėdama užmigti ir spoksojo į lubas. Vis prisiminė, kaip Vikė užsisvajojusi nusirengė valgykloje. Kas tai mergaitei negerai? Kai pamatys Stefaną, būtinai paklaus.

Mintys apie Stefaną buvo malonios, nors pastaruoju metu įvyko daug siaubingų dalykų. Elena šypsojosi tamsoje, leisdama laisvai klaidžioti mintims. Kada nors visos negandos baigsis, ir jie su Stefanu galės kurti bendrą gyvenimą. Žinoma, jis apie tai dar neužsiminė, bet Elena buvo tvirtai apsisprendusi. Ji tekės tik už Stefano arba iš viso netekės. Ir Stefanas neves jokios kitos…

Svajos perėjo į sapną taip palengva ir sklandžiai, kad Elena nė nesusigaudė. Vis dėlto kažkaip suprato, kad sapnuoja. Tarsi maža jos dalelė būtų stovėjusi nuošaly ir stebėjusi sapną lyg vaidinimą.

Ji sėdėjo ilgame koridoriuje, kurio viena siena buvo veidrodinė, kita – iš langų. Kažko laukė. Pastebėjo šmėkštelint ir už lango išvydo Stefaną. Jis buvo išblyškęs, žvilgsnis įskaudintas ir piktas. Elena priėjo prie lango, bet per stiklą negirdėjo, ką jis sako. Vienoje rankoje jis laikė sąsiuvinį mėlynais aksominiais viršeliais ir vis rodė kažko klausdamas. Tada numetė sąsiuvinį ir nusisuko.

– Stefanai, neišeik! Nepalik manęs! – šaukė ji.

Prispaudė prie stiklo pirštus. Tada pamatė rankeną, atidarė langą ir pašaukė Stefaną. Bet jis buvo dingęs, lauke sūkuriavo baltas rūkas.

Nuliūdusi Elena nusigręžė nuo lango ir patraukė koridoriumi. Jos atvaizdas mirguliavo veidrodžiuose. Vienas atspindys kažkuo patraukė jos dėmesį. Akys buvo jos, bet žvelgė kitaip, klastingu grobuonies žvilgsniu. Taip atrodė nusirengiančios Vikės akys. O šypsena buvo gluminanti, alkana.

Jai tyliai stebint, atvaizdas ūmai ėmė suktis ratu lyg šokdamas. Eleną apėmė siaubas. Ji pasileido bėgte koridoriumi, bet dabar visi atspindžiai atgijo, šoko, mojo jai, juokėsi iš jos. Kai jau atrodė, kad širdis ir plaučiai plyš iš baimės, pribėgo koridoriaus galą ir atidarė duris.

Atsidūrė dideliame, gražiame kambaryje. Aukštos lubos įmantriai išraižytos ir paauksuotos, grindys išklotos marmuru. Nišose palei sienas stovėjo klasikinės statulos. Elena dar nebuvo mačiusi tokios prabangos, bet suprato, kur esanti. Renesanso laikų Italijoje, kur gyveno Stefanas.

Ji pažvelgė į save ir išvydo, kad vilki suknelę, panašią kaip per Heloviną, – ledo mėlynumo Renesanso iškilmių suknią. Tik šioji buvo sodriai raudona, o liemuo sujuostas plona grandinėle, nusagstyta raudonais spindinčiais akmenėliais. Tokie pat akmenėliai žėrėjo ir plaukuose. Jai judant šimtų deglų šviesoje šilkas tviskėjo lyg ugnis.

Kambario gale atsivėrė milžiniškos durys. Tarpdury pasirodė žmogysta. Ji žengė prie jos, ir Elena išvydo jaunuolį, vilkintį Renesanso drabužiais: liemene, kelnėmis ir kailiu puoštu švarku.

Stefanas! Elena žengė prie jo, jausdama sunkiai nuo liemens krintantį sijoną. Bet priėjusi arčiau žioptelėjo. Tai buvo Deimonas.

Jis žingsniavo prie jos ramiai, pasitikėdamas savimi. Priėjęs pridėjo ranką prie širdies ir nusilenkė. Paskui ištiesė jai ranką.

– Norėtum pašokti? – pakvietė. Tačiau lūpos nejudėjo. Balsas skambėjo jos galvoje.

Baimė atlėgo, Elena nusijuokė. Gal jai pasimaišė, kad jo bijojo? Jiedu puikiai suprato vienas kitą. Bet, užuot paėmusi jį už rankos, Elena nusigręžė, švystelėjo šilkinis sijonas. Lengvai žengė prie statulos pasieny, neatsisukdama pasižiūrėti, ar jis seka. Žinojo, kad seka. Apsimetė susidomėjusi statula, bet pasitraukė, kai jis vėl ištiesė jai ranką, prikando lūpą tramdydama juoką. Jautėsi nuostabiai, tokia guvi, tokia graži. Pavojinga? Aišku, šis žaidimas pavojingas. Bet pavojus ji mėgsta.

Elena atsigręžė ir erzindama pažvelgė į Deimoną. Jis ištiesė ranką, bet sugavo tik brangakmeniais puoštą grandinėlę prie liemens. Tuoj pat ją paleido, ir Elena pamatė, kad vieno akmenėlio briauna jam įpjovė.

Kraujo lašelis ant jo piršto buvo tokios pat spalvos kaip jos suknelė. Deimonas pašnairavo į ją, pašaipiai išsiviepė ir atkišo jai sužeistą pirštą. Nedrįsi, bylojo jo akys.

O gal ir drįsiu, žvilgsniu atsakė jam Elena. Drąsiai paėmė jo ranką ir šaipydamasi truputį palaikė. Tada pakėlė pirštą prie lūpų.

Netrukus paleido jį ir pažvelgė į Deimoną.

– Norėčiau pašokti, – tarė ir suprato, kad, kaip ir Deimonas, moka šnekėti mintimis.

Tai buvo nuostabus jausmas. Ji nuėjo į kambario vidurį.

Deimonas grakščiai it sėlinantis plėšrūnas atsekė paskui. Šiltais pirštais stipriai suėmė jos delną.

Muzika kartais pritildavo ir atrodė tolima. Kita ranka Deimonas apglėbė jos liemenį. Elena juto šiltus, stiprius pirštus. Pasikaišė sijoną, ir jie leidosi šokti.

Buvo nuostabu, lyg skristum, kūnas žinojo kiekvieną judesį. Jie sukosi tuščiame kambaryje, darniai, vieningai.

Deimonas juokėsi, tamsios akys spindėjo iš džiaugsmo. Elena jautėsi graži, drąsi, žvali ir viskam pasirengusi. Neprisiminė, kada jai buvo taip smagu.

Bet pamažu Deimono šypsena išblėso, judesiai sulėtėjo. Galop jie apsikabinę sustojo. Jo tamsios akys pasidarė nuožmios ir piktos. Elena rimtai, ramiai pažvelgė į jį. Tada pirmą kartą suprato, kad sapnuoja; jautėsi apdujusi, suglebusi ir nusilpusi.

Kambarys skendėjo migloje. Ji regėjo tik Deimono akis, nuo jo žvilgsnio apėmė mieguistumas. Ji prisimerkė ir atsilošė. Atsiduso.

Dabar juto jo žvilgsnį ant savo lūpų, ant kaklo. Nusišypsojo ir užsimerkė.

Deimonas prilaikė, kad ji neparkristų. Elena pajuto prie gerklės degte degančias Deimono lūpas. Paskui lyg dviejų adatėlių dūrį. Bet skausmas greitai praėjo, ji atsipalaidavo ir su malonumu juto, kaip iš jos siurbiamas kraujas.

Sklandė tarsi auksinės šviesos lovoje. Malonus suglebimas apėmė visą kūną. Ji snūduriavo, nenorėjo nė krustelėti. Nenorėjo pasitraukti; buvo taip gera.

Elenos pirštai paniro jam į plaukus, ji glaudė Deimono galvą sau prie krūtinės. Vangiai kedeno švelnias tamsias sruogas. Jo plaukai buvo it šilkas, šilti ir gyvi. Prasimerkusi pastebėjo, kad žvakių šviesoje jie spindi vaivorykštės spalvomis. Raudona, mėlyna, violetinė – visai kaip plunksnos…

Paskui viskas subyrėjo. Ūmai suskaudo kaklą, tarsi iš jos būtų raunama siela. Elena stūmė Deimoną, kibo į jį nagais mėgindama atsikratyti. Ausyse skambėjo riksmai. Deimonas grūmėsi su ja, bet tai nebuvo Deimonas; tai buvo varnas. Milžiniški sparnai daužė ją, plazdėjo ore.

Elena nemiegojo. Atsimerkusi klykė. Puotų salės neliko, ji gulėjo tamsiame miegamajame. Bet košmaras atsekė ir čia. Tiesiant ranką prie lempos, sparnai smogė į veidą, kirto aštrus snapas.

Elena, viena ranka prisidengusi akis, trenkė varnui. Tebeklykė. Negalėjo nuo jo apsisaugoti, siaubingi sparnai pasiutusiai talžė ją, o garsas buvo toks, lyg maišytum tūkstantį kortų malkų.

Durys plačiai atsivėrė ir ji išgirdo šūksnius. Šiltas, sunkus varno kūnas bloškėsi ant jos, ir ji dar garsiau suspigo. Kažkas nutempė ją nuo lovos, ir ji atsidūrė už Bonės tėvo. Šis su šluota rankoje vaikėsi paukštį.

Tarpdury stovėjo Bonė. Elena puolė jai į glėbį. Bonės tėvas suriko, trinktelėjo langas.

– Išskrido, – sunkiai šnopuodamas tarė ponas Makalou.

Merė su ponia Makalou laukė koridoriuje užsimetusios chalatus.

– Tu sužeista, – nustebo ponia Makalou. – Tas bjaurybė tau įkirto.

– Nieko baisaus, – atsakė Elena valydamasi nuo veido kraują. Ji buvo tokia sukrėsta, kad linko kojos.

– Kaip jis įskrido? – parūpo Bonei.

Ponas Makalou apžiūrėjo langą.

– Nereikėjo palikti jo atviro, – tarė jis. – Ir kam atkabinai kabliukus?

– Neatkabinau! – ginčijosi Elena.

– Kai išgirdau tave klykiant ir įėjau, langas buvo atviras, – tvirtino Bonės tėvas. – Kas kitas galėjo tai padaryti?

Elena nusprendė neprieštarauti. Dvejodama atsargiai priėjo prie lango. Jis teisus: kabliukai atkabinti. Ir tai galima padaryti tik iš vidaus.

– Gal vaikščiojai per miegus, – spėliojo Bonė tempdama Eleną nuo lango, kol ponas Makalou jį uždarinėjo. – Verčiau eime nusiprausti.

Ji vaikščiojo per miegus. Staiga Elenai priešais akis iškilo visas sapnas. Veidrodinis koridorius, puotų salė ir Deimonas. Ji šoko su Deimonu. Ištraukė ranką iš Bonės delno.

– Aš pati, – beveik isterikavo. – Tikrai, taip bus geriau.

Elena nulėkė į vonią ir nugara atsirėmė į duris stengdamasi ramiai kvėpuoti.

Mažų mažiausiai troško pažvelgti į save. Bet galų gale pamažu prisiartino prie veidrodžio virš kriauklės, stebėdama savo atspindžio kraštelį, kol sidabriniame paviršiuje išvydo įrėmintą visą veidą.

Į ją spoksojo balta šmėkla išsigandusiomis akimis, pamėlusiais paakiais. Veidas buvo kruvinas.

Elena palengva pasuko galvą, nubraukė plaukus ir vos nesuriko.

Ant kaklo raudonavo dvi naujos, atviros žaizdelės.

9

– Žinau, gailėsiuosi, kad paklausiau, – tarė Metas, nukreipdamas žvilgsnį nuo greitkelio į Stefaną. – Bet gal galėtum pasakyti, kam Elenai reikia tų ypatingų nečionykščių šiltųjų kraštų piktžolių?

Stefanas pažvelgė į jų paieškų po gyvatvorėmis ir aukštoje žolėje rezultatus ant galinės sėdynės. Augalėliai išsišakojusiais žaliais stiebais ir smulkiai dantytais lapeliais išties atrodė kaip piktžolės. Sudžiūvę žiedai ant stiebelių buvo veik nematomi, ir niekas šių augalų tikrai nebūtų pavadinęs dekoratyviniais.

– O ką, jei pasakyčiau, kad iš jų gaminamas natūralus akių pavilgas? – pamąstęs atsakė Stefanas. – Arba žolelių arbata?

– Rimtai?

– Ne.

– Tai gerai. Antraip būčiau tave nudėjęs.

Stefanas, nežiūrėdamas į Metą, šyptelėjo. Širdyje sukirbėjo šis tas nauja, ko nepatyrė beveik penkis šimtus metų, nebent tik su Elena. Jis pasijuto priimtas. Užsimezgė šiltas, draugiškas ryšys su žmogumi, kuris nežino apie jį tiesos, bet vis vien pasitiki. Stefanas abejojo, ar nusipelnė šio pasitikėjimo, bet vis dėlto suprato, kiek daug jam tai reiškia. Jis pasijuto beveik… žmogumi.

Elena spitrijosi į atspindį veidrodyje. Tai nebuvo sapnas. Nevisiškai. Tai įrodė žaizdelės ant kaklo. Dabar suvokė, kodėl jaučiasi apsvaigusi, mieguista.

Pati dėl visko kalta. Taip stengėsi perspėti Bonę ir Mereditę, kad nesikviestų į svečius nepažįstamųjų. Bet visiškai užmiršo pati pakvietusi Deimoną į Bonės namus. Tą vakarą, kai Bonės valgomajame surengė nebylią vakarienę ir šaukė į tamsą: „Ateik!“

Kvietimas galios amžinai. Jis grįš kada panorėjęs, netgi dabar pat. Ypač dabar, kai ji tokia nusilpusi ir jai lengva užhipnotizavus įteigti, kad atidarytų langą.

Elena išsvirduliavo iš vonios ir pasuko į miegamąjį. Čiupo krepšį ir ėmė krautis daiktus.

– Elena, negali dabar eiti namo! – pareiškė Bonė.

– Negaliu ir čia pasilikti, – tarė Elena.

Pasidairė batų, pamatė juos prie lovos ir norėjo apsiauti. Bet sustojo kaip įbesta. Ant dailiai glamžyto užvalkalo gulėjo plunksna. Didžiulė, siaubingai didelė, tikra ir tvirta, storu, lyg vaškuotu kotu. Ant baltų perkelio patalų ji atrodė beveik nepadoriai.

Eleną supykino, ji staiga nusigręžė. Užėmė kvapą.

– Gerai, gerai, – sutiko Bonė. – Jei taip nusprendei, paprašysiu tėčio tave parvežti.

– Ir tu turi važiuoti. – Tik dabar Elenai toptelėjo, kad Bonė savo namuose irgi nesaugi. Tau ir tavo mylimiems žmonėms, prisiminė ji ir atsisukusi sugriebė Bonę už rankos. – Bone, privalai. Man tavęs reikia.

Galop ji pasiekė savo. Bonės namiškiai pamanė, kad Elenai isterija, kad ji pernelyg sudirgusi, gal netgi pakrikę nervai. Bet pagaliau nusileido. Ponas Makalou jas su Bone nuvežė pas Gilbertus, – merginos kaip plėšikės atsirakino duris ir nieko nepažadinusios įslinko vidun.

Bet ir čia Elena negalėjo užmigti. Gulėjo šalia tyliai alsuojančios Bonės ir budriai stebėjo miegamojo langą. Cidonijos šakos braižė stiklą, bet iki aušros buvo ramu.

Tada ji išgirdo automobilį. Net pakelta iš miego būtų atpažinusi dūsaujantį Meto variklį. Sunerimusi nutykino prie lango ir pažvelgė į dar vienos niūrios dienos ankstyvą rytą. Paskui nulėkė laiptais žemyn ir atidarė duris.

– Stefanai!

Dar niekada gyvenime taip nesidžiaugė jokiu svečiu. Puolė ant kaklo, jam dar nespėjus uždaryti automobilio durelių. Nuo jos svorio Stefanas loštelėjo ir nustebo. Paprastai Elena viešai nerodydavo jausmų.

– Sveika, – švelniai apkabindamas tarė Stefanas. – Ir aš džiaugiuosi tave matydamas, bet nesumaigyk gėlių.

– Gėlių?

Ji atsitraukusi pažiūrėjo į jo rankas, paskui į akis. Galop į Metą, išlipusį iš automobilio. Stefanas buvo išblyškęs ir nuvargęs; Meto veidas paburkęs, paraudusiomis akimis.

– Eime vidun, – pagaliau sutrikusi pakvietė Elena. – Atrodot klaikiai.

– Tai verbena, – kiek vėliau paaiškino Stefanas, kai jiedu su Elena sėdėjo prie virtuvinio stalo. Pro atviras duris matė svetainėje ant sofos tyliai knarkiantį Metą. Jis čia susmuko sušveitęs tris dubenėlius košės. Teta Džudita, Bonė ir Margarita tebemiegojo viršuje, bet Stefanas vis vien kalbėjo tyliai. – Prisimeni, ką apie ją sakiau? – paklausė.

– Sakei, kad ji padeda išsaugoti sveiką protą, kai kas nors, pasitelkęs Galias, nori jį paveikti. – Elena didžiavosi, kaip ramiai skamba jos balsas.

– Teisingai. Tai vienas dalykų, kuriuos gali išmėginti Deimonas. Jis netgi per nuotolį gali pasinaudoti savo minčių jėga, nesvarbu, miegi ar būdrauji.

Elenos akys prisipildė ašarų, ir ji nuleido žvilgsnį į ilgus gležnus stiebus su sudžiūvusiais smulkiais alyviniais žiedeliais.

– Ir miegant? – ištarė ji, būgštaudama, kad šįkart balsas ją išduos.

– Taip. Tarkim, jis gali tave priversti išeiti iš namų arba įsileisti jį. Bet verbena turėtų apsaugoti. – Stefanas atrodė pavargęs, bet patenkintas savimi.

Ak, Stefanai, jei tik tu žinotum, pamanė Elena. Dovana pavėlavo kelias valandas. Kad ir kaip tvardėsi, ant pailgų žalių lapelių nulašėjo ašara.

– Elena! – Jis išsigando. – Kas yra? Pasakyk.

Stefanas mėgino pažvelgti jai į akis, bet Elena įsikniaubė jam į petį. Jis apkabino ją.

– Pasakyk man, – tyliai pakartojo.

Tai buvo tinkamiausia akimirka. Jei ji ketina kada nors jam atsiverti, turi tai padaryti dabar. Ištinusi gerklė degte degė, Elena troško išlieti viską, kas slypi širdyje.

Bet negalėjo. Kad ir kas nutiktų, neleisiu jiems dėl manęs kautis, nusprendė ji.

– Aš tik… aš tik jaudinausi dėl tavęs, – suvapėjo. – Nenutuokiau, kur išvažiavai ir kada grįši.

– Turėjau tau pasakyti. Bet ar tai viskas? Daugiau niekas tavęs neslegia?

– Tai viskas. – Dabar ji turės prisaikdinti Bonę, kad niekam neprasitartų apie varną. Ir kodėl vienas melas veda prie kito? – Ką darysim su verbena? – atsilošdama paklausė.

– Šįvakar parodysiu. Kai išspausiu iš sėklų aliejų, galėsi įsitrinti odą arba įsipilti į vonią. Džiovintus lapelius susidėsi į maišelį ir nešiosies su savim, o naktį pasidėsi po pagalve.

– Norėčiau jų duoti ir Bonei su Meredite. Joms irgi reikia apsaugos.

Stefanas linktelėjo.

– O kol kas, – jis nulaužė šakelę ir įdėjo jai į delną, – pasiimk su savim į mokyklą. Aš grįšiu į pensioną spausti aliejaus. – Patylėjęs tarė: – Elena…

– Klausau.

– Jei žinočiau, kad tau bus geriau, išvykčiau. Nenoriu, kad Deimonas tau keltų pavojų. Bet netikiu, kad jis seks paskui mane. Ko gero, jis pasiliks – dėl tavęs.

– Nė negalvok apie išvykimą! – pakeldama akis karštai sušuko Elena. – Stefanai, šito tikrai neištverčiau. Pažadėk, kad neišvyksi; pažadėk man.

– Nepaliksiu tavęs vienos su juo, – atsakė Stefanas, nors tai nebuvo tas pat. Vis dėlto Elena jo nespaudė.

Ji padėjo Stefanui prižadinti Metą ir išlydėjo pro duris. Tada, nešina džiovintos verbenos stiebu, užlipo viršun ruoštis į mokyklą.

Bonė per pusryčius žiovavo ir sėdėjo mieguista, iki jos išėjo laukan ir patraukė mokyklon. Į veidus pūtė smarkus vėjas. Laukė šalta diena.

– Sapnavau labai keistą sapną, – tarė Bonė.

Elenai šoktelėjo širdis. Ji jau spėjo įkišti verbenos šakelę Bonei į kuprinę, į patį dugną, kad ji nepastebėtų. Bet jei naktį Deimonas lankėsi pas Bonę…

– Apie ką? – ramiai paklausė ji.

– Apie tave. Mačiau, kaip stovi po medžiu, švilpia vėjas. Kažkodėl bijau tavęs, nesinori prieiti arčiau. Tu atrodai… pasikeitusi. Labai išblyškusi, bet tarytum švytinti. Ir tada nuo medžio nusileidžia varnas, tu ištiesi ranką ir sugauni jį ore. Tu neįtikėtinai greita. Pažvelgi į mane keistu veidu. Šypsaisi, bet man norisi sprukti. Tada nusuki varnui galvą, ir jis nudvesia.

Elena klausėsi su vis augančiu siaubu. Iškošė:

– Koks šlykštus sapnas.

– Teisybė, – susitvardžiusi pritarė Bonė. – Įdomu, ką jis reiškia? Legendose varnai yra blogas ženklas. Jie gali pranašauti mirtį.

– Turbūt prisiminei, kaip mane išgąsdino tas varnas kambaryje.

– Taip, – tarė Bonė. – Bet šį sapną sapnavau prieš tai, kai ėmei klykti ir mus prižadinai.

Tą dieną per pietus ant skelbimų lentos buvo prisegta dar viena violetinio popieriaus skiautelė. Šįkart paprastas raštelis: IEŠKOK SKELBIMUOSE.

– Kokiuose dar skelbimuose? – nusistebėjo Bonė.

Tą akimirką priėjo Mereditė, nešina mokyklos savaitraščiu „Laukinė katė“.

– Matėt? – paklausė ji.

Skelbimų skyrelyje buvo anoniminis skelbimas be kreipinio ar parašo. Negaliu nė pagalvoti apie tai, kad jį prarasiu. Bet jis dėl kažko baisiai sielvartauja, ir jei man to neatskleis, jei nepasitikės manim, mums nėra vilčių.

Skaitydama Elena juto, kaip nuovargis traukiasi, ją užplūsta energija. O, Dieve, kaip ji nekentė to vagies. Įsivaizdavo, kaip jį šaudo, bado, naikina. Paskui priešais akis iškilo kitas ryškus paveikslas. Kaip sugriebusi už plaukų atlošia vagies galvą ir suleidžia dantis tiesiai į kaklą. Tai buvo keistas, nerimą keliantis regėjimas, akimirką atrodęs beveik tikras.

Elena suvokė, kad Bonė ir Mereditė ją stebi.

– Kas? – jausdamasi kiek nejaukiai paklausė ji.

– Atrodo, nesiklausei, – atsiduso Bonė. – Ką tik sakiau, kad tai nepanašu į De… į žudiką. Vargu ar žudikas būtų toks smulkmeniškas.

