Smith L J

Vidurnaktis. Vampyrės dienoraštis

L. J. SMITH

VAMPYRĖS DIENORAŠTIS

SUGRĮŽIMAS:

3 TOMAS

VIDURNAKTIS

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

The Vampire Diares: The Return: Midnight

Copyright © 2011 by L. J. Smith

All rights reserved

No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsover without written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles and reviews. For information address HarperCollins Children‘s Books, a division of HarperCollins Publishers, 10 East 53rd Street, New York, NY 10022

www.harperteen.com

Published by arrangement with Rights People, London

© Vertimas į lietuvių kalbą, Viktorija Labuckienė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

ISBN 9786090103968

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

Redaktorius Dainius Račiūnas

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelio dailininkė Asta Rastauskienė

Maketavo (epub) Valdas Bautrėnas

Vidurnaktis

Skiriu Annei, gyvūnų užkalbėtojai.

Dėkoju tikrai princesei Jessalyn ir Louise’ui Beaudry

už pagalbą verčiant į prancūzų kalbą.

1

Mielasis dienorašti,

Man taip baisu, kad vos nulaikau rašiklį. Rašau spausdintinėm raidėm, nes taip lengviau suvaldau ranką.

Paklausi, ko bijau? Bet jei atsakysiu: „Deimono“, nepatikėsi, juk matei mus vos prieš porą dienų. Jei nori suprasti, turi kai ką žinoti.

Ar kada nors girdėjai posakį: „Gali iškristi bet kuri korta“?

Tai reiškia, kad gali įvykti bet kas – BET KAS. Net mokėdamas lošti gali prakišti, nes į žaidimą pakliuvo keista korta. Dabar niekaip nenumatysi, už ką statyti.

Štai į kokią padėtį patekau. Štai kodėl iš išgąsčio širdis tvaksi gerklėje, galvoje, ausyse ir pirštų galuose.

Gali iškristi bet kuri korta.

Matai, kokios netvarkingos net spausdintinės raidės? O jei rankos taip drebės, kai eisiu pas jį? Galiu net išmesti padėklą. Galiu suerzinti Deimoną. O tada tikėtina, kad įvyks bet kas.

Nemoku gerai paaiškinti. Turėjau pasakyti, kad mes jau namie: Deimonas, Mereditė, Bonė ir aš. Buvom nukakę į Tamsos Matmenį, ir dabar sugrįžom su žvaigždžių rutuliu – ir su Stefanu.

Stefaną ten apgaule nuviliojo Šiničis su Misao, brolis ir sesuo kicunės, arba piktosios lapės-dvasios. Šiničis ir Misao pasakė, kad persikėlęs į Tamsos Matmenį Stefanas galėtų atsikratyti vampyro prakeiksmo ir vėl atvirsti į žmogų.

Jie melavo.

Įmetė jį į pradvisusį kalėjimą, be maisto, šviesos, šilumos... Ten Stefanas vos nemirė.

Bet Deimonas – tada jis buvo visai kitoks – sutiko mus vesti jo ieškoti. Ak, negaliu nė iš tolo aprašyti Tamsos Matmens. Svarbiausia, galų gale suradom Stefaną ir dvigubą lapių raktą jam išlaisvinti. Iš vargšo vaikino tebuvo likę kaulai ir oda. Mes jį ant čiužinio išnešėm iš kalėjimo, vėliau Metas tą čiužinį sudegino; jame knibždėte knibždėjo gyvių. Tą vakarą Stefaną išmaudėm ir paguldėm... o paskui maitinom. Taip, savo krauju. Jo davėme visi, išskyrus ponią Flauers, ji ruošė kompresus toms vietoms, kur pro odą švietėsi kauleliai.

Jis buvo šitaip marinamas badu! Nudėčiau juos savo rankomis – arba savo Galios sparnais, – jei tik mokėčiau jais naudotis. Bet nemoku. Žinau, kad yra burtažodis Naikinimo sparnams iššaukti, bet neįsivaizduoju, koks.

Paskui mačiau, kaip Stefanas, maitinamas žmonių krauju, tiesiog pražydo (prisipažinsiu, kelis kartus pamaitinau jį ne pagal tvarkaraštį, ir būčiau kvaiša, jei nežinočiau, kad mano kraujas skiriasi nuo kitų žmonių – jis kur kas sotesnis, taigi Stefanui labai padėjo).

Taip jis ganėtinai atsigavo, ir kitą rytą jau galėjo nulipti laiptais žemyn padėkoti poniai Flauers už stebuklingus gėrimus!

Bet visi kiti – visi žmonės – jautėmės siaubingai išsekę. Nė nesusimąstėm, kas atsitiko puokštei, nes nežinojom, kad ji ypatinga. Prieš pat ištrūkstant iš Tamsos Matmens mums ją padovanojo malonus kicunė, kalėjęs vienutėje priešais Stefaną, iki mums sugriaunant kalėjimą. Tasai dovanotojas buvo toks gražus! Nemaniau, kad kicunė gali būti šitoks mielas. Šiaip ar taip, jis padovanojo Stefanui gėlių.

Kitą rytą Deimonas nemiegojo. Žinoma, jis negalėjo duoti kraujo, bet aš nuoširdžiai manau, kad būtų davęs, jei tik būtų galėjęs. Toks jis buvo sugrįžęs namo.

Todėl ir nesuprantu, kaip galiu šitaip bijoti to, kuris mane bučiavo... vadino brangiąja, mieląja, savo princese? Kuris su manimi kvatojosi, akyse degant šelmiškai ugnelei? Kuris mane apkabindavo, kai būdavo baisu, ir aiškindavo, kad nėra ko bijoti, kai jis šalia? Vien pažvelgusi į Deimoną suprasdavau, ką jis galvoja. Jis mane nuolat gynė, netausodamas savęs.

Aš jį pažįstu. Ne tik žinau Deimono ydas, bet perprantu ir jo širdį. Jis ne toks, koks nori pasirodyti žmonėms. Nešaltas, nepasipūtęs ir nežiaurus. Tai tik kaukės, kuriomis jis dangstosi.

Bėda ta, kad pats Deimonas tikriausiai to nenumano. O dabar yra visiškai sutrikęs. Gali pasikeisti ir iš tikrųjų toks tapti, mat dabar jį apėmusi baisi sumaištis.

Noriu pasakyti, kad tą rytą Deimonas vienintelis nemiegojo ir pirmasis pastebėjo puokštę. Smalsumo Deimonui tikrai nestinga.

Taigi jis pašalino nuo jos visus stebuklingus skydus ir viduryje rado vienintelę juodut juodutėlę rožę. Deimonas jau seniai ieškojo juodos rožės, manau, norėjo ja tik pasigėrėti. Bet išvydęs ją pauostė ir... šast! Rožė išnyko!

Staiga jam pasidarė bloga, ėmė svaigti galva ir juslėms atbukus jis ničnieko nebeužuodė. Tada Seidžas – ak, dar neminėjau Seidžo: tai aukštas bronzinis gražuolis vampyras, visiems mums tapęs puikiu draugu – jam liepė įkvėpti oro ir sulaikyti jį plaučiuose.

Matai, žmonėms reikia kvėpuoti.

Nežinau, kiek užtruko, kol Deimonas suvokė esąs žmogus, sumojo, kad tai ne pokštas ir kad nieko neįmanoma pakeisti. Juodoji rožė buvo skirta Stefanui; ji būtų išpildžiusi jo svajonę vėl tapti žmogumi. Bet kai Deimonas suprato esąs pats paveiktas burtų...

Tada pamačiau, kaip jis į mane žiūri: lyg būčiau viso labo dar viena žmonių padermės – jo nekenčiamos ir niekinamos – atstovė.

Nuo tada nedrįsau pažvelgti jam į akis. Žinau, vos prieš kelias dienas jis mane mylėjo. Bet nenumaniau, kad meilė gali virsti... na, visais tais dabartiniais jo jausmais.

Sakysi, Deimonui nieko nereiškia vėl virsti vampyru. Bet jis nori būti toks pat galingas, koks buvo, o kito tokio vampyro, su kuriuo galėtų apsikeisti krauju, nėra. Net Seidžas dingo, Deimonui nespėjus paprašyti šios paslaugos. Taigi Deimonas liks toks, koks yra, kol suras stiprų, galingą ir įtakingą vampyrą, ir šis sutiks pereiti visą virsmą.

Be to, kaskart pažvelgus į Stefano akis – žalias it brangakmeniai, šiltas, patiklias ir dėkingas – mane irgi apima siaubas. Neapsakomai bijau, kad jį vėl kas nors pagrobs – tiesiai man iš glėbio. Ir... kad jis išsiaiškins, ką jaučiu Deimonui. Nė pati nesuvokiau, koks svarbus man tapo Deimonas. Aš negaliu... nuslopinti... savo jausmų... jam, nors dabar Deimonas manęs nekenčia.

Taip, po galais, aš verkiu! Netrukus gausiu nešti jam vakarienę. Turėtų būti jau išbadėjęs, bet kai šiandien Metas bandė kažką paduoti, Deimonas tėškė į jį visą padėklą.

O, meldžiu, Dieve, meldžiu, neleisk jam manęs nekęsti!

Žinau, aš savanaudė, pasakoju tik apie tai, kas vyksta tarp manęs ir Deimono. Tuo tarpu Fels Čerče taip blogai dar nėra buvę. Kasdien vis daugėja apsėstų vaikų, jie gąsdina tėvus. Šie vis labiau ant jų niršta. Nenoriu apie tai nė galvoti. Jei niekas nepasikeis, visas miestelis išnyks, kaip išnyko tas, kuriame anksčiau lankėsi Šiničis su Misao.

Šiničis... jis daug ką išpranašavo mūsų grupei, užsiminė, ką slepiame vieni nuo kitų. Bet, tiesą sakant, kažin ar norėčiau, kad tos paslaptys išaiškėtų.

Vienu atžvilgiu pasisekė – mums padeda Saitu šeima. Prisimeni Izobelę Saitu, apsėstą ir siaubingai susibadžiusią? Pasveikusi Izobelė tapo mūsų drauge kaip ir jos mama ponia Saitu bei senelė – obaasan. Jos mums gamina amuletus – burtus, saugančius nuo blogio, išrašytus ant limpamų užrašų lapelių arba kortelių. Mes joms nepaprastai dėkingi už pagalbą. Galbūt kada nors galėsime atsilyginti.

* * *

Elena Gilbert nenorom padėjo rašiklį. Užvertus dienoraštį teks susidurti su jame aprašytais dalykais.

Vis dėlto ji kažkaip prisivertė nulipti į virtuvę ir iš drąsinančiai besišypsančios ponios Flauers paimti padėklą su vakariene.

Eidama į pensiono sandėlį pastebėjo siaubingai drebant savo rankas, nuo to skimbčiojo padėklas su indais. Iš vidaus negalėjai patekti į sandėlį, todėl tie, kurie norėdavo pamatyti Deimoną, turėdavo išeiti laukan ir apsukti aplink namą. Jo gale, prie daržo, ir buvo prilipdytas priestatas, dabar vadinamas Deimono irštva.

Eidama per daržą Elena pašnairavo į duobę vidur šventagaršvių lysvės. Ji atstojo šiuo metu neveikiančius vartus, pro kuriuos jie visi sugrįžo iš Tamsos Matmens.

Prie sandėlio durų ji sudvejojo. Tebedrebėjo ir žinojo, kad tai ne pati tinkamiausia būklė susitikti su Deimonu.

Atsipalaiduok, paliepė sau. Galvok apie Stefaną.

Pamatęs, kad neliko rožės, Stefanas baisiai nusiminė, bet netrukus atgavo įprastinį nuolankumą ir kilnumą. Palietęs Elenai skruostą jis pasakė esąs dėkingas vien už tai, kad gali būti su ja, ir nieko daugiau neprašąs iš gyvenimo, tik šio artumo. Švarūs drabužiai, skanus maistas – laisvė – dėl viso to buvo verta kovoti, bet Elena užvis svarbiausia. O dabar ji verkė.

Kita vertus, Elena žinojo, kad Deimonas neketina likti toks, koks yra. Jis gali padaryti bet ką, rizikuoti bet kuo... kad tik vėl atvirstų į vampyrą.

Metas pasiūlė Deimonui išbandyti žvaigždžių rutulį. Metas nenutuokė, nei kas ta rožė, nei kas tas žvaigždžių rutulys, kol jam nebuvo paaiškinta, kad šiame rutulyje, veikiausiai Misao nuosavybėje, slypi diduma jos Galios arba net visa Galia. Sulig kiekviena Misao atimta gyvybe rutulys vis skaisčiau sutviska. Juodoji rožė, ko gero, buvo pagaminta iš skysčio, išgauto iš panašaus žvaigždžių rutulio, – bet niekas nežino, ar į jį nebuvo dar ko nors primaišyta. Taigi Metas suraukęs kaktą paklausė, ar žvaigždžių rutulys negalėtų žmogaus paversti vampyru – juk rožė vampyrą pavertė žmogumi.

Elena ne vienintelė pastebėjo, kaip palengva pakilo nunarinta Deimono galva, kaip sužibo akys, jam žingsniuojant per kambarį prie Galios sklidino žvaigždžių rutulio. Elena suprato jo logiką. Galbūt Metas nuklydo į lankas... bet yra viena vieta, kur neabejotinai gali rasti stiprių vampyrų – Tamsos Matmuo. O vartai į jį žioji pensiono darže. Kol kas jie užverti... nes stinga Galios.

Deimonas, kitaip nei Stefanas, nėmaž nesuko galvos, kas atsitiktų, jei būtų sunaudotas visas žvaigždžių rutulio skystis ir dėl to žūtų Misao. Juk ji buvo viena iš dviejų lapių, palikusių Stefaną kankintis.

Taigi gali iškristi bet kuri korta.

Ką gi, tu bijai; dabar susitik su savo baime, įsakmiai paliepė sau Elena. Deimonas toje patalpoje praleido jau beveik penkiasdešimt valandų – ir kas žino, ką rezga siekdamas gauti žvaigždžių rutulį. Vis dėlto kas nors turi priversti jį valgyti – kai sakai „kas nors“, pripažink, kalbi apie save.

Ji taip ilgai stypsojo prie durų, kad sustingo kojos. Tada giliai įkvėpusi pabeldė.

Nesulaukė jokio atsako, viduje neužsidegė šviesa. Keista, juk Deimonas – žmogus, o lauke jau gana tamsu.

– Deimonai... – Ji ketino sušukti, bet pasigirdo tik šnabždesys.

Nei atsakymo, nei šviesos.

Elena sunkiai nurijo seiles. Jis turi būti ten.

Ji stipriau patukseno. Nieko. Galiausiai pamėgino pasukti rankeną. Elenos siaubui, durys buvo neužrakintos; joms plačiai atsivėrus, ji pamatė, kad viduje taip pat tamsu kaip lauke – nors į akį durk.

Jai pašiurpo plaukeliai ant sprando.

– Deimonai, aš ateinu, – Elenai pavyko pritildyti balsą iki šnabždesio, tarsi tylumu būtų bandžiusi sau įrodyti, kad ten nieko nėra. – Atsistosiu apšviesto verandos ploto pakraštyje. Aš nieko nematau, taigi tu pranašesnis. Nešu padėklą su labai karšta kava, sausainiais ir totorišku kotletu be prieskonių. Kavą turėtum užuosti.

Vis dėlto keista – Elenos juslės bylojo, kad priešais ją nieko nėra, niekas nestovi pasirengęs tiesiogine prasme šokti ant jos. Gerai, nusprendė sau. Ženk mažais žingsneliais. Vienas žingsnelis. Du. Trys žingsneliai – jau turėčiau būti kambario vidury, tik tamsoje nieko neįžiūriu. Keturi...

Iš tamsos išniro stipri it geležiniai gniaužtai ranka ir sugriebė ją už liemens, o prie kaklo kažkas prikišo peilį.

Elenai aptemo akyse, plykstelėjo pilki žaibai, paskui viską nustelbė tamsa.

2

Ji išbuvo be sąmonės gal tik kelias sekundes. Atsipeikėjus viskas atrodė taip pat – tik stebino, kad peilis mirtinai neperrėžė gerklės.

Elena žinojo, kad padėklas su lėkštėmis ir puoduku nuskriejo į tamsą tą pat akimirką, kai ji netyčia skėstelėjo rankomis. Bet dabar atpažino gniaužtus, kvapą ir suprato, kam reikalingas peilis. Apsidžiaugė supratusi. Elena didžiavosi, kad nukeipo, – turbūt taip pat būtų didžiavęsis Seidžas. Juk ji ne iš alpstančiųjų!

Prisivertė suglebti Deimono glėbyje, tik saugojosi peilio. Norėjo jam parodyti, kad nekelia grėsmės.

– Sveika, princese, – balsas lyg juodas aksomas palytėjo jai ausį.

Elena suvirpėjo – bet ne iš baimės. Jai tarytum ištirpo viduriai, o Deimonas nė nekrustelėjo.

– Deimonai, – dusliai ištarė ji. – Atėjau tau padėti. Būk geras, leisk man. Tavo labui.

Rankos ją paleido taip pat ūmiai, kaip buvo sugniaužusios. Peilis atitolo nuo kaklo, nors aštrus perštėjimas neleido užmiršti, kad Deimonas tebelaiko jį atkišęs. Kaip ilčių pakaitalą.

Pasigirdo spragtelėjimas, ir staiga kambarys ryškiai nušvito.

Elena lėtai atsigręžė į Deimoną. Net ir dabar, išblyškęs, susitaršęs, išsekintas alkio jis buvo toks žavus, kad jai širdis, regis, nusirito į tamsą. Juodi plaukai netvarkingai krito Deimonui ant kaktos; veido bruožai atrodė tobuli, lyg išskaptuoti, išdidžios ir jausmingos lūpos dabar buvo mąsliai sučiauptos...

– Kur jis, Elena? – trumpai paklausė Deimonas.

Ne „kas“, o „kur“. Jis žinojo, kad Elena nekvaila ir kad žmonės pensione nuo jo slepia žvaigždžių rutulį.

– Tik tiek tenori man pasakyti? – sukuždėjo ji.

Matė, kaip jo žvilgsnis nenorom sušvelnėjo, jis žengė žingsnį prie Elenos, tarsi negalėdamas susilaikyti, bet po akimirkos vėl paniuro.

– Atsakyk, gal tada išgirsi ir daugiau.

– Aš... suprantu. Na, mes prieš dvi dienas sukūrėm tokią sistemą, – tyliai ėmė aiškinti Elena. – Visi traukia burtus. Tada žmogus, ištraukęs pažymėtą lapelį, paima jį nuo virtuvės stalo, o visi kiti išsiskirsto po savo kambarius ir laukia, kol tasai jį paslėps. Aš šiandien neištraukiau burto, taigi nenumanau, kur jis. Bet gali pamėginti... patikrinti mane.

Elenai tariant paskutinius žodžius, jos kūnas susigūžė, mergina pasijuto gležna, bejėgė ir mažumėlę įskaudinta.

Deimonas ištiesė ranką ir lėtai pakišo Elenai po plaukais. Galėjo trenkti galvą į sieną arba nusviesti ją į kitą kambario galą. Galėjo paprasčiausiai spausti peilį prie kaklo, kol nukris galva. Elena suprato, kad būdamas tokios nuotaikos Deimonas gali išlieti jausmus bet kam, bet nieko nedarė. Nieko nesakė. Tik stovėjo ir žiūrėjo jam į akis.

Jis pamažu pasilenkė prie jos ir lūpomis švelniai brūkštelėjo per lūpas. Elenos akys užsimerkė. Bet po akimirkos Deimonas krūptelėjo ir atitraukė ranką jai nuo galvos.

Tik dabar Elena sumojo, kas ištiko jos atneštą maistą. Kone verdanti kava kliūstelėjo jai ant rankos ir ant šlaunies, permerkė džinsus. Puoduko ir lėkštutės šukės voliojosi ant grindų. Padėklas su sausainiais nusirito už kėdės. Bet lėkštė su totorišku kotletu stebuklingai nukrito ant sofos kotletu į viršų Visur pasklido stalo įrankiai.

Elenai iš baimės ir skausmo nusviro galva bei pečiai. Šiuo metu tai pripildė jos pasaulį – baimė ir skausmas. Visa apimantys. Ji buvo ne iš verksnių, bet nebesulaikė akyse besitvenkiančių ašarų.

Po velnių, mintyse nusikeikė Deimonas.

Juk tai ji. Elena. Ką tik buvo visiškai įsitikinęs, kad jį šnipinėja koks nors varžovas, sužinojęs, jog šiuo metu Deimonas yra silpnas kaip vaikas, kad jį susekė vienas iš daugybės priešų ir dabar spendžia pinkles....

Kol viena ranka neapglėbė liauno kūno, o kita neprikišo prie gerklės aštrių kaip ledo šukė ašmenų, kol neužuodė jos plaukų kvapo, jam nė nedingtelėjo, kad tai gali būti Elena.

Tada Deimonas užžiebė šviesą ir pamatė, ką buvo jau atspėjęs. Neįtikima! Jis jos neatpažino. Būdamas sode pastebėjo, jog sandėlio durys atviros, ir suprato, kad kažkas įsibrovė į vidų. Bet atbukusiomis juslėmis negalėjo nustatyti, kas.

Vis dėlto tai nepateisinama: jis sužeidė ir išgąsdino Eleną. Jis ją įskaudino. Ir užuot atsiprašęs bandė jėga išgauti žinių, kad patenkintų savanaudiškus troškimus.

Ir dar tas jos kaklas...

Deimono žvilgsnis užkliuvo už plono raudonų lašelių vėrinio Elenai ant kaklo – išsigandusi ji krūptelėjo, o paskui susmuko tiesiai ant peilio, ir šis ją sužeidė. Ar Elena nualpo? Jei Deimonas nebūtų spėjęs atitraukti peilio, ji būtų žuvusi jo rankose.

Jis vis kartojo sau nebijojęs jos ir tik šiaip sau pasiėmęs peilį. Bet neįtikino savęs.