– Kad ir kaip nenoriu sutikti, ji teisi, – pritarė Mereditė. – Čia kažkoks klastūnas, kuris jaučia tau pagiežą ir kankina tave.

Elena nugurkė seilę.

– Be to, tas žmogus pažįsta mokyklą. Žurnalistikos klasėje jis turėjo užpildyti asmeninio skelbimo formą, – pridūrė ji.

– Be to, jis žinojo, kad rašai dienoraštį – jei tarsim, kad pavogė tyčia. Galbūt jis buvo mokykloje tą dieną, kai buvai atsinešusi. Prisimeni? Kai ponas Taneris vos nesučiupo tavęs? – dėstė Bonė.

– Ponia Halpern buvo mane sučiupusi; netgi balsiai paskaitė šį tą apie Stefaną. Tai nutiko iškart po to, kai mudu su Stefanu susidraugavom. Pala, Bone. Tą vakarą, kai buvo pavogtas dienoraštis, viešėjom pas tave. Kiek laiko buvote išėjusios iš svetainės?

– Vos porą minučių. Jangdzė nustojo loti, ir aš nuėjau jo įleisti… – Bonė sučiaupė lūpas, gūžtelėjo.

– Vadinasi, vagis turi žinoti namus, – skubiai užbaigė Mereditė. – Antraip nebūtų galėjęs įeiti, paimti dienoraštį ir nepastebėtas pasprukti. Taigi ieškome klastingo ir žiauraus žmogaus, kuris tikriausiai lanko kokią nors bendrą pamoką su tavim, Elena, ir veikiausiai yra buvęs pas Bonę. Tokio, kuris asmeniškai tavęs nekenčia ir padarytų viską, kad tik tau pakenktų. O Dieve.

Visos trys susižvelgė.

– Taip, – sušnabždėjo Bonė. – Be abejonės.

– Kokios mes kvaišos; galėjom iškart susiprotėti, – tarė Mereditė.

Elena staiga suprato, kad visas ligšiolinis pyktis – niekai, palyginti su tuo, ką jaučia dabar. Kaip žvakės liepsna prieš saulę.

– Karolina, – iškošė ji taip sukandusi dantis, kad net suskaudo žandikaulį.

Karolina. Elena panoro nudėti žaliaakę vagilę. Gal ir būtų nudėjusi, jei Bonė su Meredite nebūtų sulaikiusios.

– Po pamokų, – tvirtai pareiškė Mereditė. – Kai galėsime ją kur nors slapčia nusivilioti. Kol kas palauk, Elena.

Bet eidama į valgyklą Elena pastebėjo kaštoninę galvą, tolstančią meno ir muzikos koridoriumi. Prisiminė, ką anksčiau buvo sakęs Stefanas: Karolina per pietus vesdavosi jį į fotografijos kabinetą. Kad niekas netrukdytų, anot jos.

– Judvi eikit, aš kai ką užmiršau, – tarė ji, kai tik Bonė su Meredite prisikrovė ant padėklų valgio. Paskui sparčiai išėjo iš valgyklos ir grįžo į menų sparną.

Visuose kabinetuose buvo tamsu, bet fotografijos kabineto durys buvo atrakintos. Kažkas privertė Eleną atsargiai pasukti rankeną ir tyliai įeiti vidun, užuot įžygiavus ir užsipuolus Karoliną, kaip buvo ketinusi. Ar Karolina čia? Jei taip, ką ji viena veikia tamsoje?

Iš pradžių kabinetas atrodė tuščias. Paskui Elena išgirdo murmesį iš nedidelio tamsaus kambariuko kabineto gale. Jo durys buvo praviros.

Ji pritykino artyn.

– Bet iš kur mums žinoti, kad kaip tik ji bus išrinkta? – paklausė balsas. Tai buvo Karolina.

– Mano tėvas yra mokyklos taryboje. Ją tikrai išrinks, – atsakė Taileris Smolvudas. Jo tėvas teisininkas, nuolat renkamas į visas tarybas. – Be to, kas dar tiktų? – toliau kalbėjo jis. – Fels Čerčo Dvasia turi būti ir protinga, ir gerai sudėta.

– Tai aš nesu protinga?

– Argi taip sakiau? Klausyk, jei tu nori per Įkūrėjo dieną dalyvauti parade balta suknele, prašau. Bet jei trokšti, kad Stefanas Salvatorė pabėgtų iš miesto dėl jo draugės dienoraštyje rastų įrodymų…

– Bet kam taip ilgai laukti?

Taileris, regis, ėmė nekantrauti.

– Nes taip sugadinsim ir pačią šventę. Felų šventę. Kodėl jiems turi atitekti miesto įkūrėjų garbė? Smolvudai čia apsigyveno anksčiau.

– Ak, kam rūpi tie įkūrėjai? Aš tik noriu, kad Elena būtų pažeminta visos mokyklos akivaizdoje.

– Ir Salvatorė. – Nuo baisios neapykantos ir pagiežos Tailerio balse Elenai pašiurpo kūnas. – Jam pasiseks, jei nebus pakartas. Tu įsitikinusi, kad įrodymai tvirti?

– Kiek dar turėsiu tau kartoti? Pirmiausia ten rašoma, kad rugsėjo antrą ji kapinėse pametė kaspiną. Stefanas tądien jį paėmė ir pasidėjo. Vikerio tiltas prie pat kapinių. Vadinasi, rugsėjo antrą, tą naktį, kai užpuolė senuką, Stefanas buvo prie tilto. Visi jau žino, kad jis slankiojo netoliese, kai buvo užpulti Vikė ir Taneris. Ko dar tau reikia?

– Teismas nepripažins tokių įrodymų. Gal man reikėtų gauti kokių patvirtinančių duomenų. Pavyzdžiui, paklausti ponios Flauers, kada tą naktį jis grįžo namo.

– Ak, kam tai rūpi? Dauguma ir taip mano, kad jis kaltas. Dienoraštyje pasakojama apie kažkokią didelę paslaptį, kurią jis nuo visų saugo. Žmonės pagaus mintį.

– Laikai dienoraštį patikimoje vietoje?

– Ne, Taileri, pasidėjau ant kavos staliuko. Manai, kad esu visai kvaila?

– Ganėtinai kvaila siuntinėti Elenai raštelius. – Pasigirdo lyg laikraščio šlamėjimas. – Tik pažiūrėk, neįtikėtina. Turi tuojau pat liautis. O jei ji išsiaiškins, kas tai daro?

– Ir ką ji padarys? Iškvies policiją?

– Vis tiek noriu, kad paliautum. Palauk Įkūrėjo dienos ir pamatysi, kaip tirpsta Ledo karalienė.

– O Stefanui pasakysim ciao. Taileri… juk niekas jo rimtai nenuskriaus, ką?

– Kam tai rūpi? – pamėgdžiojo jos balsą Taileris. – Karolina, palik tai man ir mano draugams. Tu tik atlik savo darbą, gerai?

Karolina gerkliniu balsu sumurmėjo:

– Įtikink mane.

Taileris sukikeno.

Judėjimas, šiugždesys, atodūsiai. Elena išslinko iš kabineto taip pat tyliai, kaip buvo atėjusi.

Įsuko į kitą koridorių ir atsirėmė į spinteles mėgindama susikaupti.

Vienam kartui buvo per daug. Karolina, kadaise geriausia Elenos draugė, išdavė ją, troško, kad ši būtų pažeminta visos mokyklos akivaizdoje. Taileris, kuris niekada neatrodė tikras niekšas, o veikiau įkyrus pašlemėkas, ketino išvyti Stefaną iš miesto – arba nužudyti. O visų baisiausia, kad tam jie panaudos pačios Elenos dienoraštį.

Dabar ji suprato vakarykščio sapno pradžią. Panašų sapnavo ir dieną prieš Stefanui pradingstant. Abiejuose sapnuose Stefanas žvelgė į ją piktai, kaltinamai, paskui numetė jai prie kojų sąsiuvinį ir nuėjo.

Ne šiaip sąsiuvinį. Dienoraštį. Su įrodymais, mirtinai pavojingais Stefanui. Tris kartus Fels Čerče buvo užpulti žmonės, ir visus tris kartus netoliese buvo Stefanas. Ką pamanys miestiečiai, policija?

O tiesos atskleisti nieku gyvu nevalia. Tarkim, Elena pasakytų: „Stefanas nekaltas. Tai padarė jo brolis Deimonas, kuris jo nekenčia ir žino, kad Stefanas nėra nei žudikas, nei kankintojas. Jis sekiojo Stefaną ir puldinėjo žmones norėdamas įtikinti brolį, kad galbūt šis pats tai padarė. Siekė, kad broliui pasimaišytų protas. Jis kažkur mieste – ieškokite kapinėse arba miške. Ak, tiesa, žvalgykitės ne tik žavaus vaikino – jis dar gali būti pasivertęs ir varnu. Beje, jis vampyras.“

Elena ir pati nepatikėtų. Absurdiški paistalai.

Dilgsėjimas kakle priminė, kokia iš tiesų rimta yra ši absurdiška istorija. Šiandien Elena jautėsi keistai, tarsi negaluotų. Ne šiaip dėl įtampos ar miego stokos. Ji jautėsi apdujusi, o žemė kartais atrodydavo minkšta, tarsi spyruokliavo po kojomis. Gripo simptomai, tik ji buvo įsitikinusi, kad jos kraujyje nėra jokio viruso.

Vėl kaltas Deimonas. Deimonas kaltas dėl visko, bet jis nevogė dienoraščio. Dėl šito Elena gali kaltinti tik save. O kad nebūtų rašiusi apie Stefaną, kad nebūtų atsinešusi į mokyklą dienoraščio. Kad nebūtų jo palikusi Bonės svetainėje. O kad, o kad…

Dabar svarbiausia jį susigrąžinti.

10

Suskambėjo skambutis. Nebebuvo kada grįžti į valgyklą ir viską papasakoti Bonei su Meredite. Elena nudrožė į pamoką, lydima priešiškų žvilgsnių – ėmė priprasti.

Per istorijos pamoką buvo sunku nespoksoti į Karoliną, neišsiduoti, kad žino paslaptį. Alarikas pasiteiravo, kodėl antra diena nėra Meto ir Stefano, bet Elena tik gūžtelėjo pečiais – į ją susmigo klasės draugų akys. Ji nepasitikėjo šiuo vyriškiu berniokiška šypsena ir šviesiai rudomis akimis, trokštančiu viską žinoti apie pono Tanerio mirtį. O iš Bonės, ilgesingai žiūrinčios į Alariką, jokios naudos.

Po pamokos ji nugirdo Sju Karson pasakojimo nuotrupas.

– …dabar jis atostogauja – užmiršau, kuriame koledže studijuoja…

Elena nebegalėjo mandagiai tylėti. Ji kreipėsi tiesiai į Sju ir jos pašnekovę, nekviesta įsiterpė į pokalbį.

– Tavim dėta, – tarė ji Sju, – nesiartinčiau prie Deimono. Aš rimtai.

Nustebusi, sutrikusi mergina nusijuokė. Sju buvo viena iš nedaugelio mokinių, nevengiančių Elenos. Dabar ji, regis, to pasigailėjo.

– Nori pasakyti, – dvejodama paklausė Sju, – kad jis irgi tavo? Ar?..

Elenos juokas nuskambėjo šiurkščiai.

– Noriu pasakyti, kad jis pavojingas, – atkirto ji. – Ir aš nejuokauju.

Merginos sužiuro į ją. Elena apsisuko ant kulno ir nudrožė, kad joms nereikėtų atsakyti ar mandagiai pasišalinti. Ji pasiėmė Bonę iš popamokinio Alariko būrelio ir patraukė prie Mereditės spintelės.

– Kur mes einam? Maniau, pasikalbėsim su Karolina?

– Nebe, – atsakė Elena. – Palūkėkit, kol grįšim namo. Tada paaiškinsiu kodėl.

– Negaliu patikėti, – po valandos ištarė Bonė. – Norėjau pasakyti tikiu, bet vis tiek negaliu patikėti. Tik ne Karolina.

– Kaltas Taileris, – atsakė Elena. – Jo platūs užmojai. Šiaip vyrai nesidomi dienoraščiais.

– Tiesą sakant, turėtume jam padėkoti, – pareiškė Mereditė. – Jis mums davė laiko. Iki Įkūrėjo dienos ką nors sugalvosim. Elena, kodėl, sakei, jis pasirinko Įkūrėjo dieną?

– Taileris nusistatęs prieš Felus.

– Bet jie visi mirę, – nusistebėjo Bonė.

– Na, Taileriui, rodos, tai nesvarbu. Prisimenu, kaip jis apie tai burbėjo kapinėse, kai apžiūrinėjome jų kapą. Jis mano, kad šie pasisavino teisėtą jų, kaip miesto įkūrėjų, vardą.

– Elena, – susirūpino Mereditė, – ar dienoraštyje yra dar ko nors, kas gali pakenkti Stefanui? Be to reikalo su seniu.

– Negi to negana?

Nuo įdėmaus tamsių akių žvilgsnio Elenai ėmė mausti paširdžius. Ką Mereditė turėjo galvoje?

– To gana, kad Stefanui tektų bėgti iš miesto, kaip jie ir tikisi, – pritarė Bonė.

– To gana, kad mes atsiimtume iš Karolinos dienoraštį, – pasakė Elena. – Vienintelis klausimas kaip.

– Karolina minėjo jį saugiai paslėpusi. Tikriausiai namie, – Mereditė susimąsčiusi kramtė lūpą. – Ji turi tik vieną brolį aštuntoką, tiesa? O mama nedirba, bet dažnai eina apsipirkti į Rounouką. Ar jie tebesamdo tarnaitę?

– O ką? – paklausė Bonė. – Koks skirtumas?

– Na, juk nenorim, jog kas nors aptiktų mus šmirinėjančias po Karolinos namus.

– Ką darysim? – vos necyptelėjo Bonė. – Tu nerimtai, tiesa?

– O ką mums daryti? Sėdėti ir laukti Įkūrėjo dienos, o tada leisti visam miestui perskaityti Elenos dienoraštį? Ji pagrobė jį iš mūsų namų. Vadinasi, ir mes turim pavogti, – siutinamai ramiai iškošė Mereditė.

– Mus sučiups. Išmes iš mokyklos – jei tik nepakliūsim į kalėjimą. – Bonė klausiamai pažiūrėjo į Eleną. – Elena, pasakyk jai.

– Na…

Tiesą pasakius, nuo tos minties Elenai ir pačiai darėsi nejauku. Ne tiek gąsdino išmetimas iš mokyklos ar net kalėjimas, kiek galimybė būti nutvertoms. Priešais akis iškilo išdidus ponios Forbes veidas, rodantis teisėtą pasipiktinimą. Paskui jis virto pagiežingu Karolinos veidu, besijuokiančiu iš Elenos, kai motina kaltinamai duria į ją pirštu.

Be to, didelis nusikaltimas įsibrauti į svetimus namus, kai nėra šeimininkų, naršyti po jų daiktus. Ji supyktų, jei kas nors taip padarytų.

Bet, žinoma, kažkas taip ir padarė. Karolina vogčia įsmuko pas Bonę, ir dabar jos naguose asmeniškiausia Elenos nuosavybė.

– Taip ir padarykim, – tyliai tarė Elena. – Tik būkim atsargios.

– Ar nėra kitos išeities? – nedrąsiai paklausė Bonė, žiūrėdama tai į ryžtingą Mereditę, tai į Eleną.

– Nėra. Tu irgi eisi, – pareiškė Mereditė. – Žadėjai, – pridūrė ji, kai Bonė norėjo prieštarauti, ir iškėlė smilių.

– Kraujo priesaiką daviau tik tam, kad padėčiau Elenai gauti Stefaną! – sušuko Bonė.

– Gerai pagalvok, – priminė Mereditė. – Tu prisiekei daryti viską, ko paprašys Elena ir kas susiję su Stefanu. Nebuvo kalbos apie tam tikrą laiką, „tik tol, kol Elena jį gaus“.

Bonei atvipo lūpa. Ji pažvelgė į Eleną, o šią nenorom ėmė juokas.

– Tai tiesa, – iškilmingai tarė Elena. – Ir pati sakei: „Kraujo priesaikos negalėsi sulaužyti jokiomis aplinkybėmis.“

Bonė užsičiaupė ir atkišo smakrą.

– Teisybė, – niūriai sumurmėjo. – Dabar visą gyvenimą turėsiu daryti viską, ko tik dėl Stefano užsigeis Elena. Nuostabu.

– Tai paskutinis prašymas, – patikino Elena. – Pažadu. Prisiekiu…

– Ne! – staiga surimtėjusi nutraukė ją Mereditė. – Nereikia, Elena. Vėliau gali pasigailėti.

– Dabar jau tu imiesi pranašauti? – paklausė Elena. Paskui pridūrė: – Tai kaip mums kokiai valandai gauti Karolinos namų raktus?

Lapkričio 9, šeštadienis

Mielasis dienorašti,

atleisk, kad taip ilgai nerašiau. Pastaruoju metu buvau per daug užsiėmus arba per daug prislėgta – arba viskas kartu.

Be to, po visko, kas įvyko, beveik bijau rašyti. Bet man reikia kam nors išsikalbėti, nes šiuo metu nėra nė vieno žmogaus, nė vienos gyvos būtybės pasauly, nuo kurios neturėčiau paslapčių.

Bonei su Meredite negaliu atskleisti tiesos apie Stefaną. Stefanui – apie Deimoną. Tetai Džuditai iš viso nieko negaliu prasitarti. Bonė su Meredite žino apie Karoliną ir dienoraštį; Stefanas – ne. Stefanas žino apie verbeną, kurią dabar kasdien vartoju; Bonė su Meredite – ne. Nors abiem daviau po pilną maišelį. Viena gerai: žolelė padeda, nuo tos nakties bent jau nevaikščiojau per miegus. Vis dėlto turiu prisipažinti, kad sapnuoju Deimoną. Jis pasirodo visuose mano košmaruose.

Dabar mano gyvenimas – vienas melas, tad turiu kam nors būti nuoširdi. Šį dienoraštį paslėpsiu po išklibusia grindlente sieninėje spintoje, kad niekas nerastų, net jei krisčiau negyva ir būtų tvarkomas mano kambarys. Galbūt vieną dieną ten žais Margaritos vaikaitis, atlups lentą ir jį ištrauks, bet iki tol niekas nieko nesuuos. Šis dienoraštis – didžiausia mano paslaptis.

Nenutuokiu, kodėl vis mąstau apie mirtį ir mirimą. Tai Bonės paistalai; ji mano, kad tai baisiai romantiška. O aš žinau, kaip būna iš tikrųjų; kai mirė mama ir tėtis, nebuvo nieko romantiško. Tik baisiausias jausmas pasauly. Aš noriu gyventi ilgai, ištekėti už Stefano ir būti laiminga. Kodėl turėtų nepavykti, kai tik baigsis visos bėdos?

Vis dėlto kartais mane apima baimė ir abejonės. Kai kurios lyg ir nesvarbios smulkmenos mane erzina. Pavyzdžiui, kad Stefanas ant kaklo nešiojasi Katerinos žiedą, nors ir žinau, kad myli mane. Kad jis niekad neprisipažįsta mylįs mane, nors aš įsitikinusi, kad taip yra.

Tai nesvarbu. Viskas išsispręs. Turi išsispręsti. Ir tada mes būsim kartu ir laimingi. Nėra priežasčių, kodėl turėtų nepavykti. Nėra priežasčių

Elena liovėsi rašiusi, stengėsi sutelkti dėmesį į raides. Bet šios tik mirguliavo, ir ji užvertė sąsiuvinį, kol ant rašalo neužtiško išdavikė ašara. Tada nuėjo prie spintos, nagų dilde atkėlė lentą ir pakišo po ja dienoraštį.

Po savaitės, kai kartu su Bone ir Meredite stovėjo prie galinių Karolinos namo durų, Elenos kišenėje gulėjo nagų dildė.

– Paskubėkit, – kančios sklidinu balsu sušnypštė Bonė, žvalgydamasi po kiemą, lyg būgštautų, kad kažkas iššoks iš krūmų. – Nagi, Meredite!

– Štai, – tarė Mereditė, kai raktas pagaliau įlindo į spyną ir apskrita durų rankena pasisuko delne. – Galim eiti.

– Tu įsitikinusi, kad jų nėra namie? Elena, o jei jie sugrįš anksčiau? Kodėl negalėjom to padaryti dieną?

– Bone, ar eisi vidun? Mes viską apsvarstėm. Dieną čia sukiojasi tarnaitė. O jie greitai negrįš, jei tik niekas nesusirgs. Nagi, eime! – paragino Elena.

– Niekas nedrįs susirgti per pono Forbeso gimtadienio vakarėlį, – Mereditė guodė Bonę kaip mažą mergaitę. – Mes saugios.

– Jeigu jiems užtenka pinigų vaikščioti į brangius restoranus, tai galėtų palikti degančias bent kelias šviesas, – neatlyžo Bonė.

Slapčia Elena jai pritarė. Keista ir neramu tamsoje klajoti po svetimus namus. Kylant laiptais, jos širdis, rodės, tuoj iššoks. Delnas, gniaužiantis mažytį žibintuvėlį, nušviečiantį kelią, sudrėko. Nors juto fizinius siaubo simptomus, galva dirbo puikiai, lyg į viską būtų žiūrėjusi iš šalies.

– Dienoraštis turi būti Karolinos kambaryje, – pasakė ji.

Karolinos langas žvelgė į gatvę, vadinasi, jos turėjo elgtis itin apdairiai, kad niekas nepamatytų šviesos. Elena būgštaudama apsuko ratu plonytį žibintuvėlio spindulį. Viena buvo mintyse apieškoti kambarį, įsivaizduoti, kaip kruopščiai ir atidžiai naršai stalčius. O visai kas kita stovėti čia, kai aplink, regis, tūkstančiai vietų kam nors paslėpti, ir bijoti paliesti daiktus, kad Karolina grįžusi nepastebėtų.

Draugės irgi stovėjo kaip įbestos.

– Gal verčiau eime namo, – tyliai pasiūlė Bonė. Ir Mereditė jai neprieštaravo.

– Turim pamėginti. Bent pamėginti, – Elenos balsas skambėjo silpnai ir dusliai. Ji atidarė komodos stalčių ir nukreipė žibintuvėlį į dailias nėriniuotų apatinių krūveles. Panaršiusi nerado nieko panašaus į sąsiuvinį. Sutvarkiusi apatinius Elena uždarė stalčių ir atsiduso. – Tai ne taip sunku, – tarė ji. – Mums tereikia pasidalyti kambarį, o paskui apieškoti savo dalį, visus baldus, visus daiktus, kur galima paslėpti dienoraštį.

Ji pasiskyrė sieninę spintą ir pirmiausia nagų dilde pakrapštė visas grindlentes. Bet lentos atrodė tvirtos, sienos aklinos. Rausdamasi po Karolinos drabužius, surado kelis daiktus, kuriuos pernai buvo paskolinusi. Kilo pagunda juos atsiimti, tik, žinoma, negalėjo to daryti. Elena nieko neaptiko nei Karolinos batuose, nei rankinėse, nei prisitraukusi kėdę ir kruopščiai apieškojusi viršutinę lentyną.

Mereditė sėdėjo ant grindų ir tikrino krūvą minkštų žaisliukų, kurie buvo sukišti į skrynią kartu su kitais vaikystės prisiminimais. Ilgais, jautriais pirštais braukė per juos ieškodama plyšio medžiagoje. Paėmusi pūkuotą pudelį susimąstė.