– Aš buvau lauke. Juk žinai, kaip mes, žmonės, prastai regim? – aiškino Deimonas; jo balsas jam pačiam atrodė abejingas, visai ne atsiprašomas. – Elena, toks jausmas, lyg būtum visą laiką įvyniotas į vatą: nieko nematai, nieko neužuodi, nieko negirdi. Mano reakcijos kaip vėžlio, be to, esu išbadėjęs.

– Galėtum paragauti mano kraujo, – neįtikimai ramiai pasiūlė ji.

– Negaliu, – paprieštaravo Deimonas, stengdamasis nespoksoti į gardų rubinų vėrinį ant balto, laibo Elenos kaklo.

– Vis tiek jau įsipjoviau, – pasakė ji, ir jis pamanė: įsipjovei? O dievai, ta mergina nepaprasta. Kalba, lyg atsitikus nedidelei nelaimei virtuvėje.

– Taigi galim patikrinti, ar tau dar skanus žmogaus kraujas, – tarė Elena.

– Ne.

– Žinai, kad paragausi. Ir aš žinau, kad tu žinai. Bet laiko maža. Kraujas amžinai netekės. Ak, Deimonai... po viso to... vos praeitą savaitę...

Jis suprato per ilgai žiūrįs į ją. Ne tik į kraują, bet ir į didingą auksinį jos grožį – tarsi į kambarį įspindę saulės ir mėnulio spinduliai būtų jį užlieję savo maloninga šviesa.

Sušnypštęs, prisimerkęs Deimonas suėmė Eleną už rankų. Tikėjosi, kad ji atšlis, kaip tada, kai sugriebė ją iš už nugaros. Bet Elena neatsitraukė. Tose plačiose malachito spalvos akyse blykstelėjo karšta liepsna. Lūpos nejučia prasiskyrė.

Deimonas žinojo, kad nejučia. Jis daug metų tyrinėjo jaunų moterų elgesį. Žinojo, ką reiškia, kai žvilgsnis pirma krypsta į lūpas, o paskui pakyla iki akių.

Negaliu jos pabučiuoti. Negaliu. Jos poveikis man – tai žmonių silpnybė. Ji nesupranta, ką reiškia būti tokiai jaunai ir tokiai neapsakomai gražiai. Kada nors sužinos. Tiesą sakant, galėčiau dabar pat ją pamokyti.

Tarsi išgirdusi jį Elena užsimerkė, atsilošė, ir staiga Deimonas pajuto prilaikąs jos kūną Ji visiškai pasidavė, parodė nieko nebijanti, vis dar besikliaujanti juo, vis dar...

...vis dar jį mylinti.

Lenkdamasis prie jos Deimonas nė pats nenumanė, ką ketina daryti. Išties buvo išbadėjęs. Alkis jį draskė lyg vilko nagai. Jautėsi apdujęs, nieko nesusigaudė, jam svaigo galva. Per pusę tūkstantmečio buvo išmokęs, kad kirminą galima numarinti tik raudonu fontanu iš perkąstos arterijos. Kažkoks šiurpus balsas, galbūt sklindantis iš Pragariškojo Teismo, kuždėjo, kad Deimonas turėtų elgtis taip, kaip elgiasi kai kurie vampyrai ir visi vilkolakiai – perplėšti gerklę. Galbūt šiltas kūnas numalšintų žmogiškąjį alkį. Tai ką gi jis darys prigludęs prie Elenos lūpų, prie kraujuojančio jos kaklo?

Iš po tamsių blakstienų ištryško dvi ašaros ir nusiritusios per skruostus nulašėjo į auksinius plaukus. Daug negalvodamas Deimonas vieną jų lyžtelėjo.

Vis dar mergelė. Ką gi, tai tikėtina – Stefanas tokiems dalykams dar per silpnas. Bet ciniškas mintis užgožė vaizdinys ir keli galvoje suskambėję žodžiai: dvasia, švari kaip pirmasis sniegas.

Staiga Deimoną apėmė kitoks alkis, kitoks troškulys. Vienintelė vieta juos numalšinti buvo šalia Elenos. Paskubom, nekantraudamas jis susirado jos lūpas. Dabar visai nebesivaldė. Tai, ko jam labiausiai reikėjo, buvo čia; Elena, nors ir drebėdama, jo neatstūmė.

Prisiglaudusį Deimoną apgaubė auksinė aura, panaši į jos plaukus, kurių galus jis švelniai lietė. Kai Elena suvirpėjo iš malonumo, Deimonas pasijuto patenkintas savimi, paskui suvokė skaitąs jos mintis. Tos mintys atrodė stiprios, o jam, nežinia kodėl, iš visų Galių dar buvo likusi telepatija. Ir dabar nusprendė įsiklausyti į Eleną.

Ak, mergaite! Ji išvis nieko nemąstė. Elena pasiūlė savo kaklą, išties pasidavė, atsikratė visų minčių, galvojo tik apie tai, kad trokšta jam padėti, kad jo norai atitinka jos norus. Taip įsitraukė į bučinį, kad nebegalėjo net kurti planų – o juk Elenai tai buvo visiškai neįprasta.

Ji tave įsimylėjusi, pranešė jam maža dar galinti mąstyti smegenų dalelė.

Elena niekada to nesakė! Ji įsimylėjusi Stefaną! – atkirto kita, lyg ir pirmykštė, proto dalis.

Jai nereikia nė sakyti. Ji tai parodo. Nevaidink, kad anksčiau to nepastebėjai!

O Stefanas?..

Ar šiuo metu ji bent truputėlį galvoja apie Stefaną? Elena atsivėrė tavo vilkiškam alkiui. Tai ne vienadienis nuotykis, ne greitieji pietūs, ji net ne nuolatinė donorė. Tai pati Elena.

Vadinasi, aš ja naudojuosi. Jei ji įsimylėjusi, negali apsiginti. Ji tebėra vaikas. Turiu ką nors daryti.

Jie taip bučiavosi, kad nuslopo net tylusis proto balselis. Elena nebesilaikė ant kojų. Jam teks kur nors ją pasodinti arba leisti atsitokėti.

„Elena! Elena! Po galais, žinau, kad girdi mane. Atsiliepk!“

„Deimonai... – tylus balsas. – Ak, Deimonai, ar dabar supranti?..“

„Net pernelyg aiškiai, mano princese. Juk tai aš tave paveikiau, kaip galėčiau nesuprasti.“

„Tu?.. Ne, tu meluoji!“

„Kam man meluoti? Mano telepatiniai gebėjimai kažkodėl išliko tokie pat stiprūs. Aš noriu to, ko visada norėjau. Bet tu, mergele, galėtum mažumėlę pamąstyti. Man nereikia tavo kraujo. Esu žmogus, šiuo metu alkanas kaip vilkas. Tik nenoriu to šlykštaus kruvino mėsainio, kurį man atnešei.“

Elena atšlijo nuo jo. Deimonas ją paleido.

– Man atrodo, tu meluoji, – žiūrėdama jam į akis tarė patinusiomis nuo bučinių lūpomis.

Šį Elenos vaizdą Deimonas užrakino paslapčių pilname riedulyje, kurį nešiojosi savyje, ir pažvelgė į ją savo matinėmis juomedžio akimis.

– Kam man meluoti? – pakartojo jis. – Tik pamaniau, kad esi verta pasirinkti pati. O gal jau nusprendei mesti mažąjį broliuką, kol išėjęs iš rikiuotės?

Elena kilstelėjo ranką, bet vėl nuleido.

– Tu mane paveikei, – su kartėliu atsakė ji. – Esu kaip nesava. Nieku gyvu nepalikčiau Stefano – ypač dabar, kai jam manęs reikia.

Štai tikroji jos širdies liepsna, auksinė, deginanti tiesa. Dabar jis gali sėdėti ir krimstis, kol ši tyra dvasia elgsis, kaip liepia sąžinė.

Taip bemąstydamas, jausdamas, kaip akinama jos šviesa traukiasi, Deimonas susivokė nebelaikąs peilio. Po akimirksnio apimtas siaubo jis stvėrė iš jos peilį, laikomą prie pat gerklės. Nejučia paleido minčių pliūpsnį:

„Ką, po velnių, darai? Žudaisi dėl to, ką pasakiau? Šitie ašmenys aštrūs kaip skustuvas!“

Elena susvyravo.

– Aš tik norėjau įsipjauti...

– Jau įsipjovei taip, kad kraujas trykšta du metrus aukštyn! – Jis bent galėjo šnekėti, nors gerklėje buvo įstrigęs gumulas.

Elena irgi pasijuto savo vėžėse.

– Sakiau, žinau, kad tu žinai, jog prieš valgydamas turėsi paragauti kraujo. Rodos, jis vėl teka mano kaklu. Šįkart nešvaistykim kraujo veltui.

Ji kalbėjo tiesą, bet nebuvo rimtai susižeidusi. Deimonas matė, kad iš naujojo šitaip beatodairiškai pasidaryto pjūvio sunkiasi šviežias kraujas. Paleisti jį vėjais būtų didžiausia kvailystė.

Jis šaltakraujiškai suėmė Eleną už pečių. Kilstelėjęs smakrą pažvelgė į minkštą kaklo linkį. Iš kelių rubinų spalvos žaizdelių tekėjo kraujas.

Per pusę tūkstantmečio sukaupta patirtis Deimonui bylojo, kad tai yra nektaras, dieviškas gėrimas. Tai – penas, atgaiva ir džiaugsmas. Jis dar sykį palenkė galvą prie Elenos... dabar tereikia paragauti – atsigerti...

Tada atšoko, mėgino prisiversti nuryti kraują, buvo pasiryžęs neišspjauti. Tai neatrodė... neatrodė siaubingai šlykštu. Jis buvo matęs, kaip žmonės su savo atbukusiomis juslėmis minta įvairiais gyvūnais. Bet šis tirštas mineralų skonio skystis nebuvo kraujas... Jam stigo kvapų puokštės, svaiginančio sodrumo, saldaus aksominio, jaudinančio, gyvybę teikiančio, neapsakomo kraujo prieskonio.

Tai atrodė lyg koks nevykęs pokštas. Deimonui kilo pagunda įkąsti Elenai, iltimi brūkštelti per miego arteriją, tik vos vos įdrėksti, paragauti mažos trykštančios į gomurį srovelės, palyginti su ankstesniu skoniu, įsitikinti, kad joje nebėra tikro kraujo. Tiesą sakant, jis pasidavė tai pagundai. Bet kraujas neištryško.

Staiga Deimonas susigaudė iš tikro krimstelėjęs, bet neįbrėžęs nė odelės.

Dantys buvo atbukę.

Jis nemąstydamas liežuviu paspaudė iltinį dantį, pamėgino valios pastangomis jį pailginti, paaštrinti visa savo sugniuždyta, nevilties sklidina siela.

Ir... nieko. Ničnieko. Būtų galėjęs stengtis nors ir visą dieną. Nusiminęs Deimonas atlošė Elenos galvą.

– Viskas? – virpančiu balsu paklausė ji. Taip stengėsi būti narsi! Vargšė pasmerkta tyroji siela su savo mylimu demonu. – Deimonai, gali labiau pasistengti, – pasiūlė Elena. – Gali kąsti smarkiau.

– Nieko iš to nebus, – atkirto jis. – Iš tavęs jokios naudos.

Ji vos nesusmuko ant grindų. Jis prilaikydamas ją suurzgė į ausį:

– Juk supranti, ką turiu omeny. O gal labiau norėtum būti man vakarienė, o ne mano princesė?

Elena tylomis papurtė galvą. Ilsėjosi jo glėbyje padėjusi galvą ant peties. Nieko nuostabaus, šitiek patyrusiai reikėjo atokvėpio. Bet kaip čia yra, kad ant to peties taip jauku?..

„Seidžai! – Deimonas pasiuntė piktą mintį visais galimais dažniais, kaip buvo daręs jau visą dieną. Jei tik jam pavyktų surasti Seidžą, visos bėdos išsispręstų. – Seidžai, – griežtai kreipėsi jis, – kur tu?“

Jokio atsako. Kiek Deimonas žino, Seidžui pavyko atidaryti vartus į Tamsos Matmenį, ir dabar jie nenaudingi, neveikiantys žioji ponios Flauers sode. O Deimoną jis paliko likimo valiai. Seidžas visada šitaip žaibiškai išnyksta.

Ak, kodėl gi jis išnyko?

Imperatoriaus iškvietimas? Kartais Seidžas tokių sulaukdavo. Iš Puolusiojo, gyvenančio Pragariškajame Teisme, pačiame Tamsos Matmens dugne. Gavęs iškvietimą Seidžas privalėdavo akimirksniu atsidurti tame Matmenyje per pusę žodžio, per pusę glamonės, per pusę ko tik nori. Iki šiol jam visada pavykdavo suskubti, Deimonas šitai žinojo iš to, kad Seidžas vis dar gyvas.

Kai Deimoną, tyrinėjantį puokštę, ištiko katastrofa, tą pat pavakarę Seidžas ant židinio atbrailos padėjo mandagų raštelį, jame padėkojo poniai Flauers už svetingumą ir netgi paliko savo didžiulį šunį Kardą bei sakalę Nagę namų saugoti – raštelis, be abejo, buvo parašytas iš anksto. Jis kaip visada išėjo nenuspėjamas lyg vėjas, su niekuo neatsisveikinęs. Be abejo, Seidžas manė, kad Deimonas lengvai išspręs savo problemą. Fels Čerče esama ne taip jau maža vampyrų. Visada jų buvo. Galios linijos žemėje juos traukė net ir ramiais laikais.

Bėda ta, kad dabar visi tie vampyrai užkrėsti malachais – parazitais, valdomais piktųjų lapių-dvasių. Kitaip tariant, atsidūrę ant žemiausios vampyrų hierarchijos pakopos.

Apie Stefaną, žinoma, negali būti nė kalbos. Net jei nebūtų toks nusilpęs, kad žūtų mėgindamas atversti Deimoną į vampyrą, net jei jo pyktį ant Deimono, kad šis „pavogė jo žmogystę“, būtų galima kaip nors numalšinti, jis vis tiek nieku gyvu nesutiktų, nes būti vampyru, jo manymu, yra prakeiksmas.

Žmonės apie tokius dalykus, kaip vampyrų hierarchija, nieko neišmano, nes jų tai nedomina – iki staiga patys virsta vampyrais. O toji hierarchija griežta, apimanti nuo niekingų žemiausios kastos vampyrų iki dantingosios aristokratijos. Šiam sluoksniui priklauso Senieji bei kiti itin garsūs ir įtakingi vampyrai.

Deimonas troško būti paverstas vampyru kokios nors Seidžo pažįstamos moters ir buvo pasiryžęs priversti šį surasti tinkamą ir išties jo vertą vampyrę.

Deimonui nedavė ramybės ir kiti dalykai, jis dvi naktis praleido be miego tai svarstydamas. Ar įmanoma, jog baltasis kicunė, padovanojęs Stefanui puokštę, būtų sukūręs rožę, kad tas, kuris pirmas ją pauostys, amžiams pavirstų žmogumi? Tokia buvo didžiausia Stefano svajonė.

Juk baltoji lapė dienų dienas klausėsi Stefano rypavimų. Matė dėl jo verkiančią Eleną. Matė paukštelius drauge, matė, kaip Elena, persidūrusi ranką aštria viela, maitino merdintį Stefaną. Bala žino, kokios mintys sukosi baltoje pūkuotoje lapės galvoje, gaminant rožę, vėliau išgydžiusią Deimoną nuo prakeiksmo. Jei paaiškės, kad jis išgydytas amžiams...

Jei nepavyks susisiekti su Seidžu...

Staiga Deimonui dingtelėjo, kad Elenai šalta. Tai atrodė keista, nes naktis buvo šilta. Vis dėlto Elena smarkiai tirtėjo, jai reikėjo jo striukės arba...

Jai nešalta, giliai viduje paprieštaravo tylus balselis. Ir ji netirta. Dreba dėl to, ką privertei patirti.

„Elena!“

„Tu visai užmiršai mane. Laikai mane, bet net neprisimeni, kad egzistuoju...“

„Gerai būtų, – karčiai pamanė jis. – Tu tarsi įdagas mano sieloje.“

Staiga Deimonas įpyko, bet šis pyktis skyrėsi nuo įtūžio ant kicunės, Seidžo ir viso pasaulio. Nuo šio pykčio jam sugniaužė gerklę ir užgulė krūtinę.

Šitas pyktis jį privertė pakelti ir apžiūrėti nuplikytą, raudonomis dėmėmis išmuštą Elenos ranką. Deimonas žinojo, ką būdamas vampyras padarytų: vėsiu, švelniu it šilkas liežuviu palaižytų nudegimus, jo seilėse atsirastų spartinančių gijimą cheminių medžiagų. Bet dabar... jis niekuo negalėjo padėti.

– Neskauda, – pasakė Elena.

Ji jau galėjo stovėti.

– Meluoji, princese, – užginčijo jis. – Vidinės tavo antakių pusės pakilusios. Tai skausmas. O tavo pulsas tiesiog šokinėja...

– Jauti net neliesdamas manęs?

– Matau tavo smilkiniuose. Vampyrai, – Deimonas pabrėžė iš esmės toks ir esantis, – tai pastebi. Tu nusideginai dėl mano kaltės. O aš niekuo negaliu padėti. Be to, – jis gūžtelėjo, – esi puiki melagė. Kalbu apie žvaigždžių rutulį.

– Tu visada jauti, kai aš meluoju?

– Angele, – pavargusiu balsu atsakė jis, – tai paprasta. Arba šiandien tau nusišypsojo laimė turėti žvaigždžių rutulį... arba pati žinai, kam.

Elena nustėrusi nuleido galvą.

– Arba, – linksmai pridūrė Deimonas, – visa istorija apie burtų traukimą tėra melas.

– Manyk, ką nori, – atgavusi bent dalį įprastos ugnelės tarė Elena. – Ir sutvarkyk šitą jovalą.

Jai pasigręžus eiti, jam šovė į galvą mintis.

– Ponia Flauers! – sušuko jis.

– Klysti, – atšovė Elena.

„Elena, prisiekiu, kad kalbu ne apie žvaigždžių rutulį. Juk žinai, kaip sunku meluoti mintimis...“

„Taip, jei tu ko nors ir mokaisi... tai neabejoju... kad...“

Ji neįstengė užbaigti. Negalėjo pasakyti savo prakalbos. Elena žinojo, kiek daug Deimonui reiškia jo paties žodis.

„Nieku gyvu tau nepasakysiu, kur jis, – pasiuntė mintį Deimonui. – Dedu galvą, ponia Flauers irgi neišduos.“

– Tikiu, bet vis tiek eisim pas ją.

Jis lengvai pakėlė Eleną ir perlipo per puoduko ir lėkštutės duženas. Siekdama išlaikyti pusiausvyrą ji nejučia abiem rankomis apkabino jo kaklą.

– Brangusis, ką darai?.. – šūktelėjo Elena ir kaipmat nutilo, išplėtė akis, prisidėjo du nuplikytus pirštus sau prie lūpų.

Tarpdury, vos už poros metrų nuo jų, stovėjo mažylė Bonė Makalou, laikydama butelį Juodosios magijos vyno, nealkoholinio, bet paslaptingai gerinančio nuotaiką gėrimo. Elenai bežiūrint, Bonės išraiška žaibiškai pasikeitė. Pirmiau jos veide švietė pergalės džiaugsmas, o dabar mergaitė atrodė sukrėsta, lyg netikėtų savo akimis. Elena puikiai suprato, ką ji mano. Visi namiškiai neriasi iš kailio, kad tik Deimonas gerai jaustųsi, – o šis tuo tarpu gviešiasi to, kas teisėtai priklauso Stefanui, – Elenos. Be to, meluoja nebesantis vampyras. O Elena jam nė nesipriešina. Netgi vadina brangiuoju!

Bonė išmetė butelį, apsigręžė ir pasileido bėgte.

3

Deimonas liuoktelėjo. Vidury šuolio Elena pasijuto palikta Žemės traukos malonei. Pamėgino susiriesti į kamuoliuką ir kristi ant užpakalio.

Bet įvyko keistas dalykas – beveik stebuklas. Ji neskaudžiai žnektelėjo kitame sofos gale, nei gulėjo lėkštė su totorišku kotletu. Lėkštė vos šoktelėjo viršun, gal septynis ar dešimt centimetrų, ir nusileido, kur buvusi.

Elenai pasisekė dar ir todėl, kad iš savo vietos ji puikiai matė didvyriško gelbėjimo pabaigą: Deimonas griuvo ant grindų ir pačiupo brangųjį Juodosios magijos vyno butelį, šiam nespėjus nukristi ir sudužti. Galbūt jo reakcija ir nebebuvo tokia žaibiška kaip vampyro, bet jis tebeatrodė nepalyginti greitesnis už paprastą žmogų. Įstabu: stryktelėti laikant merginą, minkštai ją nusviesti, kristi ir paskutinę akimirką pagriebti butelį.

Bet kitkuo Deimonas nebebuvo kaip vampyras – nebegalėjo kristi ant kieto paviršiaus ir neužsigauti. Elena tai suprato tik išgirdusi jį aiktelint ir nesėkmingai mėginant įkvėpti.

Paklaikusi pabandė prisiminti savo matytas sportines traumas, prisiminė, kaip Metui iš plaučių buvo visiškai išstumtas oras. Tąsyk treneris čiupo jį už pakarpos ir trinktelėjo per nugarą.

Elena prilėkė prie Deimono, sugriebė už pažastų, atvertė ant nugaros ir iš visų jėgų trūktelėjusi pasodino. Tada sunėrė rankas kaip vėzdą. Įsivaizdavo esanti Mereditė, daug taškų pelnanti Roberto Li gimnazijos beisbolo komandos žaidėja, taigi užsimojo ir smarkiai trenkė jam per nugarą.

Padėjo!

Deimonas staiga sušvokštė ir vėl ėmė kvėpuoti. Iš prigimties tvarkinga Elena atsiklaupė ir pamėgino pataisyti jam drabužius. Bet vos tik Deimonas pradėjo deramai kvėpuoti, jo kūnas įsitempė po jos pirštais. Paėmęs jis švelniai sunėrė Elenos rankas. Ji net pamanė, kad jų bendravimas gerokai pranoksta žodžius, ir šie tampa nebereikalingi.

Tai kas gi, tiesą sakant, įvyko? Deimonas ją pakėlė – gal dėl tos nuplikytos jos kojos, o gal nusprendė, kad ponia Flauers turi žvaigždžių rutulį. Ji paklausė: „Deimonai, ką darai?“, be jokių slaptų minčių. Ir tada per pusę sakinio išgirdo save tariant „brangusis“. Šitai neturėjo nieko bendra su tuo, ką jie veikė anksčiau – bet kas dabar tuo patikės? Tiesiog jai tai išsprūdo.

Bet Elena ištarė tą žodį girdint Bonei, žmogui, veikiausiai į tai žiūrinčiam rimtai ir netgi galinčiam įsižeisti. Paskui Bonė pradingo, jai nespėjus nieko paaiškinti.

Brangusis! O juk tarp jųdviejų vėl prasidėjo karas.

Labai juokinga. Jis išties tenorėjo žvaigždžių rutulio, Elena tai matė iš akių.

Tam, kad Deimoną pavadintum „brangiuoju“, turi būti... beviltiškai... siaubingai... karštai...

O Dieve...

Elenos skruostais ėmė riedėti ašaros. Dabar ji viską suprato. Žinojo šiandien esanti ne per geriausios formos. Tris paras beveik nemiegojusi, širdyje grumiantis įvairiausiems jausmams, o dabar dar patyrusi tikrą siaubą.

Vis dėlto Elena baiminosi, kad didžiausias pokytis įvyko jos sieloje.

Ji to netroško. Tenorėjo, kad broliai liautųsi vaidijęsi. Jai tiesiog buvo lemta mylėti Stefaną, Elena tuo neabejojo! Kartą jis jai piršosi. Na, paskui ji virto vampyre, dvasia, nauju iš dangaus nukritusiu įsikūnijimu, ir tegalėjo viltis, kad vieną dieną jis pasipirš ir šiai naujajai Elenai.

Naujosios Elenos kraujas vampyrams buvo lyg raketų degalai, palyginti su benzinu, tekančiu didumos merginų venomis, bet ji pati jautėsi sutrikusi. Turėjo Galios sparnus, kaip antai Atpirkimo, bet neišmanė, kaip daugelis jų veikia, nemokėjo nė vienų valdyti. Tiesa, pastaruoju metu pradėjo suvokti, kokiu nusiteikimu iššaukiami Naikinimo sparnai. Galbūt vieną dieną kaip tik jie labai pravers, niūriai pamanė sau.

Žinoma, kai kurie Sparnai labai padėjo Deimonui, buvusiam sąjungininkui, o dabar ir sąjungininkui, ir priešui, geidžiančiam pavogti tai, ko reikia visam miesteliui.

Elena neketino pamilti Deimono – bet, o Dieve, jeigu tai jau įvyko? Jeigu jai nepavyks nuslopinti jausmų? Ką ji darys?

Ji sėdėjo ir tyliai verkė – suprato niekada negalėsianti to pasakyti Deimonui. Jis labai įžvalgus ir geba išsaugoti blaivią galvą, bet, kaip ji puikiai žino, ne šiuo konkrečiu atveju. Jeigu Elena jam papasakotų, kas dedasi jos širdyje, Deimonas ją nė nemirktelėjusią pagrobtų. Nuspręstų, kad Elena visiškai užmiršo Stefaną – šitaip buvo jį primiršusi šįvakar.

– Stefanai, – sušnabždėjo ji. – Atleisk...

Stefanui ji nieku gyvu apie tai nepasakos. Jis – jos širdis.

– Turim skubiai atsikratyti Šiničio ir Misao, – jausmingai kalbėjo Metas. – Man reikia kuo greičiau atsigauti, antraip Kento valstijos universitetas uždės man antspaudą „atmesti“ ir parsiųs atgal.

Juodu su Meredite sėdėjo šiltoje ponios Flauers virtuvėje, kramsnojo imbierinius sausainius ir stebėjo šeimininkę, uoliai gaminančią jautienos karpačą – antrąjį žalios jautienos patiekalą iš jos senovinės receptų knygos.

– Stefanui taip puikiai sekasi, kad po poros dienų jis jau galės spardyti kamuolį, – su pašaipėle pridūrė jis. – Kad tik apsėdimai mieste liautųsi. Ak, tiesa, ir kad policija nustotų mane persekioti dėl Karolinos užpuolimo.

Išgirdusi Stefano vardą ponia Flauers dirstelėjo į tolėliau, ant viryklės, burbuliuojantį katilą. Jis virė labai ilgai, kol ėmė skleisti siaubingą kvapą, ir Metas nebežinojo, ką labiau užjausti: vaikiną, gausiantį krūvą žalios mėsos, ar tą, kuriam teks praryti kunkuliuojantį ant ugnies viralą.

– Jei tik išgyvensi, turbūt džiaugsiesi galėdamas palikti Fels Čerčą? – tyliai paklausė Mereditė.

Metas pasijuto lyg gavęs antausį.

– Gal juokauji? – Jis paglostė Kardą basa įdegusia pėda. Milžiniškas gyvulys lyg urgztelėjo, lyg sumurkė. – Būtų smagu dar pažaisti su Stefanu, keletą kartų perduoti jam kamuolį – jis pats geriausias gynėjas, kiek esu matęs...

– Ir kiek dar teks matyti, – priminė jam Mereditė. – Metai, ko gero, nedaugelis vampyrų žaidžia futbolą, tad nė nemanyk siūlyti juodviem su Elena sekti paskui tave į Kento universitetą. Be to, aš nepasiduosiu, mėginsiu juos įkalbėti vykti į Harvardą su manim. Blogiausia, kad mudu abu sutriuškins Bonė, nes jaunimo koledžas – ar kaip jis ten vadinamas – yra kur kas arčiau Fels Čerčo ir viso to, kas jiems brangu.

– Viso to, kas brangu Elenai, – neištvėrė nepataisęs Metas. – Stefanas tetrokšta būti su ja.

– Nagi, nagi, – įsiterpė ponia Flauers. – Mielieji, neužbėkim įvykiams už akių, gerai? Mamytė sako, kad turim tausoti jėgas. Man ji atrodo sunerimusi – žinote, ji negali numatyti visko, kas įvyks.

Metas linktelėjo, bet prieš atsakydamas Mereditei sunkiai nurijo seiles.

– Neabejoju, svajoji kuo greičiau pakliūti į savo universitetą.

– Jei tai būtų ne Harvardas – jei galėčiau atidėti mokslus metams ir išsaugoti stipendiją... – Mereditė nutilo, bet jos balse galėjai aiškiai girdėti troškimą.

Ponia Flauers patapšnojo jai per petį ir tarė:

– Ir aš galvoju apie mieluosius Stefaną ir Eleną. Ji negali čia gyventi ir rodytis, juk visi mano, kad mirusi.

– Tikiuosi, jie atsisakė minties išsikelti kuo toliau, – kalbėjo Metas. – Manau, dabar juodu save laiko Fels Čerčo sargybiniais. Galbūt toji pora ką nors sugalvos. Elena galėtų nusiskusti plikai. – Metas stengėsi kalbėti nerūpestingai, bet iš jo lūpų sklindantys žodžiai atrodė sunkūs kaip švino lašai.

– Ponia Flauers kalba apie koledžą, – tokiu pat prislėgtu tonu pasakė Mereditė. – Ar juodviem naktimis tektų vaidinti didvyrių didvyrius, o dienomis vegetuoti, ir taip visą gyvenimą? Jeigu juodu nori kur nors įstoti bent kitąmet, turi jau dabar pradėti mąstyti.

– O... na, manau, jiems tiktų Dalkrestas.

– Kur jis?

– Žinai tą Dajerio universiteto miestelį? Mažas, bet jame tikrai yra futbolo komanda. Manau, Stefanui nerūpi, ar ji stipri. Iki ten vos pusvalandis kelio.

– A, kalbi apie tą miestelį. Ką gi, sportas savaime puikus dalykas, bet tenykštis universitetas tikrai neprestižinis, jam toli iki Harvardo. – Nerodanti jausmų paslaptingoji Mereditė kalbėjo tarsi užsikimšusia nosimi.

– Taip, – patvirtino Metas ir spustelėjo draugei liauną, šaltą ranką.

Jis dar labiau nustebo, kai Mereditė savo sužvarbusius pirštus supynė su jo pirštais ir suspaudė delną.

– Mamytė sako, kad tai, kam lemta įvykti, netrukus įvyks, – ramiai pareiškė ponia Flauers. – Svarbiausia, mano manymu, išsaugoti mūsų mielą seną miestelį. Ir jo gyventojus.

– Žinoma, – pritarė Metas. – Mes stengsimės, kiek galėsim. Ačiū Dievui, mieste yra žmonių, pažįstančių japonų demonus.

– Orimė Saitu, – lyg ir šypsodamasi ištarė ponia Flauers. – Telaimina ją Dievas už amuletus.

– Taip, jas abi, – pritarė Metas, galvodamas apie bendravardes senelę ir mamą. – Ko gero, mums prireiks daugybės jų amuletų, – niūriai pridūrė jis.

Ponia Flauers ketino kažką sakyti, bet ją pertraukė Mereditė, panirusi į savo mintis.

– Žinot, galbūt Stefanas su Elena ir neatsisakė savo planų išvykti kuo toliau, – liūdnai svarstė ji. – Jei jau gali nutikti taip, kad nė vienas mūsų net neišgyvensime iki savo universitetų... – ji gūžtelėjo pečiais.

Metas tebelaikė suspaudęs jai ranką, kai pro laukujes duris raudodama įpuolė Bonė. Ji mėgino perlėkti per priemenę ir neužsukusi į virtuvę pasiekti laiptus, bet Metas paleido Mereditę, ir abu pripuolę ją sulaikė. Akimirksniu visus apėmė karinga nuotaika. Mereditė stipriai sugriebė Bonę už rankos. Ponia Flauers, šluostydamasi rankas į virtuvinį rankšluostėlį, išėjo į priemenę.

– Bone, kas atsitiko? Ar ten Šiničis su Misao? Jie mus puola? – tyliai, bet įtaigiai, mėgindama nepaisyti draugės isterijos, paklausė Mereditė.

Metą tarsi pervėrė ledinis žaibas. Niekas gerai nežinojo, kur dabar Šiničis su Misao. Galbūt tankmėje, likusioje iš Sengirės, o gal čia pat, šalia pensiono.

– Elena! – riktelėjo jis. – O Dieve, ji ten su Deimonu! Ar juodu sužeisti? Ar Šiničis juos pagrobė?

Bonė užsimerkė ir papurtė galvą.

– Bone, paklausyk. Nurimk. Ar tai Šiničis? O gal policija? – kamantinėjo Mereditė. Metui ji pasakė: – Tu verčiau pasižvalgyk pro užuolaidas.

Bet Bonė vis purtė galvą,

Metas pro langą nepastebėjo policijos švyturėlių. Nematė ir Šiničio su Misao puolimo ženklų.

– Jei mūsų niekas nepuola, – Metas girdėjo Mereditę kalbant Bonei, – tai kas tada vyksta?

Bonė tik purtė galvą ir visus varė iš proto.

Metas su Meredite susižvalgė virš rusvų jos garbanų.

– Žvaigždžių rutulys, – tyliai pasakė Mereditė, o Metas tuo pat metu tyliai urgztelėjo:

– Tas bjaurybė.

– Elena jam nieko daugiau nepasakos, tik mūsų istoriją, – tarė Mereditė.

Metas linktelėjo mėgindamas atsikratyti vaizdo, kaip Deimonas atsainiai mosteli ranka, ir Elena ima raitytis iš skausmo.

– Galbūt tai apsėsti vaikai – tie, kurie slankioja aplinkui, žeidžia save ir elgiasi kaip pamišę, – šnairuodama į Bonę ir labai stipriai spausdama Metui ranką spėliojo Mereditė.

Metas, nors ir sutrikęs, laikėsi savo.

– Jei tas šlykštynė bandytų gauti žvaigždžių rutulį, Bonė nebūtų pabėgusi. Ji esti drąsiausia tada, kai išsigąsta. O dabar elgiasi taip, lyg Deimonas būtų nužudęs Eleną...

Mereditei teko sunki pareiga paliepti:

– Bone, kalbėk. – Ji tai ištarė raminamu vyresnėlės sesers balsu. – Tu ne šiaip sau esi tokios būsenos. Lėtai kvėpuok ir pasakok, ką matei.

Ir tada Bonei pasipylė žodžiai.

– Ji... ji pavadino jį brangiuoju, – abiem delnais sugriebusi kitą Mereditės ranką išbėrė ji. – Jos kaklas buvo visas išterliotas krauju. Ir... ak, aš jį išmečiau iš rankų! Butelį Juodosios magijos!

– Nieko baisaus, – švelniai ramino ponia Flauers. – Nėra ko verkti dėl išlieto vyno. Tik turėsim...

– Ne, jūs nesuprantat, – aikčiojo Bonė. – Eidama išgirdau juos kalbantis – žengiau lėtai, kad nepargriūčiau. Jie šnekėjosi apie žvaigždžių rutulį! Iš pradžių pamaniau, kad ginčijasi, bet... ji laikė apkabinusi Deimono kaklą. O visos pasakos apie tai, kad jis nebe vampyras? Elenos kaklas buvo kruvinas, jo lūpos taip pat! Vos tik man įėjus, jis pakėlė ją, o paskui numetė, kad nepamatyčiau, bet aš pamačiau. Tikriausiai ji atidavė jam žvaigždžių rutulį! Ir dar pavadino brangiuoju!

Metas sutiko Mereditės žvilgsnį, abu išraudo ir greitai nusigręžė vienas nuo kito. Jeigu Deimonas vėl vampyras – jeigu jam kaip nors pavyko rasti paslėptąjį žvaigždžių rutulį – ir jei Elena jam nešė maisto vien tam, kad pagirdytų savo krauju...

Mereditė vis dar ieškojo, kaip visa tai paaiškinti.

– Bone, ar tik ko nors neprikūrei? Beje, kas atsitiko su ponios Flauers valgiais?

– Jie išmėtyti – po visą kambarį. Jie tiesiog viską išsvaidė! Bet jis laikė Eleną, vieną ranką buvo pakišęs po pakinkliais, kitą po sprandu, ir jos galva buvo taip atlošta, kad plaukai krito jam ant pečių!

Stojo tyla. Visi bandė įsivaizduoti padėtį, atitinkančią Bonės pasakojimą.

– Nori pasakyti, jis prilaikė, kad ji nepargriūtų? – paklausė Mereditė. Jos balsas staiga virto šnabždesiu.

Metas suprato, kodėl. Viršuje tikriausiai miegojo Stefanas, ir Mereditė norėjo, kad taip ir liktų .

– Ne! Juodu... juodu žiūrėjo vienas į kitą! – šaukė Bonė. – Žvelgė vienas kitam į akis.

Švelniai įsiterpė ponia Flauers.

– Bet, mieloji Bone, gal Elena pargriuvo, ir Deimonas turėjo ją pakelti.

Dabar Bonė kalbėjo sklandžiai, negailestingai.

– Jei taip, tuomet tai atsitinka visoms toms moterims, pavaizduotoms ant jausmingų knygų – kaip jos ten vadinasi? – viršelių.

– Meilės romanai? – visiems tylint, liūdnai priminė Mereditė.

– Teisingai! Meilės romanai. Štai kaip jis ją laikė! Juk visi žinojom, kad Tamsos Matmenyje tarp jųdviejų kažkas vyko, bet aš maniau, kad tada, kai surasime Stefaną, visa tai liausis. Niekas nesiliovė!

Metą ėmė pykinti.

– Nori pasakyti, kad Elena su Deimonu ten... bučiuojasi ir panašiai?

– Nieko aš nenoriu pasakyti! – sušuko Bonė. – Juodu šnekėjosi apie žvaigždžių rutulį! Jis laikė ją kaip nuotaką! O ji nesipriešino!

Metą apėmė siaubas – vaikinas suprato, kad kils bėdų. Matė, kad ir Mereditė galvoja taip pat. Dar blogiau, juodu žvelgė į priešingas puses: Metas – į viršų, į laiptus, kurių viršuje ką tik pasirodė Stefanas. Mereditė – į virtuvės duris; dirstelėjęs ton pusėn Metas pamatė įeinant Deimoną.

Ką Deimonas veikė virtuvėje? – nusistebėjo jis. Mes ten buvom vos prieš minutę. Tai negi klausėsi iš poilsio kambario?

Vis dėlto Metas mėgino taisyti padėtį.

– Stefanai! – nuoširdžiai šūktelėjo jis ir nemačiom susigūžė nuo savo paties balso. – Pasiruošęs išgerti taurelę atleto kraujo?

Pats sau Metas galvojo: tik pažvelk į jį. Vos prieš tris dienas išėjo iš kalėjimo, o jau baigia atsigauti. Prieš tris dienas atrodė kaip skeletas. Šiandien – viso labo liesas. Vėl tapo toks gražus, kad gali vesti merginas iš proto.

Atsirėmęs į turėklą Stefanas jam silpnai šyptelėjo. Akys blyškiame veide atrodė neįtikimai gyvos, spindėjo kaip žali tviskantys brangakmeniai. Jis neatrodė susijaudinęs, ir Metui suvirpėjo širdis. Kaip reikės jam pasakyti?

– Elena sužeista, – ištarė Stefanas, ir staiga stojo tyla – mirtina tyla. Visi apmirė. – Bet Deimonas negali jai padėti, todėl atnešė pas ponią Flauers.

– Tikrai taip, – Metui už nugaros šaltai atsakė šis. – Aš negalėjau jai padėti. Jei tebebūčiau vampyras... bet nesu. Elena nusiplikė. Man į galvą atėjo tik ledo pakeliai ir kokie nors kompresai. Atsiprašau, kad paneigiau protingąsias jūsų teorijas.

– O jergutėliau! – suriko ponia Flauers. – Nori pasakyti, kad mieloji Elena dabar virtuvėje laukia kompresų? – Ji per priemenę išsiskubino į virtuvę.

Stefanas lipo laiptais šaukdamas:

– Ponia Flauers, ji nusiplikė ranką ir koją – sako, Deimonas tamsoje jos nepažino ir stumtelėjo! Jis manė, kad kambaryje įsibrovėlis, todėl peiliu įpjovė jai kaklą. Jei prireiks pagalbos, mes būsim svetainėje!

Bonė laikėsi savo.

– Stefanai, gal ji ir nekalta – bet jis tikrai kaltas! Net jei būtų tavo tiesa, jis ją vis vien apiplikė – juk tai kankinimas – ir laikė peilį prie gerklės! Galbūt grasino siekdamas išgauti paslaptį. Galbūt ji tebėra jo įkaitė, tik mes to nežinom!

Stefanas nuraudo.

– Sunku paaiškinti, – labai tyliai ištarė jis. – Stengiuosi nesiklausyti minčių. Bet šiuo metu... kai kurios mano Galios auga greičiau nei gebėjimas jas valdyti. Didumą laiko miegojau, todėl ne viską girdėjau. Atsibudau vos prieš kelias minutes. Elena aiškino Deimonui, kad ponia Flauers neturi žvaigždžių rutulio. Ji buvo susijaudinusi ir sužeista – jaučiau net, kur. Ir staiga išgirdau tave, Bone. Tu labai stipri telepatė. Paskui klausiausi, kaip šnekėjotės apie Eleną...

O Dieve. Mes visiški bepročiai, toptelėjo Metui. Jis suvapėjo kelis ne itin rišlius žodžius:

– Žinoma, žinoma, suklydom, – ir jo kojos tarsi savaime išsekė paskui Mereditę į svetainę, lyg būtų pririštos prie jos itališkų basučių.

Bet kraujas ant Deimono lūpų...

Ir tai turėtų būti paprastai paaiškinama. Stefanas minėjo, kad Deimonas įbrėžė Elenai peiliu. Galėjo išsiterlioti krauju; taip, Metui tai nebeatrodė panašu į vampyrizmą. Per pastarąsias dienas jis mažiausiai tuziną kartų buvo Stefano donoras, ir viskas vykdavo labai švariai.

Vis dėlto keista, pamanė jis, kad niekam iš jų nė nedingtelėjo, jog Stefanas ir iš viršaus gali girdėti jų mintis.

Ar jis visada tai geba? – susimąstė Metas, tuo pat metu spėliodamas, ar ir dabar Stefanas jo klausosi.

– Stengiuosi nesiklausyti minčių, nebent man tai būtų siūloma ar turėčiau rimtą priežastį, – pasakė šis. – Bet kai kas nors mini Eleną, ypač jaudindamasis, – tada nieko negali padaryti. Tarsi būtum triukšmingoje vietoje ir nieko negirdėtum, bet, kam nors ištarus tavo vardą, bemat atkreiptum dėmesį.

– Tai vadinama kokteilių vakarėlio reiškiniu, – tarė Mereditė.

Ji kalbėjo tyliai, susikrimtusi, be to, bandė nuraminti susigėdusią Bonę. Metui vėl virptelėjo širdis.

– Vadink kaip tik nori, – pasakė jis, – bet tai reiškia, kad tu gali bet kada pasiklausyti mūsų minčių.

– Ne bet kada, – raukydamasis paprieštaravo Stefanas. – Kol gėriau gyvūnų kraują, nebuvau toks stiprus, turėdavau įdėti daug pastangų. Beje, gal draugams bus džiugu išgirsti, kad rytoj arba poryt, kaip lieps ponia Flauers, trauksiu medžioti žvėrių, – reikšmingai dairydamasis po kambarį pridūrė jis. Jo žvilgsnis užkliuvo už Deimono, rymančio prie lango, susitaršiusio ir iš pažiūros labai pavojingo. – Bet tai nereiškia, kad užmiršiu tuos, kurie išgelbėjo man gyvybę, kai merdėjau. Reiškiu jiems pagarbą ir dėkingumą – na, kada nors surengsime ir pokylį.