– Aš jį padovanojau Karolinai, – sukuždėjo. – Rodos, per dešimtą gimtadienį. Maniau, bus išmetusi.

Elena nematė draugės akių; Mereditės žibintuvėlis buvo nukreiptas į pudelį, bet suprato, kaip ši jaučiasi.

– Bandžiau su ja susitaikyti, – švelniai tarė. – Tikrai, Meredite, Vaiduoklių namuose. Bet ji pareiškė niekada man neatleisianti, kad atėmiau iš jos Stefaną. Norėčiau, kad viskas būtų kitaip, bet ji nesutinka.

– Taigi dabar kariausim.

– Kariausim, – tvirtai pareiškė Elena.

Matė, kaip Mereditė padeda į šalį pudelį ir imasi kito žaislo. Paskui tęsė paieškas.

Bet su tualetiniu staliuku jai sekėsi ne ką geriau kaip su spinta. Elena vis labiau nerimavo, nuogąstavo, kad tuoj išgirs į Forbesų keliuką įsukant automobilį.

– Jokios naudos, – čiuopdama po Karolinos čiužiniu atsiduso Mereditė. – Tikriausiai jis paslėptas… pala. Čia kažkas yra. Jaučiu kampą.

Elena su Bone apmirusios žvelgė į draugę.

– Radau. Elena, čia dienoraštis!

Eleną užplūdo palengvėjimas, lyg akmuo nuo širdies nusirito. Vėl galėjo judėti. Kvėpuoti. Ji žinojo, ji visą laiką žinojo, kad Stefanui viskas baigsis gerai. Gyvenimas negali būti toks žiaurus, tik ne Elenai Gilbert. Dabar jie visi saugūs.

Bet Mereditė atrodė sutrikusi.

– Čia dienoraštis. Bet jis žalias, o ne mėlynas. Ne tas.

– Ką? – Elena stvėrė sąsiuvinį, pašvietė į jį, mėgindama smaragdo žalumą paversti safyro mėliu. Nepavyko. Šis dienoraštis buvo nepaprastai panašus, bet ne jos.

– Jis Karolinos, – kvailai mestelėjo, nenorėdama patikėti.

Bonė su Meredite suglaudė galvas. Merginos pažiūrėjo į sąsiuvinį, po to viena į kitą.

– Jame gali būti nuorodų, – pralemeno Elena.

– Būtų visai sąžininga, – sutiko Mereditė.

Bonė atvertė dienoraštį.

Elena per jos petį įsistebeilijo į smailų, kairėn pakrypusį raštą, visiškai nepanašų į kampuotas raides rašteliuose. Iš pradžių negalėjo sutelkti žvilgsnio, bet paskui į akis krito vardas. Elena.

– Pala, kas tai?

Bonė, vienintelė stovinti taip, kad galėtų perskaityti daugiau nei porą žodžių, akimirką nutilo, judėjo tik lūpos. Tada prunkštelėjo.

– Paklausykit, – ji ėmė skaityti: – „Elena – savanaudiškiausias žmogus iš visų, kiek pažįstu. Visi mano, kad ji santūri, bet tai tik šaltumas. Net bloga žiūrėti, kaip žmonės prie jos limpa, nesuvokdami, kad jai nė velnio niekas nerūpi, išskyrus pačią Eleną.“

– Tai sako Karolina? Tik jai apie tai ir šnekėti! – Vis dėlto Elena juto, kaip kaista skruostai. Iš esmės tą patį sakė ir Metas, kai Elena vaikėsi Stefaną.

– Čia parašyta dar kai kas, – paragino Mereditė, baksnodama Bonę, ir ši įsižeidusi skaitė toliau: – „Bonė pastaruoju metu ne ką geresnė, dedasi baisiai svarbi. Naujausia gudrybė – apsimesti ekstrasense, kad žmonės atkreiptų dėmesį. Jei ji iš tikrųjų būtų ekstrasensė, tai suprastų, kad Elena ja tik naudojasi.“

Stojus slogiai tylai, Elena paklausė:

– Ar tai viskas?

– Ne, dar yra šis tas apie Mereditę. „Mereditė nedaro nieko, kad tai sustabdytų. Tiesą sakant, Mereditė apskritai nieko nedaro; ji tik stebi. Tarsi pati negalėtų imtis veiklos. Be to, girdėjau tėvus šnekantis apie jos šeimą – nenuostabu, kad ji niekada apie juos neprasižioja.“ Ką tai reiškia?

Mereditė nė nekrustelėjo, Elena prieblandoje matė tik jos kaklą ir smakrą. Bet jos balsas skambėjo ramiai ir tyliai.

– Nesvarbu. Bone, ieškok ko nors apie Elenos dienoraštį.

– Patikrink apie spalio aštuonioliktą. Tada jį pavogė, – nuslopinusi smalsumą pasiūlė Elena. Mereditę pakamantinės vėliau.

Nei spalio aštuonioliktą, nei visą savaitę po to nebuvo jokio įrašo. Po kelių savaičių brūkštelėta pora sakinių. Jokių užuominų apie dienoraštį.

– Štai ir viskas, – atsilošė Mereditė. – Iš šio sąsiuvinio jokios naudos. Nebent pati panorėtum šantažuoti ją. Supranti, nerodysim tavojo, jei tu nerodysi manojo.

Tai buvo viliojantis sumanymas, bet Bonė įžvelgė trūkumą.

– Čia nėra nieko blogo apie Karoliną; ji tik skundžiasi kitais. Daugiausia mumis. Lažinuosi, Karolinai baisiai patiktų, jei tai balsiai perskaitytume visai mokyklai. Ji džiūgautų.

– Tai ką su juo darysim?

– Padėsim atgal, – pavargusi atsakė Elena. Ji pasukiojo žibintuvėlį po kambarį, ir jai pasirodė, kad tvarka gerokai pasikeitusi. – Apsimesim nežinančios, jog ji turi mano dienoraštį, ir lauksim kitos progos.

– Gerai, – tarė Bonė, bet dar sklaidė sąsiuvinį, kartais pasipiktinusi prunkštelėdama arba sušnypšdama. – Tik paklausykit! – sušuko ji.

– Nėra laiko, – paprieštaravo Elena. Būtų dar ką nors pasakiusi, bet prabilo Mereditė, ir jos tonas atkreipė dėmesį.

– Automobilis.

Merginos netruko įsitikinti, kad automobilis įsuko į Forbesų prievažą. Bonė prasižiojo, išplėtė akis, atrodė, kad ją, klūpančią prie lovos, ištiko paralyžius.

– Eime! Eime! – šūktelėjo Elena, griebdama dienoraštį. – Išjunkit žibintuvėlius ir bėkit prie galinių durų.

Merginos sukruto. Mereditė ragino Bonę. Elena atsiklaupusi patraukė lovatiesę ir kilstelėjo Karolinos čiužinį. Kita ranka įkišo dienoraštį tarp čiužinio ir lovos grotelių. Plonai aptrauktos spyruoklės badė rankas, spaudė karališko dydžio čiužinys. Ji dar pagrūdo sąsiuvinį pirštų galais, ištraukė ranką ir pataisė lovatiesę.

Išeidama paklaikusiomis akimis apžvelgė kambarį; nebebuvo kada ką nors tvarkyti. Greitai ir tyliai žingsniuodama prie laiptų išgirdo rakinant pagrindines duris.

Paskui prasidėjo klaikios gaudynės. Elena suprato, kad tyčia jos niekas nesivaiko, bet atrodė, kad Forbesų šeima pasiryžusi užspeisti ją savo namuose. Koridoriuje pasigirdus balsams ir užsidegus šviesoms ji pasuko atgal, iš kur atėjusi. Spruko nuo šeimininkų ir movė pro paskutines duris koridoriuje, bet atrodė, kad Forbesai ją seka. Jie perėjo laiptų aikštelę; atsidūrė prie miegamojo. Elena pasuko į šalia esančią vonią ir pro uždarų durų apačią pamatė užsidegant šviesą. Nebeliko išėjimo.

Ji papuolė į spąstus. Kiekvieną akimirką galėjo įeiti Karolinos tėvai. Elena pamatė langelį į balkoną ir nedelsdama apsisprendė.

Lauke buvo vėsu, šnopuojant iš burnos virto garas. Iš gretimo kambario sklido geltona šviesa, ir Elena dar labiau spraudėsi į kairę, kad ant jos nekristų spinduliai. Tada išgirdo bauginamai aiškų garsą, kurio bijojo: spragtelėjo durų rankena, o paskui atsidarius langeliui suplazdėjo užuolaidos.

Elena karštligiškai dairėsi. Šokti žemyn per aukštai, o nulipti nėra kaip. Teliko stogas, bet ir ant jo neįmanoma užsikabaroti. Vis dėlto vidinis balsas liepė pamėginti. Ji užlipo ant balkono turėklo ir ėmė grabalioti, už ko nusitverti, tada ant plonų užuolaidų sušmėžavo šešėlis. Ranka praskyrė užuolaidas, pasirodė žmogaus siluetas, ir Elena pajuto, kaip kažkas stveria ją už riešo ir užtraukia aukštyn. Ji atsispyrė kojomis ir pasijuto besiropščianti ant skiedromis dengto stogo. Mėgindama nuraminti trūkčiojamą kvėpavimą dėkinga pažvelgė į savo išgelbėtoją – ir nustėro.

11

– Mano pavardė Salvatorė. Gelbėtojas, – tarė jis. Tamsoje blykstelėjo balti dantys.

Elena pažvelgė žemyn. Stogo atbraila dengė balkoną, bet ten buvo girdėti šlepsint. Jos niekas nesivijo, atrodo, niekas nenugirdo jos pašnekovo žodžių. Netrukus langelis užsidarė.

– Maniau, tu Smitas, – pasakė ji, tebežiūrėdama žemyn į tamsą.

Deimonas nusijuokė siaubingai užkrečiamu juoku, be Stefanui būdingo kartėlio. Jis priminė Elenai vaivorykštės spalvas ant varno sparnų.

Vis dėlto ji neapsigavo. Kad ir koks žavus, Deimonas neapsakomai pavojingas. Tas grakštus, atsipalaidavęs kūnas dešimt kartų stipresnis už žmogaus. Ramios akys tobulai prisitaikiusios regėti naktyje. Ilgapirštė ranka, užtempusi ją ant stogo, juda neįsivaizduojamai greitai. O baisiausias jo mąstymas – žudiko mąstymas. Plėšrūno mąstymas.

Deimonui nepavyko jo nuslėpti. Jis skyrėsi nuo žmonių. Taip ilgai gyveno medžiodamas ir žudydamas, kad kitaip nebemokėjo. Ir jam tai patiko, jis nesipriešino prigimčiai kaip Stefanas, bet mėgavosi ja. Neturėjo nei doros, nei sąžinės, o ji vidury nakties atsidūrė jo naguose.

Elena atsitūpė, pasiruošusi bet kurią akimirką pašokti. Po to, ką Deimonas jai padarė sapne, turėtų ant jo niršti. Ji ir niršo, tik nebuvo prasmės rodyti. Deimonas supranta, kokia ji įtūžusi, ir tik pasijuoks, jei ji ims nertėti.

Elena tyliai, įdėmiai stebėjo Deimoną, laukdama, kol šis sujudės.

Bet Deimonas nė nekrustelėjo. Rankos, kurios galėjo judėti greitai kaip kertanti gyvatė, ramiai gulėjo ant kelių. Veido išraiška Elenai jau buvo matyta. Patį pirmą kartą, kai jie susitiko, Elena jo akyse išvydo tą pačią slepiamą, tramdomą pagarbą – tik anuomet jose dar matė nuostabą. Dabar jos nebebuvo likę.

– Neketini apšaukti manęs? Ar apalpti? – lyg niekur nieko paklausė Deimonas.

Elena tebespoksojo į jį.

Jis daug stipresnis už ją ir greitesnis, bet prireikus, pamanė, spėtų pirma pribėgti prie stogo krašto. Jei nepataikytų į balkoną, tektų kristi dešimt metrų, bet galbūt ryžtųsi rizikuoti. Viskas priklausys nuo Deimono.

– Aš nenualpsiu, – atkirto. – Ir kodėl turėčiau tave apšaukti? Mes žaidžiame žaidimą. Aną naktį buvau kvaila, tad pralaimėjau. Kapinėse perspėjai, kas manęs laukia.

Deimonas žioptelėjo, įkvėpė ir nusigręžė.

– Turbūt teks tave padaryti savo Šešėlių karaliene, – tarė jis, tarsi kalbėtųsi su savim. – Turėjau daug draugių, jaunų merginų kaip tu ir Europos gražuolių. Bet tik su tavim noriu būti drauge. Mes viešpatautume, turėtume ką norim ir kada norim. Mūsų bijotų ir garbintų visos silpnesnės būtybės. Negi tai būtų taip blogai?

– Aš esu silpna būtybė, – atšovė Elena. – Ir mudu, Deimonai, priešai. Amžini.

– Tu įsitikinusi?

Deimonas pažvelgė į ją, ir ji pajuto jo minčių jėgą lyg ilgų pirštų prisilietimą. Bet neapsvaigo, nesuglumo ir nepasidavė. Tą popietę, kaip visada pastarosiomis dienomis, ji ilgai mirko karštoje vonioje su džiovintomis verbenomis.

Deimono žvilgsnyje šmėkštelėjo nuostaba, bet jis susitaikė su nesėkme.

– Ką čia veiki? – atsainiai pasidomėjo.

Keista, Elena nematė prasmės jam meluoti.

– Karolina paėmė kai ką, kas priklauso man. Dienoraštį. Atėjau jo susigrąžinti.

Tamsiose akyse sužibo susidomėjimas.

– Be abejo, stengiesi kažkaip apsaugoti niekam tikusį mano brolelį, – susierzino jis.

– Stefanas su tuo nesusijęs!

– Nejaugi? – Elena išsigando, kad Deimonas suprato daugiau, nei ji norėjo. – Keista, bet atrodo, kad jis susijęs su visomis nelaimėmis. Jis tiesiog prisišaukia bėdų. Na, jei jo neliktų…

Elena prabilo ramiai:

– Jei dar kartą nuskriausi Stefaną, pasigailėsi. Deimonai, aš surasiu būdą priversti tave pasigailėti. Rimtai.

– Supratau. Vadinasi, man teks bendrauti su tavim, tiesa?

Elena neatsakė. Deimonas ją užspeitė į kampą, ir ji sutiko žaisti su juo mirtiną žaidimą. Nusigręžė nuo jo.

– Galų gale tu būsi mano, – švelniai sumurkė jis. Tokiu balsu jis kalbėjo per vakarėlį, sakydamas „ramiai, ramiai“. Tik dabar jame nebuvo justi nei pašaipos, nei pagiežos, Deimonas paprasčiausiai konstatavo faktą. – Geruoju ar piktuoju, kaip jūs, žmonės, sakote – gražus posakis, – tu būsi mano dar neiškritus sniegui.

Elena mėgino nuslėpti, kad ją krečia šiurpas, bet suprato, kad Deimonas tai pastebėjo.

– Gerai, – tarė jis. – Tu turi sveiko proto. Teisingai darai, kad manęs bijai; aš turbūt pavojingiausias padaras, kokį tik esi sutikusi per visą gyvenimą. Bet dabar turiu tau verslo pasiūlymą.

– Verslo pasiūlymą?

– Tikrai taip. Tu čia atėjai dienoraščio. Bet neradai. – Jis parodė į tuščias rankas. – Tau nepavyko, tiesa? – Elenai neatsakius, kalbėjo toliau: – Nenori, kad tame dalyvautų mano brolis, todėl jis tau nepadės. Bet aš galiu padėti. Ir padėsiu.

– Tikrai?

– Žinoma. Už tam tikrą atlygį.

Elena spoksojo į jį. Veidas degte degė. Pagaliau atgavo žadą, bet galėjo kalbėti tik pašnibždomis.

– Už kokį… atlygį?

Tamsą nutvieskė šypsena.

– Už kelias minutes tavo laiko, Elena. Už kelis kraujo lašelius. Ir kokią valandą vienumoje su manim.

– Tu… – Elena nerado tinkamo žodžio. Bet koks žinomas bjaurus apibūdinimas atrodė per silpnas.

– Vis tiek galų gale tai gausiu, – raminamai dėstė Deimonas. – Gerai pagalvojusi pati tai suprasi. Praėjęs kartas buvo nepaskutinis. Kodėl su tuo nesusitaikius? – Jo balsas skambėjo šiltai, intymiai. – Prisimink…

– Verčiau persirėšiu gerklę, – atrėžė Elena.

– Įdomi mintis. Bet aš tai galiu padaryti kur kas maloniau.

Deimonas iš jos tyčiojosi. Viską sudėjus šiai dienai to buvo per daug.

– Tu šlykštus; pats žinai, – tarė ji. – Man nuo tavęs bloga. – Dabar ją taip purtė, kad nebegalėjo kvėpuoti. – Verčiau jau mirti, nei tau pasiduoti. Verčiau…

Elena nesuprato, kas ją privertė taip pasielgti. Būnant su Deimonu ją užvaldydavo instinktai. Šią akimirką ji juto rizikuojanti viskuo, kad tik neleistų jam vėl laimėti. Akies krašteliu pastebėjo, kad jis sėdi atsilošęs, atsipalaidavęs ir mėgaujasi, kad žaidimas pakrypo jo naudai. Elena sumetė, kiek stogas išsikišęs virš balkono.

– Verčiau padarysiu štai ką, – pareiškė ji ir metėsi į šoną.

Ji buvo teisi; Deimonas nesuspėjo jos sustabdyti. Po kojomis Elena pajuto tuštumą, širdį sukaustė baimė – suprato, kad balkonas kur kas toliau, nei ji manė. Nepataikys į jį nušokti.

Vis dėlto ji neįvertino Deimono miklumo. Jis ištiesė ranką – nors ir nespėjo sulaikyti jos ant stogo, bet sugriebė, kad nenukristų žemyn. Atrodė, Elena sveria kaip pūkelis. Ji instinktyviai griebėsi stogo krašto ir pamėgino užkelti kelį.

Jo balsas buvo piktas.

– Kvailele! Jei jau taip trokšti akis į akį susitikti su mirtimi, tai pažvelk į mane.

– Paleisk mane, – pro dantis iškošė Elena. Neabejojo, kad bet kurią akimirką kas nors gali išeiti į balkoną. – Paleisk mane.

– Čia ir dabar?

Žvelgdama į tas neįskaitomas akis Elena suprato, kad Deimonas nejuokauja. Jei ji pasakys „taip“, jis ją paleis.

– Tai greitas būdas viską užbaigti, ar ne? – paklausė ji. Širdis daužėsi iš baimės, tik neišsidavė.

– Bet koks nuostolis.

Deimonas vienu judesiu užtraukė ją aukštyn. Prie savęs. Stipriai apglėbė, prispaudė prie savo tvirto liekno kūno, ir Elena nieko nebematė. Tada pajuto, kaip Deimono raumenys įsitempė lyg didžiulės katės, ir jie abu pakilo į orą.

Ėmė kristi. Elena nenorom įsikibo Deimono kaip vienintelio tvirto daikto besisukančiame pasaulyje. Tada jis minkštai nusileido, sušvelnindamas smūgį.

Kartą ir Stefanas panašiai pasielgė. Bet paskui nelaikė jos taip stipriai, net iki skausmo suspaudęs, beveik priglaudęs prie jos lūpas.

– Pagalvok apie mano pasiūlymą, – tarė Deimonas.

Elena negalėjo nei pajudėti, nei nusigręžti. Ji suprato, kad šįkart Deimonas pasitelkė ne Galias, bet tiesiog karštą potraukį. Beprasmiška tai neigti; jos kūnas reagavo į jo apkabinimą. Lūpomis ji juto jo alsavimą.

– Man tavęs nereikia, – atkirto Elena.

Ji tikėjosi, kad Deimonas ją pabučiuos, bet jis to nepadarė. Viršuje pasigirdo atidaromo langelio garsas ir piktas balsas balkone:

– Ei! Kas čia darosi? Ar ten kas nors yra?

– Šįkart aš padariau tau paslaugą, – tebelaikydamas ją glėbyje labai švelniai tarė Deimonas. – Kitą kartą pareikalausiu atlygio.

Elena negalėjo pasukti galvos. Jei Deimonas būtų ją pabučiavęs, ji nebūtų priešinusis. Bet staiga jis atleido rankas, veidas, regis, ėmė mirguliuoti. Tarsi tamsa būtų jį siurbusi į save. Juodi sparnai suplazdėjo, pagavo orą, ir aukštyn pakilo didžiulis varnas.

Iš balkono kažką sviedė į jį: knygą ar batą. Nepataikė per metrą.

– Prakeikti paukščiai, – iš viršaus pasigirdo pono Forbeso balsas. – Tikriausiai ant stogo susisuko lizdą.

Virpėdama, apsikabinusi save Elena tūnojo susigūžusi tamsoje, kol jis grįžo vidun.

Mereditę ir Bonę rado tupinčias prie vartų.

– Kur taip užtrukai? – sušnabždėjo Bonė. – Manėm, tave sučiupo!

– Vos nesučiupo. Turėjau slapstytis, kol pavyko ištrūkti. – Elena buvo taip pripratusi meluoti apie Deimoną, kad nebereikėjo nė stengtis. – Eime namo, – sukuždėjo. – Daugiau nieko nepešim.

Kai jos atsisveikino prie Elenos durų, Mereditė tarė:

– Iki Įkūrėjo dienos liko tik dvi savaitės.

– Žinau. – Akimirką Elenos galvoje šmėstelėjo Deimono pasiūlymas. Bet ji papurtė galvą ir nuvijo tokias mintis. – Ką nors sugalvosiu, – pažadėjo.

Kitą dieną mokykloje ji dar nebuvo nieko sugalvojusi. Ramino tik tai, jog Karolina, regis, nepastebėjo netvarkos savo kambaryje – bet daugiau nieko gero nenutiko. Rytą per susirinkimą buvo paskelbta, kad mokyklos taryba išrinko Eleną Fels Čerčo Dvasia. Direktoriui kalbant Karolinos veide švietė šypsena – pergalinga ir piktdžiugiška.

Elena stengėsi nekreipti į ją dėmesio. Mėgino negirdėti ir užgauliojimų bei patyčių po susirinkimo, bet buvo nelengva. Tai ir anksčiau būdavo nelengva, kartais jai net magėdavo kam nors trenkti arba suklykti, bet kol kas tvardėsi.

Tą popietę laukdama, kol paleis iš šeštos, istorijos, pamokos, Elena stebėjo Tailerį Smolvudą. Grįžęs į mokyklą, jis nepratarė jai nė žodžio. Per direktoriaus pranešimą vaipėsi taip pat šlykščiai kaip Karolina. Dabar, pamatęs Eleną stovint vieną, alkūne bakstelėjo Dikui Karteriui.

– Kas gi ten? – paklausė jis. – Sienos ramstis?

Stefanai, kur tu, mintyse pašaukė Elena. Bet atsakymą ir taip žinojo. Kitame mokyklos gale, astronomijos pamokoje.

Dikas žiojosi atsakyti, bet staiga jo veidas pasikeitė. Jis žvelgė pro Eleną tolyn koridoriumi. Ši atsisukusi išvydo Vikę.

Prieš abiturientų šokius Vikė su Diku draugavo. Elena spėjo, kad jie vis dar pora. Bet Dikas, rodos, abejojo, lyg nežinodamas, ko tikėtis iš besiartinančios merginos.

Vikės veidas, eisena buvo kažkokia keista. Ji žengė taip, tarsi kojomis neliestų žemės. Akys išplėstos, svajingos.