Jis sunkiai sumirksėjo ir nusigręžė. Abi merginos iškart atlyžo – netgi Mereditė šniurkštelėjo.

Deimonas tyčia garsiai atsiduso.

– Gyvūnų kraujas? Nuostabu. Nusilpk, kiek tik gali, broliuk, nors aplinkui sukiojasi trys keturi savanoriai donorai. Kai ateis laikas lemiamam susirėmimui su Šiničiu ir Misao, būsi naudingas kaip šlapia servetėlė.

Bonė krūptelėjo.

– Ar greitai bus... tasai susirėmimas?

– Kai tik Šiničis su Misao jam pasirengs, – tyliai atsakė Stefanas. – Tikriausiai pasistengs neduoti man laiko atsigauti. Miestelis turėtų sudegti ir virsti pelenais. Bet negaliu nuolat prašinėti, kad tu, Mereditė ir Metas – ir Elena – duotumėte man kraujo. Jau ir taip per šias dienas jūs palaikėte man gyvybę, net nežinau, kaip atsilyginti.

– Sustiprėk, kiek tik gali – tai bus mums atlygis, – tyliu, ramiu balsu atsiliepė Mereditė. –Stefanai, ar galiu kai ko paklausti?

– Žinoma, – paskatino ją Stefanas, stodamasis šalia kėdės. Bet nesisėdo, iki Mereditė įsitaisė ant sofutės, o Bonė – beveik jai ant kelių.

Tada jis tarė:

– Pirmyn!

4

– Pirmiausia, – pasiteiravo Mereditė, – ar Deimonas teisus? Ar grįžęs prie gyvūnų kraujo išties susilpnėsi?

Stefanas šyptelėjo.

– Būsiu toks, kaip tada, kai susipažinom, – tarė jis. – Man užteks tam jėgų. – Jis pasilenkė prie metalinių židinio grotelių palei Deimono alkūnę ir atsainiai sumurmėjo: – Scusilo per favore, – tada paėmė žarsteklį.

Deimonas pavartė akis. Bet kai Stefanas mikliai sulenkė žarsteklį U raidės pavidalu, paskui tuoj pat ištiesino ir padėjo į vietą, Metas būtų galėjęs prisiekti išvydęs tikrą pavydą paprastai bejausmiame Deimono veide.

– Čia buvo geležis, atspari visoms tamsos galioms, – Stefanui traukiantis nuo židinio, ramiai ištarė Mereditė.

– Tik, žinoma, jis pastarąsias kelias dienas maukė trijų žavių merginų kraują – ką jau kalbėti apie atominę elektrinę, kuria virto brangioji Elena. – Deimonas tris kartus lėtai suplojo rankomis. – O... Mėmė. Sono spiacente – reikia pasakyti, neketinau tavęs priskirti prie merginų. Nenorėjau įžeisti.

– Aš ir neįsižeidžiau, – Metas iškošė pro dantis.

Ak, jei bent kartelį pavyktų nušluoti tą spindulingą, trumpai šmėkštelinčią šypsenėlę Deimonui nuo veido, mirčiau laimingas, pamanė Metas.

– Bet tu iš tikrųjų tapai labai... uoliu... mielojo brolelio donoru, ką? – Deimono lūpos kryptelėjo, tarsi tik griežčiausia savitvarda neleistų jam išsišiepti.

Metas žengė du žingsnius prie jo. Siaubingai knietėjo išgražinti Deimonui snukį, nors kaskart kilus tokioms mintims kažkas smegenyse imdavo klykti: „savižudybė“.

– Tu teisus, – kiek galėdamas ramiau atsakė jis. – Aš daviau Stefanui kraujo, kaip ir merginos. Jis mano draugas ir prieš porą dienų atrodė lyg ką tik ištrūkęs iš koncentracijos stovyklos.

– Žinoma, – tarsi sugėdintas sumurmėjo Deimonas, bet paskui ėmė kalbėti dar tyliau: – Mano mažasis broliukas visada buvo populiarus tarp abiejų... na, prie damų pasakysiu: lyčių. Jis patiko netgi vyriškos lyties kicunei, ir, žinoma, dėl to aš patekau į šitą mėšlą.

Metui viskas aplink paraudo, lyg į Deimoną būtų žiūrėjęs pro kruviną rūką.

– Jei jau apie tai prakalbom, Deimonai, kur prapuolė Seidžas? Jis buvo vampyras. Jeigu jį surastume, tavo bėdos išsispręstų, tiesa? – pasidomėjo Mereditė.

Tai buvo geras atkirtis, vertas jos. Bet Deimonas nesiliovė kalbėti įsmeigęs juodas bedugnes akis į Mereditę.

– Kuo mažiau žinosi ir šnekėsi apie Seidžą, tuo bus geriau. Aš apie jį lengvabūdiškai nepliurpčiau – jis turi draugų žemumose. O į tavo klausimą atsakysiu: ne, nesileisčiau Seidžo paverčiamas vampyru. Tai viską dar labiau apsunkintų.

– Šiničis palinkėjo sėkmės aiškinantis, kas jis toks, – vis dar ramiai šnekėjo Mereditė. – Žinai, ką turėjo omeny?

Deimonas grakščiai gūžtelėjo pečiais.

– Mano reikalas, ką aš žinau. Seidžas leidžia laiką žemiausiose ir tamsiausiose Tamsos Matmens vietose.

Bonė pratrūko:

– Kodėl jis išėjo? Ak, Deimonai, ar tai dėl mūsų? Tai kodėl paliko Kardą ir Nagę, kad mus saugotų? Ir, ak... ak... ak, Deimonai, aš atsiprašau! Išties labai atsiprašau! – Ji nusliuogė nuo sofutės ir nulenkė galvą taip, kad liko matyti tik rusvos garbanėlės. Mažomis baltomis rankelėmis atsirėmusi į grindis atrodė lyg ketinanti nusilenkti jam iki žemės. – Tai aš dėl visko kalta, dabar visi ant manęs pyksta – bet tai atrodė taip siaubinga, kad galėjau pamanyti tik blogiausia!

Įtampa atslūgo. Beveik visi nusijuokė. Ak, toji Bonė, – tokia nuoširdi, tokia žmogiška.

Metas panoro ją pakelti ir vėl pasodinti ant sofos. Bonei visada geriausias vaistas buvo Mereditė. Tiesdamas į ją rankas Metas susidūrė su dar dviem poromis rankų, darančių tą patį. Vienos jų buvo ilgos, plonos rudos Mereditės rankos, kitos – vyriškos, dar ilgesniais laibais pirštais.

Metas sugniaužė kumščius. Leisk Mereditei ją pakelti, pamanė sau ir tarsi savaime užkirto kumščiais kelią ištiestiems Deimono pirštams. Mereditė lengvai pakėlė Bonę ir pasodino ant sofutės. Deimonas įbedė tamsias akis į Metą – buvo aišku, kad viską supranta.

– Deimonai, turi jai atleisti, – tiesmukai išdrožė visuomet nešališka Mereditė. – Antraip, manau, Bonė šiąnakt neužmigs.

Šaltas kaip ledkalnis Deimonas tik gūžtelėjo pečiais.

– Gal... kada nors.

Metas pajuto įsitempiant raumenis. Koks bjaurybė gali šitaip kalbėti apie mažylę Bonę? Juk ji tikrai klausosi.

– Kad tave kur velnias, – tylutėliai nusikeikė jis.

– Ką? – Deimono balsas nebebuvo apatiškas ar apsimestinai mandagus, jis nuskambėjo kaip botago kirtis.

– Ką girdėjai, – burbtelėjo Metas. – O jei neišgirdai, gal verčiau eime laukan, pasakysiu garsiau, – užplūdus drąsai, pasiūlė jis. Nekreipė dėmesio nei į Bonę, šaukiančią „ne!“, nei į tyliai „ššš“ tariančią Mereditę. Stefanas įsakmiu balsu buvo betariąs:

– Judu abu... – bet užsikosėjęs nutilo.

Metas su Deimonu pasinaudojo proga ir movė prie durų.

Pensiono verandoje tebebuvo labai šilta.

– Ar čia bus mūšio laukas? – tingiai paklausė Deimonas, jiems nusileidus laiptais ir sustojus prie žvyruoto keliuko.

– Man tinka, – trumpai atsakė Metas, visa širdimi jausdamas, kad Deimonas kausis negarbingai.

– Taip, namai ganėtinai arti, – be jokio reikalo akinamai nusišypsodamas Metui tarė Deimonas. – Galėsi pasišaukti broliuką į pagalbą, kaip tik spės atlėkti iš svetainės ir tave išgelbėti. O mudu dabar bandysim išsiaiškinti, ko tu kišiesi į mano reikalus ir kodėl...

Metas vožė jam į nosį.

Nesuprato, ko Deimonas siekia. Jei jau kvieti vaikiną išeiti laukan, vadinasi, turi tam tikrą tikslą. Ir bandai jį sumušti. Nestovi ir nesišnekučiuoji. Jei taip darytum, tau galėtų prilipti bailio arba dar blogesnė etiketė. Regis, Deimonas ne iš tų, kuriems reikėtų tai aiškinti.

Anksčiau Deimonas jį įžeidinėdavo kiek panorėjęs ir visada atremdavo puolimus.

Anksčiau, spėjo Metas, jis būtų man sulaužęs visus rankos kaulus ir dar pasišaipęs iš manęs. Bet dabar... aš beveik toks pat greitas kaip jis ir užklupau jį netikėtai.

Metas atsargiai palankstė ranką. Išties skauda, bet jei Mereditė galėjo trinktelėti Karolinai, tai jis gali Deimonui...

Deimonui?

Po galais, negi ką tik parbloškiau Deimoną?

Bėk, Hanikatai, – Metas tarytum išgirdo savo senojo trenerio balsą. Mauk. Dink iš miesto. Pasikeisk vardą.

Bandžiau. Nepavyko, subjuręs pamanė jis.

Deimonas nepašoko kaip liepsnojantis pragaro demonas slibino akimis, kad su jaučio įsiūčiu sunaikintų Metą. Atrodė ir kalbėjo taip, lyg būtų sukrėstas ir pasipiktinęs nuo susivėlusių plaukų iki žeme aplipusių batų.

– Tu... neišmanėli... mažiau... – Jis perėjo prie italų kalbos.

– Klausyk, – ištarė Metas. – Aš čia atėjau kautis, aišku? O pats protingiausias mano pažįstamas vaikinas yra pasakęs: „Jei ketini kautis, nešnekėk. Jei ketini šnekėtis, nesikauk.“

Klaupdamasis ir lupinėdamas nuo apdraskytų juodų džinsų kibius karšulių rutuliukus, Deimonas pamėgino urgztelėti, bet ne itin vykusiai. Gal dėl to, kad iltiniai dantys buvo įgavę kitą pavidalą. O gal todėl, kad nesijautė tvirtai. Metas nemažai matė pralaimėjusių vaikinų, tad suprato, kad mūšis baigtas. Jis pasijuto pakiliai. Pavyko išsaugoti visus organus ir visas galūnes! Tai išskirtinė akimirka.

Tai ką, paduoti jam ranką? – pasvarstė Metas ir iškart pats sau atsakė: žinoma, taip pat sėkmingai gali ištiesti ranką laikinai pritrenktam krokodilui. Beje, tau išties nebūtini visi dešimt pirštų.

Tiek to, nusprendė jis ir pasuko prie durų. Kol bus gyvas – o tai, reikia pripažinti, gali netrukti, – jis neužmirš šios akimirkos.

Žingsniuodamas Metas atsitrenkė į laukan lekiančią Bonę.

– Ak, Metai, ak, Metai, – šūkčiojo ji, paklaikusiu žvilgsniu dairydamasi aplinkui. – Ar tu jį sužeidei? Ar jis sužeidė tave?

Metas trinktelėjo kumščiu per delną.

– Jis tebesėdi ana ten, – paslaugiai pridūrė.

– O ne! – aiktelėjo Bonė ir išmovė pro duris.

Ką gi. Vakaras bus mažiau įspūdingas. Bet vis tiek neblogas.

– Ką jie padarė? – paklausė Stefano Elena. Jai ant delno, rankos ir šlaunies – ponia Flauers nukirpo džinsus – buvo uždėti ir tvarsčiais aprišti šalti kompresai. Ponia Flauers žolių nuoviru šluostė sukrešėjusį kraują Elenai nuo kaklo.

Širdį gniaužė ne vien iš skausmo. Pirmiau ji nesuvokė, kad Stefanas girdi visus namus. Taigi dabar tegalėjo virpėdama dėkoti Dievui už tai, kad Stefanas miegojo, kai juodu su Deimonu... ne! Ji turi liautis apie tai galvojusi, tučtuojau!

– Jie išėjo laukan muštis, – tarė Stefanas. – Be abejo, kvailai sumanyta. Bet tai jų garbės reikalas. Aš negaliu kištis.

– O aš galėčiau – jei jau baigėt, ponia Flauers.

– Taip, mieloji, – atsakė ponia Flauers, vyniodama tvarstį Elenai ant kaklo. – Dabar neturėtum užsikrėsti stablige.

Toji sustingo.

– Maniau, stablige užsikrečiama nuo surūdijusių peilių, – tarė ji. – Dei... šitas atrodė naujutėlis.

– Stabligė, mieloji, ištinka nuo nešvarių peilių, – pataisė ponia Flauers. – Bet čia, – ji kilstelėjo buteliuką, – yra mano senelės slaptas receptas, apsaugojęs daugelį žaizdų nuo užkrėtimo ištisus šimt... metų metus.

– Oho, – šūktelėjo Elena. – Dar nepasakojot apie savo senelę. Ar ji buvo... žiniuonė?

– O taip, – rimtai patvirtino ponia Flauers. – Ir buvo apkaltinta raganavimu. Bet teismas nieko neįrodė. Regis, kaltintojai apskritai nesugebėjo suregzti rišlaus sakinio.

Pažvelgusi į Stefaną Elena pamatė, kad jis žiūri į ją. Metui gresia teismas, kuriame nebus teisybės – už tai, kad jis neva apsvaigęs nuo nežinomų baisių narkotikų užpuolė Karoliną Forbes. Jiems abiem įdomu viskas, kas susiję su teismais. Bet išvydusi susirūpinusį Stefano veidą Elena nusprendė nebesigilinti į šią temą. Spustelėjo jam ranką.

– Turim eiti – o apie senelę pasišnekėsim vėliau. Tikriausiai ji buvo įdomus žmogus.

– Aš ją prisimenu kaip seną įnoringą atsiskyrėlę, negalinčią pakęsti kvailių ir beveik visus laikančią kvailiais, – tarė ponia Flauers. – Ko gero, ir aš pati panašiai gyvenau, kol pasirodėt jūs, vaikai, ir privertėt mane atsitokėti. Ačiū.

– Tai mes turim jums dėkoti. – Elena apkabino senutę ir pajuto rimstant širdį.

Stefanas žvelgė į ją su neslepiama meile. Viskas bus gerai – jai.

„Nerimauju dėl Meto, – ji ištarė jam mintimis, mėgindama naują bendravimo būdą. – Deimonas vis dar labai greitas ir, kaip žinai, ne itin jį mėgsta.“

„Labai švelniai pasakyta, – šelmiškai šypsodamasis pamanė Stefanas. – Bet gal neverta nerimauti, kol pamatysim, kas grįš sužeistas.“

Žiūrėdama į jo šypseną Elena prisiminė jausmingą, sportišką Metą. Ir pati nusišypsojo. Jautėsi ir kalta, ir globėjiška – bet jai buvo saugu. Su Stefanu visada taip būdavo. Jis trokšte troško ją lepinti.

Bonė pasijuto pažeminta. Dabar, stovėdama priekiniame kiemelyje, ji nesiliovė galvojusi, koks Deimonas žavus, koks pašėlęs, paslaptingas, aršus ir nuostabus. Nejučia prisiminė tuos kartus, kaip jis jai šypsodavosi, kaip juokdavosi su ja, kaip išgirdęs pagalbos šauksmą ateidavo gelbėti. Bonė nuoširdžiai tikėjosi, kad kada nors... Bet dabar jai plyšo širdis.

– Mielai nusikąsčiau liežuvį, – tarė ji. – Iš to, ką mačiau, tikrai negalėjau nieko spręsti.

– Iš kur žinai, kad aš nevogiau Elenos iš Stefano? – vangiai paklausė Deimonas. – Juk tikrai galėčiau taip pasielgti.

– Ne, negalėtum! Tu taip stengeisi išvaduoti Stefaną iš kalėjimo – visada pats lindai į didžiausius pavojus – ir saugojai mus. Tiek daug padarei dėl kitų...

Staiga Bonę už žastų suėmė tokios stiprios rankos, kad jai į galvą ėmė lįsti nuvalkioti posakiai. Geležinė letena. Tvirta kaip plienas. Mirtini gniaužtai.

Ausyse suskambo balsas, šaltas lyg ledinė srovė.

– Tu nieko apie mane nežinai, nenutuoki, ko noriu ir ką veikiu. Gal kaip tik dabar rezgu sąmokslą. Taigi kad daugiau negirdėčiau paistant tokių nesąmonių. Ir nemanyk, kad nenužudyčiau tavęs, jei pasipainiotum man po kojomis, – kalbėjo Deimonas.

Atsistojęs paliko Bonę sėdinčią ir žiūrinčią jam įkandin. Ji klydo. Ašaros dar nesibaigė.

5

– Maniau, nori išeiti pasikalbėti su Deimonu, – pasakė Stefanas, jis vis dar laikė už rankos Eleną, žengiančią dešinėn prie išklibusių laiptų, kurie vedė į kambarius antrame aukšte ir į jo palėpę.

– Na, jei jis nenužudys Meto ir nepabėgs, tai galėsim pasikalbėti ir rytoj. – Elena pažvelgė į Stefaną ir šyptelėjo. – Pasinaudojau tavo patarimu ir šiek tiek apie juos pamąsčiau. Metas – kietas komandos puolėjas, ir dabar juodu abu žmonės, tiesa? Be to, laikas vakarieniauti.

– Vakarieniauti? – Tai išgirdus Stefano iltiniai dantys iškart sureagavo – per greitai.

Vėliau jam būtinai reikės pasišnekėti su Deimonu ir pasistengti, kad tasai žinotų savo, kaip svečio, vietą pensione. Bet tai išties galima padaryti rytoj. Galbūt kaip tik rytoj, Deimono įniršiui nuslopus, pokalbis bus veiksmingesnis.

Jis prispaudė liežuvį prie ilčių, pamėgino sustumti jas atgal, bet nuo prisilietimo jos dar labiau paaštrėjo, įsmigo jam į lūpą. Maloniai maudė. Ir visa tai išgirdus vienintelį žodį „vakarieniauti“!

Elena erzinamai dirstelėjo į jį per petį ir sukikeno. Buvo iš tų laimingų moterų, mokančių gražiai juoktis. Bet šis kikenimas atrodė išties išdykėliškas, atsklidęs tiesiai iš pašėlusios, pilnos sąmokslų jos vaikystės. Stefanui kilo ūpas pakutenti Eleną, kad ši kvatotųsi dar daugiau; jis panoro juoktis kartu su ja; užsigeidė griebti ją ir pareikalauti, kad paaiškintų, kas čia juokinga. Bet tik paklausė:

– Kas yra, meile?

– Kažkieno aštrūs dantukai, – nekaltai atsakė ji ir vėl sukikeno.

Stefanas iš susižavėjimo akimirką užsimiršo ir paleido jos ranką. Elenos juokas skambėjo lyg muzikalus balto vandens krioklys, krentantis ant uolos. Ji pirma užlėkė laiptais norėdama ir paerzinti, ir parodyti, kokia yra stipri, pamanė Stefanas. Jeigu būtų kluptelėjusi ar susvyravusi, jis būtų supratęs, kad kraujo davimas jai kenkia.

Kol kas, regis, donorystė nepakenkė nė vienam jo draugui, antraip Stefanas būtų reikalavęs, kad tas žmogus pailsėtų. Vis dėlto net Bonė, trapi kaip laumžirgis, neatrodė nusilpusi.

Elena užlėkė laiptais žinodama, kad jai įkandin šypsodamasis skuba Stefanas, ir jo galvoje nė lašelio įtarumo. Ji to nenusipelnė, bet dabar dar labiau panoro suteikti jam malonumą.

– O tu ar vakarieniavai? – jiems priėjus jo kambarį, paklausė Stefanas.

– Jau seniai; valgiau jautienos didkepsnį – kaip reikiant iškeptą. – Ji nusišypsojo.

– Ką sakė Deimonas, galiausiai supratęs, kad tai tu, ir pamatęs, ką atnešei jam valgyti?

Elena prisivertė vėl sukikenti. Dėl ašarų akyse ji nesijaudino; jai skaudėjo nudegimus ir įpjovimus, ir pats nutikimas su Deimonu galėjo jas pateisinti.

– Jis pavadino valgį kruvinu mėsainiu. Tai buvo totoriškas žlėgtainis. Bet, Stefanai, dabar nenoriu apie jį šnekėti.

– Ne, žinoma, nenori, meile, – puolė atgailauti Stefanas.

Jis taip stengėsi neatrodyti pernelyg alkanas – bet negalėjo suvaldyti iltinių dantų. Elena irgi nebuvo nusiteikusi gaišti, tad prisėdo ant lovos ir atsargiai nusivyniojo ponios Flauers ką tik užrištą tvarstį. Stefanas, regis, susirūpino.

„Meile...“ – jis staiga nutilo.

„Ką?“ – Baigusi rišti tvarstį Elena tyrė Stefano veidą.

„Na... gal būtų geriau gerti iš rankos? Tau jau ir taip skauda, ir nenorėčiau nulaižyti ponios Flauers vaistų nuo stabligės.“

„Dar yra apsčiai vietos aplink“, – linksmai paprieštaravo Elena.

„Bet jei kąsiu į tas įpjovas...“ – Jis vėl nutilo.

Elena pažvelgė į jį. Pažinojo savo Stefaną. Jis norėjo kažką pasakyti.

„Klok,“ – prispaudė ji.

Galiausiai jis pažvelgė jai tiesiai į akis, tada prikišo lūpas prie ausies.

– Galėčiau išgydyti tavo įpjovas, – sušnabždėjo jis. – Bet turėčiau atverti žaizdas, kad nutekėtų kraujo. Skaudėtų.

– Tu gali nusinuodyti! – griežtai paprieštaravo Elena. – Negi nesupranti? Ponia Flauers ten balažin ko pridėjo...

Pajuto jį juokiantis, nuo to švelniai sudilgsėjo nugarą.

– Vampyro taip lengvai nenužudysi, – pasakė Stefanas. – Mes mirštame tik kuolu perverti per širdį. Bet aš nenoriu, kad tau skaudėtų – net jei šitaip ir padėčiau. Galėčiau tave paveikti, kad nieko nejaustum...

Elena jį vėl nutraukė.

– Ne! Ne, skausmo aš nebijau. Kad tik tu gautum kraujo, kiek reikia.

Stefanas gerbė Eleną ir žinojo, kad neverta to paties klausti antrą kartą. Jis jau sunkiai tvardėsi. Žiūrėjo, kaip ji gulasi, tada išsitiesė šalia ir palinko prie žaliai išteptų įpjovų. Švelniai palaižė, iš pradžių atsargiai, šalia žaizdų, paskui aksominiu liežuviu perbraukė per jas. Nenumanė, kaip tai vyksta, kokiomis cheminėmis medžiagomis jis vilgo Elenos žaizdas. Viską darė negalvodamas, kaip žmonės kvėpuoja. Bet po minutės tyliai sukikeno.

„Kas yra? Kas?“ – Elena ir pati nusišypsojo, nes jo alsavimas kuteno.

„Tavo kraujas praskiestas citrinų balzamu, – atsakė Stefanas. – Į senelės gydomąjį tepalą įeina citrinų balzamas ir alkoholis! Citrinų balzamo vynas!“

„Tai gerai ar blogai?“ – dvejodama paklausė ji.

„Viskas gerai – dėl įvairumo. Bet man labiausiai patinka grynas tavo kraujas. Ar labai skauda?“

Elena pasijuto raustanti. Andai Tamsos Matmenyje, kai ji savo kūnu užstojo kraujuojančią vergę nuo botago kirčio, Deimonas tokiu būdu išgydė jai skruostą. Žinojo, kad Stefanas girdėjo tą pasakojimą; kaskart pažvelgęs į ją jis tikriausiai prisimindavo, jog vos matomas randas ant skruosto buvo taip pat švelniai užgydytas.

„Palyginti su tuo, šios įpjovos – niekis, – pasiuntė mintį Elena. Bet ją staiga nukrėtė šiurpas.– Stefanai! Dar neatsiprašiau tavęs už tai, kad gindama Ulmą galėjau žūti ir neišgelbėti tavęs. Arba – dar blogiau – už tai, kad šokau, kol tu badavai, stengiausi pritapti prie aukštuomenės siekdama gauti abudu lapių raktus...“

„Manai, man tai rūpi? – Stefano balsas, jam švelniai gydant vieną įpjovą ant kaklo, nuskambėjo apsimestinai piktai. – Darei visa, ko reikėjo, kad surastum mane – atsektum mano pėdsakus ir išgelbėtum po to, kai palikau tave čia vieną. Manai, aš nesuprantu? Nebuvau vertas, kad mane vaduotum...“

Elenos kūną supurtė rauda. „Niekada taip nesakyk! Niekada! Turbūt... turbūt žinojau, kad atleisi man – antraip kiekvienas brangakmenis ant mano kūno būtų deginęs lyg karšta geležis. Turėjom susekti tave kaip šunys lapę – ir baisiai bijojom, kad dėl menkiausios klaidelės tave gali pakarti... arba mus.“

Stefanas ją stipriai apglėbė. „Kaip tau išaiškinti? – paklausė jis. – Dėl manęs jūs atsižadėjot visko – netgi laisvės. Tapot vergėmis. Tu... tu... buvai nubausta...“

Nustėrusi Elena pasiteiravo: „Iš kur žinai? Kas tau pasakė?“

„Tu pati, mylimoji. Miegodama – per sapnus.“

„Bet, Stefanai... Deimonas prisiėmė už mane skausmą. Ži-

nai tai?“

Stefanas patylėjo, tada atsakė: „Aš... suprantu. Iki šiol nežinojau.“

Elenai prieš akis išniro vaizdai iš Tamsos Matmens. Apdulkėjusių blizgučių ir apgaulingos prabangos miestas, jame botago kirčiais, iš po kurių kraujas tyška ant sienų, džiaugiamasi taip pat kaip ant šaligatvio paberta rubinų sauja...

„Meile, negalvok apie tai. Tu sekei paskui mane, išgelbėjai, ir dabar mes drauge, – tarė Stefanas. Užgydęs paskutinį pjūvį jis priglaudė prie jo skruostą. – Man daugiau niekas nerūpi. Tu ir aš – mes kartu.“

Elena svaigo iš džiaugsmo, kad jai atleista, bet kažkas jos viduje tebetūnojo – tai, kas be paliovos augo per tas Tamsos Matmenyje praleistas savaites. Jausmas Deimonui, kilęs ne tik dėl to, kad jai reikėjo jo pagalbos. Jausmas, kurį Stefanas, Elenos manymu, supranta. Jausmas, galintis pakeisti visų trijų tarpusavio santykius: jos, Stefano ir Deimono. Bet dabar, regis, Stefanui atrodo, kad viskas bus taip, kaip prieš jo pagrobimą.

Gerai jau, kam krimstis dėl rytojaus, kai šįvakar galima verkti iš džiaugsmo?

Nuostabiausias jausmas pasaulyje: žinoti, kad juodu su Stefanu kartu. Ji vis vertė Stefaną pažadėti, kad niekada, dėl jokių priežasčių jos nepaliks, net labai trumpam.

Galop Elenai nebepavyko sutelkti dėmesio į tai, dėl ko anksčiau nerimavo. Būdami vienas kito glėbyje juodu su Stefanu jautėsi lyg rojuje. Taip turėtų būti amžinai. Dabar, kai ji namie, visa kita nebesvarbu.

Namai yra ten, kur juodu su Stefanu kartu.

6

Deimono išplūsta Bonė nebegalėjo užmigti. Troško pasišnekėti su Meredite, bet šios lovoje kiūtojo nieko nematantis ir nieko negirdintis gniutulas.

Nesumodama, ko nusitverti, ji nusprendė nulipti į virtuvę, išsivirti puoduką kakavos ir įsitaisyti svetainėje su savo sielvartu. Šiaip Bonė ne itin mėgo būti viena.

Bet nulipusi apačion ji pasuko ne į virtuvę, o tiesiai į svetainę. Tylioje prietemoje daugelis daiktų atrodė tamsūs ir keisti. Užžiebus lemputę, visa kita taptų dar tamsiau. Bet jai pavyko drebančiais pirštais pasukti toršero jungiklį. Dabar, jei rastų knygą ar šiaip ką...

Ji sėdėjo apsiglėbusi pagalvę kaip pliušinį meškiuką, kol šalia išgirdo Deimono balsą.

– Vargšele raudonplunksne. Žinai, jau vėlu, turėtum miegoti.

Bonė krūptelėjo ir įsikando lūpą.

– Tikiuosi, tau nebeskauda, – šaltai atsakė mėgindama išsaugoti orumą, nors įtarė, kad nelabai pavyko. Bet ką gi daryti?

Dalykas tas, kad Bonė neturėjo jokių galimybių nurungti Deimono sąmoju – ir tai žinojo.

* * *

Deimonui knietėjo atkirsti: „Skauda? Vampyrui toks žmogaus smūgis – tai blusos įkandimas...“

Bet, deja, jis irgi buvo žmogus. Taigi jam skaudėjo.

Nebeilgai, pasižadėjo sau, žiūrėdamas į Bonę.

– Maniau, nebenorėsi manęs akyse matyti, – tarė ji, virpant smakrui.

Turbūt per žiauru pasinaudoti tokia pažeidžiama raudonplunksne. Bet ar yra kita išeitis?

Kada nors kaip nors jai atsilyginsiu, prisiekė pats sau. O dabar bent pasistengsiu, kad Bonei būtų malonu.

– Aš to nesakiau, – paprieštaravo Deimonas vildamasis, kad Bonė tiksliai neprisimins, ką jis sakė. Jei tik jam pavyktų paveikti šią drebančią moterį-vaiką... bet nepavyks. Dabar jis žmogus.

– Sakei, galėtum mane nužudyti.

– Klausyk, mane ką tik parbloškė žmogus. Tikriausiai nežinai, ką tai reiškia, bet man taip nebuvo nutikę nuo dvylikos metų, kai dar buvau žmonių vaikas.

Bonei tebevirpėjo smakras, bet ašaroti ji liovėsi. Tu išties esi drąsiausia, kai išsigąsti, pamanė Deimonas.

– Aš labiau nerimauju dėl kitų, – pasakė jis.

– Kitų? – Bonė sumirksėjo.

– Per penkis šimtus gyvenimo metų įgijau neįtikimai daug priešų. Ko gero, toks jau esu. O gal dėl to, kad buvau vampyras.

– Ak. O ne! – riktelėjo Bonė.

– Koks skirtumas, raudonplunksne? Gyvenimas, ilgas ar trumpas, visada baigiasi per greitai.

– Bet... Deimonai...

– Nesijaudink, kačiuk. Turiu vieną gamtos duotą vaistą.

Deimonas iš užančio išsitraukė buteliuką, neabejotinai kvepiantį Juodąja magija.

– Oho, tu jį išgelbėjai! Koks vikruolis!

– Nori paragauti? Damoms – atsiprašau – merginoms pirmenybė.

– Net nežinau. Nuo jo pasidarydavau baisiai paika.

– Pasaulis paikas. Gyvenimas paikas. Ypač kai nespėjus papusryčiauti tave ištinka bloga lemtis. – Deimonas atkimšo buteliuką.

– Gerai jau!

Sujaudinta minties, kad gers su Deimonu, Bonė gurkštelėjo.

Norėdamas nuslopinti juoką jis sukosėjo.

– Gerk didesniais gurkšniais, raudonplunksne. Antraip iki nakties nesulauksiu savo eilės.

Ji giliai įkvėpė ir sriūbtelėjo. Po trijų tokių gurkšnių Deimonas nusprendė, kad Bonė pasirengusi.

Dabar ji kikeno be paliovos.

– Man atrodo... Ar man tikrai atrodo, kad jau gana?

– Kokias spalvas matai už lango?

– Rausvą... Violetinę... Teisingai? Argi dabar ne naktis?

– Na, galbūt mus aplankė Šiaurės pašvaistė. Bet tu teisi, gulsim į lovą.

– O ne! O taip! O ne! Nenenetaip!

– Ššš.

– ŠŠŠŠŠŠŠ!

Siaubas, pamanė Deimonas, persistengiau.

– Turiu omeny, tave paguldysiu į lovą, – tvirtu balsu tarė jis. – Tik tave. Kelkis, nuvesiu į miegamąjį pirmame aukšte.

– Nes ant laiptų galiu pargriūti?

– Visko gali būti. Be to, šis miegamasis kur kas gražesnis už aną, kuriuo dalijiesi su Meredite. Dabar miegok ir niekam nepasakok apie mūsų pasimatymą.

– Nei Elenai?

– Niekam pasaulyje. Nes supyksiu.

– Ak, ne! Nepasakosiu, Deimonai, prisiekiu tavo gyvybe!

– Geriau nė nepasakysi, – atsiliepė šis. – Labos nakties.

Namus apgaubė mėnesiena. Mėnulį aptraukė rūkas. Lieknas tamsus pavidalas su gobtuvu taip įgudusiai naudojosi šešėliais, kad būtų prasmukęs net ir stebimas, tik niekas jo nestebėjo.

7

Gulėdama savo naujajame miegamajame pirmame aukšte Bonė jautėsi labai sutrikusi. Nuo Juodosios magijos ją visada suimdavo juokas, o paskui miegas, bet šiąnakt kūnas kažkodėl nenorėjo užmigti. Skaudėjo galvą.

Ruošdamasi įsijungti naktinę lemputę ji išgirdo pažįstamą balsą.

– Gal arbatėlės nuo galvos skausmo?

– Deimonai...

– Išsiviriau iš ponios Flauers žolelių ir nusprendžiau tau atnešti puoduką. Mat, kaip tau pasisekė.

Jei Bonė būtų atidžiai įsiklausiusi, būtų išgirdusi ne tik nerūpestingą toną, bet lyg ir dvejonę, – tačiau neišgirdo.

– Taip! – nuoširdžiai sušuko ji.

Ponios Flauers arbatos dažniausiai būdavo kvapios ir skanios. Ši buvo ypač gardi, tik ant liežuvio nusėdo keli grūdeliai.

Ne tik arbata buvo skani, bet ir Deimonas pasilikęs šnekėjosi su Bone, kol ji viską išgėrė. Tai atrodė taip miela.

Keista, nuo arbatos nesuėmė miegas, bet ji pasijuto taip, lyg vienu metu galėtų sutelkti dėmesį tik į vieną dalyką. Jos regos lauke atsidūrė Deimonas.

– Mažumėlę atsipalaidavai? – pasiteiravo jis.

– Taip, ačiū. – Darėsi vis keisčiau ir keisčiau – ji kalbėjo lėtai, sunkiai.

– Noriu pasirūpinti, kad tavęs per griežtai nesmerktų už tą kvailą klaidą dėl Elenos, – paaiškino jis.

– Tiesą sakant, niekas ir nesmerkė, – tarė ji. – Visiems buvo įdomiau, kaip judu su Metu kaunatės... – Bonė delnu užsidengė burną. – O ne! Nenorėjau to sakyti! Labai atsiprašau!

– Viskas gerai. Rytoj būsiu sveikas.

Bonė nesuprato, kodėl visi taip bijo Deimono: juk jis toks mielas, paėmė jos puoduką ir nunešė į kriauklę. Tai buvo gerai, nes ji pati, rodos, nebūtų valiojusi atsikelti, net jei būtų tekę gelbėti savo gyvastį. Buvo taip jauku. Taip patogu.

– Bone, galėčiau paklausti vieno dalykėlio? – Deimonas patylėjo. – Negaliu pasakyti, kokiam reikalui... bet man reikia sužinoti, kur laikomas Misao žvaigždžių rutulys, – rimtai pareiškė jis.

– A... šitai, – apdujusi ištarė Bonė ir sukikeno.

– Taip, šitai. Labai gailiuosi, kad turiu tavęs klausti, nes tu tokia jauna ir nekalta... bet žinau, kad pasakysi man tiesą.

Po tokių pagyrų ir paguodos žodžių Bonė pasijuto lyg ant sparnų.

– Jis visą laiką buvo toje pat vietoje, – mieguistu balsu niekinamai atsakė ji. – Jie bandė mane įtikinti jį pernešę... bet aš pamačiau, kaip už grandinių leido į daržovių kaupą rūsyje, ir supratau, kad nepernešė. – Tamsoje ji papurtė garbanėles ir nusižiovavo. – Jeigu būtų ketinę perkelti... būtų išsiuntę mane kitur.

– Na, gal būgštavo dėl tavo gyvybės.

– Ką?.. – Bonė vėl nusižiovavo, gerai nesuprasdama, ką jis turi galvoje. – Tas senutėlis seifas su skaičių deriniu? Aš jiems sakiau... kad tie seni seifai... gali būti... tikrai gali būti... lengvai... lengvai... – Bonė tarsi atsiduso ir nutilo.

– Džiaugiuosi, kad šnektelėjom, – tyloje sumurmėjo Deimonas.

Nuo lovos jam niekas neatsiliepė.

Deimonas užtraukė ant Bonės antklodę. Uždengė didumą veido.

– Ilsėkis ramybėje, – tyliai palinkėjo.

Tada neužmiršęs pasiimti puoduko išėjo iš kambario.

Taigi... „už grandinių leido į daržovių kaupą rūsyje“. Kruopščiai plaudamas puoduką ir dėdamas atgal į lentyną Deimonas mąstė. Keisti žodžiai, bet jis gavo beveik visas nuorodas, taigi turėtų būti paprasta. Dabar jam tereikia dar dvylikos ponios Flauers migdomųjų kapsulių ir dviejų kupinų žalios jautienos lėkščių. Produktų jis turi... bet apie daržovių kaupą nėra girdėjęs.

Netrukus Deimonas atidarė duris į rūsį. Nieko. Niekas neatitiko daržovių kaupo apibūdinimo, jo surasto mobiliuoju telefonu. Suirzęs, apimtas nevilties, žinodamas, kad bet kurią akimirką kas nors gali bet kokiu reikalu nulipti į apačią, Deimonas dairėsi. Šalia rūsio durų buvo įmantriai išdrožinėta medinė plokštė, o daugiau nieko.

Po velnių, tiek pasiekęs jis negali sustoti. Atgaus savąjį vampyro gyvenimą, antraip nereikia jokio gyvenimo!

Norėdamas išlieti jausmus Deimonas trenkė kumščiu į medžio plokštę priešais save.

Duslus garsas.

Staiga visa neviltis išsisklaidė. Jis atidžiai apžiūrėjo plokštę. Taip, prie pat krašto, kur joks sveiko proto žmogus nesitikėtų rasti, prisukti vyriai. Tai ne plokštė, o durys – be abejo, į daržovių kaupą.

Jautriais pirštais – net ir dabar jo pirštai buvo jautresni nei didumos žmonių – jis netrukus surado vietą, kurią reikėjo spustelti, ir durys spragtelėjusios atsidarė. Už jų buvo matyti laiptai. Pasikišęs po pažasčia ryšulį Deimonas ėmė jais lipti.

Kaupas, apšviestas žibintuvėlio, kurį jis buvo pasėmęs iš sandėliuko, atrodė taip, kaip buvo aprašyta: žemėje iškasta talpykla vaisiams ir daržovėms laikyti, kol nebuvo išrastas šaldytuvas. O seifas atrodė lygiai taip, kaip pasakojo Bonė: senas, aprūdijęs, su skaičių deriniu – bet kuris patyręs įsilaužėlis tokį atrakintų maždaug per minutę. Deimonas su savo stetoskopu (kartą buvo girdėjęs, kad gerai paieškojęs pensione gali rasti visko; ką gi, tai tiesa), sutelkęs visą savo esybę į tylų skaičiukų spragsėjimą, užtruko maždaug šešias minutes.

Bet pirmiau jam teko įveikti Pabaisą. Tą pat akimirką, kai slaptos durys atsivėrė, juodas pragaro šuo Kardas pabudo žvalutėlis ir pašoko ant kojų Be abejo, jam buvo duota pauostyti Deimono drabužių ir prisakyta, užuodus jo kvapą, pašėlusiai staugti.

Bet Deimonas nusimanė apie žoleles, todėl buvo išnaršęs ponios Flauers virtuvę ir radęs saują hamamelių, šiek tiek braškių vyno, anyžių, pipirmėčių aliejaus ir dar kitokių saldžių ir aštrių eterinių aliejų atsargų. Visa tai sumaišęs gavo aitrų skystį ir prisivertė juo išsitepti. Kardui tai buvo neįkandama stiprių kvapų raizgalynė. Tupintis šuo dabar žinojo viena: tai ne Deimonas sėdi ant laiptų ir mėto jam didelius maltos mėsos gumulus ir gardžius išpjovos kepsnio bryzelius – juos šuo rijo nekramtęs. Deimonas susidomėjęs stebėjo, kaip gyvulys, palei grindis vizgindamas uodegą, su žalia mėsa ėda migdomuosius miltelius.

Po dešimties minučių cerberis Kardas, laimingas, išsikėtojęs, gulėjo be sąmonės.

Po šešių minučių Deimonas atidarė geležines dureles.

Dar po akimirksnio iš senovinio ponios Flauers seifo ištraukė pagalvės užvalkalą.

Žibintuvėlio šviesoje pamatė, kad jame išties yra žvaigždžių rutulys, bet skysčio jame likę vos daugiau nei pusė.

Ką gi tai reiškia? Viršuje buvo pragręžta ir tvarkingai užkimšta skylutė, kad veltui neištekėtų nė vienas brangus lašelis.

Bet kas panaudojo skystį – ir kam? Deimonas vos prieš kelias dienas buvo matęs vaivorykštinį žvaigždžių rutulį sklidiną.

Per tą laiką kažkas suvartojo maždaug šimto tūkstančių asmenų gyvybinę energiją.

Ar kas bandė atlikti kokį nors žygdarbį ir sudegino tiek Galios, bet susimovė? Stefanas per geras, kad šitiek jos išeikvotų, Deimonas tuo neabejojo. Bet...

Seidžas.

Gavęs Imperatoriaus iškvietimą Seidžas galėjo ryžtis bet kam. Vadinasi, kažin kada po to, kai į pensioną buvo atneštas rutulys, Seidžas iš jo išpylė beveik pusę gyvybinės galios, o tai, kas liko, be abejo, paliko užkimšti Mėmei ar kam kitam.

Toks milžiniškas Galios kiekis gali būti panaudotas tik... vartams į Tamsos Matmenį atverti.

Deimonas labai palengva atsiduso ir nusišypsojo. Yra tik keli būdai patekti į Tamsos Matmenį; būdamas žmogus jis tikrai negali važiuoti į Arizoną ir eiti pro viešuosius vartus, kaip anąkart su merginomis. Bet dabar turi kai ką geresnio – žvaigždžių rutulį asmeniniams vartams atdaryti. Kitų būdų peržengti ribą lyg ir nėra, nebent būtum iš tų laimingųjų, turinčių bemaž mitinį šeimininko raktą, kuris leidžia valios pastangomis klajoti po Matmenis.