– Sveika, – atsargiai pratarė Dikas ir atsistojo priešais ją. Vikė nė nedirstelėjusi praėjo pro šalį ir žengė prie Tailerio. Elena su vis didėjančiu nerimu stebėjo, kas bus. Turėjo būti juokinga, bet nebuvo.

Iš pradžių Taileris nustebo. Tada Vikė uždėjo ranką jam ant krūtinės. Taileris prisiversdamas šyptelėjo. Vikės ranka nuslydo jam po švarku. Tailerio lūpos virptelėjo. Vikė uždėjo jam ant krūtinės kitą ranką. Taileris pašnairavo į Diką.

– Ei, Vike, ramiau! – šūktelėjo Dikas, bet nesiartino.

Vikė nusmaukė Taileriui nuo pečių švarką. Jis mėgino pasitaisyti judindamas pečius, bet nepaleido knygų ir neatrodė pernelyg susirūpinęs. Nepavyko. Vikės pirštai palindo po marškiniais.

– Liaukis. Sustabdyk ją, ką? – paprašė Taileris Diko šliedamasis prie sienos.

– Vike, baik. Nereikia.

Vis dėlto Dikas stovėjo saugiu atstumu. Taileris įsiutęs dėbtelėjo į jį ir pamėgino nustumti Vikę.

Pasigirdo garsas. Iš pradžių toks žemas, kad vos buvo girdėti, bet ėjo vis garsyn. Šiurpiai grėsmingas urzgesys, nuo kurio Elenai kūnas nuėjo pagaugais. Taileris spoksojo išpūtęs akis, netikėdamas savo ausimis. Netrukus Elena suprato kodėl. Urzgė Vikė.

Staiga Taileris atsidūrė ant žemės, už poros centimetrų nuo jo gerklės kaukštelėjo Vikės dantys. Elena, pamiršusi visus pykčius, stengėsi padėti Dikui ją atplėšti. Taileris staugė. Atsidarė istorijos kabineto durys ir Alarikas suriko:

– Nesužeiskit jos! Atsargiai! Tai epilepsija, mums tereikia ją paguldyti!

Alarikui įsikišus į grumtynes, Vikė vėl kaukštelėjo dantimis. Liekna mergina buvo stipresnė už juos visus kartu paėmus, ir jie vos ją nulaikė. Atrodė, Vikė tuoj ištrūks. Elenai neapsakomai palengvėjo prie peties išgirdus pažįstamą balsą.

– Vike, nurimk. Viskas gerai. Atsipalaiduok.

Kai Stefanas paėmė Vikę už rankos ir raminamai kalbino, Elena išdrįso ją paleisti. Iš pradžių atrodė, kad Stefano strategija pasiteisino. Vikė atgniaužė pirštus, ir jiems pavyko nukelti ją nuo Tailerio. Stefanui tebekalbant mergina suglebo ir užsimerkė.

– Gerai. Dabar tu jautiesi pavargus. Pamiegok.

Bet staiga ta Galia, kurią Stefanas naudojo prieš ją, išseko. Vikė plačiai atsimerkė, ir jos akys nebebuvo panašios į išgąsdintos stirnos akis, kokias Elena matė valgykloje. Jos buvo pasruvusios krauju iš pykčio. Vikė suurzgė ant Stefano ir ėmė priešintis su nauju įniršiu.

Penkiese ar šešiese jie vos išlaikė Vikę, kol kažkas iškvietė policiją. Elena kalbino Vikę, kartais surikdavo ant jos. Jos šnekos nedavė jokios naudos.

Tik atsitraukusi Elena išvydo smalsuolių minią. Pirmose gretose stovėjo Bonė ir išsižiojusi spoksojo. Ir Karolina.

– Kas atsitiko? – pasidomėjo Bonė pareigūnams išnešus Vikę.

Elena šnopuodama nubraukė nuo akių sruogą.

– Jai pasimaišė, norėjo nurengti Tailerį.

Bonė prikando lūpą.

– Na, jai tikrai pasimaišė, jei panoro tai padaryti, ar ne? – Ir per petį išsišiepė Karolinai.

Elenai linko kojos, drebėjo rankos. Prilaikoma Stefano dėkinga atsirėmė į jį. Tada pakėlė akis.

– Epilepsija? – paniekinamai tarė ji.

Stefanas nulydėjo Vikę žvilgsniu. Alarikas Zalcmanas, vis dar šūkaudamas nurodymus, rodos, ėjo kartu. Būrelis pasuko už kampo.

– Turbūt pamoka baigta, – pasakė Stefanas. – Eime.

Jie tylėdami pėdino į pensioną, paskendę savo mintyse. Elena suraukusi kaktą kelis kartus dirstelėjo į Stefaną, bet prabilo tik likusi viena su juo kambaryje.

– Stefanai, ką visa tai reiškia? Kas darosi Vikei?

– Ir aš galvoju. Randu tik vieną paaiškinimą – Deimonas ir toliau ją puldinėja.

– Nori pasakyti… o Dieve! Stefanai, reikėjo jai duoti verbenos. Turėjau susiprotėti…

– Tai nebūtų padėję. Patikėk. – Elena pasuko prie durų, lyg ketindama tuojau pat lėkti pas Vikę, bet Stefanas ją švelniai sulaikė. – Elena, vienus žmones lengviau paveikti nei kitus. Vikės valia nebuvo itin stipri. Dabar ji priklauso jam.

Elena lėtai atsisėdo.

– Tai ką, nieko negalima padaryti? Bet, Stefanai, ji taps… tokia kaip tu ir Deimonas?

– Dar nežinia. – Jo balsas skambėjo šaltai. – Viskas priklauso ne tik nuo to, kiek kraujo ji praras. Kad galutinai persikeistų, ji turi gauti jo kraujo. Antraip jos laukia pono Tanerio baigtis. Ji bus išsunkta, išnaudota. Ir mirs.

Elena giliai atsiduso. Norėjo dar kai ko paklausti, jau seniai knietėjo.

– Stefanai, atrodo, tavo žodžiai buvo apraminę Vikę. Pasitelkei prieš ją Galias, tiesa?

– Taip.

– Bet paskui ji vėl pasiuto. Stefanai, juk tu gerai jauties? Tavo Galios sugrįžo?

Jis tylėjo. Bet Elenai tokio atsakymo pakako.

– Stefanai, kodėl man nepasakei? Kas atsitiko? – Ji atsiklaupė prie jo taip, kad jis pažvelgtų į ją.

– Man tereikia laiko, ir atsigausiu. Dėl to nesijaudink.

– Aš jaudinuosi. Negi nieko negalim padaryti?

– Ne, – atsakė jis ir nuleido akis.

Elenai toptelėjo.

– Ak, – sudejavo sėsdamasi. Pamėgino suimti jo delnus. – Stefanai, paklausyk…

– Elena, ne. Negi nesupranti? Tai pavojinga, pavojinga mums abiem, ypač tau. Tu gali žūti arba dar blogiau.

– Tik jei tu nesusivaldysi, – tarė Elena. – O tu susivaldysi. Pabučiuok mane.

– Ne, – pakartojo Stefanas. Ir ne taip šiurkščiai pridūrė: – Kai tik sutems, eisiu medžioti.

– Ar tai tas pat? – paklausė ji. Žinojo, kad ne. Galių suteikia tik žmogaus kraujas. – Stefanai, būk geras; negi nesupranti, kad ir aš to trokštu? Negi tu netrokšti?

– Taip nesąžininga, – išsikankinęs tarė jis. – Elena, tu tai supranti. Žinai, kaip aš… – Jis nusigręžė sugniaužęs kumščius.

– Tai kodėl ne? Stefanai, man reikia… – Elena nepajėgė baigti. Paaiškinti, ko jai reikia; tai buvo ryšio, artumo poreikis. Jai reikėjo prisiminti jausmą, kuris apima būnant drauge, ištrinti prisiminimus, kaip sapne šoko su Deimonu, o šis laikė ją apkabinęs. – Trokštu, kad vėl būtume kartu, – sukuždėjo ji.

Stefanas, vis dar nusigręžęs, papurtė galvą.

– Gerai, – sušnibždėjo Elena, bet pajuto, kaip ją užlieja sielvarto, baimės ir nevilties banga.

Labiausiai ji nerimavo dėl Stefano, kuris be savo Galių pažeidžiamas, toks pažeidžiamas, kad jį gali nuskriausti paprasti Fels Čerčo piliečiai. Bet iš dalies ir pati troško patirti artumą.

12

Siekiančią skardinės nuo parduotuvės lentynos Eleną užkalbino Metas:

– Jau perki spanguolių padažą?

Elena pakėlė akis.

– Sveikas, Metai. Taip, prisimeni, teta Džudita mėgsta viską susiruošti sekmadienį prieš Padėkos dieną. Tada mažiau tikimybių, kad padarys ką nors siaubingo.

– Pavyzdžiui, likus penkiolikai minučių iki vakarienės prisimins nenupirkusi spanguolių padažo?

– Likus penkioms minutėms iki vakarienės, – žiūrėdama į laikrodį atsakė Elena, ir Metas nusijuokė.

Tai buvo malonus jau seniai Elenos negirdėtas juokas. Ji pasuko prie kasos, bet sumokėjusi už pirkinius sudvejojo ir atsigręžė. Metas stovėjo prie žurnalų lentynos, iš pažiūros įnikęs juos sklaidė, bet išvydusi pakumpusius draugo pečius, Elena panoro prieiti.

– O ką tu valgysi vakarienei? – pasiteiravo ji. Kai Metas abejodamas pažvelgė į kitą parduotuvės pusę, pridūrė: – Automobilyje laukia Bonė; ji vakarieniaus su mumis. O šiaip bus tik šeimos nariai. Ir, žinoma, Robertas; jis jau turbūt ten. – Ji norėjo pasakyti, kad Stefanas neateis. Vis dar nenumanė, kokie šiuo metu Meto ir Stefano santykiai. Bet jie nors jau šnekasi.

– Aš šįvakar pats rūpinuosi savim; mama prastai jaučiasi, – atsakė Metas. Paskui, keisdamas temą, paklausė: – O kur Mereditė?

– Su savo šeima, lanko gimines ar panašiai. – Elena gerai nežinojo, nes Mereditė aiškiai nepasakė; ji retai kalbėdavo apie artimuosius. – Tai ką manai? Gal surizikuosi paragauti tetos Džuditos patiekalų?

– Vardan senų laikų?

– Vardan senų draugų. – Kiek padvejojusi Elena nusišypsojo.

Metas sumirksėjo ir nusigręžė.

– Kaip galėčiau atsisakyti šitaip kviečiamas? – keistai prislopinęs balsą tarė jis. Bet padėjo žurnalą ir sekdamas paskui Eleną irgi šypsojosi.

Bonė linksmai pasisveikino su Metu, o kai jie grįžo namo, teta, regis, pradžiugo išvydusi jį įeinant į virtuvę.

– Vakarienė beveik gatava, – imdama iš Elenos krepšį su pirkiniais pranešė ji. – Prieš porą minučių atvažiavo Robertas. Gal einam tiesiai į valgomąjį? Elena, paimk dar vieną kėdę. Su Metu būsim septyniese.

– Šešiese, teta, – linksmai pataisė Elena. – Tu su Robertu, aš su Margarita ir Metas su Bone.

– Taip, mieloji, bet ir Robertas pasikvietė svečią. Jie jau tenai.

Elena tai išgirdo jau žengdama pro valgomojo duris, bet tik po akimirkos susigaudė. Ir vis dėlto ji žinojo; eidama pro duris kažkaip pajuto, kas jos laukia.

Robertas, rankose vartydamas baltojo vyno butelį, atrodė linksmas. O prie stalo, už rudeninės puokštės ir ilgų degančių žvakių sėdėjo Deimonas.

Kai į nugarą atsitrenkė Bonė, Elena suprato, kad stovi kaip įkasta. Prisivertė judinti kojas. Galva nebuvo tokia klusni; protas neveikė.

– Elena, – pasakė Robertas tiesdamas ranką. – Tai Elena, mergaitė, apie kurią tau pasakojau, – tarė jis Deimonui. – Elena, čia Deimonas… hmm…

– Smitas, – prisistatė Deimonas.

– Ak, taip. Jis iš mano universiteto, Viljamo ir Merės, kaip tik sutikau jį prie vaistinės. Jis ieškojo, kur pavakarieniauti, todėl pasikviečiau jį čia paragauti naminio maisto. Deimonai, čia Elenos draugai Metas ir Bonė.

– Labas, – pasisveikino Metas.

Bonė tik spoksojo; paskui jos didžiulės akys nukrypo į Eleną.

Elena mėgino susitvardyti. Nežinojo, ar klykti, ar lėkti iš kambario, o gal šliūkštelėti Deimonui į veidą taurę vyno. Tą akimirką ji buvo pernelyg įniršusi, kad išsigąstų.

Metas nuėjo į svetainę atnešti kėdės. Elena nusistebėjo, kad draugas taip abejingai sutiko Deimoną, bet paskui prisiminė, kad jo nebuvo Alariko vakarėlyje. Jis nežinojo, kas ten įvyko tarp Stefano ir „svečio iš universiteto“.

Bet Bonė, rodės, tuoj ims panikuoti. Ji maldaujamai pažvelgė į Eleną. Deimonas atsistojo ir atitraukė jai kėdę.

Elenai nespėjus išsižioti, tarpdury pasigirdo laibas Margaritos balselis:

– Metai, nori pažiūrėti mano katytės? Teta Džudita sakė, kad galėsiu ją laikyti. Pavadinsiu Snieguole.

Elenai šovė mintis.

– Ji labai miela, – mandagiai pagyrė Metas, pasilenkdamas virš balto kailio gniužulėlio Margaritos rankose.

Jis apstulbo, kai Elena stvėrė katytę jam iš po nosies.

– Ei, Margarita, parodykim tavo katytę Roberto draugui, – tarė ji ir svieste sviedė Deimonui į veidą purų kamuoliuką.

Užvirė tikras pragaras. Snieguolė pašiaušė kailį, išsipūtė dvigubai. Šnypštė taip, lyg kas ant raudonai įkaitusios viryklės būtų užlašinęs vandens. Paskui virto urzgiančiu, besispjaudančiu ciklonu, apdraskė Eleną, kirto Deimonui ir, atsitrenkusi į sieną, movė iš kambario.

Elenos pasitenkinimas, išvydus šiek tiek nustebusias nakties juodumo Deimono akis, buvo trumpas. Jis greitai prisimerkė, Elena apžvelgė kitų kambaryje susirinkusių žmonių veidus.

Margarita jau žiojosi kaukti kaip garo variklis. Robertas, mėgindamas ją sustabdyti, paragino eiti ieškoti katės. Bonė, apimta nevilties, nugara prisiplojo prie sienos. Metas su teta Džudita, spoksančia iš virtuvės, atrodė išsigandę.

– Turbūt neturi rankos gyvūnams, – tarė ji Deimonui ir atsisėdo prie stalo.

Teta Džudita linktelėjo Bonei, ir ši, nenoromis atsitraukusi nuo sienos, prilėkė prie savo vietos Deimonui nespėjus paliesti kėdės. Rudomis akimis sekė, kaip šis sėdasi.

Po poros minučių pasirodė Robertas su apsiašarojusia Margarita ir rūsčiai pažvelgė į Eleną. Metas tyliai prisistūmė kėdę, bet jo kakta buvo smarkiai suraukta.

Atėjus tetai Džuditai ir visiems ėmus valgyti, Elena apžvelgė stalą. Atrodė, kad virš jo tvyro spindintis rūkas, ją apėmė nerealumo jausmas, tačiau pats vaizdas atrodė tiesiog neįtikėtinai darnus, kaip iš kokios reklamos. Vidutinė šeima, susėdusi valgyti kalakuto, pamanė ji. Mažumėlę sutrikusi senmergė teta, nerimaujanti, kad žirniai per minkšti, o bandelės apdegusios, patenkintas būsimasis dėdė, auksaplaukė paauglė dukterėčia ir jos baltapūkė sesutė. Dar mėlynakis kaimynų berniukas, panaši į elfą draugė ir žavus vampyras, siunčiantis ratu cukruotus batatus. Tipiška amerikiečių šeimyna.

Pusę vakarienės Bonė akimis vis klausinėjo Elenos: „Ką daryti?“ Tik kai Elena pasiuntė atsakymą „Nieko“, ji, regis, nusprendė atsiduoti likimo valiai. Ir kibo valgyti.

Elena nenutuokė, ką daryti. Šitaip pakliūti į spąstus – tikras pažeminimas, ir Deimonas tai žino. Tačiau tetą Džuditą ir Robertą jis apsvaigino girdamas maistą ir plepėdamas apie Viljamą ir Merę. Dabar netgi Margarita jam šypsojosi, netrukus pasiduos ir Bonė.

– Kitą savaitę Fels Čerče švęsim Įkūrėjo dieną, – pranešė Deimonui teta Džudita raustelėjusiais liesais skruostais. – Būtų labai malonu, jei galėtumėte vėl atvažiuoti.

– Mielai, – draugiškai sutiko Deimonas.

Teta Džudita atrodė pamaloninta.

– Šiemet Elena vaidins svarbų vaidmenį. Ji buvo išrinkta Fels Čerčo Dvasia.

– Turbūt didžiuojatės ja, – tarė Deimonas.

– Ak, žinoma, – patvirtino teta Džudita. – Tai pasistengsite atvažiuoti?

Elena tepdama sviestu bandelę įtūžusi įsiterpė:

– Girdėjau naujienų apie Vikę. Prisimenate tą mergaitę, kuri buvo užpulta? – Ji įdėmiai pažvelgė į Deimoną.

Kiek patylėjęs Deimonas atsakė:

– Bijau, kad jos nepažįstu.

– Neabejoju, kad pažįsti. Maždaug mano ūgio, rudos akys, šviesiai rudi plaukai. Beje, jai blogėja.

– O, varge, – atsiduso teta Džudita.

– Taip, daktarai nieko nesupranta. Ji eina vis blogyn, tarsi ir toliau būtų kieno nors puldinėjama. – Elena kalbėdama nenuleido nuo Deimono akių, bet jo veide buvo matyti tik mandagus susidomėjimas. – Įsidėk daugiau įdaro, – baigė ji stumtelėdama jam dubenį.

– Ne, ačiū. Verčiau įsipilsiu daugiau šito. – Jis pakėlė priešais žvakę šaukštą želinio spanguolių padažo. – Kokia gundanti spalva.

Bonė, kaip ir kiti žmonės prie stalo, pažvelgė į žvakę. Bet nebenuleido nuo jos akių. Spitrijosi į šokinėjančią liepsną, ir pamažu jos veidas pasidarė tuščias.

O, ne, pamanė Elena, ją nusmelkė bloga nuojauta. Ji jau buvo mačiusi tą veidą. Pamėgino atitraukti Bonės dėmesį, bet draugė, regis, tematė žvakę.

– …o tada pradinukų paradas, atpasakojantis miesto istoriją, – teta Džudita dėstė Deimonui. – Bet užbaigimo ceremoniją atlieka vyresni mokiniai. Elena, kiek abiturientų šiemet skaitys kūrinius?

– Tik mes trys. – Elenai teko atsigręžti į tetą, žiūrėdama į besišypsantį Džuditos veidą ji išgirdo balsą.

– Mirtis.

Teta aiktelėjo. Roberto ranka su šakute sustingo nepasiekusi burnos. Elena siaubingai, beviltiškai troško, kad šalia būtų Mereditė.

– Mirtis, – vėl ištarė balsas. – Šiuose namuose yra mirtis.

Elena apžvelgė stalą ir pamatė, kad jai niekas nepadės. Visi žiopsojo į Bonę, sustingę kaip nuotraukoje.

Bonė stebeilijo į žvakės liepsną. Tuščiu veidu, išplėstomis akimis, kaip ir anksčiau, kai per ją prabildavo šis balsas. Dabar nereginčios akys nukrypo į Eleną.

– Tavo mirtis, – tarė balsas. – Elena, tavęs laukia mirtis. Ji…

Bonė, rodos, paspringo. Paskui sukniubo ant stalo, vos ne į savo lėkštę.

Akimirką visi buvo priblokšti, paskui sujudo. Robertas pašoko, suėmė Bonę už pečių ir pakėlė. Bonės oda buvo melsvai balta, akys užmerktos. Aplink tupinėjo Džudita, šluostė jai veidą drėgna servetėle. Deimonas žiūrėjo susimąstęs, prisimerkęs.

– Viskas gerai, – atsitiesęs su aiškiu palengvėjimu pasakė Robertas. – Turbūt ji tik nualpo. Gal koks isterijos priepuolis.

Bet Elena nekvėpavo, kol Bonė atsimerkė ir paklausė, ko visi į ją spokso.

Taip vakarienė ir baigėsi. Robertas pareikalavo, kad Bonė būtų tuoj pat parvežta namo, ir per visą tą sumaištį Elena ištaikė progą šnipštelėti Deimonui:

– Nešdinkis!

Jis kilstelėjo antakius.

– Ką?

– Sakiau, nešdinkis! Tuoj pat! Drožk. Antraip visiems pasakysiu, kad tu žudikas.

Deimonas priekaištingai pažvelgė.

– Ar nemanai, kad svečias nusipelno didesnės pagarbos? – paklausė, bet išvydęs Elenos išraišką gūžtelėjo pečiais ir nusišypsojo.

– Ačiū, kad pakvietėte vakarienės, – garsiai padėkojo jis tetai Džuditai – ji nešė į automobilį antklodę. – Tikiuosi, kada nors atsilyginsiu tuo pačiu. – Elenai jis pridūrė: – Pasimatysim.

Kurgi ne, pamanė Elena, Robertui išvažiuojant su paniurusiu Metu ir apsnūdusia Bone. Džudita kalbėjosi telefonu su ponia Makalou.

– Ir aš nesuprantu, kas toms mergaitėms, – skundėsi ji. – Iš pradžių Vikė, dabar Bonė… ir Elena pastaruoju metu lyg nesava…

Tetai kalbantis, Margaritai ieškant Snieguolės, Elena žingsniavo pirmyn atgal.

Reikia paskambinti Stefanui. Nėra kitos išeities. Dėl Bonės ji nesijaudino; anksčiau ji greit atsipeikėdavo po tokių priepuolių. O Deimonas šiąnakt turės kitų rūpesčių ir nepuls Elenos draugių.

Jis ateis jos, ateis atlygio už padarytą „paslaugą“. Elena neabejojo, kad tai jis turėjo galvoje tardamas paskutinius žodžius. Vadinasi, ji turės viską iškloti Stefanui, kad šiąnakt jis būtų šalia ir ją apgintų.

Bet ką gi Stefanas padarys? Kad ir kaip ji maldavo ir įtikinėjo praėjusią savaitę, jis atsisakė gerti jos kraują. Tvirtino, kad Galios sugrįš ir taip, bet Elena žinojo, kad šiuo metu jis tebėra pažeidžiamas. Ar būdamas čia jis galėtų sutramdyti Deimoną?

Bonės namai nesaugūs. O Mereditė išvažiavusi. Niekas negali padėti, nėra kuo kliautis. Bet mintis, kad šiąnakt teks vienai laukti Deimono, buvo nepakeliama.

Ji išgirdo tetą Džuditą dedant ragelį. Kojos pačios nešė į virtuvę, o galvoje sukosi Stefano numeris. Elena stabtelėjo ir lėtai atsigręžė į svetainę.

Pažvelgė į grindis, į stoglangius ir įmantrų židinį su dailiais raižiniais. Šis kambarys buvo dalis senojo namo, beveik visiškai sudegusio per Pilietinį karą. Jos pačios miegamasis įrengtas tiesiai virš jo.

Elenai toptelėjo puikus sumanymas. Ji pažvelgė į lipdinius prie lubų, kur svetainė pereina į modernų valgomąjį. Lėkte nulėkė prie laiptų smarkiai tuksinčia širdimi.