Žinoma, kada nors ateityje, kokiame nors užkampyje, ponia Flauers ras dar vieną padėkos raštelį – šįkart su kokia nors tiesiogine prasme neįkainojama vertybe: rinktiniu, brangiu daikteliu, atgabentu veikiausiai iš toli nuo Žemės esančio matmens. Toks Seidžo veikimo būdas.

Viršuje buvo tylu. Žmonės kliovėsi savo draugais ir sargiais gyvūnais. Deimonas dar kartą apžvelgė kaupą ir tamsioje patalpoje nepastebėjo nieko daugiau, tik seifą, dabar jau uždarytą. Asmeninius daiktus susimetęs į pagalvės užvalkalą jis patapšnojo tyliai knarkiantį Kardą ir pasuko prie laiptų.

Tada ir išvydo tarpdury stovint pavidalą. Žmogysta mikliai pasitraukė už durų, bet Deimonas spėjo ją pamatyti.

Ateivis buvo ginkluotas – rankoje laikė beveik žmogaus ilgio lazdą.

Vadinasi, tai medžioklių žudikas. Vampyrų žudikas.

Deimonas savo laiku buvo sutikęs – probėgšmais – kelis medžioklių žudikus. Jo akimis, jie buvo pamišę fanatikai, kvailesni net už vidutinį žmogų, nes vaikystėje jiems buvo pasakojamos legendos apie vampyrus su didžiulėmis iltimis, perplėšiančius gerkles savo aukoms ir jas nužudančius. Deimonas, žinoma, pripažino, kad esama ir tokių, bet diduma elgiasi santūriau. Vampyrų medžiotojai dažniausiai dirbdavo grupelėmis, bet jis nujautė, kad šis atėjo vienas.

Deimonas ėmė lėtai lipti laiptais. Beveik neabejojo atpažinęs medžioklių žudiką, bet jei suklydo, tai bus nusmeigtas lazda lyg ietimi. Jei tebebūtų vampyras, nebūgštautų dėl to. Bet dabar, beginklis, atsidūręs nepatogioje padėtyje, gali sulaukti bėdos.

Jis nekliudomas užlipo laiptais. Tai buvo sunkiausia dalis, nes reikiamo ilgio ginklu jį buvo galima nugrūsti apačion. Be abejo, vampyrui tai rimtai nepakenktų, bet – vėlgi – Deimonas nebe vampyras.

Vis dėlto žmogus virtuvėje leido jam išlipti iš daržovių kaupo.

Garbingas žudikas. Kaip miela.

Deimonas lėtai atsigręžė, kad įvertintų vampyrų medžiotoją. Šis jam iškart padarė įspūdį. Ne krintančia į akis jėga, su kuria lazda suko aštuoniukę, o pačiu ginklu. Lazda buvo idealiai subalansuota, skirta laikyti per vidurį, o brangakmenių raštai aplink rankeną bylojo, kad ją pagaminęs meistras pasižymėjo ne tik puikiu skoniu, bet ir humoro jausmu. Abu lazdos galai dėl stiprumo buvo padaryti iš brantmedžio ir išpuošti. Savo pavidalu jie priminė vieną seniausių žmonijos ginklų – ietį titnaginiu antgaliu. Bet iš tų į brantmedį įtvertų „ietigalių“ kyšojo maži spygliukai iš skirtingų medžiagų: sidabriniai buvo skirti vilkolakiams, mediniai – vampyrams, uosiniai – Seniesiems, geležiniai – požemių būtybėms; kelių kitų paskirties Deimonas neperprato.

– Daugkartinio pripildymo, – paaiškino medžioklių žudikas, tiksliau, žudikė. – Poodinės adatos nuo smūgio išleidžia skystį. Ir, žinoma, įvairioms rūšims naudojami skirtingi nuodai: greiti ir paprasti – žmonėms, pagaminti iš kurpelių – tiems bjauriems šunyčiams ir taip toliau. Ne ginklas, o tiesiog brangenybė. Gaila, neturėjau tokio prieš susitikdama su Klausu.

Paskui ji, regis, pasipurtė ir grįžo į tikrovę.

– Na, Deimonai, tai kas dabar bus? – paklausė Mereditė.

8

Deimonas susimąstęs linktelėjo, dirstelėjo į kovinę lazdą, paskui į pagalvės užvalkalą savo rankoje.

Argi jis jau kurį laiką to neįtarė? Pasąmone? Juk Mereditės senelis buvo užpultas, bet nenužudytas, jo atmintis nevisiškai ištrinta. Visa kita užpildė Deimono vaizduotė: tėvai nenorėjo trikdyti dukrelės gyvenimo tokiais siaubingais dalykais, pakeitė aplinką, metė darbą ir įsikūrė saugiame nuošaliame Fels Čerčo miestelyje.

O, kad jie būtų žinoję!

Be abejo, tėvai pasirūpino, kad Mereditė nuo vaikystės mokytųsi savigynos ir įvairių kovos būdų, bet prisaikdino ničniekam neatskleisti paslapties – net geriausioms draugėms.

Ką gi, pamanė Deimonas. Pirmoji Šiničio mįslė įminta. „Vienas jūsų visą gyvenimą turėjot paslaptį.“ Visą laiką žinojau, kad ši mergina kažkuo ypatinga... ir štai. Lažinčiausi iš savo gyvybės, kad turi juodą diržą.

Ilgai tvyrojo tyla. Deimonas ją nutraukė.

„Tavo protėviai irgi buvo medžiotojai?“ – paklausė mintimis, lyg Mereditė būtų telepatė. Luktelėjo – tyla. Aišku – ji ne telepatė. Puiku. Jis mostelėjo galva į gražiąją lazdą.

– Ji, be abejo, buvo pagaminta kokiam nors valdovui arba valdovei.

Mereditė nebuvo kvaila. Prabilo neatitraukdama nuo jo akių, pasirengusi akimirksniu pulti į kovą.

– Mes tik paprasti žmonės, dirbantys savo darbą, kad niekuo dėtiems vietos gyventojams būtų saugiau.

– Ir retsykiais nužudantys vieną kitą vampyrą.

– Kaip byloja istoriniai dokumentai, gėda pelėda nė vieno vampyro neatvertė į vegetarizmą.

Deimoną tai prajuokino.

– Gaila, negimei anksčiau – būtum galėjusi atversti Stefaną. Gal jis būtų tapęs tavo didžiuoju laimėjimu.

– Tau tai atrodo juokinga. Bet mes iš tikrųjų turim atsivertėlių.

– Taip. Pasakysi bet ką, kai į tave nutaikyta smaila lazda.

– Kai kurie mano, jog nedora įteigti kitiems, kad jie ką nors gauna mainais, nors išties nieko negauna.

– Tikrai taip, Meredite! Leisk man ką nors tau įteigti!

Šįkart nusijuokė Mereditė.

– Ne, aš rimtai! Kai vėl virsiu vampyru, leisk įteigti, kad nėra ko bijoti įkandimo. Prisiekiu, išgerčiau ne daugiau nei arbatinį šaukštelį. Bet per tą laiką parodyčiau...

– Didelį gražų nesamą meduolių namą? Prieš dešimt metų mirusią giminaitę, kad ši pasibaisėtų sužinojusi, jog paėmei iš manęs jos atminimą ir panaudojai kaip masalą? Nė vieno žmogaus nepamaitinančią svajonę, kad pasaulyje išnyko badas?

Ši mergina pavojinga, suprato Deimonas. Išmokyta atsispirti įtaigai. Norėdamas jai parodyti, kad vampyrai ir nebe vampyrai, arba buvę ir būsimi vampyrai, turi ir gerų savybių – pavyzdžiui, yra drąsūs, – paleido užvalkalą ir abiem rankomis sugriebė kovinės lazdos galą.

Mereditė kilstelėjo antakį.

– Negi ką tik nesakiau, kad kai kurie tų spyglių, susmigusių tau į kūną, yra nuodingi? O gal nesiklausei?

Ji taip pat nejučia suėmė lazdą aukščiau pavojingos vietos.

– Sakei, – paslaptingai, jo paties manymu, atsakė Deimonas.

– Ypač pabrėžiau, kad ji nuodinga žmonėms, vilkolakiams ir kitoms būtybėms – prisimeni?

– Sakei ir tai. Bet man verčiau žūti nei gyventi kaip žmogui – pradėkime žaidimą. – Tai taręs Deimonas ėmė stumti lazdą su dviem smaigaliais Mereditei prie širdies.

Ji irgi iškart suspaudė lazdą ir stumtelėjo į jį. Bet, kaip abu netrukus suvokė, Deimonas turėjo trejopą pranašumą. Jis buvo šiek tiek aukštesnis, jo raumenys stipresni už lanksčios, sportiškos Mereditės raumenis; rankos ilgesnės, o pats nusiteikęs kur kas agresyviau. Nors juto smingant užnuodytus spyglius į delnus, stūmė lazdą tol, kol smaigalys vėl atsidūrė ties Mereditės širdimi. Ūmiai ši su neįtikima jėga atstūmė lazdą, ir staiga jie vėl susilygino.

Deimonas pakėlė akis, kad pasižiūrėtų, kaip tai įvyko, ir, savo siaubui, išvydo, jog Mereditė irgi suėmė lazdą už galo. Dabar nuo jos rankų ant grindų irgi lašėjo kraujas.

– Meredite!

– Kas yra? Aš rimtai vertinu savo darbą.

Vis dėlto Deimonas buvo stipresnis. Jis vertė savo subadytus delnus centimetrą po centimetro stumti lazdą. Ir Mereditė centimetrą po centimetro traukėsi, bet nepasidavė – kol už nugaros nebeliko vietos.

Taip juodu sustojo per ištiestą lazdą vienas nuo kito, Mereditė – nugara prisiplojusi prie šaldytuvo.

Deimonas tegalėjo galvoti apie Eleną. Jeigu jis kaip nors liktų gyvas, o Mereditė žūtų, ką jam pasakytų tos malachito žalumo akys? Kaip jis gyventų su tuo, ką išgirstų?

Ir tada – pačiu laiku – Mereditė paleido ietį, kaip šachmatininkas būtų parvertęs savo karalių – pripažino, kad Deimonas stipresnis.

Paskui, regis, nebijodama atgręžti jam nugaros, nuo virtuvinės spintelės paėmė stiklainį su tepalu, pakabino šlakelį ir mostelėjo Deimonui, kad ištiestų rankas. Tasai susiraukė. Dar nebuvo girdėjęs, kad patenkančių į kraują nuodų kenksmingumą būtų galima pašalinti išorinėmis priemonėmis.

– Į žmonėms skirtas adatas nepripyliau tikrų nuodų, – ramiai pasakė ji. – Bet tavo delnai subadyti, ir tai puikus vaistas. Senas, perduodamas iš kartos į kartą.

– Kaip malonu iš tavo pusės, – su didžiausia ironija ištarė Deimonas. – Tai ką dabar darysim? Viską pradėsim iš pradžių? – pridūrė, Mereditei ramiai trinantis delnus tepalu.

– Ne. Supranti, medžioklių žudikai turi savo kodeksą. Tu laimėjai rutulį. Spėju, ketini padaryti tai, ką veikiausiai padarė Seidžas. Atverti vartus į Tamsos Matmenį.

– Atverti vartus į Tamsos Matmenis, – pataisė jis. – Regis, turėjau paminėti – jų ne vienas. Bet aš tetrokštu vėl virsti vampyru. Beje, galėtume pasišnekėti pakeliui, nes matau, kad abu vilkime plėšikų drabužius.

Mereditė buvo apsirengusi panašiai kaip jis: mūvėjo juodus džinsus, vilkėjo lengvą juodą megztuką. Ilgi tviskantys plaukai darė ją stulbinamai gražią. Deimonas, vampyrų padermės įpareigotas nusmeigti ją lazda, nejučia sudvejojo. Jeigu ji netrukdys jam pasiekti vartus, paliks ją gyvą, nusprendė jis. Pasijuto kilniaširdis, pirmą kartą atrėmęs ir nugalėjęs šiurpiąją Mereditę. Be to, ji, kaip ir jis, laikėsi kodekso. Deimonas jai pajuto lyg ir artumą.

Su pašaipiu mandagumu jis pamojo, kad Mereditė eitų pirma, o pats pasiėmė pagalvės užvalkalą ir kovos lazdą.

Tyliai uždaręs laukujes duris Deimonas pamatė, kad jau aušta. Puikiausias metas. Pirmieji saulės spinduliai krito ant lazdos.

– Noriu paklausti, – kreipėsi jis į ilgus, tamsius šilkinius Mereditės plaukus. – Sakei, kad šią nuostabią lazdą suradai tik po to, kai žuvo Klausas – tas bjaurybė Senasis. Bet jei esi iš medžioklių žudikų šeimos, būtum galėjusi daugiau prisidėti prie jo sunaikinimo. Pavyzdžiui, paminėti, kad jį galima nužudyti tik uosiu.

– Mano tėvai aktyviai nedalyvavo šeimos reikaluose ir jų neišmanė. Žinoma, abu buvo kilę iš medžioklių šeimų, bet netroško pakliūti į laikraščius ir...

– ...policijos bylas...

– Nori, kad pasakočiau, ar pasišnekėsi pats su savim?

– Suprantu, – nuščiuvo Deimonas. – Klausausi.

– Nors jie nusprendė nedalyvauti veikloje, žinojo, kad koks nors vampyras arba vilkolakis, išsiaiškinęs jų dukters tapatybę, gali ją užpulti. Todėl jau nuo trejų metų kartą per savaitę ėmiau lankyti „klavesino pamokas“ ir „jojimo būrelį“. Turiu juodą tekvondo meistro diržą. Galbūt pradėsiu mokytis drakonų kung fu...

– Iš esmės aišku. Bet kaip radai šią nepaprastą žudymo lazdą?

– Žuvus Klausui, kol Stefanas rūpinosi Elena, senelis staiga prabilo – ištarė vos kelis žodžius, bet jie mane paakino apsižvalgyti palėpėje. Ten ją ir radau.

– Taigi tu išties nemoki ja naudotis?

– Pradėjau treniruotis, tik pasirodžius Šiničiui. Bet iš tikrųjų neišmanau. Man neblogai sekasi su bo lazda, taigi ir šia panašiai naudojuosi.

– Su manim koveisi ne kaip bo lazda.

– Vyliausi tave perkalbėti, o ne žudyti. Nežinojau, kaip pasiaiškinčiau Elenai, jei sulaužyčiau tau visus kaulus.

Deimonas susilaikė nenusikvatojęs – vos vos.

– Tai kaip čia atsitiko, kad pora nedirbančių medžioklių žudikų persikraustė į miestelį, įsikūrusį ant kelių šimtų susikertančių energijos linijų?

– Manau, jie net nežinojo, kas yra natūralios Galios linijos. O Fels Čerčas anuomet atrodė mažas ir tykus miestelis.

Vartai buvo tokie patys, kokius Deimonas anksčiau matė: taisyklingas maždaug pusantro metro gylio stačiakampis, išpjautas žemėje.

– Sėsk štai čia, – paliepė jis Mereditei ir stumtelėjo ją į kitą pusę, priešais paguldytą lazdą.

– Ar susimąstei – bent akimirką – kas atsitiks Misao, jei išpilsi visą skystį?

– Tiesą sakant, ne. Nė akimirkos dalelę, – linksmai atsakė Deimonas. – O kam? Manai, ji susimąstytų apie mane?

Mereditė atsiduso.

– Irgi ne. Tai jūsų abiejų bėda.

– Neabejoju, kad šiuo metu ji yra tavo bėda. Vis dėlto kada nors, kai bus sunaikintas miestelis, paskirsiu pasimatymą jos broliukui ir aptarsiu priesaikos sąvoką.

– Kai sustiprėsi tiek, kad galėtum jį sumušti.

– O kodėl gi tu nieko nedarai? Juk tai tavo miestą jie siaubia, – tarė Deimonas. – Vaikai žalojasi patys, žaloja vieni kitus, o dabar dar suaugusieji ima juos pulti...

– Jie arba mirtinai persigandę, arba apsėsti tų malachų, kuriuos visur platina lapės...

– Taip pat plinta baimė ir įtarumas. Galbūt Fels Čerčas ir mažas, palyginti su kitais jų sunaikintais miestais, bet jis svarbus, nes stovi ant...

– Visų tų energijos linijų, kuriomis teka stebuklingosios galios – taip, taip, žinau. Bet ar tau tai nėmaž nerūpi? – griežtai paklausė Mereditė.

Deimonas prisiminė mažą nejudantį kūnelį pirmo aukšto miegamajame, ir jį supykino.

– Jau sakiau, – atkirto jis. – Aš grįšiu pasišnekėti su Šiničiu.

Paskui ištraukė kamštį ir atsargiai papylė skysčio viename stačiakampio kampe. Atsiradęs prie vartų Deimonas suprato nenumanąs, ką daryti. Turbūt geriausia įšokti ir duobės viduryje išpilti visą skystį iš rutulio. Bet keturi kampai, regis, prašyte prašėsi aplaistomi, ir jis nusprendė pamėginti.

Nuogąstavo, kad Mereditė kaip nors mėgins jam sukliudyti. Bėgs namo. Bent jau sukels kokį nors triukšmą. Puls jį, nebeturintį lazdos, iš užnugario. Bet, matyt, jos garbės kodeksas tai draudė.

Keista mergina, pamanė Deimonas. Ką gi, lazdą aš jai paliksiu, nes toji priklauso jos šeimai, be to, jei su ja nusileisčiau į Tamsos Matmenį, būčiau išsyk nudėtas. Vergas su ginklu – ypač tokiu – neturėtų galimybių išgyventi.

Vadovaudamasis sveiku protu jis į paskutinį kampą išliejo beveik visą skystį ir atsitraukė pažiūrėti, kas bus.

Šššš–bum! Balta! Balta akinama šviesa. Pirmiausia jo akys ir smegenys tik tai ir suvokė.

Paskui pagautas pergalės džiaugsmo jis suprato: aš tai padariau! Vartai atviri!

– Prašyčiau į viršutinio Tamsos Matmens centrą, – mandagiai tarė liepsnojančiai kiaurymei. – Jei neprieštaraujat, būtų geriausia į nuošalų skersgatvį. – Tada šoko į duobę.

Ir neįšoko. Vos tik sulenkė kelius, kažkas jam smogė į dešinį šoną.

– Meredite! Aš maniau...

Bet tai buvo ne Mereditė. Tai buvo Bonė.

– Tu mane apmovei! Negali ten eiti! – Ji kūkčiojo ir klykė.

– Dar ir kaip galiu! Dabar paleisk mane – kol vartai neišnyko!

Deimonas pamėgino nuo jos atsiplėšti, o galvoje tuo metu sukosi nenaudingos mintys. Jis paliko šią merginą – kada? – maždaug prieš valandą taip giliai įmigusią, kad atrodė lyg negyva. Kiekgi gali ištverti šis kūnelis?

– Ne! Ten tave nužudys! O Elena nudės mane! Bet aš žūsiu pirma, nes tebesu čia!

Žvali ir išties gebanti dėlioti dėliones.

– Žmogau, sakau tau, paleisk, – suurzgė jis.

Iššiepė dantis, bet Bonė tik įsikniaubė jam į striukę, abiem kojomis apsivijo jo koją ir įsikibo kaip koala.

Keliais stipriais smūgiais ją numesčiau, pamanė Deimonas.

Ir pakėlė ranką.

9

Deimonas nuleido ranką. Neprisivertė smogti. Bonė buvo silpna, nerūpestinga, tikras kliuvinys mūšyje. Ją lengva sutrikdyti...

Štai, toptelėjo jam. Aš tuo pasinaudosiu! Ji tokia naivi...

– Paleisk mane trumpam, – paprašė jis, – kad galėčiau pasiimti lazdą...

– Ne! Jei paleisiu, tu nušoksi! Kokią dar lazdą? – Bonė viską išpyškino vienu ypu.

...ir dar užsispyrusi, nepraktiška...

Ar tik skaisti šviesa neprigeso?

– Bone, – tyliai pasakė jis. – Kalbu labai rimtai. Jei nepaleisi manęs, aš tave priversiu – galvą dedu, tau tai nepatiks.

– Daryk, ką jis liepia, – kažkur čia pat įkalbinėjo Mereditė. – Bone, jis keliauja į Tamsos Matmenį! Ir tu ten su juo pateksi – tik šįkart abu būsit žmonės ir dar vergai! Duok man ranką!

– Duok jai ranką! – užriaumojo Deimonas, kai šviesa aiškiai sumirksėjo ir tapo nebe tokia akinama.

Jis juto, kaip Bonė grįžtelėjo ir pamėgino įžiūrėti Mereditę, paskui išgirdo ją tariant:

– Negaliu...

Ir jie abu ėmė kristi.

Pastarąjį kartą per vartus jie keliavo aklinai uždaryti panašioje į liftą dėžėje. Dabar skriete skriejo. Šviesa taip akino, kad, regis, net šnekėtis buvo neįmanoma. Aplink buvo matyti tik šis ryškus, mirgantis nuostabus švytėjimas...

Ir štai jie atsirado skersgatvyje, tokiame siaurame, kad vos tilpo vienas prieš kitą, tarp tokių aukštų pastatų, kad šviesa beveik nesiekė žemės.

Ne, priežastis kita, toptelėjo Deimonui. Jis prisiminė tą nuolatinę kraujo raudonio šviesą. Dabar ji nesklido nė pro vieną ankštos gatvelės galą, todėl tvyrojo tamsiai vyšninė prieblanda.

– Supranti, kur esam? – įtūžęs pašnibždom paklausė Deimonas.

Bonė linktelėjo, regis, patenkinta, kad susiprotėjo.

– Mes esam tamsioje vyšninėje prieblandoje...

– Šūdas!

Bonė apsidairė.

– Nieko neužuodžiu, – atsargiai ištarė, apžiūrinėdama padus.

– Mes esame, – lėtai ir kantriai, tarsi prieš kiekvieną žodį turėdamas nusiraminti, kalbėjo Deimonas, – pasaulyje, kur galime būti nuplakti, sumušti ar nukirsdinti vien už tai, kad stovime ant žemės.