– Džudita? – Teta stabtelėjo ant laiptų. – Pasakyk man kai ką. Ar Deimonas buvo įėjęs į svetainę?

– Ką? – Moteris nesusigaudydama sumirksėjo.

– Ar Robertas buvo nusivedęs Deimoną į svetainę? Prisimink, teta Džudita! Man svarbu žinoti.

– Kam? Ne, nemanau. Ne, nebuvo. Jie įėjo ir pasuko tiesiai į valgomąjį. Elena, kas po galais?.. – Elena netikėtai puolė jai į glėbį.

– Atleisk, teta. Aš tiesiog labai laiminga, – atsakė Elena.

Šypsodamasi ji grįžo prie laiptų.

– Na, džiaugiuosi, kad bent vienas yra laimingas po tokios vakarienės. Nors ir tas žavus vaikinas, Deimonas, regis, buvo patenkintas. Elena, man pasirodė, kad tu jam patinki, nors ir siaubingai elgeisi.

Elena atsigręžė.

– Na, ir kas?

– Galėtum suteikti jam progą. Tokį malonų jaunuolį mielai priimčiau savo namuose.

Elena išpūtė akis ir nurijo seilę tramdydama isterišką juoką. Teta siūlė Stefaną iškeisti į Deimoną… nes Deimonas nepavojingas. Toks jaunuolis patiktų kiekvienai tetai.

– Teta Džudita, – žiopčiodama išlemeno ji, bet paskui suprato, kad tai beprasmiška. Papurtė galvą, pasiduodama iškėlė rankas ir akimis nulydėjo aukštyn lipančią tetą.

Paprastai Elena miegodavo užsidariusi. Bet šiąnakt paliko duris atviras ir gulėdama spoksojo į tamsų koridorių. Kartais dirstelėdavo į šviečiančius laikrodžio ant naktinio staliuko skaičius.

Žinojo neužmigsianti. Slenkant minutėms ji bemaž panoro nugrimzti į sapną. Laikas judėjo kankinamai lėtai. Vienuolika valandų… pusė dvylikos… vidurnaktis. Pirma. Pusė antros. Dvi.

Po dviejų dešimt ji išgirdo garsą.

Tebegulėdama įsiklausė į tylų šnaresį apačioje. Žinojo, kad panorėjęs Deimonas suras, kaip įeiti. Jei pasiryžo, jo nesulaikys jokia spyna.

Galvoje suskambo muzika iš sapno, regėto tą naktį viešint pas Bonę. Graudžios, sidabrinės natos. Jos kėlė keistus jausmus. Lyg per sapną Elena pakilo ir atsistojo prie slenksčio.

Koridoriuje buvo tamsu, bet jos akys per ilgą laiką buvo apsipratusios su tamsa. Ji išvydo juodą siluetą, kopiantį laiptais aukštyn. Užlipus veide šmėkštelėjo nuožmi šypsena.

Elena nesišypsodama palaukė, kol jis priėjo arčiau ir sustojo priešais – juos teskyrė metras kietmedžio grindų. Name buvo visiškai tylu. Kitoje koridoriaus pusėje miegojo Margarita; gale ramiai sapnavo teta Džudita nenumanydama, kas dedasi už durų.

Deimonas tylėjo, tik žiūrėjo į Eleną, į jos ilgus baltus naktinius aukštu, nėriniuotu kaklu. Elena šiąnakt išsirinko pačius kukliausius naktinius; matyt, Deimonui jie pasirodė žavūs. Mergina prisivertė stovėti ramiai, tik lūpos išdžiūvo, o širdis dunksėjo. Laikas. Po minutės viskas paaiškės.

Ji atsitraukė, nekviesdama jo nei gestu, nei žodžiu, duris paliko atviras. Išvydo, kaip jo bedugnėse akyse plykstelėjo liepsna, stebėjo, kaip jis nekantriai žengia artyn. Ir sustoja.

Deimonas sustojo prie pat durų aiškiai sutrikęs. Vėl pamėgino žengti žingsnį, bet nepavyko. Kažkas, rodos, neleido įeiti. Nuostabą veide pakeitė sumišimas, o paskui pyktis.

Jis pakėlė galvą, apžiūrėjo durų sąramą, apmetė akimis lubas šiapus ir anapus slenksčio. Tik tada suprato, iššiepė dantis ir suurzgė.

Būdama saugi savo pusėje Elena tyliai nusijuokė. Pavyko.

– Mano kambarys ir svetainė apačioje – viskas, kas liko iš senojo namo, – paaiškino ji Deimonui. – Tai kitas būstas. Į jį tavęs nekvietė ir niekada nepakvies.

Deimono krūtinė kilnojosi iš pykčio, šnervės išsiplėtė, akys paklaiko. Nuo jo sklido juodos pykčio bangos. Iš įniršio jis gniaužė pirštus, atrodė, įtūžęs tuoj ims ardyti sienas.

Nuo džiaugsmo ir palengvėjimo Elena apsvaigo.

– O dabar drožk sau, – paliepė. – Čia tau nėra ką veikti.

Dar kurį laiką varstęs Eleną grėsmingu žvilgsniu, Deimonas nusigręžė. Bet ne į laiptus. Jis žengė prie Margaritos kambario durų.

Elena, nenutuokdama, ką daro, puolė į koridorių. Tarpdury sustojo ir sunkiai šniokštuodama įsitvėrė staktos.

Deimonas pasuko galvą ir žiauriai išsišiepė. Paspaudė durų rankeną. Jo akys, lyg skysto juodmedžio ežerai, liko įsmeigtos į Eleną.

– Tau rinktis, – tarė jis.

Elena jautėsi lyg sustingusi į ledą. Margarita dar kūdikis. Jis turbūt nerimtai. Joks pabaisa nenuskriaus keturmetės.

Bet Deimono veide nebuvo nė ženklo švelnumo ar užuojautos. Jis – medžiotojas, žudikas, ir silpnieji – jo grobis. Elena prisiminė siaubingą žvėrišką urzgimą, iškreipusį jo žavius bruožus, ir suprato, kad nieku gyvu negali atiduoti jam Margaritos.

Atrodė, viskas vyksta sulėtintai. Ji matė Deimono ranką ant durų rankenos; matė tas negailestingas akis. Išėjo pro duris, palikusi vienintelę jai saugią vietą.

Namuose mirtis, sakė Bonė. Ir dabar Elena laisva valia žengė jos pasitikti. Ji nunarino galvą slėpdama trykštančias bejėgiškumo ašaras. Viskas baigta. Deimonas laimėjo.

Nepakėlė galvos ir nepažvelgė, kaip jis artinasi. Tik pajuto, kaip dvelktelėjo vėjelis, ir ją nukrėtė šiurpas. Tada paniro į minkštą, begalinę tamsą, apgaubusią ją kaip didžiulio paukščio sparnai.

13

Elena pasimuistė, atplėšė sunkius vokus. Pro užuolaidų kraštą sklido šviesa. Buvo sunku pasijudinti, tad gulėjo lovoje, stengdamasi prisiminti, kas įvyko vakar.

Deimonas. Čia buvo atėjęs Deimonas, jis grasino Margaritai. Todėl Elena nuėjo pas jį. Jis laimėjo.

Bet kodėl gi jis nebaigė darbo? Elena pakėlė sunkią ranką ir palietė kaklą, jau žinodama, ką ras. Taip, jos čia, dvi žaizdelės, jautrios ir skausmingos spaudžiant.

Vis dėlto ji gyva. Deimonas iki galo netesėjo pažado. Kodėl?

Pastarųjų valandų prisiminimai buvo padriki ir migloti. Aiškios tik kai kurios smulkmenos. Į ją žvelgiančios Deimono akys, užpildančios visą jos pasaulį. Aštrus durstelėjimas į kaklą. Vėliau Deimonas, atsisagstantis marškinius, iš mažo įpjovimo kakle tekantis kraujas.

Vadinasi, jis privertė ją išgerti jo kraujo. Jei tik privertė tinkamas žodis. Elena neprisiminė, kad būtų priešinusis ar jautusi pasibjaurėjimą. Tada ji to troško.

Ji nemirė ir per daug nenusilpo. Deimonas nepavertė jos vampyre. To ji niekaip negalėjo suprasti.

Jis neturi nei padorumo, nei sąžinės, priminė ji sau. Taigi liovėsi tikrai ne iš gailesčio. Ko gero, jis tenori pratęsti žaidimą, prieš nužudydamas dar pakankinti. O gal nori padaryti mane panašią į Vikę, kurios viena koja šešėlių pasaulyje, kita – tikrame. Kad palengva išsikraustyčiau iš proto.

Viena ji gerai žinojo – nesileis apkvailinama ir nepatikės, kad jis taip pasielgė iš geraširdiškumo. Deimonas negali būti geraširdis. Negali rūpintis kitais.

Elena numetė antklodę ir atsikėlė. Girdėjo koridoriuje vaikštant tetą. Buvo pirmadienio rytas, ir jai reikėjo ruoštis į mokyklą.

Lapkričio 27, trečiadienis

Mielasis dienorašti,

jokios naudos apsimetinėti, kad man nebaisu, nes man išties baisu. Rytoj Padėkos diena, po dviejų dienų – Įkūrėjo diena. O aš vis dar nesugalvojau, kaip sužlugdyti Karolinos ir Tailerio kėslus.

Neišmanau, ko griebtis. Jei neatgausiu iš Karolinos dienoraščio, ji perskaitys mano mintis visiems. Turės puikią progą – ji viena iš trijų abiturientų, skaitysiančių kūrinius per uždarymo ceremoniją. Juos išrinko mokyklos taryba, kuriai, pridursiu, priklauso Tailerio tėvas. Įdomu, ką jis po viso to manys?

Bet koks skirtumas? Jei nesukursiu plano, po šventės man niekas nebepadės. Stefano nebeliks, gerieji Fels Čerčo gyventojai išvys jį iš miesto. Arba užmuš, jei jis nesusigrąžins bent kiek Galių. Jei žus jis, žūsiu ir aš. Viskas labai paprasta.

Taigi turiu surasti, kaip atgauti dienoraštį. Privalau.

Bet negaliu.

Žinau, lauki, kol tai pasakysiu. Yra būdas susigrąžinti dienoraštį – Deimono pasiūlytasis. Man tereikia sutikti su jo kaina.

Bet tu nesupranti, kaip aš bijau. Bijau ne vien Deimono, bet ir to, kas gali atsitikti mums būnant kartu. Bijau to, kas atsitiks mudviem… mudviem su Stefanu.

Nebegaliu apie tai kalbėti. Pernelyg jaudinuosi. Jaučiuosi tokia sutrikusi, suglumusi ir vieniša. Neturiu į ką kreiptis pagalbos, su kuo pasišnekėti. Niekas manęs nesupras.

Ką daryti?

Lapkričio 28, ketvirtadienis, 23.30

Mielasis dienorašti,

šiandien viskas daug aiškiau, galbūt todėl, kad apsisprendžiau. Tas sprendimas mane baugina, bet jis geresnis už vienintelį pasirinkimą, kurį turiu.

Viską papasakosiu Stefanui.

Daugiau nieko negaliu padaryti. Įkūrėjo diena šeštadienį, o aš dar nesumečiau jokio plano. Bet gal Stefanas, supratęs, kokia beviltiška padėtis, ką nors sumanys. Rytoj nueisiu į pensioną ir išklosiu jam viską, ką turėjau seniausiai iškloti.

Viską. Ir apie Deimoną.

Nenutuokiu, ką jis pasakys. Prisimenu jo veidą iš sapnų. Kaip jis žiūrėjo į mane su baisiu kartėliu ir pykčiu. Taip, lyg nė trupučio nemylėtų. Jei jis rytoj taip į mane pažiūrės…

Ak, kaip man baisu. Gniaužia paširdžius. Vos paknebinėjau Padėkos dienos vakarienę ir nenustygstu vietoj. Atrodo, tuoj sprogsiu. Miegoti? Cha!

O, kad tik Stefanas mane suprastų. O, kad man atleistų.

Juokingiausia, kad dėl jo troškau tapti geresniu žmogum. Norėjau būti verta jo meilės. Stefanas turi savo supratimą apie garbę, apie tai, kas gera ir kas bloga. Ką jis apie mane pagalvos, kai sužinos, kad melavau? Ar patikės, kad tenorėjau jį apsaugoti? Ar dar kada nors pasitikės manim?

Rytoj sužinosiu. O Dieve, norėčiau, kad tai jau būtų praėję. Neįsivaizduoju, kaip iki to išgyventi.

Elena, nesakiusi tetai Džuditai, kur eina, išslinko iš namų. Ji pavargo meluoti, bet ir nenorėjo kelti triukšmo, o jis neišvengiamai būtų kilęs pasakius, kad eina pas Stefaną. Nuo tada, kai Deimonas pas juos vakarieniavo, teta Džudita apie jį ir tešneka, į kiekvieną pokalbį įterpia subtilių ir ne itin subtilių užuominų. Robertas ne ką geresnis. Kartais Elenai netgi atrodo, kad jis kursto Džuditą.

Ji pavargusi paspaudė pensiono skambutį. Kur šiomis dienomis prapuolusi ponia Flauers? Duris galiausiai atidarė Stefanas.

Pasirengęs išeiti, pasistatęs striukės apykaklę.

– Pasivaikščiokim, – pasiūlė jis.

– Ne. – Elena laikėsi tvirtai. Negalėjo nuoširdžiai šypsotis, tad ir nesistengė. – Stefanai, eime viršun. Mums reikia pasišnekėti.

Stefanas žvilgtelėjo nustebęs. Turbūt suneramino jos veido išraiška, nes ir jis pamažu nutilo ir apniuko. Giliai įkvėpęs linktelėjo. Netaręs nė žodžio apsisuko ir pirmas nužingsniavo į savo kambarį.

Žinoma, lagaminai, spintelės ir knygų lentynos stovėjo vietose. Bet Elenai atrodė, kad tik dabar tai pastebėjo. Kažkodėl ji prisiminė patį pirmąjį vakarą, kai čia lankėsi, kai Stefanas išgelbėjo ją nuo Tailerio. Ji apžvelgė daiktus ant spintelės: penkiolikto amžiaus aukso florinus, durklą dramblio kaulo rankena, geležinę dėžutę atverčiamu dangteliu. Tą vakarą Elena pamėgino ją atidaryti, bet Stefanas užtrenkė dangtelį.

Ji apsigręžė. Stefanas stovėjo prie lango, pilko, apniukusio dangaus fone. Visa ši savaitė buvo žvarbi ir ūkanota, ir šiandien ne kitaip. Stefano veido išraiška atitiko orą.

– Na, – tyliai tarė jis, – apie ką mums reikia pasišnekėti?

Elena kaipmat apsisprendė. Ištiesė ranką prie geležinės dėžutės ir atidarė.

Joje tviskėjo šilkinis abrikoso spalvos kaspinas. Jos kaspinas, primenantis vasaros dienas, kurios dabar atrodė be galo toli. Sukaupusi drąsą padavė jį Stefanui.

– Apie šitą, – atsakė.

Elenai palietus dėžutę, Stefanas žengė į priekį, bet dabar atrodė sutrikęs ir nustebęs.

– Apie šitą?

– Taip, Stefanai, aš žinojau, kad jis čia. Radau jį seniai, kai kartą trumpai buvai išėjęs iš kambario. Nesuprantu, kodėl taip panorau sužinoti, kas yra dėžutėje, bet negalėjau susivaldyti. Taip ir radau kaspiną. O paskui… – Ji nutilo, susikaupė. – Paskui apie tai parašiau dienoraštyje.

Stefanas atrodė vis labiau suglumęs, tarsi būtų tikėjęsis visai ne to. Elena ieškojo tinkamų žodžių.

– Parašiau, nes pamaniau, kad kaspinas įrodo, jog jau seniai esu tau svarbi, tokia svarbi, kad paėmei jį ir pasidėjai. Niekada nemaniau, kad jis gali įrodyti ką kita.

Staiga ji ėmė berte berti žodžius. Papasakojo, kaip nusinešė dienoraštį pas Bonę, kaip jis buvo pavogtas. Kaip gavo raštelius, kaip suprato, kad juos siuntinėja Karolina. Paskui nusisukusi, pirštais nervingai pašydama spalvotą šilką, išklojo Karolinos ir Tailerio planą.

– Nuo tada aš taip bijau, – sukuždėjo ji, tebežiūrėdama į kaspiną. – Bijau, kad supyksi ant manęs. Bijau to, ką jie ruošiasi padaryti. Tiesiog bijau. Stefanai, aš mėginau susigrąžinti dienoraštį, netgi buvau nuėjus pas Karoliną. Bet jis per gerai paslėptas. Aš vis galvoju, bet niekaip nesumąstau, kaip sutrukdyti jį perskaityti. – Galop pakėlė akis į Stefaną. – Atleisk.

– Tikrai turi už ką atsiprašyti! – Eleną nustebino jo žiaurumas. Pasijuto blykštanti. Bet Stefanas kalbėjo toliau: – Turi atsiprašyti už tai, kad slėpei nuo manęs, kai galėjau tau padėti. Elena, kodėl paprasčiausiai nepasakei?

– Nes aš kalta. Dar sapnavau sapną… – Ji pamėgino apibūdinti, kaip Stefanas atrodė sapne, koks kartėlis ir kaltinimas atsispindėjo jo akyse. – Turbūt mirčiau, jei iš tikrųjų taip į mane pažiūrėtum, – liūdnai užbaigė ji.

Tačiau Stefanas į ją žvelgė su palengvėjimu ir nuostaba.

– Tai štai kas, – beveik pašnibždom tarė jis. – Štai kas nedavė tau ramybės.

Elena prasižiojo, bet žodžiai liejosi iš Stefano lūpų:

– Žinojau, kad kažkas negerai. Supratau, kad kažką slepi. Bet maniau… – Jis papurtė galvą, lūpas iškreipė šypsena. – Dabar tai nesvarbu. Nenorėjau kištis į tavo reikalus. Nenorėjau net klausinėti. O tu nuolat nerimavai, kaip apsaugoti mane.

Elenai liežuvis prilipo prie gomurio. Žodžiai, regis, irgi prilipo. Tai dar ne viskas, pamanė ji, bet negalėjo to atskleisti, kai Stefano akys šitaip spindėjo, o veidas švietė.

– Kai pasakei, kad mums reikia pasišnekėti, pamaniau, kad apsigalvojai dėl manęs, – paprastai, be savigailos prisipažino jis. – Ir aš tavęs nekaltinčiau. Bet tu… – Jis vėl papurtė galvą. – Elena, – tarė jis ir stipriai apkabino.

Tai buvo taip gera, taip teisinga. Ji nė nesuvokė, kokie neteisingi iki šiol buvo jų santykiai. Bet tai ji prisiminė – tai, ką jautė tą pirmą nuostabų vakarą, kai Stefanas ją apkabino. Tarp jų sruvo visas pasaulio švelnumas ir malonumas. Ji buvo namie, ten, kur jos vieta. Kur visada bus jos vieta.

Visa kita užmiršta.

Kaip ir iš pradžių Elena juto bemaž galinti skaityti Stefano mintis. Jie buvo nedalomai susieti. Jų širdys plakė vienu ritmu.

Tik vieno stigo, kad viskas būtų tobula. Elena atmetė plaukus, suėmė juos už nugaros apnuogindama kaklą. Šįkart Stefanas neprieštaravo, netrukdė jai. Iš jo sklido nuoširdus atsidavimas ir gilus poreikis.

Eleną užliejo meilė, džiaugsmas ir dėkingumas, su nenusakoma laime ji suvokė, kad tai Stefano jausmai. Akimirką regėjo save jo akimis, matė, kokia yra jam svarbi. Būtų nusigandusi, jei pati nebūtų jautusi to paties.

Dantims smingant į kaklą neskaudėjo. Jai nė nedingtelėjo, kad negalvodama atkišo Stefanui sveikąją kaklo pusę – nors Deimono padarytos žaizdelės jau buvo užgijusios.

Ji įsitvėrė Stefano, kai šis mėgino pakelti galvą. Bet šis buvo nepalenkiamas, ir galiausiai jai teko nusileisti. Tebelaikydamas Eleną glėbyje Stefanas griebė nuo spintelės aštrų durklą dramblio kaulo rankena ir vienu staigiu judesiu persirėžė odą.

Kai Elenai ėmė linkti kojos, ji atsisėdo ant lovos. Jie taip ir sėdėjo apsikabinę, nesuvokdami nei laiko, nei erdvės. Elenai atrodė, kad egzistuoja tik jiedu.

– Myliu tave, – švelniai tarė Stefanas.

Maloniai apsvaigusi Elena gerte sugėrė jo žodžius. Paskui, suvokus, ką jis pasakė, nukrėtė džiaugsmingas virpulys.

Jis myli ją. Ji tai visą laiką žinojo, bet Stefanas dar nebuvo prisipažinęs.

– Myliu tave, Stefanai, – sukuždėjo ji.

Elena nustebo, kad jis mažumėlę atsitraukė, bet paskui pamatė, dėl ko. Stefanas iš po megztinio išsitraukė grandinėlę, kurią segėjo ant kaklo nuo jų susipažinimo. Ant grandinėlės kabojo dailiai išraižytas auksinis žiedas lazurito akimi.

Katerinos žiedas. Stefanas atsegė grandinėlę ir nuvėrė žiedą.

– Katerinai mirus, – tarė jis, – nebesitikėjau ką nors pamilsiąs. Nors žinojau, kad ji norėtų, buvau tikras, jog to niekada nebus. Vis dėlto klydau. – Padvejojęs kalbėjo toliau: – Jos atminimui pasilikau žiedą. Taip galėjau išsaugoti ją savo širdyje. Bet dabar norėčiau, kad jis man primintų ką kita. – Stefanas nedrįso pažvelgti jai į akis. – Kai viskas taip susiklostė, iš tikrųjų neturiu teisės to prašyti. Bet, Elena… – Pagaliau jų akys susitiko.

Elenai atėmė žadą. Užgniaužė gerklę. Bet Stefanas klaidingai suprato tylą. Viltis jo akyse užgeso ir jis nusigręžė.

– Tu teisi, – atsiduso Stefanas. – Tai neįmanoma. Per daug kliūčių – ir aš pats dėl to kaltas. Kad toks esu. Tu nesusisaistysi su tokiu kaip aš. Nereikėjo nė siūlyti…

– Stefanai! – pertraukė Elena. – Stefanai, jei akimirką patylėtum…

– …tiesiog pamiršk ką sakiau…

– Stefanai! – sušuko ji. – Stefanai, pažvelk į mane.

Jis palengva atsisuko. Pažvelgė jai į akis, ir nuo jo veido nuslinko kartėlis, o nuo žvilgsnio Elenai vėl užgniaužė kvapą. Stefanas lėtai paėmė jos ranką ir atsargiai užmovė ant piršto žiedą.

Jis tiko, lyg būtų jai pagamintas. Šviesoje skaisčiai sutvisko auksas, o lazuritas spindėjo sodriu, ryškiu mėliu, kaip ežeras baltais apsnigtais krantais.

– Turėsim kurį metą laikyti tai paslaptyje, – drebančiu balsu tarė Elena. – Sužinojus, kad susižadėjau dar nebaigusi mokyklos, tetą Džuditą ištiks priepuolis. Bet kitą vasarą man bus aštuoniolika, ir tada ji nebegalės mums trukdyti.

– Elena, ar neabejoji savo sprendimu? Su manim gyventi lengva nebus. Aš visada būsiu kitoks nei tu, nors ir kaip stengčiausi. Jei kada apsigalvotum…

– Neapsigalvosiu, kol mane mylėsi.

Stefanas vėl ją apkabino – Eleną apgaubė ramuma ir pasitenkinimas. Tik tolimoje smegenų kertelėje kirbėjo baimė.

– Stefanai, jei Karolina su Taileriu rytoj įgyvendins savo kėslus, mūsų meilė bus pasmerkta.

– Vadinasi, turim pasirūpinti, kad jų neįgyvendintų. Jei man padės Bonė su Meredite, manau, sugebėsiu paimti iš Karolinos dienoraštį. Bet net jei nepavyks, aš nepabėgsiu. Elena, neapleisiu tavęs, pasiliksiu ir kovosiu.

– Bet, Stefanai, jei tave sužeis… Aš to neištversiu.

– Nepaliksiu tavęs. Apsisprendžiau. Leisk man pačiam viskuo pasirūpinti; ką nors sugalvosiu. O jei ne… vis vien liksiu su tavim. Mes būsim drauge.

– Mes būsim drauge, – pakartojo Elena ir padėjo galvą jam ant peties, laiminga, kad kol kas gali negalvoti, o tiesiog būti.

Lapkričio 29, penktadienis

Mielasis dienorašti,

jau vėlu, bet negaliu užmigti. Atrodo, man nebereikia tiek miego kaip anksčiau.

O rytoj laukia ta Diena.

Šįvakar šnekėjomės su Bone ir Meredite. Stefano planas labai paprastas. Juk Karolina, kad ir kur būtų paslėpusi dienoraštį, rytoj turės jį pasiimti. Bet mes skaitysime rašinius pačioje renginio pabaigoje, tad prieš tai ji turės dalyvauti parade ir visur kitur. Per tą laiką kur nors slėps dienoraštį. Tad jei seksime ją nuo pat išėjimo iš namų iki tol, kol užlips ant scenos, pamatysime, kur jį padėjo. O Karolina nenutuokia, kad ją įtariame, todėl nesisaugos.

Tada ir paimsim dienoraštį.

Planas pavyks, nes per visą šventę vilkėsime ano meto drabužius. Ponia Grimesbi, bibliotekininkė, padės mums prieš paradą persirengti XIX amžiaus drabužiais, ir mes negalėsime vilkėti nei nešiotis šiuolaikinių daiktų. Jokių rankinių, jokių kuprinių. Jokių dienoraščių! Karolina turės jį kur nors pasidėti.

Mes paeiliui ją seksim. Bonė lauks prie durų ir žiūrės, ką Karolina pasiima iš namų. Aš stebėsiu, kai persirengs pas ponią Grimesbi. Paskui, vykstant paradui, Stefanas su Meredite įsilauš į namus – arba į Forbesų automobilį, jei dienoraštis bus ten – ir atliks savo darbą.

Tikiu, mums pavyks. Negaliu apsakyti, kaip man palengvėjo. Taip gera, kad pasidalijau šiuo rūpesčiu su Stefanu. Išmokau pamoką; daugiau niekada nieko nuo jo neslėpsiu.

Šiandien mūviu žiedą. Jei ponia Grimesbi pasiteiraus, pasakysiu, kad jis dar senesnis nei XIX amžiaus, iš Renesanso laikų Italijos. Norėčiau išvysti jos veidą, kai tai išgirs.

Dabar verčiau pamėginsiu numigti. Gal nieko nesapnuosiu.

14

Bonė, laukdama prie aukšto Viktorijos stiliaus pastato, drebėjo. Rytas išaušo žvarbus, ir nors buvo jau beveik aštunta, saulė taip ir nepasirodė. Dangumi plaukė tiršti pilki ir balti debesys, tad tvyrojo šiurpi prieblanda.

Ji trepsėjo ir trynė rankas, kai atsivėrė Forbesų durys. Pasislėpusi už krūmų, Bonė stebėjo, kaip šeima sėda į automobilį. Ponas Forbesas nešėsi tik kamerą. Ponia Forbes turėjo rankinę ir sulankstomą kėdutę. Danielis Forbesas, jaunesnis Karolinos brolis, irgi nešėsi kėdutę. O Karolina…

Bonė pasilenkė ir patenkinta atsiduso. Karolina mūvėjo džinsus, vilkėjo storą megztinį ir nešėsi baltą virvele užrišamą rankinę. Ne itin didelę, bet mažas dienoraštis būtų tilpęs.

Net sukaitusi iš džiaugsmo Bonė luktelėjo, kol automobilis nuvažiavo. Tada patraukė prie Strazdų gatvės ir Hotorno kelio kampo.

– Teta Džudita, štai ji. Prie kampo.

Automobilis sustojo ir ant galinės sėdynės prie Elenos šmurkštelėjo Bonė.

– Ji turi baltą užrišamą rankinę, – sumurmėjo Elenai į ausį.

Apimta džiugaus jaudulio Elena spustelėjo Bonei ranką.

– Puiku, – sušnabždėjo. – Dabar pažiūrėsim, ar atsineš ją pas ponią Grimesbi. Jei ne, pasakysi Mereditei, kad paliko automobilyje.

Bonė pritariamai linktelėjo ir paspaudė Elenai ranką.

Pas ponią Grimesbi jos atvyko pačiu laiku – kaip tik spėjo pamatyti Karoliną, einančią į vidų su balta rankine ant peties. Dabar Elenos eilė žiūrėti, kur Karolina ją pasidės.

– Ponia Gilbert, aš irgi čia išlipsiu, – tarė Bonė Elenai iššokus iš automobilio. Ji su Meredite lūkuriuos lauke, kol Elena praneš, kur rankinė. Svarbiausia, kad Karolina nieko neįtartų.

Eleną įleido Fels Čerčo bibliotekininkė ponia Grimesbi. Jos pačios namai priminė biblioteką; visur stovėjo knygų lentynos, ant žemės irgi buvo prikrauta knygų. Be to, ji rinko senovinius Fels Čerčo daiktus, taip pat ir drabužius, kurie išliko nuo pirmųjų miesto dienų.

Dabar namuose skambėjo jauni balsai, o kambariuose knibždėjo daugiau ar mažiau apsirengę moksleiviai. Ponia Grimesbi visada ruošdavo drabužius eisenai. Elena jau rengėsi paprašyti, kad ją įleistų į tą patį kambarį, kur nuėjo Karolina, bet neprireikė. Ponia Grimesbi pati lydėjo ją tenai.

Karolina, nusirengusi iki madingų apatinių, atsainiai dirstelėjo į Eleną, bet Elena jos žvilgsnyje pastebėjo piktdžiugą. Žvilgtelėjo į drabužių ryšelį, kurį ponia Grimesbi pakėlė nuo lovos.

– Elena, štai tau. Vieni dailiausių išlikusių – ir viskas autentiška, netgi kaspinai. Manoma, ši suknelė priklausė Honorijai Fel.

– Ji nuostabi, – pagyrė Elena, poniai Grimesbi išlanksčius ploną baltą audinį. – Kokia čia medžiaga?

– Moravijos muslinas ir šilkinis gazas. Šiandien šaltoka, tad ant viršaus galėsi apsivilkti šį aksominį švarkelį. – Bibliotekininkė parodė į pilkšvai rausvą drabužį ant kėdės atlošo.

Elena vogčia dirstelėjo į besirengiančią Karoliną. Taip, štai ta rankinė prie Karolinos kojų. Svarstė, ar jos nepagriebus, bet ponia Grimesbi vis dar mindžikavo kambaryje.

Muslino suknelė buvo labai paprasta, laisvai krintanti medžiaga po krūtine sujuosta šviesiai rausvu kaspinu. Kiek papūstos iki alkūnių rankovės surištos tos pačios spalvos kaspinais. Devyniolikto amžiaus pradžioje mada buvo ganėtinai laisva, ir tie patys drabužiai puikiai galėjo tikti dvidešimto amžiaus merginai – jei tik ši buvo liekna. Kai ponia Grimesbi nuvedė Eleną prie veidrodžio, ši nusišypsojo.

– Ar ji tikrai buvo Honorijos Fel? – paklausė ji, prisiminusi marmurinį tos ponios atvaizdą ant kapo sugriuvusioje bažnyčioje.

– Taip kalbama, – atsakė ponia Grimesbi. – Ji tokią suknelę mini savo dienoraštyje, tad galime beveik neabejoti.

– Ji rašė dienoraštį? – apstulbo Elena.

– Taip. Laikau jį dėžėje, svetainėje; prieš išeinant parodysiu. Dabar švarkelis – ak, kas gi čia?

Elenai paėmus švarkelį, ant žemės nupleveno violetinė skiautė.

Mergina apmirė. Čiupo lapelį poniai Grimesbi nespėjus pasilenkti ir perskaitė.

Viena eilutė. Prisiminė, kaip ją įrašė dienoraštyje rugsėjo 4, pirmą mokslo metų dieną. Tačiau įrašiusi išbraukė. Lapelyje ryškiai juodavo žodžiai:

Šiandien turi įvykti baisus dalykas.

Elena vos susilaikė neatsigręžusi ir nepakišusi lapelio Karolinai po nosim. Bet taip tik viską sugadintų. Ji prisivertė ramiai suglamžyti popierėlį ir įmetė į šiukšlinę.

– Čia tik šiukšlė, – tarė ir įsitempusi atsigręžė į ponią Grimesbi. Karolina nieko nesakė, bet Elena juto į nugarą įsmeigtą pergalingą žalių akių žvilgsnį.

Na palauk, pamanė ji. Palauk, kol atgausiu dienoraštį. Aš jį sudeginsiu, o paskui mudvi pasišnekėsim.

Poniai Grimesbi Elena pasakė:

– Aš pasirengus.

– Aš irgi, – kukliai tarė Karolina.

Elena šaltai dirstelėjo į buvusią draugę. Blyškiai žalsva Karolinos suknelė, papuošta ilgais žaliais ir baltais kaspinais, nė iš tolo nebuvo tokia graži kaip jos.

– Puiku. Jūs, merginos, eikit ir laukit, kol būsit pakviestos. Ei, Karolina, neužmiršk rankinės.

– Neužmiršiu, – nusišypsojo Karolina ir pakėlė nuo žemės užrišamą krepšelį.

Laimė, ji negalėjo matyti Elenos veido. Ši priblokšta spoksojo, kaip Karolina rišasi prie juosmens krepšelį.

Jos nuostaba neprasprūdo poniai Grimesbi pro akis.

– Tai ridikiulis, šiuolaikinės rankinės protėvis, – maloniai paaiškino moteris. – Damos juose laikydavo pirštines ir vėduokles. Karolina jį pasiėmė prieš kelias dienas, kad galėtų pataisyti nuirusius karoliukus. Labai sumanu.

– Tikrai, – lyg smaugiama išstenėjo Elena. Turėjo nešdintis iš čia, kol neėmė klykti, nepritvojo Karolinos ar nesprogo pati. – Man reikia kvėptelėti gryno oro, – tarė ji ir movė iš kambario.

Bonė su Meredite laukė Mereditės automobilyje. Einant pas jas Elenos širdis keistai dunksėjo. Ji pasilenkė prie lango.

– Karolina mus pergudravo, – sukuždėjo Elena. – Tas krepšys – jos kostiumo dalis, ir ji nešiosis jį visą dieną.

Bonė su Meredite įsistebeilijo į ją, paskui viena į kitą.

– Bet… ką dabar darysim? – paklausė Bonė.

– Neišmanau. – Galų gale Elena su siaubu tai suvokė. – Neišmanau!

– Mes galim ir toliau ją sekti. Gal pietaudama ar šiaip kur nusiims krepšį… – Mereditės balsas skambėjo dusliai. Jos abi žino tiesą, pamanė Elena, tiesą, kad viltis žlugo. Jos pralaimėjo.

Bonė žvilgtelėjo į galinio vaizdo veidrodėlį ir atsigręžė.

– Tavo karieta.

Elena pasižiūrėjo. Du balti žirgai traukė gatve dailų vežimaitį. Jo ratai buvo perpinti krepinu, sėdynės papuoštos paparčiais, o užrašas ant didžiulės vėliavos šone skelbė: Fels Čerčo Dvasia.

Elena vos spėjo perduoti paskutinę žinią.

– Stebėkit ją, – paliepė ji. – Ir jei bent akimirką liks viena… – Ir nuvažiavo.

Bet per visą ilgą, klaikų rytą Karolina nė sykio neliko viena. Ją supo minios žiūrovų.

Elenai paradas buvo tikra kankynė. Ji sėdėjo vežimaityje prie mero ir jo žmonos, mėgindama šypsotis ir atrodyti linksma. Bet širdį spaudė baimė.

Kažkur priekyje, tarp žygiuojančio orkestro, išmuštruotų būrių ir kabrioletų buvo Karolina. Elena užmiršo pasidomėti, kurioje ji karietoje. Galbūt pirmojoje mokyklos; joje daug jaunesnių kostiumuotų vaikų.

Nesvarbu. Kad ir kur būtų Karolina, ją mato pusė miesto.

Paskui gimnazijos valgykloje buvo priešpiečiaujama. Elenai teko sėdėti su meru Doliu ir jo žmona. Karolina valgė prie gretimo stalo; Elena matė kaštoninį žvilgantį jos viršugalvį. Šalia sėdėjo Taileris Smolvudas ir kartais savininkiškai pasilenkdavo prie Karolinos.

Elena iš savo vietos aiškiai matė nedidelę dramą įpusėjus priešpiečiams. Ji išvydo, kaip Stefanas iš pažiūros nerūpestingai prisiartino prie Karolinos stalo.

Užkalbino Karoliną. Elena spoksojo užmiršusi valgį. Bežiūrint širdis nusirito į kulnus. Karolina atsilošė, trumpai atsakė Stefanui ir nusisuko. O Taileris nerangiai atsistojo ir rausdamas ėmė piktai mosikuoti. Atsisėdo, kai Stefanas pasitraukė.

Išeidamas Stefanas pažvelgė į Eleną ir akimirką jų žvilgsniai susitiko.

Jis irgi nieko negali padaryti. Net jei Galios sugrįžo, Taileris neprileis jo prie Karolinos. Elenai taip suspaudė krūtinę, kad vos galėjo kvėpuoti.

Paskui ji sėdėjo apimta sielvarto ir nevilties, kol kažkas kumštelėjo ir pranešė, kad laikas į užkulisius. Ji bemaž abejingai išklausė mero Dolio sveikinimo kalbą. Jis šnekėjo apie neseniai Fels Čerčui tekusius „išmėginimus“ ir apie bendruomenės dvasią, kuri palaikė gyventojus pastaraisiais mėnesiais. Po to buvo teikiami apdovanojimai už mokslą, sportą ir tarnystę bendruomenei. Metas buvo pakviestas atsiimti Geriausio metų sportininko premijos, ir Elena sutiko smalsų jo žvilgsnį.

Tada tęsėsi paradas. Pradinukai kikeno ir griuvinėjo, o vaidindami scenas iš Fels Čerčo įkūrimo ir Pilietinio karo vis užmiršdavo savo vietas. Elena žiūrėjo į juos tuščiomis akimis. Nuo vakar vakaro jautėsi kiek apsvaigusi ir nusilpusi, o dabar atrodė, kad tuoj paguldys gripas. Galva, paprastai pilna planų ir skaičiavimų, neveikė. Ji nesugebėjo mąstyti. Apėmė abejingumas.

Paradas baigėsi fejerverkais ir audringais plojimais. Nuo scenos nulipus paskutiniam sąjungininkų kareiviui, meras Dolis paprašė tylos.

– O dabar, – tarė jis, – mokiniai, dalyvausiantys uždarymo ceremonijoje, pareikškite pagarbą Nepriklausomybės Dvasiai, Ištikimybės Dvasiai ir Fels Čerčo Dvasiai!

Nugriaudėjo dar audringesni plojimai. Elena stovėjo šalia Džono Klifordo, gabaus abituriento, išrinkto Nepriklausomybės Dvasia. Jam iš kito šono stypsojo Karolina. Abejingai, bemaž apatiškai Elena pastebėjo, kad Karolina atrodo žaviai: iškėlusi galvą, spindinčiomis akimis, raustelėjusiais skruostais.

Pirmas turėjo pasisakyti Džonas. Pasitaisė akinius ir mikrofoną, ant pulto pasidėjo sunkią rudą knygą ir ėmė skaityti. Oficialiai abiturientai galėjo laisvai rinktis kūrinį; praktiškai beveik visi skaitydavo M. C. Maršą, vienintelį Fels Čerčo poetą.

Džonas skaitė, bet Karolina jį nustelbė. Šypsojosi žiūrovams, kedenosi plaukus, kilnojo ir meiliai glostė prie juosmens kabantį ridikiulį. Elena nejučia lyg užhipnotizuota spoksojo į jį, įsidėmėjo kiekvieną karoliuką.

Džonas nusilenkė ir grįžo prie Elenos. Karolina išpūtė krūtinę ir kaip modelis nutipeno prie pulto.

Šįkart plojimai sumišo su švilpesiu. Bet Karolina nesišypsojo; nutaisė atsakomybės slegiamo žmogaus miną. Išlaukė, kol valgykloje įsiviešpatavo tyla.

– Ketinau šiandien paskaityti M. C. Maršo eilėraštį, – tarė ji, paskui suklususiems žiūrovams pridūrė: – Bet apsigalvojau. Kam skaityti iš čia, – ji iškėlė devyniolikto amžiaus poezijos rinktinę, – jei yra kai kas… svarbesnio… sąsiuvinyje, kurį netyčia suradau?

Norėjai pasakyti, netyčia pavogei, pamanė Elena. Apžvelgė minią ir pamatė Stefaną. Jis stovėjo gale, iš šonų saugomas Bonės ir Mereditės. Tada Elena pastebėjo dar šį tą. Jiems už nugarų per porą metrų lūkuriavo Taileris ir penki bernai. Vyresni, ne mokiniai, iš pažiūros kieti.

Eik, sutikusi Stefano žvilgsnį mintyse patarė Elena. Valios pastangomis mėgino perduoti jam žinią. Stefanai, eik; būk geras, išeik, kol nieko nenutiko. Tuoj pat.

Stefanas vos vos papurtė galvą.

Karolina lyg nekantraudama įkišo ranką į krepšelį.

– Aš paskaitysiu apie šiandieninį Fels Čerčą, o ne apie tokį, koks buvo prieš du šimtus metų, – kalbėjo ji, apimta džiaugsmingos karštligės. – Tai svarbu dabar, nes rašoma apie tą, kas gyvena mūsų mieste. Tiesą sakant, jis dabar yra šioje salėje.

Turbūt Taileris parašė jai kalbą, nusprendė Elena. Praėjusį mėnesį sporto salėje jis pasirodė esąs gabus tokiems dalykams. Ak, Stefanai, ak, Stefanai, man taip baisu… Mintys padrikai sukosi galvoje…

– Manau, išgirdę suprasit, ką turiu omenyje, – Karolina staigiu judesiu ištraukė sąsiuvinį velvetiniais viršeliais ir dramatiškai iškėlė. – Turbūt jis paaiškins daugelį pastarojo meto įvykių Fels Čerče.

Tankiai, negiliai alsuodama ji įbedė žvilgsnį į sąsiuvinį. Karolinai išėmus dienoraštį, Elena vos nenualpo. Akyse mirgėjo šviesūs taškeliai. Svaigulys stiprėjo, atrodė, jis tuoj įveiks Eleną, bet tada mergina šį tą pastebėjo.

Tikriausiai apgauna akys. Ko gero, scenos šviesos ir fejerverkai sutrikdė regėjimą. Ji iš tikrųjų vos nealpo, taigi nenuostabu, kad prastai mato.

Sąsiuvinis Karolinos rankose atrodė žalias, o ne mėlynas.

Turbūt kraustausi iš proto… gal tai sapnas… o gal šviesos efektai. Bet pažiūrėkit į Karolinos veidą!

Karolina išsižiojusi dėbsojo į sąsiuvinį. Regis, visiškai užmiršo žiūrovus. Vartė dienoraštį, apžiūrinėjo iš visų pusių. Skubiai įkišo ranką į ridikiulį, lyg tikėdamasi rasti dar kai ką. Tada paklaikusiu žvilgsniu, tarsi ko ieškodama, apžiūrėjo sceną.

Nekantraujantys žiūrovai ėmė murmėti. Meras Dolis ir mokyklos direktorius suspaudę lūpas ir suraukę antakius susižvelgė.

Nieko neradusi ant grindų Karolina vėl įsispitrijo į sąsiuvinį, lyg į skorpioną. Staiga atvertė, pažvelgė į vidų; regis, dar vylėsi, kad pasikeitė tik viršelis, o viduje liko Elenos žodžiai.

Tada lėtai pakėlė akis nuo sąsiuvinio ir apžvelgė sausakimšą valgyklą.

Vėl stojo tyla, visų akys įsmigo į merginą blyškiai žalia suknele. Kažką neaiškiai burbtelėjusi Karolina apsisuko ir nurūko nuo scenos. Eidama pro šalį įniršusi sudavė Elenai.

Grakščiai, tarytum sklęsdama, Elena pasilenkė ir pakėlė daiktą, kuriuo jai trenkė Karolina.

Karolinos dienoraštį.

Žmonės Elenai už nugaros subruzdo, puolė vytis Karolinos, o priekyje pratrūko komentuoti, ginčytis, aptarinėti. Elena akimis surado Stefaną. Atrodė, ir jį užlieja džiaugsmas. Bet žvilgsnis buvo suglumęs kaip ir Elenos. Kaip ir Bonės su Meredite. Žvelgdama į Stefaną Elena juto dėkingumą ir laimę, bet labiausiai pagarbą.

Tai stebuklas. Jau praradę viltį jie vis dėlto buvo išgelbėti.

Paskui jos žvilgsnis užkliuvo už dar vienos tamsios galvos minioje.

Deimonas stovėjo atsirėmęs į šiaurinę sieną. Lūpose žaidė kreiva šypsenėlė, jis drąsiai sutiko Elenos žvilgsnį.

Meras Dolis ragino Eleną žengti į priekį, tildė ir mėgino nuraminti minią. Bergždžiai. Elena monotoniškai perskaitė tekstą žiūrovams, kurie nėmaž nekreipė į ją dėmesio. Jos mintys irgi klaidžiojo kitur; nė pati nesuprato, ką skaito. Vis žvilgčiojo į Deimoną.

Baigus pasigirdo pavieniai, padriki plojimai ir meras paskelbė kitus popietės renginius. Elena galėjo eiti kur panorėjusi.

Ji nukėblino nuo scenos nesuvokdama, kur eina, bet kojos pačios nešė prie šiaurinės sienos. Tamsi Deimono galva pradingo už šoninių durų, ir ji nusekė įkandin.

Išėjus iš spūsties kieme buvo maloniai vėsu, dangumi plaukė sidabriniai debesys. Deimonas jos laukė.

Elena sulėtino žingsnį, bet nesustojo. Prisiartino per metrą ir įbedė į Deimoną tiriamą žvilgsnį.

Galop paklausė:

– Kodėl?

– Maniau, tau bus įdomiau kaip. – Jis reikšmingai patapšnojo per striukę. – Šįryt buvau pakviestas kavos, nes aną savaitę užmezgiau pažintį.

– Bet kodėl?

Jis gūžtelėjo pečiais, ir akimirką dailiuose jo bruožuose lyg ir šmėkštelėjo baimė. Elenai pasirodė, kad jis nė pats nenutuokia, kodėl – arba nenori prisipažinti.

– Turiu savų sumetimų, – nusivaipė.

– Nemanau. – Elena pajuto tokią stiprią trauką, kad nusigando. – Nemanau, kad apskritai yra kokia nors priežastis.