Bonė šoktelėjo vietoje, tarsi sutrumpinusi sąlyčio su žeme laiką būtų galėjusi ką nors laimėti. Pažvelgė į Deimoną, laukdama tolesnių nurodymų.

Staiga Deimonas ją pakėlė ir įdėmiai apžvelgė – jam kai kas dingtelėjo.

– Tu girta! – galop sušnabždėjo jis. – Tu net nepabudusi! Begalę laiko bandau atvesti tave į protą, o tu, pasirodo, esi girta lunatikė!

– Visai ne! – užginčijo Bonė. – Bet... jei kartais tokia būčiau, turėtum su manim gražiau elgtis. Nes tu mane tokią padarei.

Atoki Deimono proto kertelė pripažino, kad tai tiesa. Tai jis nugirdė merginą, o paskui davė tiesos serumo ir migdomųjų. Bet tai tebuvo faktas, visiškai nejaudinantis jo širdies. Deimonas tik suprato, kad neverta daugiau kalbėtis su šia pernelyg jautria būtybe.

Žinoma, būtų protingiausia kuo greičiau jos atsikratyti ir leisti miestui, šiam milžiniškam blogio šalies centrui, praryti savo didžiuliais juodadančiais nasrais. Be abejo, taip ir nutiktų, jei ji viena, be Deimono, žengtų vos kelis žingsnius gatve. Bet, kaip ir anksčiau, kažkas jo viduje neleido taip pasielgti. Deimonas suprato: kuo anksčiau tai pripažins, tuo greičiau ras, kur ją padėti, ir galės rūpintis savo reikalais.

– Kas tai? – paklausė imdamas ją už rankos.

– Mano žiedas su opalu, – išdidžiai atsakė Bonė. – Matai, jis dera prie bet ko, nes yra įvairiaspalvis. Visada jį mūviu, ir prie kasdienių drabužių, ir prie suknelių.

Ji laiminga leido Deimonui numauti ir apžiūrėti žiedą.

– Iš krašto tikri deimantai?

– Tobuli ir baltutėliai, – taip pat išdidžiai patvirtino Bonė. – Ponios Ulmos sužadėtinis Liusjenas padarė taip, kad prireikus išimti ir parduoti akmenuką... – ji nutilo. – Tu ruošiesi juos išimti ir parduoti! Ne! Ne, ne, ne, ne, ne!

– Taip! Turiu tai padaryti, kad gautum progą išgyventi, – tarė Deimonas. – Ir jei ištarsi dar bent žodį arba nesielgsi lygiai taip, kaip liepiu, paliksiu tave vieną. Ir tada tu žūsi. – Jis įbedė į ją primerktas grėsmingas akis.

Bonė staiga virto išgąsdintu paukšteliu.

– Gerai, – sušnabždėjo ji. Ant blakstienų kaupėsi ašaros. – Ką darysim?

Po pusvalandžio ji sėdėjo kalėjime ar panašioje vietoje. Deimonas ją įkurdino antro aukšto bute su vienu ritininėmis užuolaidomis uždengtu langu, griežtai prisakęs laikyti jas nuleistas. Jis sėkmingai įkeitė opalą ir deimantą ir sumokėjo paniurusiai, gižiai šeimininkei, kad maitintų Bonę du kartus per dieną, prireikus palydėtų į tualetą, o šiaip užmirštų egzistuojant.

– Klausyk, – tarė jis tyliai tebeverkiančiai Bonei, kai šeimininkė išėjo. – Pasistengsiu po trijų dienų tave aplankyti. Jei negrįšiu po savaitės, žinok, kad žuvau. Tada tu... nežliumbk! Klausykis! Tada tu panaudosi šiuos brangakmenius bei šiuos pinigus ir nukeliausi iš čia į ten, kur, tikėkimės, tebegyvena ponia Ulma.

Deimonas padavė jai žemėlapį ir maišelį, su brangakmeniais ir pinigais, likusiais nuo užmokesčio už maistą ir nakvynę.

– Jeigu taip atsitiktų, – nors pažadu, kad neatsitiks, – stenkis keliauti dienos metu, kai visi užsiėmę; nuleisk akis, sutrauk aurą ir su niekuo nesišnekėk. Apsivilk šį maišinį drabužį ir neškis krepšelį su maistu. Melskis, kad niekas nieko neklausinėtų, ir pasistenk atrodyti taip, lyg eitum šeimininko liepiama. Ak, tiesa. – Deimonas įkišo ranką į striukės kišenę ir ištraukė dvi plonas geležines vergo apyrankes, pirktas kartu su žemėlapiu. – Nenusimauk jų nei valgydama, nei miegodama – niekada.

Deimonas piktai pažvelgė į ją, nors Bonė jau ir taip buvo apimta siaubo. Ji drebėjo ir verkė, bet buvo per daug išsigandusi, kad bent žodį ištartų. Įžengusi į Tamsos Matmenį Bonė kiek galėdama sumažino savo aurą ir sustiprino dvasinę apsaugą; jai net nereikėjo to priminti. Aplink ją tvyrojo pavojus ir ji tai žinojo.

Deimonas baigė kalbėti nuolaidesniu balsu.

– Žinau, skamba žiauriai, bet aš tikrai netrokštu mirti. Pasistengsiu tave aplankyti, bet pereiti iš vieno sektoriaus į kitą pavojinga, o man gali to prireikti. Tiesiog būk kantri, ir viskas baigsis gerai. Atmink, čia laikas eina kitaip nei Žemėje. Galime čia praleisti kelias savaites, o grįžti tą pačią akimirką, kai išėjome. Tik pažiūrėk! – Deimonas mostelėjo ranka. – Dešimtys žvaigždžių rutulių! Galėsi visus juos peržiūrėti.

Tai buvo paprastesni žvaigždžių rutuliai, pripildyti ne Galios, o prisiminimų, pasakojimų arba pamokų. Priglaudęs tokį prie smilkinio pasineri į rutulyje įrašytus įvykius.

– Geriau už televizorių, – tarė Deimonas. – Nepalyginti.

Bonė vangiai linktelėjo. Ji tebesijautė sugniuždyta. Atrodė tokia maža, tokia smulkutė, oda tokia balta ir plona, plaukai pro užuolaidas prasiskverbusioje tamsiai raudonoje šviesoje tokie skaisčiai ugniniai, kad Deimonas kone ištirpo.

– Turi klausimų? – galop pasiteiravo jis.

Bonė lėtai ištarė:

– O... tu būsi?..

– Susirasiu vampyrų leidinius „Kas yra kas?“ ir „Garsiausi dabarties žmonės“, – atsakė Deimonas. – Ieškau kilmingos damos.

Deimonui išėjus, Bonė apsižvalgė po kambarį.

Čia buvo klaiku. Tamsiai ruda ir tiesiog klaiku! Ji mėgino neišleisti Deimono į Tamsos Matmenį, nes prisiminė, kaip siaubingai čia elgiamasi su vergais – daugiausia žmonėmis.

Bet ar jis tai įvertino? Nėmaž! Kartu su juo krisdama per šviesą Bonė manė, kad jie bent atsidurs pas ponią Ulmą, kurios istorija buvo panaši į Pelenės: Elena ją išgelbėjo, Ulma atgavo turtus ir padėtį ir pasiuvo nuostabių suknelių merginoms, kad šios eitų į prašmatnius pobūvius. Ten būtų didelių lovų su atlasine patalyne, tarnaičių, pusryčiams atnešančių braškių su grietinėle. Ten ji galėtų pasišnekėti su mieląja Lakšme, stačioku daktaru Megaru ir...

Bonė apsidairė po rudąjį kambarį su paprastu šiaudiniu čiužiniu ir vienintele antklode. Be ūpo pakėlė žvaigždžių rutulį ir paleido iš rankų.

Staiga ją stipriai suėmė miegas, ėmė suktis galva. Tarsi būtų apgaubęs rūkas. Bonė niekaip neįstengė atsilaikyti, tad nusvyravo prie lovos, griuvo ir užmigo, vos spėjusi palįsti po antklode.

– Aš kur kas kaltesnis nei tu, – pasakė Stefanas Mereditei. – Mudu su Elena... giliai miegojom... antraip jam nebūtų pavykę. Būčiau išgirdęs jį šnekantis su Bone. Būčiau pastebėjęs, kad jis paėmė įkaite tave. Meredite, nekaltink savęs.

– Turėjau bent pamėginti tave perspėti. Niekaip nebūčiau pamaniusi, kad Bonė atbėgs ir jį sugriebs, – kalbėjo Mereditė.

Tamsios jos akys blizgėjo nuo neišlietų ašarų. Elenai ir pačiai maudė pilvą, bet ji spustelėjo draugei ranką.

– Kaip būtų galima tikėtis, kad įveiksi Deimoną? – bejausmiu balsu tarė Stefanas. – Žmogus ar vampyras, jis yra treniravęsis, moka tokių puolamųjų judesių, kokių nieku gyvu neatmuštum. Negali kaltinti savęs.

Elena manė taip pat. Ji nerimavo dėl Deimono dingimo – ir siaubingai bijojo dėl Bonės. Bet viena jos proto dalis stebėjosi žaizdelėmis ant Mereditės delnų, kuriuos Elena bandė sušildyti. Keisčiausia, kad žaizdos atrodė gydytos – išteptos klampiu skysčiu. Bet ji neketino dabar sukti Mereditei galvos dėl tokių niekų. Juolab kad kalčiausia buvo pati Elena. Tai ji vakare sugundė Stefaną. O taip, tikra tiesa, juodu buvo smelkte persmelkę vienas kito mintis.

– Žodžiu, jei kas nors ir kaltas, tai Bonė, – apgailestaudamas pripažino Stefanas. – Bet dabar man dėl jos neramu. Jei Deimonas nenorėjo, kad Bonė keliautų kartu, tai nebus nusiteikęs jos saugoti.

Mereditė nunarino galvą.

– Aš būsiu kalta, jeigu jai kas nors atsitiks.

Elena kramtė lūpą. Kažkas čia buvo ne taip. Mereditė jai ne viską pasakė. Jos rankos buvo sužalotos, ir Elena niekaip nesuprato, kaip tai galėjo atsitikti.

Lyg išgirdusi Elenos mintis, Mereditė jas ištraukė ir apžiūrėjo. Paguldė delnus vieną šalia kito ir pažvelgė į juos. Abu buvo vienodai apdraskyti ir subadyti.

Mereditė dar žemiau palinko, bemaž susirietė dvilinka. Paskui atsitiesė, krestelėjo galvą, lyg būtų ką nusprendusi, ir tarė:

– Turiu jums kai ką papasakoti...

– Pala, – sukuždėjo Stefanas, dėdamas ranką jai ant peties. – Paklausykit. Atvažiuoja automobilis.

Elena įsiklausė. Po akimirkos irgi išgirdo.

– Jis suka prie pensiono, – suglumusi tarė ji.

– Dar labai anksti, – nusistebėjo Mereditė. – Vadinasi...

– Tai policija ieško Meto, – nusprendė Stefanas. – Verčiau eisiu vidun ir jį pažadinsiu. Nuvesiu į kaupą.

Elena skubiai užkimšo žvaigždžių rutulį su keliais likusiais lašais.

– Stefanas gali jį pasiimti... – buvo besakanti, bet Mereditė staiga nulėkė už vartų.

Ji pasičiupo ilgą, ploną daiktą; Elena, net sutelkusi Galią į akis, jo neatpažino. Pamatė Stefaną sumirksint ir įsistebeilijant.

– Lazdą irgi reikia padėti į kaupą, – tarė Mereditė. – Be to, gali būti, kad iš rūsio veda pėdsakai, o virtuvėje pritaškyta kraujo. Dviejose vietose.

– Kraujo? – įniršusi ant Deimono šūktelėjo Elena, bet paskui papurtė galvą, ir jos dėmesys nuklydo kitur.

Aušros šviesoje ji matė, kaip policijos automobilis lyg didelis baltas ryklys suka prie namų.

– Eime! – paragino ji. – Eime, eime, eime!

Visi palenkę galvas sugužėjo į pensioną. Elena šnipštelėjo:

– Stefanai, jei gali, paveik juos. Meredite, pabandyk išvalyti žemes ir kraują. Aš eisiu pas Metą; galbūt jis manęs nenudobs, kai liepsiu slėptis.

Visi nuskubėjo vykdyti pareigų. Jiems besidarbuojant, pasirodė ponia Flauers, vilkinti flaneliniais naktiniais ir rausvu pūkuotu chalatu, avinti šlepetes su triušių snukučiais. Pasigirdus baladojimui į duris, ji jau laikė delną ant rankenos. Policininkas, pradėjęs šaukti: „POLICIJA! ATIDARYKIT... – suvokė rėkiąs trapiai ir nepavojingai senučiukei tiesiai virš galvos ir užbaigė sakinį beveik pašnibždomis: – ...duris...“

– Atidaryta, – meiliai atsiliepė ponia Flauers.

Ji atlapojo duris, ir Elena išvydo du policininkus, o šie išvydo Eleną, Stefaną ir Mereditę, ką tik susirinkusius į vieną vietą.

– Mes norim pasikalbėti su Metu Hanikatu, – tarė viena policininkė. Elena atkreipė dėmesį, kad policijos mašina priklauso Ridžmonto nuovadai. – Jo mama mums sakė, kad jis čia – mes ją rimtai apklausėme.

Alkūnėmis nustūmę ponią Flauers policininkai suėjo vidun. Elena dirstelėjo į Stefaną; jis buvo išblyškęs, ant kaktos spindėjo mažyčiai prakaito karoliukai. Stefanas įdėmiai žvelgė į policininkę, bet ši šnekėjo toliau.

– Jo mama sakė, kad pastaruoju metu jis lyg ir gyvena šiame pensione, – dėstė ji, o policininkas laikė iškėlęs kažkokį dokumentą.

– Mes turim orderį apieškoti patalpas, – abejingu balsu tarė jis.

Ponia Flauers, regis, sudvejojo. Atsigręžė į Stefaną, paskui nukreipė žvilgsnį į kitus paauglius.

– Gal norėtumėte išgerti po puoduką arbatos?

Stefanas vis dar spitrijosi į moterį, jo veidas atrodė blyškus ir sukritęs kaip niekad. Staiga Elenai iš siaubo sugniaužė pilvą. O Dieve, net išvakarėse gavęs jos kraujo Stefanas tebėra silpnas – gerokai per silpnas, kad panaudotų įtaigą.

– Galiu kai ko paklausti? – tyliai, ramiai pasiteiravo Mereditė. – Ne apie orderį, – ji numojo ranka į popierių. – Kaip reikalai Fels Čerče? Ar žinot, kas ten vyksta?

Ji bando laimėti laiko, suprato Elena, ir vis dėlto visi suklusę laukė atsakymo.

– Baisus sąmyšis, – kiek patylėjusi atsakė policininkė. – Panašu į karo zoną. Ne, dar blogiau, nes vaikai... – ji nutilo ir papurtė galvą. – Tai ne mūsų reikalas. Mes turime rasti bėglį, besislepiantį nuo teisingumo. Bet važiuodami link jūsų viešbučio matėm labai ryškų šviesos stulpą. Jis sklido ne iš malūnsparnio. Tikriausiai nežinote, kas ten buvo?

Tai tebuvo durys per erdvę ir laiką, mintyse tarė Elena, o Mereditė taip pat ramiai atsakė:

– Gal sprogo elektros skydinė? Arba trenkė keisto pavidalo žaibas? O gal jūs matėt... NSO? – ji dar labiau pritildė balsą.

– Mes tam neturim laiko, – regis, pasibjaurėjęs atkirto policininkas. – Mes čia atvykom, kad surastume tą vyruką Hanikatą.

– Mielai prašom pasižvalgyti, – pasiūlė ponia Flauers.

Jie tai ir darė. Elena dėl dviejų dalykų pasijuto sukrėsta iki pykinimo. „Tą vyruką Hanikatą.“ Vyruką, ne berniuką. Metui jau per aštuoniolika. Ar jis vis dar nepilnametis? Jei ne, ką jie jam darys, kai galų gale sugaus?

Ir dar ji sielojosi dėl Stefano. Šis taip tvirtai, taip... įtikinamai skelbė vėl gerai jaučiąsis. Šnekėjo, kaip eis medžioti gyvūnų – bet tam, kad atsigautų, jam išties reikia kur kas daugiau kraujo.

Ją pagavo planavimo nuotaika, galvoje vis greičiau sukosi mintys. Aišku, kad Stefanui, negavusiam labai didelės žmogaus kraujo porcijos, nepavyks paveikti abiejų policininkų.

O jei Elena jam duotų... Ji pajuto sumaudžiant pilvą, o ant kūno pasišiaušiant plaukelius. Jei ji jam jo duotų, kokia tikimybė, kad pati virstų vampyre?

Didelė, atsakė šaltas, protingas balsas jos galvoje. Labai didelė, juk mažiau nei prieš savaitę ji keisdavosi krauju su Deimonu. Dažnai. Nesivaržydama.

Taigi beliko vienas planas. Tie policininkai Meto nesuras, bet Mereditė su Bone jai papasakojo visą istoriją, kad kitas policininkas, atvykęs iš Ridžmonto, teiravosi Meto ir Stefano merginos. Bėda ta, kad ji, Elena Gilbert, „mirė“ prieš devynetą mėnesių. Jos čia neturėtų būti – ir ji nujautė, kad policininkai bus itin smalsūs.

Jiems reikia Stefano Galios. Dabar pat. Nėra kito būdo, kitos išeities. Stefanas. Galia. Žmogaus kraujas.

Ji pasislinko prie Mereditės, ši sėdėjo nunarinusi ir pakreipusi į šoną galvą, tarsi klausytųsi viršuje dunksinčių policininkų.

– Meredite...

Ši atsigręžė, ir Elena vos neatšoko iš siaubo. Paprastai rudas Mereditės veidas dabar buvo pilkas, ji alsavo tankiai ir negiliai.

Mereditė, ramioji, santūrioji Mereditė, jau žinojo, ko Elena paprašys. Ji jau ir taip buvo davusi tiek kraujo, kiek galėjo. Ir taip dažnai, kaip galėjo. O dabar išsigando. Ne juokais išsigando.

Ji negali, suprato Elena. Mes žuvę.

10

Deimonas kabarojosi dailiais, rožėmis apaugusiais pinučiais po panelės princesės Džesalinos D’Obin miegamojo langu. Princesė buvo sveika, graži ir visus žavinti mergina, o jos kraujas, pasak Deimono įsigytos knygos, mėlyniausias iš visų Tamsos Matmens vampyrų. Tiesą sakant, jis pasiklausė, ką šneka čionykščiai: sklido gandai, kad prieš dvejus metus pats Seidžas ją perkeitė ir padovanojo šią pilaitę. Šis statinys buvo tikras perlas, bet Deimonui kėlė rūpesčių. Į tvorą iš aštrios kaip skustuvai vielos jis jau spėjo persiplėšti odinę striukę; buvo kone gaila pasmaugti neįprastai vikrų ir atkaklų sargybinį; dar vieną kliūtį sudarė vandens griovys, kurį jis vos pastebėjo, ir keli šunys – su jais Deimonas pasielgė kaip su Kardu: užmigdė iš Žemės atsigabentais ponios Flauers milteliais. Būtų buvę lengviau juos nunuodyti, bet sklido kalbos, kad Džesalina labai myli gyvūnus, o jam jos reikės mažiausiai tris dienas. Per tiek laiko ji turėtų spėti paversti jį vampyru – jei daugiau nieko neveiks.

Dabar tyliai prigludęs prie pinučių Deimonas papildė nepatogumų sąrašą ilgais rožių spygliais. Ir pasikartojo pirmąją kalbą Džesalinai. Jai buvo ir visada bus aštuoniolika. Bet ji jauna aštuoniolikmetė, nes turi tik dvejų metų vampyrės patirtį. Taip jis guodėsi tyliai lipdamas pro langą.

Taip pat tylutėliai, kad neužgirstų princesės kambaryje galbūt esantys sarginiai gyvūnai, Deimonas po sluoksnį praskyrė plonas permatomas juodas užuolaidas, neįleidžiančias į kambarį kraujo raudonumo saulės šviesos. Jo batai susmego į juodą storą kilimą. Išsivyniojęs iš užuolaidų Deimonas išvydo, kad kambarys išpuoštas tikro kontrastų žinovo. Vyravo paprastos spalvos: juoda kaip derva ir šviesesnė juoda.

Jam tai labai patiko.

Kambaryje stovėjo milžiniška lova, beveik visiškai apgaubta plonyčių juodų vilnijančių užuolaidų. Jis tegalėjo prieiti iš kojūgalio, ten peršviečiamų užuolaidų buvo mažiau.

Stovėdamas tyliame kaip šventovė, erdviame kambaryje Deimonas po juodomis šilkinėmis antklodėmis, tarp dešimčių pagalvėlių, išvydo liekną kūną.

Gulinčioji, kaip ir pilis, buvo tikras brangakmenis. Smulkūs kauliukai. Nekaltas miegantis veidas. Nežemiško grožio plonų, raudonų plaukų upė, išsiliejusi aplink. Ant juodų patalų buvo matyti išdrikę pavieniai plaukeliai. Princesė šiek tiek priminė Bonę.

Deimonas liko patenkintas.

Jis išsitraukė peilį, tą patį, kurį laikė prikišęs Elenai prie gerklės, akimirką dvejojo – bet ne, dabar ne laikas galvoti apie auksinę Elenos šilumą. Dabar viskas priklauso nuo šio vaiko liesais peteliais, gulinčio priešais jį. Jis prikišo sau prie krūtinės peilio galą, tyčia toliau nuo širdies, jei tektų pralieti kraują... ir kostelėjo.

Nieko neįvyko. Panelė princesė, vilkinti juodą chalatą, iš po kurio kyšojo gležnos, liaunos ir baltos kaip porcelianas rankos, miegojo toliau. Deimonas pastebėjo, kad mažų pirštukų nagai nulakuoti tokia pat raudona spalva, kaip ir plaukai.