Tamsios akys pavojingai blykstelėjo.

– Elena, nespausk manęs.

Deimonas priėjo dar arčiau, beveik prisilietė, ir pažvelgė jai į akis.

– Man atrodo, – tarė ji, – tave reikia paspausti.

Deimono veidas buvo vos už kelių centimetrų, bet Elena taip ir nesužinojo, kas būtų įvykę, nes išgirdo balsą.

– Vis dėlto atvykot! Taip džiaugiuosi!

Tai buvo teta Džudita. Elena pasijuto lyg nublokšta iš vieno pasaulio į kitą. Apkvaitusi sumirksėjo, žengė atbula ir iškvėpė orą, kurį nejučia buvo sulaikiusi.

– Taigi išgirdot, kaip Elena skaito, – džiugiai čiauškėjo teta. – Elena, puikiai pasirodei, tik nesupratau, kas atsitiko Karolinai. Šio miesto merginos pastaruoju metu kaip nesavos.

– Nervai, – rimtu veidu pareiškė Deimonas.

Eleną suėmė juokas, paskui susierzinimas. Jautėsi dėkinga Deimonui, kad juos išgelbėjo, bet juk jis ir užvirė visą velniavą. Deimonas padarė nusikaltimus, kuriais Karolina norėjo apkaltinti Stefaną.

– O kur Stefanas? – sunerimo Elena. Kieme ji matė tik Bonę su Meredite.

Tetos Džuditos veide atsispindėjo nepritarimas.

– Nemačiau jo, – tarstelėjo. Tada meiliai nusišypsojo. – Turiu sumanymą. Deimonai, gal užsuktum pas mus vakarienės? O po to galbūt judu su Elena…

– Baik! – Elena sušuko Deimonui. Šis žvelgė mandagiai susidomėjęs.

– Ką? – nusistebėjo teta Džudita.

– Baik! – pakartojo Elena. – Pats žinai ką. Tuoj pat!

15

– Elena, kokia tu šiurkšti! – Teta supykdavo retai, bet dabar įsiuto. – Esi per didelė šitaip elgtis.

– Aš ne šiurkšti! Tu nesupranti…

– Puikiausiai suprantu. Elgiesi taip pat, kaip tada, kai Deimonas buvo atėjęs vakarienės. Ar nemanai, kad svečias nusipelno didesnės pagarbos?

Eleną apėmė neviltis.

– Net nežinai, ką šneki, – atkirto. To jai buvo per daug. Iš tetos Džuditos lūpų išgirsti Deimono žodžius… buvo nepakeliama.

– Elena! – tetos skruostus išmušė raudonos dėmės. – Aš pasibaisėjusi tavim! Ar bereikia pridurti, kad taip vaikiškai elgiesi nuo tada, kai ėmei susitikinėti su tuo vaikinu.

– Ak, „su tuo vaikinu“. – Elena dėbtelėjo į Deimoną.

– Taip, su tuo vaikinu! – patvirtino teta Džudita. – Pametusi dėl jo galvą tapai visai kitu žmogum. Nepareiginga, paslaptinga – ir įžūli! Jis nuo pat pradžių darė tau blogą įtaką, ir aš to nebepakęsiu.

– Nejaugi?

Elenai atrodė, kad ji vienu metu kalbasi ir su Deimonu, ir su teta. Jos akys lakstė nuo vieno prie kito. Veržėsi jausmai, kuriuos buvo užgniaužusi pastarosiomis dienomis, savaitėmis ir netgi mėnesiais nuo tada, kai jos gyvenime atsirado Stefanas. Tokios didžiulės potvynio bangos ji nebegalėjo valdyti.

Elena suvirpėjo.

– Ką gi, gaila, nes tau teks tai pakęsti. Aš niekada neatsižadėsiu Stefano. Ir jau tikrai ne dėl tavęs! – Šie žodžiai buvo skirti Deimonui, bet teta žioptelėjo.

– Gana! – nukirto Robertas. Jis atėjo su Margarita, jo veidas niaukėsi. – Panele, jei tas vaikinas tave skatina šitaip šnekėtis su teta…

– Jis ne „tas vaikinas“! – Elena atsitraukė dar žingsnį, kad matytų juos visus. Atsidūrė visų kieme esančiųjų dėmesio centre. Bet jai tai nerūpėjo. Ji labai ilgai tramdė jausmus, gniaužė nerimą, baimę ir pyktį. Nerimą dėl Stefano, Deimono baimę, mokykloje patirtą gėdą ir pažeminimą – viską laikė giliai širdyje. Bet dabar jausmai išsiliejo. Išsiveržė vienu metu kaip neįtikėtinai smarkus pliūpsnis. Dabar jai svarbiausia buvo įskaudinti aplinkinius, parodyti jiems.

– Jis ne „tas vaikinas“, – šaltu kaip ledas balsu pakartojo ji. – Jis Stefanas, ir jis vienintelis man svarbus. Beje, mes susižadėjom.

– Nebūk juokinga! – sugriaudėjo Robertas.

Tai buvo paskutinis lašas.

– Ar tai juokinga? – Elena atkišo ranką su žiedu. – Mes ketiname tuoktis!

– Tu netekėsi… – prabilo Robertas.

Visi įniršo. Deimonas stvėrė Elenos ranką, pažvelgė į žiedą, ūmai nusigręžė ir nužingsniavo vos tvardydamas įtūžį. Robertas kunkuliavo pykčiu. Teta Džudita puolė bartis.

– Elena, griežtai draudžiu tau…

– Tu man ne mama! – suriko Elena. Iš akių tryško ašaros. Jai reikėjo pabėgti, pabūti vienai arba su mylimais žmonėmis. – Jei Stefanas ieškos, pasakykit, kad aš pensione! – tėškė ji ir ėmė skintis kelią per minią.

Šiek tiek būgštavo, kad Bonė su Meredite seks iš paskos, ir apsidžiaugė, kad jos pasiliko. Stovėjimo aikštelė buvo pilna automobilių, bet žmonių beveik nesimatė. Dauguma šeimų laukė popietės renginių. Netoliese stovėjo apdaužytas fordas sedanas, ir pažįstama žmogysta rakino dureles.

– Metai! Išvažiuoji?

Ji nedelsdama apsisprendė. Buvo per šalta eiti šitokį kelią iki pensiono.

– Ką? Ne, turiu padėti treneriui Limanui nunešti stalus. Tik norėjau pasidėti šitą. – Jis švystelėjo ant priekinės sėdynės geriausio sportininko pažymėjimą. – Ei, ar tau viskas gerai? – Išvydęs Elenos veidą, Metas išplėtė akis.

– Taip… ne. Noriu iš čia ištrūkti. Klausyk, gal galėčiau paimti tavo automobilį? Tik trumpam?

– Na… žinoma, bet… gal geriau tave parvežti? Einu, pasakysiu treneriui Limanui.

– Ne! Aš norėčiau pabūti viena… Tik būk geras, neklausinėk. – Ji bemaž išplėšė raktelius jam iš rankos. – Netrukus grąžinsiu, pažadu. Arba Stefanas parvairuos. Jei sutiksi Stefaną, pasakyk, kad aš pensione. Ačiū.

Nekreipdama dėmesio į Meto prieštaravimus Elena užtrenkė dureles, užvedė variklį ir išvažiavo džergžtelėjusi pavara, nes nebuvo pratusi prie svirtelės. Paliko draugą spoksantį įkandin.

Važiavo nematydama ir negirdėdama nieko aplink, raudojo, pagauta jausmų viesulo. Jiedu su Stefanu pabėgs… Paspruks iš namų… Parodys visiems. Daugiau ji nė kojos nekels į Fels Čerčą.

Teta Džudita dar pasigailės. Ir Robertas supras, kaip klydo. Bet Elena niekada jiems neatleis. Niekada.

Jai pačiai nieko nereikia. Mažų mažiausiai pasiges tos kvailos mokyklos, kur per vieną dieną iš žvaigždės galima virsti raupsuotąja vien dėl to, kad myli ne tą žmogų. Jai nereikia jokios šeimos, jokių draugų…

Sulėtinusi greitį prieš posūkį į vingiuotą pensiono keliuką, Elena pajuto, kad ir mintys sulėtėjo.

Na… ne ant visų draugų ji pyksta. Bonė su Meredite nepadarė nieko blogo. Ir Metas. Metas visai nieko. Tiesą sakant, gal jis pats ir nereikalingas, bet jo automobilis tikrai pravertė.

Netikėtai Elenai iš gerklės prasiveržė juokas. Vargšas Metas. Visi nuolat skolinasi jo plerpiantį dinozaurą. Turbūt jis mano, kad jiedu su Stefanu – patrakėliai.

Juokiantis vėl ištryško ašaros, Elena jas šluostėsi ir purtė galvą. O Dieve, kaip viskas pasisuko. Na, ir dienelė. Užuot džiūgavusi, kad jie nugalėjo Karoliną, ji verkia vienui viena Meto automobilyje.

Vis dėlto Karolina velniškai apsikvailino. Elena net tirtėjo nuo beveik isteriško juoko. O, koks buvo jos veidas. Galėjo kas nors ir nufilmuoti.

Nustojusi kūkčioti ir kikenti, Elena pasijuto išvargusi. Parimo ant vairo, stengdamasi nieko negalvoti, paskui išlipo iš automobilio.

Nueis ir palauks Stefano, tada abu sugrįš ir atsiprašys namiškių. Prisidirbau, vangiai pamanė Elena. Vargšė teta Džudita. Elena aprėkė ją girdint pusei miesto.

Ir ko ji šitaip susinervino? Vis dėlto, pamačiusi, kad pensiono durys užrakintos ir paskambinus niekas neatidaro, ji vėl apniuko.

Nuostabu, pamanė ji, kai vėl ėmė perštėti akis. Ponia Flauers irgi išėjo švęsti Įkūrėjo dienos. Elenai beliko kiūtoti automobilyje arba stypsoti vėtroje…

Tik dabar ji pastebėjo, koks oras, ir sunerimusi apsižvalgė. Jau rytą buvo debesuota ir žvarbu, bet dabar palei žemę driekėsi rūkas, tarytum iškvėptas aplink plytinčių laukų. Debesys ne šiaip plaukė, o tiesiog sukosi. Vėjas stiprėjo.

Jis aimanavo ąžuolų šakose, plėšė paskutinius lapus ir bloškė gūsiais. Ūžė vis stipriau, veikiau staugė, nei aimanavo.

Neramino dar šis tas. Ne vėjas, bet pats oras. Slėgio, grėsmės, neįsivaizduojamos jėgos pojūtis. Jis telkėsi, artėjo, stiprėjo.

Elena atsigręžė į ąžuolus.

Už namo augo nedidelis ąžuolynas, pereinantis į girią. Dar toliau tekėjo upė ir buvo kapinės.

Kažkas… ten yra. Kažkoks… baisus blogis.

– Ne, – sukuždėjo Elena. Ji nematė, bet juto – tarsi virš jos būtų dunksojęs milžiniškas pavidalas, temdantis dangų. Ji jautė blogį, neapykantą ir žvėrišką pyktį.

Kraujo troškimą. Stefanas vartojo šį žodį, bet Elena jo nesuprato. Dabar ji pajuto šį kraujo troškimą… jos kraujo.

– Ne!

Blogis augo ir stiprėjo. Elenai atrodė, kad skleidžiasi ir nusitęsia iki horizonto didžiuliai sparnai. Nesuvokiama Galia nori ją pražudyti…

– Ne! – Elena pasileido prie automobilio, bet toji jėga ją griūte užgriuvo. Mergina grabaliojo durų rankenos, karštligiškai ieškojo raktelių. Vėjas kaukė, staugė, rovė nuo galvos plaukus. Aštrūs ledukai kapojo akis, akino, bet galop raktelis pasisuko, ir Elena atplėšė duris.

Ji saugi! Užtrenkė dureles ir kumščiu užspaudė užraktą. Tada pasilenkė per sėdynę patikrinti užrakto kitoje pusėje.

Lauke vėjas riaumojo tūkstančiais balsų. Automobilis ėmė siūbuoti.

– Baik! Deimonai, baik! – Plonas jos balselis paskendo garsų kakofonijoje. Elena uždėjo rankas ant prietaisų skydelio, lyg norėdama suvaldyti automobilį, bet šis dar smarkiau lingavo daužomas ledukų.

Tada ji kai ką išvydo. Galinis langas užtemo, bet ji įžiūrėjo neryškų siluetą, panašų į didžiulį paukštį iš rūko ar sniego. Aiškiai buvo matyti tik milžiniški plasnojantys sparnai… Tas paukštis norėjo jos.

Kišk raktelį į degimo spyną. Pasuk! Dabar važiuok! Galva davė jai nurodymus. Senutis fordas sugargė, o padangos sužviegė garsiau nei vėjas. Pavidalas sekė iš paskos ir vis artėjo.

Važiuok į miestą, važiuok pas Stefaną! Važiuok! Važiuok! Bet birbiant Senuoju keliu ir pasukus į kairę dangų nutvieskė žaibas.

Jei Elena nebūtų ėmusi slysti ir spustelėjusi stabdžių, medis būtų užvirtęs tiesiai ant jos. Smarkus smūgis supurtė automobilį lyg žemės drebėjimas – medis nugriuvo vos už kelių centimetrų nuo priekinio dešinio buferio kampo. Šakos susipynė raizgalynėn, o kamienas užkirto kelią į miestą.

Elena papuolė į spąstus. Vienintelis kelias namo užtvertas. Ji viena, o nuo šios siaubingos Galios niekaip nepaspruks…

Galia. Štai kas; tai raktas. „Kuo stipresnės Galios, tuo labiau saisto tam tikri apribojimai.“

Tekantis vanduo!

Pavažiavusi atbula Elena apsigręžė ir spustelėjo greičio pedalą. Baltas pavidalas puolė ją, bet nepataikė per kelis centimetrus, o Elena nurūko Senuoju keliu į patį vėtros sūkurį.

Pavidalas vis dar sekė įkandin. Dabar Elenos galvoje sukosi tik viena mintis. Ji turi pervažiuoti tekantį vandenį, kad padaras atstotų.

Vėl blykstelėjo žaibas, ji pamatė virstant kitus medžius, bet apvažiavo. Jau netoli. Kairėje pro pūgą matė tviskant upę. Tada išvydo tiltą.

Jai pavyko! Vėjo gūsis drėbė į langą šlapią sniegą, bet įjungusi valytuvą Elena trumpai vėl pamatė tiltą. Posūkis turi būti kažkur čia.

Automobilis pasviro ir čiūžtelėjo mediniu grindiniu. Elena pajuto, kaip slysta ratai ir automobilis darosi nevaldomas. Apimta nevilties pamėgino stabdyti, bet nieko nematė, o vietos buvo maža…

Trenkėsi į turėklus, papuvęs pėsčiųjų tilto medis neatlaikė automobilio svorio. Ji krito, sukosi, supyko širdis, automobilis tėškėsi į vandenį.

Elena išgirdo klyksmus, bet jie atrodė tolimi. Vanduo aplinkui kilo, teliko triukšmas, sąmyšis ir skausmas. Medgalis išdaužė stiklą, paskui išdužo ir kitas. Eleną sėmė tamsus vanduo, o stiklai raižė kaip ledukai. Ji skendo. Akys aptemo, nepajėgė išsikapanoti.

Duso. Pasiklydo šiame pragariškame chaose, nebeliko oro. Trūksta oro. Reikia iš čia nešdintis…

– Stefanai, padėk! – suklykė Elena.

Bet neišleido nė garso. Į plaučius plūstelėjo ledinis vanduo, užliejo ją. Elena daužėsi, blaškėsi lyg paklaikusi, kol galiausiai pasidavė.

Stojo tyla.

Bonė su Meredite nekantraudamos apieškojo mokyklos teritoriją. Matė čia einant Stefaną, sekamą Tailerio ir jo naujų bičiulių. Merginos nudrožė jiems įkandin, bet tada kilo visa ta sumaištis dėl Elenos. Paskui Metas joms pranešė, kad Elena išvažiavo. Tad jos leidosi ieškoti Stefano, bet neberado. Aplink nebuvo jokių pastatų, tik vienišas vagonėlis.

– Ir dar audra artinasi! – tarė Mereditė. – Paklausyk, kaip stūgauja vėjas! Man atrodo, tuoj lis.

– Arba snigs! – nusipurtė Bonė. – Kurgi jie prapuolė?

– Man vis vien; aš tik noriu po stogu. Na štai, prasideda! – aiktelėjo Mereditė, kai per veidą kirto ledinis lietus, ir abi su Bone nulėkė į artimiausią užuoglaudą – vagonėlį.

Ten jos surado Stefaną. Durys buvo praviros, pažvelgusi vidun Bonė atšoko.

– Šlykšti Tailerio gauja! – sušnypštė ji. – Tik pažiūrėk!

Viduje sėdėjo Stefanas, o nuo durų pusės jį pusračiu supo vaikinai. Kampe tupėjo Karolina.

– Jis turi būti pas jį! Kažkaip jį paėmė; žinau, kad jis tai padarė! – šūkavo ji.

– Ką paėmė? – garsiai paklausė Mereditė. Visi atsigręžė į ją.

Išvydus merginas tarpdury Karolinos veidas persikreipė, o Taileris suniurzgėjo:

– Dinkit. Jūs čia nereikalingos.

Mereditė jo neklausė.

– Stefanai, ar galiu su tavim šnektelėt?

– Tuojau. Tai ar atsakysi į jos klausimą? Ką paėmiau? – Stefanas įdėmiai žiūrėjo į Tailerį.

– Žinoma, atsakysiu. Tik pirma atsakysiu į tavąjį. – Taileris, sugniaužęs sunkų kumštį, artinosi prie Stefano. – Sumalsiu tave į miltus, Salvatore.

Keli niekšeliai prunkštelėjo.

Bonė norėjo pasakyti: „Eime iš čia“, bet tarė:

– Tiltas.

Nuskambėjo ganėtinai keistai, ir visi sužiuro į Bonę.

– Ką? – paklausė Stefanas.

– Tiltas, – nenorom pakartojo Bonė. Jos akys iš išgąsčio išsprogo. Girdėjo iš savo gerklės sklindantį balsą, bet negalėjo jo valdyti. Paskui merginos akys dar labiau išsiplėtė, ji prasižiojo ir suriko:

– Tiltas, o Dieve, tiltas! Ten Elena! Stefanai, turim ją išgelbėti… Paskubėkim!

– Bone, ar tikrai žinai?

– Taip, o Dieve… štai kur ji nuvažiavo. Ji skęsta! Greičiau!

Bonę užliejo tirštos tamsos bangos. Bet dabar ji negalėjo alpti; reikėjo surasti Eleną.

Stefanas su Meredite padvejojo, paskui Stefanas prasibrovė pro mušeikų būrį – nušveitė juos kaip skiedras. Stefanas ir Mereditė nudūmė per lauką į stovėjimo aikštelę, tempdamiesi Bonę. Taileris leidosi iš paskos, bet sustojo, kai į veidą visu smarkumu bloškėsi vėjas.

– Kam jai važiuoti per tokią audrą? – sušuko Stefanas, šokdamas į Mereditės automobilį.

– Ji buvo susijaudinusi; Metas sakė, kad ji išvažiavo jo automobiliu, – riktelėjo Mereditė tyliame salone. Ji spėriai išvairavo ir pavojingai didindama greitį nulėkė prieš vėją. – Ji sakė važiuosianti į pensioną.

– Ne, ji prie tilto! Meredite, važiuok greičiau! O Dieve, mes pavėluosim! – Bonės veidu riedėjo ašaros.

Mereditė iki pat žemės spaudė pedalą. Automobilis siūbavo mėtomas vėjo su šlapdriba. Per visą košmarišką kelionę Bonė kūkčiojo, įsitvėrusi priekinės sėdynės atlošo.

Stefanas perspėjo Mereditę, kad neatsitrenktų į medį. Išsiropštus iš automobilio juos išsyk ėmė čaižyti vėjas.

– Jis per didelis, nenustumsim! Gausim eiti pėsčiom! – sušuko Stefanas.

Žinoma, jis per didelis nustumti, pritarė Bonė jau keberiodamasi per didžiulį ąžuolą. Bet ledinis viesulas iššlavė jai iš galvos visas mintis.

Netrukus ji sustiro, atrodė, jie pėdina valandų valandas. Mėgino bėgti, bet vėjas bloškė atgal. Vos įžiūrėjo kelią ir, jei ne Stefanas, būtų įkritę upėn. Bonė svirduliavo lyg girta. Vos laikėsi ant kojų, kai priekyje išgirdo šaukiant Stefaną.

Mereditė stipriau ją apglėbė, ir jos klupčiodamos pasileido bėgti. Bet priartėjusios prie tilto sustojo kaip įbestos.

– O Dieve… Elena! – suklykė Bonė.

Iš Vikerio tilto tebuvo likusios nuolaužos. Turėklas vienoje pusėje išgriautas, o lentos prasiskyrusios, lyg į jas būtų trenkęs milžiniškas kumštis. Apačioje virš lūženų krūvos sūkuriavo juodi vandenys. Tarp jų beveik paskendęs riogsojo Meto automobilis, tik priekiniai žibintai švietė virš vandens.

Mereditė irgi šaukė, bet Stefanui:

– Ne! Neik ten!

Šis nė neatsigręžė. Nėrė nuo kranto, ir jam virš galvos susiliejo vanduo.

Laimė, vėliau Bonė prisimins šią valandą miglotai. Ji prisimins, kaip siautėjant vėtrai laukė Stefano. Prisimins, kaip galų gale iš vandens iškilo susikūprinusi žmogysta. Išvydus suglebusį kūną, kurį Stefanas paguldė ant šlaito, ją apėmė ne nusivylimas, o tik begalinis, nenusakomas sielvartas.

Dar ji prisimins Stefano veidą.

Prisimins, kaip jis atrodė, kai jie bandė gelbėti Eleną. Tik ten gulėjo ne Elena, o vaškinė lėlė Elenos bruožais, nepanaši į gyvą būtybę, nerodanti jokių gyvybės ženklų. Bonė pamanė, kad kvaila ją baksnoti ir purtyti, mėginant išspausti iš plaučių vandenį. Vaškinės lėlės nekvėpuoja.

Ji prisimins Stefano veidą, kai jis galiausiai pasidavė. Prisimins, kaip Mereditė grūmėsi su juo ir šaukė, kažką vapėjo apie valandą vandenyje ir pažeistas smegenis. Žodžių garsas pasiekė Bonę, bet prasmė – ne. Jai tik pasirodė juokinga, kad Mereditė ir Stefanas rėkia vienas ant kito ir abu verkia.

Galų gale Stefanas liovėsi. Tik sėdėjo apglėbęs Elenos lėlę. Mereditė dar šūkavo, bet jis nesiklausė. Tiesiog sėdėjo. Ir Bonė niekada neužmirš jo išraiškos.

Tada Bonei kažkas smilktelėjo, ji atgijo, pajuto klaiką. Įsikibo Mereditės ir ėmė žvalgytis. Siaubo… Artėjo kažkoks siaubas. Jau buvo čia pat.

Stefanas, regis, irgi tai pajuto. Jis sukluso, įsitempė kaip vilkas, uosdamas kvapą.

– Kas yra? – sušuko Mereditė. – Kas jums negerai?

– Eikit! – Stefanas pakilo, nepaleisdamas iš glėbio suglebusio kūno. – Bėkit iš čia!

– Ką čia paistai? Mes negalim tavęs palikti…

– Galit! Sprukit iš čia! Bone, išvesk ją!

Dar niekada niekas nebuvo liepęs Bonei kuo nors pasirūpinti. Paprastai žmonės rūpindavosi ja. Bet dabar ji griebė Mereditę už rankos ir ėmė tempti. Stefanas teisus. Jie niekuo negali padėti Elenai, o jei liks, tas, kas nužudė Eleną, nugalabys ir jas.

– Stefanai! – nesuprasdama, kodėl Bonė ją tempia, riktelėjo Mereditė.

– Paguldysiu ją po medžiais. Po gluosniais, ne po ąžuolais, – šūktelėjo jis įkandin.

Kodėl jis dabar tai sako? nusistebėjo tolima Bonės smegenų kertelė, dar neapimta baimės ir nepaliesta vėtros.

Atsakymas buvo paprastas, jis iškart iškilo galvoje. Nes vėliau jis nebegalės to pranešti.

16

Labai seniai tamsiose Florencijos gatvelėse išbadėjęs, išsigandęs ir išsekęs Stefanas davė priesaiką. Tiesą sakant, kelias priesaikas apie Galių, kurias jis jautėsi turįs, panaudojimą, apie tai, kaip elgtis su silpnesnėmis, klystančiomis, bet vis dėlto žmogiškomis būtybėmis.

Dabar jis nusprendė jas visas sulaužyti.

Pabučiavo šaltą Elenos kaktą ir paguldė po gluosniu. Jei galės, po visko sugrįš pas ją amžiams.

Jam taip svarstant, Galios srautas paliko Bonę su Meredite ir nusekė paskui jį, tada susilpnėjo, atsitraukė ir ėmė laukti.

Stefanas nevers ilgai laukti.

Palikęs Elenos kūną jis pasileido lengvais plėšrūno šuoliais tuščiu keliu. Šlapdriba ir vėjas nebetrukdė. Medžiotojo juslės buvo stipresnės.

Stefanas visus jutimus nukreipė ieškoti grobio. Dabar apie Eleną negalvojo. Vėliau, kai viskas bus baigta.

Taileris su draugais tebekiūtojo vagonėlyje. Puiku. Jie taip ir nesužinojo, kas čia buvo, kai lango stiklas virto skriejančiomis stiklo šukėmis, ir į vidų įsisuko audra.

Sugriebęs Tailerį už sprando ir suleidęs iltis, Stefanas ketino jį pribaigti. Viena jo priesaikų liepė nežudyti, ir dabar jis norėjo ją sulaužyti.

Bet, jam dar nespėjus išsiurbti viso Tailerio kraujo, šovė kita mintis. Vienas Tailerio draugelis nemėgino gelbėti nugalėto vado, tik stengėsi pasprukti. Deja, pasimaišė Stefanui po kojomis. Stefanas pargriovė jį ir nekantriai įsisiurbė į veną.

Karštas geležies skonis jį atgaivino, sušildė, sruvo gyslomis it ugnis. Jis užsigeidė dar daugiau.

Galios. Gyvybės. Jie jų turi; jam jos reikalingos. Pilnas jėgų nuo jau išgerto kraujo Stefanas lengvai juos apsvaigino. Ėjo nuo vieno prie kito, godžiai siurbdamas ir mesdamas šalin. Tarsi būtų atidarinėjęs alaus butelių kamštelius.

Kai dorojo paskutinį, pastebėjo kampe susigūžusią Karoliną.

Krauju varvančiomis lūpomis pakėlė galvą ir pažvelgė į ją. Žalios akys, paprastai primerktos, baltavo kaip išgąsdinto arklio. Iš blyškiais brūkšneliais virtusių lūpų sklido begarsiai maldavimai.

Stefanas, pastvėręs už žalių kaspinų, pastatė Karoliną ant kojų. Ši aimanavo ir vartė akis. Stefano ranka paniro jos kaštoniniuose plaukuose, atlošė galvą, apnuogindama kaklą. Rengėsi kirsti, bet Karolina suklykė ir apalpo.

Stefanas ją paleido. Ir taip užteko. Pilvas, atrodė, sprogs nuo kraujo, kaip perpenėto žąsiuko.

Dabar Deimono eilė.

Iš vagonėlio Stefanas išėjo taip pat, kaip buvo atėjęs. Tik ne žmogišku pavidalu. Pro langą šovė ir pakilo į dangų sakalas.

Naujasis pavidalas buvo nuostabus. Stiprus… ir žiaurus. Skvarbiomis akimis. Jis sklendė virš ąžuolų. Stefanas žvalgėsi laukymės.

Ir surado. Vėjas čaižė jį, bet jis spirale leidosi žemyn, graudžiai ūkaudamas. Kai sakalas nėrė ant Deimono, šis, stovintis laukymėje žmogišku pavidalu, saugodamasis pakėlė rankas prie galvos.

Stefanas iki kraujo perrėžė broliui rankas, išgirdo, kaip Deimonas iš skausmo ir pykčio suriko.

Aš nebesu tavo silpnasis broliukas. Jis pasiuntė Deimonui mintį su pribloškiančiu Galios pliūpsniu. Šįkart aš atėjau tavo kraujo.

Jis pajuto iš Deimono sklindant neapykantą, bet balsas jo mintyse skambėjo pašaipiai. Tai taip atsidėkoji, kad išgelbėjau tave ir tavo sužadėtinę?

Stefanas suglaudė sparnus ir vėl smigo žemyn, visas pasaulis susitraukė į vieną tikslą. Nužudyti. Jis taikėsi Deimonui į akis, o Deimono pakelta lazda švilptelėjo šalia. Nagais pradrėskė Deimonui skruostą, pasruvo kraujas. Puiku.

Verčiau nebūtum palikęs manęs gyvo, tarė jis Deimonui. Reikėjo iškart mus abu pribaigti.

Mielai ištaisysiu klaidą! Deimonas nebuvo pasiruošęs, bet dabar Stefanas juto, kaip brolis kaupia jėgas, ginkluojasi, rengiasi. Tik pasakyk man, ką šįkart neva nužudžiau.

Sakalo smegenys nepajėgė susidoroti su audringais jausmais, kuriuos sukėlė pašaipus klausimas. Klykte klykdamas jis vėl krito ant Deimono, bet šįkart gavo sunkia lazda. Sužeistas, palaužtu sparnu sakalas nukrito Deimonui prie kojų.

Stefanas iškart atgavo savo pavidalą, sulaužytos rankos skausmo beveik nejuto. Sugriebė nespėjusį atsigręžti Deimoną, sveikosios rankos pirštais sugniaužė kaklą ir atsuko jį į save.

Prabilo beveik švelniai:

– Eleną, – sušnabždėjo jis ir kirto Deimonui į kaklą.

Buvo tamsu, labai šalta, kažkas sužeistas. Kažkam reikėjo pagalbos.

Bet ji jautėsi siaubingai pavargusi.

Elenos vokai virptelėjo, ji atsimerkė, bet matė tik tamsą. O dėl šalčio… ji buvo sušalusi į ledą, sustirusi, sužvarbusi iki kaulų smegenų. Nenuostabu, jei visa apsnigta.

Giliai širdyje suprato, kad kažkas ne taip.

Kas atsitiko? Ji buvo namie, miegojo – ne, šventė Įkūrėjo dieną. Buvo valgykloje, ant scenos.

Kažkieno veidas atrodė juokingai.

Minčių buvo per daug; Elena nepajėgė jų apdoroti, apskritai neįstengė mąstyti. Priešais akis šmėkščiojo bekūniai veidai, ausyse skambėjo sakinių nuotrupos. Ji jautėsi visiškai sutrikusi.

Ir baisiai pavargusi.

Taigi geriausia būtų dar numigti. Ledas ne toks jau šaltas. Jau ketino gultis, bet vėl išgirdo riksmus.

Girdėjo juos ne ausimis, bet mintimis. Pykčio ir skausmo riksmus. Nuoskaudos riksmus.

Elena sėdėjo tyliai, mėgindama atsitokėti.

Akies kampučiu išvydo krustelint. Tai buvo voverė. Ji užuodė žvėrelį; keista, anksčiau neužuosdavo voverių. Voveraitė dirstelėjo į ją juodomis blizgančiomis akutėmis ir nuliuoksėjo į gluosnį. Elena suvokė, kad gaudė voverę ir suleido nagus į žievę.

Tikrai juokinga. Kam, po galais, jai voverė? Kiek pasvarstė ir išsekusi atsigulė.

Riksmai nesiliovė.

Ji pabandė užsikimšti ausis, bet tai negelbėjo. Kažkas buvo sužeistas, nuskriaustas, vyko kova. Štai kas. Čia vyko kova.

Gerai. Tai ji išsiaiškino. Dabar gali miegoti.

Bet užmigti nepavyko. Šūksniai ją viliojo, traukė. Elena pajuto neįveikiamą poreikį surasti, iš kur jie sklinda.

Paskui jau galės miegoti. Po to, kai pamatys… jį.

Ak, taip, sugrįžo prisiminimai. Elena prisiminė jį. Tą, kuris ją suprato, mylėjo. Su juo ji troško gyventi amžinai.

Mintyse lyg iš rūko išniro jo veidas. Ji su meile pažvelgė į jį. Na gerai. Dėl jo ji atsikels ir žygiuos per šią juokingą šlapdribą, kol suras laukymę. Kol susitiks su juo. Tada jie bus kartu.

Vien nuo minties apie jį Elena, regis, sušilo. Jame liepsnojo ugnis, kurią tik nedaugelis įžiūrėjo. Ji įžiūrėjo. Panaši ugnis degė ir joje.

Atrodo, dabar jis pateko į bėdą. Bent taip galima spręsti iš riksmų. Dabar Elena buvo taip arti, kad girdėjo juos ne tik mintimis, bet ir ausimis.

Štai ten, už senutėlio ąžuolo. Iš ten sklido triukšmas. Ten buvo jis juodomis, bedugnėmis akimis ir paslaptinga šypsena. Jam reikia jos pagalbos. Elena jam padės.

Purtydama iš plaukų ledokšnius, Elena žengė į laukymę.

Nepraleiskite jaudinančio tęsinio

L. J. SMITH

„Vampyrės dienoraštis“

Įniršis ir Tamsi bendrystė

1

Elena žengė į laukymę.

Rudeniniai lapai po kojomis apsitraukė plikšala. Stojo prietema, ir, nors audra rimo, miške darėsi šalčiau. Elena šalčio nejuto.

Ir tamsa jai netrukdė. Vyzdžiai išsiplėtė, kad sugautų mažiausias šviesos daleles, neregimas paprastai akiai. Ji gana aiškiai matė du žmones, besigrumiančius po didžiuliu ąžuolu.

Vieno plaukai buvo stori ir tamsūs, vėjo sušiaušti bangelėmis. Jis buvo aukštėlesnis už antrąjį. Nors Elena nematė jo veido, iš kažkur žinojo, kad jo akys žalios.

Antrasis taip pat turėjo kupetą tamsių plaukų, tik jie buvo ploni ir tiesūs, beveik kaip žvėries kailiukas. Jis buvo pritūpęs kaip pantera, iššiepęs dantis, kūnas lieknas ir grakštus. Akys juodos.

Elena nejudėdama kelias minutes stebėjo jį. Užmiršo, ko čia atėjo, kodėl ją suviliojo kovos atgarsiai mintyse. Iš taip arti jų pykčio, neapykantos ir skausmo bangos bemaž kurtino kaip ir tylūs šūksniai. Jie kovojo mirtiną kovą.

Įdomu, kuris nugalės, mąstė ji. Abu buvo sužeisti ir kraujavo, aukštesniojo kairė ranka karojo nenatūraliai sulenkta. Vis dėlto jis ką tik smogė antrajam gumbuota ąžuolo šaka. Jo įtūžis buvo toks stiprus, kad Elena jį juto, užuodė ir girdėjo, žinojo, kad pyktis jam suteikė neįsivaizduojamą jėgą.

Tada Elena prisiminė, ko atėjo. Ir kaip galėjo užmiršti? Jis sužeistas. Ją čia prišaukė jo mintys, ją skalavo jo įniršio ir skausmo bangos. Ji čia atėjo jam padėti, nes jiems lemta būti drauge.

Dabar abu priešininkai raičiojosi ant suledėjusios žemės ir urgzdami kandžiojosi kaip vilkai. Elena greitai ir tyliai žengė artyn. Tas banguotais plaukais ir žaliomis akimis – Stefanas, sukuždėjo balsas galvoje, – buvo viršuje, laikė suėmęs antrąjį už gerklės. Eleną užliejo pyktis, pyktis ir noras apginti. Ji sugriebė smaugiko ranką ir atgniaužė pirštus.

Jai nė nedingtelėjo, kad gali būti tokia stipri. Ji tikrai buvo stipri. Perkėlė svorį į kitą pusę ir nustūmė užpuoliką. Smarkokai sugniaužė sužeistą ranką ir įmurdė priešą veidu į lapų ir sniego buzą. Paskui ėmė smaugti iš nugaros.

Jos puolimas vaikinui buvo netikėtas, bet jis toli gražu nepasidavė. Smogė jai ir sveikąja ranka sugriebė už gerklės. Nykščiu užspaudė trachėją.

Elena, negalvodama, ką daro, kando į ranką. Protas tylėjo, bet kūnas žinojo, ką daryti. Dantys buvo jos ginklas, jie smigo į mėsą ir ėmė siurbti kraują.

Bet vaikinas buvo stipresnis. Krestelėjęs pečius atsiplėšė, apsisuko ir tėškė ją žemėn. Atsidūrė viršuje žvėriško pykčio iškreiptu veidu. Elena sušnypštė ir nagais nusitaikė į akis, bet vaikinas nustūmė jos ranką.

Jis ją užmuš. Net ir sužeistas jis kur kas stipresnis. Jis iššiepė jau ir taip kruvinus dantis. Kaip pasirengusi kirsti kobra.

Tada sustingo, ir jo veidas ėmė keistis.

Elena pamatė, kaip žalios akys plečiasi. Vyzdžiai, iš pykčio susitraukę į taškelius, ūmai padidėjo. Jis spoksojo į ją, lyg matytų pirmą kartą.

Ko jis žiopso? Kodėl paprasčiausiai nepribaigia? Geležinė ranka paleido jos petį. Urzgesys nutilo, vaikinas atrodė sumišęs ir apstulbęs. Jis atsisėdo ir padėjo atsisėsti Elenai, nenuleisdamas nuo jos akių.

– Elena, – sušvokštė jis. – Elena, čia tu.

Ar tai aš? susimąstė ji. Elena?

Bet juk tai nesvarbu. Ji dirstelėjo į seną ąžuolą. Jis tebestovėjo ten, tarp iškilių šaknų, šnopuodamas, viena ranka remdamasis į medį. Jis žvelgė į ją savo bedugnėmis juodomis akimis, suraukęs antakius.

Nesijaudink, pamanė ji. Aš juo pasirūpinsiu. Jis kvailas. Ir vėl puolė žaliaakį.

– Elena! – suriko šis, kai ji pargriovė jį aukštielninką. Sveikąja ranka suėmė ją už peties. – Elena, čia aš, Stefanas! Elena, pažvelk į mane!

Ji pažvelgė. Bet matė tik nuogą kaklą. Vėl sušnypštė ir iššiepė dantis.

Vaikinas sustingo.

Elena juto, kaip jo kūnas virpa nuo sukrėtimo, akys klaidžioja. Jis buvo išblyškęs, lyg gavęs smūgį į pilvą. Nusipurtė nuo plaukų purvą.

– Ne, – sušnabždėjo jis. – O, ne…

Atrodė, jis šnekasi su savim, lyg nesitikėdamas, kad ji išgirs. Vaikinas norėjo paglostyti Elenai skruostą, bet ji trenkė per ranką.

– Ak, Elena… – šnabždėjo jis.

Nuo jo veido dingo paskutiniai pykčio ir žvėriško kraujo troškimo pėdsakai. Žiūrėjo apdujęs, nustebęs ir susisielojęs.

Jis atrodė pažeidžiamas. Elena, pasinaudojusi proga, kibo jam į nuogą kaklą. Vaikinas pakėlė rankas gintis, nustumti ją, bet susilaikė.

Kurį laiką žiūrėjo į ją, skausmas akyse vis stiprėjo, galop jis pasidavė. Visiškai liovėsi kovojęs.

Elena juto, kad jis nebesipriešina. Gulėjo ant šaltos žemės su ąžuolo lapais plaukuose ir pro ją žvelgė į juodą debesuotą dangų.

Užbaik tai, Elena mintyse išgirdo jo balsą.

Akimirką sudvejojo. Tos akys jai žadino kažkokius prisiminimus. Jie stovi mėnesienoje, sėdi palėpės kambarėlyje. Bet prisiminimai pernelyg migloti. Ji negalėjo jų sulaikyti, o nuo pastangų sukosi galva ir pykino.

Šitas turi mirti, žaliaakis, vardu Stefanas. Jis sužeidė jį, antrąjį, tą, su kuriuo Elenai lemta būti. Nė vienas jį įskaudinęs neliks gyvas.

Elena giliai suleido dantis Stefanui į kaklą.

Iškart suprato, kad nepataikė. Neprakando nei arterijos, nei venos. Ji kandžiojo gerklę, pykdama dėl savo nepatyrimo. Kandžioti buvo gera, bet kraujo ištryško nedaug. Nusivylusi Elena atsitraukė ir vėl kirto, pajuto, kaip jo kūnas nuo skausmo trūkčioja.

Kur kas geriau. Šįkart ji surado veną, bet ne iki galo ją perplėšė. Tokio menko įbrėžimo neužteks. Jai reikia pergraužti visą kraujagyslę, kad imtų srūti karštas, šviežias kraujas.

Elenos žalojama auka drebėjo. Vos spėjo įsmeigti dantis į veną, kai iš už nugaros ją kažkas kilstelėjo ir atitraukė.

Elena suurzgė, nepaleisdama gerklės. Bet rankos laikė tvirtai. Viena apsivijo jai liemenį, kitos pirštai sugriebė už plaukų. Ji grūmėsi, dantimis ir nagais kabinosi į grobį.

Paleisk jį! Palik jį!

Balsas buvo griežtas, įsakmus, lyg šalto vėjo gūsis. Elena jį atpažino ir liovėsi priešinusis. Paguldyta ant žemės ir pakėlusi akis išvydo jį, prisiminė ir jo vardą. Deimonas. Jo vardas Deimonas. Elena paniurusi dėbtelėjo, nepatenkinta, kad buvo atplėšta nuo laimikio, bet paklusni.

Stefanas sėdosi, jo kaklas baisiai kraujavo. Kraujas tekėjo jam per marškinius. Elena apsilaižė, juto tvinkčiojimą, primenantį alkį, tik atrodė, kad jis kyla iš visų jos kūno skaidulų. Vėl pasijuto apdujusi.

– Regis, – garsiai tarė Deimonas, – sakei, kad ji negyva.

Jis žiūrėjo į Stefaną, dar labiau išblyškusį nei anksčiau, jei tik tai įmanoma. Bekraujis veidas buvo sklidinas siaubingos nevilties.

– Pažvelk į ją, – paliepė Deimonas.

Kilstelėjo Eleną už smakro. Ji pažvelgė į primerktas Deimono akis. Ilgi, laibi pirštai palietė jos lūpas, pačiupinėjo dantis. Elena instinktyviai pamėgino kąsti, bet nesmarkiai. Deimono pirštai užčiuopė aštrias lenktas iltis, ir Elena juos sukando kaip žaidžiantis kačiukas.

Deimono veidas buvo abejingas, žvilgsnis atšiaurus.

– Ar žinai, kur esi? – paklausė jis.

Elena apsidairė. Medžiai.

– Miške, – gudravo, žvelgdama į jį.

– O kas jis?

Ji pasekė akimis jo pirštą.

– Stefanas, – abejingai atsakė. – Tavo brolis.

– O kas aš? Ar žinai, kas aš toks?

Elena nusišypsojo, parodydama smailus dantis.

– Aišku, žinau. Tu Deimonas, ir aš tave myliu.

2

Stefanas įniršęs sukuždėjo:

– Tai to tu norėjai, Deimonai? Pasiekei savo. Turėjai ją padaryti tokią kaip mes. Neužteko vien nužudyti.

Deimonas neatsigręžė. Prisimerkęs įdėmiai žiūrėjo į Eleną, tebeklūpodamas laikė ją už smakro.

– Jau trečią kartą tai sakai, ir man baigia įgristi, – švelniai sumurmėjo jis. Nors susitaršęs ir pridusęs, jau buvo spėjęs susitvardyti ir nusiraminti.

– Elena, ar aš tave nužudžiau?

– Žinoma, ne, – supindama savo pirštus su Deimono atsakė Elena. Ji ėmė nekantrauti. Ir apie ką jie čia šneka? Juk niekas nieko nenužudė.

– Nemaniau, kad esi dar ir melagis, – su kartėliu balse Stefanas priekaištavo Deimonui. – Turi daug ydų, bet ši tau nebuvo būdinga. Iki šiol neteko girdėti, kad mėgintum išsiginti kaltės.

– Tuoj baigsis mano kantrybė, – pagrasino Deimonas.

Ką dar gali man padaryti? atkirto Stefanas. Mirtis man būtų malonė.

– Jau prieš šimtą metų išseko mano gerumas tau, – balsiai atsakė Deimonas, galų gale paleidęs Elenos smakrą. – Ką prisimeni apie šią dieną? – pasiteiravo jis merginos.

Elena pavargusiu balsu, kaip vaikas, pasakodamas nemėgstamą pamoką, atsakė:

– Šiandien šventėm Įkūrėjo dieną. – Ji pakėlė akis į Deimoną, pajudino sunertus pirštus. Kol kas ji teprisiminė tiek, bet to neužteko. Suirzusi stengėsi prisiminti dar ką nors.

– Kažkas vyko valgykloje… Karolina. – Elena patenkinta ištarė vardą. – Ji norėjo visiems paskaityti mano dienoraštį, ir tai buvo blogai, nes… – Elena pametė minties giją. – Neprisimenu kodėl. Bet mes ją pergudravom. – Ji šiltai, kaip sąmokslininkė šyptelėjo Deimonui.

– Ak, „mes“ pergudravom, ar ne?

– Taip. Tu jį paėmei. Padarei tai dėl manęs. – Jos pirštai palindo po Deimono striuke, ieškodami kampuoto sąsiuvinio viršelio. – Nes tu mane myli, – tarė ji, suradusi dienoraštį ir glostydama jį. – Juk myli mane, tiesa?

Laukymės vidury pasigirdo tylus atodūsis. Elena atsisuko ir išvydo, kad Stefanas nusigręžęs.

– Elena, kas buvo paskui? – ragino ją Deimonas.

– Paskui? Paskui teta Džudita susiginčijo su manim. – Elena susimąstė, tada gūžtelėjo pečiais. – Dėl… kažko. Supykau. Ji man ne mama. Tegu nenurodinėja, ką daryti.

Deimono balsas skambėjo sausai:

– Nemanau, kad dėl to dar kils rūpesčių. Kas dar?

Elena sunkiai atsiduso.

– Paskui nuėjau ir pasiėmiau Meto automobilį. Metas. – Ji nejučia ištarė vardą ir pliaukštelėjo liežuviu per iltinius dantis. Mintyse išvydo dailų veidą, šviesius plaukus, tvirtus pečius. – Metas.

– Ir kur važiavai Meto automobiliu?

– Prie Vikerio tilto, – atsigręžęs atsakė Stefanas. Atrodė labai vienišas.

– Ne, į pensioną, – suirzusi pataisė Elena. – Laukti… hmm. Pamiršau. Šiaip ar taip, laukiau ten. Tada… tada kilo audra. Vėjas, lietus ir visa kita. Man tai nepatiko. Įlipau į automobilį. Bet kažkas mane vijosi.

Content

Smith L J Kova. Vampyrės dienoraštis