Dvi didelės žvakės aukštose juodose žvakidėse skleidė viliojantį kvapą ir atstojo laikrodžius – iš to, kiek nudegdavo, galėjai numanyti, kiek dabar laiko. Apšvietimas buvo tobulas – viskas buvo tobula, išskyrus tai, kad Džesalina tebemiegojo.

Deimonas vėl garsiai kostelėjo ir trinktelėjo į lovą.

Princesė pabudo, krūptelėjo ir akimirksniu iš plaukų išsitraukė du peilius makštyse.

– Kas čia? Ar čia kas nors yra? – Ji dairėsi į visas puses, tik ne į tą, kur reikia.

– Čia tik aš, jūsų didenybe. – Deimonas nutaisė tylų balsą, bylojantį apie nepatenkintą poreikį. – Jums nėra ko bijoti, – pridūrė, Džesalinai pagaliau suradus reikiamą kryptį ir jį pamačius.

Tada atsiklaupė jos lovos kojūgalyje.

Mažumėlę apsiskaičiavo. Lova buvo tokia didelė ir aukšta, kad jo krūtinė su peiliu atsidūrė gerokai žemiau princesės regėjimo lauko.

– Aš tuoj nusižudysiu, – labai garsiai paskelbė Deimonas, mat rūpinosi, kad ji sektų veiksmą.

Netrukus lovos kojūgalyje pasirodė princesės galva. Panelė laikė pusiausvyrą plačiai išskėtusi rankas ir dar labiau suglaudusi siaurus petukus. Iš tokio nuotolio Deimonas matė, kad jos akys žalios, bet tą žalumą sudarė skirtingi taškeliai ir dėmelės.

Pirmiausia Džesalina tik sušnypštė ir pirštukais su raudonai dažytais nagais iškėlė peilius. Deimonas nuobodžiavo. Ilgainiui ji sužinos, kad to nereikia, kad tikrame pasaulyje tai išėję iš mados prieš kelis dešimtmečius ir gyvuoja tik pigioje bulvarinėje literatūroje bei senuose filmuose.

– Štai nusidursiu prie tavo kojų, – pakartojo jis, siekdamas užtikrinti, kad princesė nepraleistų nė skiemens ir gerai suvoktų esmę.

– Tu... pats? – Ji atrodė įtari. – Kas tu toks? Kaip čia patekai? Kam tau tai daryti?

– Aš čia atėjau vedinas savo beprotybės. Viską darau pagautas to pamišimo, dėl kurio nebegaliu gyventi.

– Kas per pamišimas? Ir ar tu ruošiesi tai daryti dabar pat? – susidomėjusi klausinėjo princesė. – Jei ne, turėsiu pasišaukti sargybinius ir... pala, – nutraukė pati save.

Deimonui nespėjus sulaikyti, ji čiupo jo peilį ir palaižė.

– Ašmenys metaliniai, – ištarė princesė ir švystelėjo peilį atgal.

– Žinau. – Deimonas taip nunarino galvą, kad plaukai uždengė akis, ir skausmingai prisipažino: – Aš... esu žmogus, jūsų didenybe.

Slapčia žvilgčiodamas pro blakstienas jis pastebėjo, kad Džesalina nušvito.

– Maniau, tik koks nors silpnas, niekam nereikalingas vampyras, – išsiblaškiusi pasakė ji. – Bet dabar, geriau įsižiūrėjusi... – Rausvu lyg rožės žiedlapis liežuvėliu ji apsilaižė lūpas. – Juk nėra prasmės švaistyti gerą daiktą, ką?

Panelė princesė buvo išties panaši į Bonę. Rėžė, ką galvojo, nieko nelaukdama. Giliai širdyje Deimoną suėmė juokas.

Jis vėl atsistojo, su visa aistra ir ugnimi, kiek tik galėjo išspausti, pažvelgė į merginą ant lovos ir pajuto, kad to negana. Mintys apie tikrąją Bonę, vieną ir nelaimingą... šaldė aistrą. Bet ką gi daryti?

Staiga jam toptelėjo, ką. Pirmiau, kai buvo uždraudęs sau galvoti apie Eleną, buvo nuslopinęs ir savo aistras bei geismus. Bet juk jis tai daro ne tik dėl savęs, bet ir dėl Elenos. Ši negalės būti jo Tamsos princesė, jei jis nebus jos princas.

Dabar jis jau kitaip pažiūrėjo į panelę princesę Džesaliną. Pajuto, kaip nuotaika kambaryje pasikeitė.

– Jūsų didenybe, aš neturiu teisės net šnekėtis su jumis, – tarė jis, tyčia užkeldamas batuotą koją ant metalinio lovos rėmo grotelių. – Be to, jūs žinote galinti mane užmušti vienu smūgiu... tarkime, čia. – Jis parodė į vietą sau ant smakro. – Bet jūs jau ir taip mane nužudėte...

Toji, regis, suglumo, bet tebelaukė.

– ...nužudėte meile. Pamilau jus vos išvydęs. Jūsų valia nusukti man sprandą arba – pasakyčiau, jei man būtų leista paliesti jūsų baltą kvapnią rankelę, – galėtumėte šiais pirštais sugniaužti man gerklę ir pasmaugti. Maldauju tai padaryti.

Džesalina visai sumišo, bet ir susijaudino. Rausdama ištiesė rankelę į Deimoną, anaiptol neketindama smaugti.

– Meldžiu, jūs turite tai atlikti, – rimtai kalbėjo Deimonas, nenuleisdamas nuo jos akių. – To vieno teprašau: nužudykite mane pati, o ne kvieskite sargybinius, ir paskutinis mano regėtas dalykas bus nuostabus jūsų veidas.

– Tu nesveikas, – pamaloninta nusprendė Džesalina. – Buvo ir daugiau sutrikusių būtybių, kurioms pavyko įveikti pirmą mano pilies užtvarą – bet nė viena nebuvo įėjusi į mano kambarį. Atiduosiu tave daktarams, kad pagydytų.

– Meldžiu, – kalbėjo Deimonas, prasiskynęs kelią pro paskutinį juodų užuolaidų sluoksnį ir palinkęs virš sėdinčios princesės. – Suteikit man greitą mirtį, nepalikit dienų dienas merdėti. Neįsivaizduojat, ką man teko patirti. Negaliu liautis apie jus svajojęs. Kai išeidavote, sekdavau paskui jus iš parduotuvės į parduotuvę. Ir dabar mirštu, pakerėtas jūsų didybės ir spindesio, žinodamas esąs tik grindinio akmuo jums po kojomis. Joks daktaras to nepakeis.

Buvo matyti, kad Džesalina svarsto. Šitaip dar niekas nebuvo su ja kalbėjęs.

Žalios jos akys įsispitrijo jam į lūpas; apatinė vis dar kraujavo. Deimonas abejingai nusijuokė ir tarė:

– Vienas jūsų sargybinių mane sučiupo ir labai stengėsi nužudyti, kad nepatekčiau vidun ir nesutrukdyčiau jūsų miego. Deja, teko jį nužudyti, – pasakojo stovėdamas tarp žvakės ir merginos lovoje, kad jo šešėlis kristų ant jos.

Džesalinos akys pritariamai išsiplėtė, o kūnas, regis, tapo dar trapesnis.

– Tau tebebėga kraujas, – sušnabždėjo ji. – Aš galėčiau...

– Galite daryti, ką panorėjusi, – šypsodamasis puse lūpų padrąsino ją Deimonas. Tai buvo tiesa. Jis jai leido.

– Tai ateik čia. – Ji paplekšnojo šalia arčiausios pagalvėlės. – Kuo tu vardu?

– Deimonas, – atsakė tasai vilkdamasis striukę ir guldamasis. Dėdamasis pripratęs prie tokių dalykų, alkūne pasirėmė smakrą.

– Tik tiek? Deimonas?

– Galite dar labiau sutrumpinti. Dabar aš niekas, tik Gėda, – atsakė vėl prisimindamas Eleną ir hipnotizuojamai žvelgdamas Džesalinai į akis. – Aš buvau vampyras – galingas ir išdidus – Žemėje – bet mane apgavo kicunė... – Jis išklojo iškreiptą Stefano istoriją, praleisdamas Eleną ir visas nesąmones apie tai, kaip tasai troško tapti žmogumi. Papasakojo, kad, pabėgęs iš kalėjimo, kur prarado vampyro savastį, nusprendė užbaigti žmogiškąjį gyvenimą.

Bet tą akimirką išvydo princesę Džesaliną ir pamanė, kad tarnaudamas jai būtų patenkintas savo apgailėtinu likimu. Deja, prisipažino įsimylėjėlis, nuo to jo gėdingi jausmai jos didenybei dar labiau sustiprėjo.

– Dabar meilė mane privertė įsibrauti į jūsų kambarius. Padarykite mane pavyzdžiu, jūsų didenybe, kad visi piktadariai drebėtų. Sudeginkit mane, nuplakit ir ketvirčiuokit, pasmeikit mano galvą ant baslio, kad tie, kurie ketina jums kenkti, verčiau patys pultų į ugnį.

Dabar jis gulėjo šalia jos lovoje šiek tiek atsilošęs ir atidengęs kaklą.

– Nebūk kvailas, – su gudria gaidele balse atsakė Džesalina. – Netgi menkiausi mano tarnai įsikabinę į gyvenimą.

– Galbūt tie, kurie jūsų nemato. Indų plovėjai, arklininkai – o aš, žinodamas, kad niekada jūsų neturėsiu, nebegaliu gyventi.

Panelė princesė nužvelgė Deimoną, išraudo, pasižiūrėjo jam į akis ir... įkando.

* * *

– Liepsiu Stefanui nusileisti į kaupą, – tarė Elena Mereditei, piktai šluostančiai ašaras nykščiais.

– Juk žinai, kad negalim to daryti. Kai namuose pilna policijos...

– Tada aš nusileisiu...

– Tu negali! Elena, tu žinai, kad negali, antraip nebūtum atėjusi pas mane!

Elena įdėmiai pažvelgė į draugę.

– Meredite, tu anksčiau duodavai kraujo, – sušnabždėjo ji. – Ir neatrodė, kad tau tai būtų buvę sunku...

– Jis nugerdavo tik truputėlį – mažiau nei nuo kitų. Ir visada tik iš rankos. Vaizduodavausi, kad gydytojas man ima kraują iš venos. Jokių keblumų. Netgi su Deimonu Tamsos Matmenyje nebuvo baisu.

– O dabar... – Elena pamirksėjo. – Kas dabar?

– Dabar, – mintyse kažkur klaidžiodama atsakė Mereditė, – Stefanas žino, kad esu medžioklių žudikė. Netgi turiu kovinę lazdą. Ir dabar turėčiau... jam nusilenkti...

Elenai kūnas nuėjo pagaugais. Jiedvi su Meredite tarsi atitolo viena nuo kitos.

– Medžioklių žudikė? – sutrikusi paklausė ji. – O kas yra kovinė lazda?

– Dabar nėr kada aiškinti! Ak, Elena...

Jei A planas buvo Mereditė, o B planas – Metas, tai neliko, ko rinktis. C planas turės būti pati Elena. Juolab kad jos kraujas stipriausias iš visų, sklidinas Galios, taigi Stefanui užtektų vos...

– Ne! – Mereditei kažkaip pavyko sušnypšti Elenai į ausį žodį be šnypščiamųjų priebalsių. – Jie jau lipa laiptais. Turim kuo greičiau surasti Stefaną! Ar gali pasakyti, kad ateitų pas mane į mažąjį miegamąjį už svetainės?

– Taip, bet...

– Jokių bet!

O aš vis dar nežinau, kas ta kovinė lazda, pamanė Elena, leisdamasi Mereditės imama už rankų ir išstumiama į miegamąjį. Bet girdžiu žodžius „medžioklių žudikė“ ir man tai tikrai nepatinka. O tas ginklas – prieš jį kardas atrodo lyg vienkartinis plastikinis peilis.

Vis dėlto ji pasiuntė mintį Stefanui, belipančiam policininkams iš paskos: „Mereditė tau duos kraujo tiek, kad galėtum juos paveikti. Nėra kada ginčytis. Greičiau eikš čia ir, dėl Dievo meilės, atrodyk linksmas ir ramus.“

Stefanas neatrodė linkęs bendradarbiauti: „Negaliu išgerti jos kraujo tik tiek, kad mūsų mintys nesusiliestų. Ko gero...“

Elena prarado kantrybę. Buvo baisu; kilo įtarimų dėl vienos iš dviejų geriausių draugių, – siaubingų įtarimų, – ir ją ėmė neviltis. Norėjo, kad Stefanas darytų, kaip liepiamas. „Greičiau eikš čia!“ – Ji tik tiek pagalvojo, bet pajuto bloškianti jam mintį visa savo jausmų jėga, nes Stefanas staiga atsigręžė, atrodė susirūpinęs ir švelnus. „Gerai, mano meile“, – paprastai atsakė jis.

Policininkei apieškant virtuvę, o policininkui svetainę, Stefanas įžengė į svečių kambarėlį pirmame aukšte, kuriame stovėjo viena sujaukta lova. Šviesa nedegė, bet Stefanas ir tamsoje aiškiai matė prie užuolaidų stovinčias Eleną su Meredite. Ši buvo įsitempusi kaip aukščio bijantis žmogus prieš šuolį su gumine virve.

„Paimk tiek, kiek tau reikia, tik nepakenk jai – ir pamėgink ją užmigdyti. Nesibrauk giliai į jos mintis...“

„Aš viskuo pasirūpinsiu. Tu, meile, verčiau eik į koridorių, kad jie pamatytų bent vieną iš mūsų“, – be garso atsakė Stefanas. Krito į akis, kad Elena būgštauja dėl savo draugės ir ją saugo, todėl puola viskam vadovauti. Paprastai tai išeidavo į gera, nors Stefanas tą vieną vienintelį dalyką – gerti kraują – išmanė kaip reikiant.

– Noriu pasiūlyti taiką tarp mūsų šeimų, – tarė jis duodamas Mereditei ranką.

Ji sudvejojo, ir Stefanas visiškai nenorom išgirdo jos mintis it mažus baugščius žvėrelius, tūnančius pačioje smegenų glūdumoje. Kam ji ryžosi? Ką jis turi omeny kalbėdamas apie jos šeimą?

„Tai tik formalumas, – paaiškino jai Stefanas, siekdamas pergalės kitame fronte – kad Mereditė išgirstų jo mintis. – Nekreipk dėmesio.“

– Ne, – paprieštaravo Mereditė. – Tai svarbu. Noriu tavim kliautis, Stefanai. Tik tavimi, bet... lazdą gavau tik po to, kai žuvo Klausas.

Stefanas mąstė greitai.

– Taigi nežinojai, kas tu tokia...

– Žinojau. Bet mano tėvai niekada nedirbo to darbo. Apie lazdą man papasakojo senelis.

Stefaną netikėtai užliejo džiaugsmas.

– Tai tavo seneliui jau geriau?

– Ne... galbūt. – Mereditės mintys pynėsi.

„Jo balsas pasikeitė, – samprotavo ji. – Stefanas išties apsidžiaugė, kad seneliui geriau. Ne tik vampyrams, bet ir daugeliui žmonių būtų vis vien.“

– Žinoma, man ne vis vien, – pritarė jis. – Viena vertus, jis mums visiems padėjo išsigelbėti – ir išgelbėti miestelį. Kita vertus, pasirodė esąs labai drąsus vyras – tikriausiai toks ir buvo, jei išgyveno Senojo puolimą.

Staiga šalta Mereditės ranka apglėbė jo riešą, o iš jos lūpų ėmė lietis toks žodžių srautas, kad Stefanas vos spėjo klausytis. Bet tie žodžiai išreiškė aiškias mintis, jų reikšmę Stefanas suprato.

– Apie tai, kas įvyko kūdikystėje, žinau tik iš pasakojimų. Tėvai man kai ką užsiminė. Jie pakeitė mano gimimo dieną – iš tikrųjų gimtadienį ėmėme švęsti kitą dieną, – nes tądien vampyras užpuolė mano senelį, o senelis bandė nužudyti mane. Jie visada taip kalbėjo. Tik iš kur žinojo? Jų ten nebuvo – patys sakė. Kažin, kas labiau tikėtina: kad mane užpuolė senelis ar vampyras? – Ji nutilo. Sunkiai šnopavo ir virpėjo visu kūnu kaip girioje sugauta baltauodegė stirna. Sugauta ir besijaučianti pasmerkta, nebegalėsianti pabėgti.

Stefanas ant vėsios Mereditės plaštakos uždėjo tyčia pašildytą savo delną.

– Aš tavęs nepulsiu, – paprastai pažadėjo jis. – Ir nežadinsiu senų prisiminimų. Gerai?

Mereditė linktelėjo. Išliejusi Stefanui širdį ji nebenorėjo daugiažodžiauti.

– Nebijok, – sumurmėjo jis – panašiai mintimis ramindavo Sengirėje medžiojamus gyvūnus. – Viskas gerai. Nėra ko manęs bijoti.

Mereditė niekaip negalėjo įveikti savo baimės, bet Stefanas, traukdamas į tamsiausius kambario šešėlius, guodė ją švelniausiais žodžiais kaip girios žvėrelį, nors iltiniai dantys šaukte šaukėsi kraujo. Jis atlenkė palaidinės apykaklę ir apnuogino ilgą kaip kolona rudą kaklą. Dabar kalbėjo švelniai ir leido raminamus garsus, lyg guostų kūdikį.

Kai Mereditės kvėpavimas galiausiai sulėtėjo ir aprimo, o akys užsimerkė, jis kuo atsargiausiai suleido maudžiančias iltis jai į arteriją. Mereditė tik virptelėjo. Stefanas slydo pačiu jos minčių paviršiumi, matė tik tai, ką ir taip žinojo: gyvenimą su Elena, Bone ir Karolina. Vakarėlius ir pamokas, planus ir siekius. Išvykas. Baseiną. Juoką. Ramybę, plytinčią kaip didelis tvenkinys. Savitvardą ir rimtį. Visa tai siekė tiek, kiek ji prisiminė...

Giliausia gelmė, kurią Mereditė dar prisiminė, buvo pačiame tvenkinio viduryje... ir į ją juodu staiga paniro. Stefanas pažadėjo nesiskverbti į jos protą, bet jį, nepajėgiantį priešintis, įtraukė, siurbte įsiurbė verpetas. Virš galvos susiliejo vanduo, ir jis didžiuliu greičiu niro į pačias gelmes. Tai buvo tarsi kitas tvenkinys – ne savitvardos ir rimties, o įniršio ir baimės.

Tada Stefanas išvydo, kas buvo atsitikę ir kas vyks amžinai – ten, tykiame Mereditės savasties viduryje.

11

Princesei Džesalinai D’Obin prisimaukus Deimono kraujo – nors ir gležna, ji buvo godi – atėjo Deimono eilė. Jis stengėsi neprarasti kantrybės, kai Džesalina, pamačiusi brantmedžio peilį, ėmė krūpčioti ir raukytis. Deimonas juokavo su ja, erzino, milžiniškoje lovoje žaidė gaudynes ir kai galiausiai ją sugavo, princesė bemaž nepajuto peilio bakstelėjimo į kaklą.

Deimono burna prisipildė iškart plūstelėjusio tamsiai raudono kraujo. Visa, ką jis darė nuo tada, kai įpylė Bonei Juodosios Magijos, kai keturiuose vartų kampuose išliejo žvaigždžių rutulio skystį ir pro apsaugą prasibrovė iki šios nuostabios pilaitės, buvo daroma dėl šito. Dėl šios akimirkos, kai jo, žmogaus, gomurį užlies nektaras – vampyro kraujas.

Tai buvo... dangiška!

Tik antrą kartą jo ragavo būdamas žmogumi. Katerina – Ketrin, kaip jis angliškai ją vadino, – žinoma, buvo pirmoji. Kaip po to vilkėdama vien trumpą muslino suknelę ji galėjo nuslinkti pas plačiaakį nepatyrusį berniūkštį, – jo brolį, – Deimonas niekaip nesuprato.

Jo susierzinimas persidavė Džesalinai. Taip negalima. Jis turi laikytis ramiai, būti malonus ir išgerti kuo daugiau jos kraujo. Jai visiškai neskaudės, o jam tai gali būti labai svarbu.

Atitraukęs dėmesį nuo to, ką daro, ir paprasto pirmykščio malonumo, jis ėmė labai atsargiai, švelnutėliai skverbtis į jos mintis.

Pasiekti pačią jos šerdį buvo nesunku. Tas, kuris šią gležną, smulkią mergaičiukę ištraukė iš žmonių pasaulio ir apdovanojo vampyro prigimtimi, nedavė jai nieko gero. Ne, dėl vampyrizmo jos negraužė sąžinė. Ji ramiai gėrė kraują, kad išgyventų, ir tuo mėgavosi. Gamtoje būtų tapusi puikia medžiotoja. O pilyje? Su tarnais? Tik atrodė, kad šimtas pasipūtusių padavėjų ir du šimtai globėjiškų vynininkų įbedę akis laukia, kol ji prasižios ir duos įsakymą.

Pavyzdžiui, šis kambarys. Princesė norėjo, kad jame būtų kokių nors spalvų: violetinė dėmelė, alyvinis taškelis – be abejo, ji suprato, kad vampyrų princesės miegamasis turi būti daugiausia juodas. Bet kai vienai tarnaitei nedrąsiai užsiminė apie spalvas, toji šniurkštelėjo nosimi ir iš aukšto pasižiūrėjo į Džesaliną, lyg ši būtų paprašiusi prie lovos atvesti dramblį. Princesė nebedrįso šiuo reikalu kreiptis į ūkvedę, bet po savaitės buvo atgabenti trys krepšiai su juodomis ir juosvomis pagalvėlėmis. Tai esanti „jos spalva“. Ir ateityje jos didenybė prieš sukdama galvą valdiniams savo užgaidomis galėtų teiktis pasitarti su ūkvede.

„Ji taip ir pasakė – mano užgaidos, – mąstė Džesalina, išrietusi kaklą ir aštriais nagučiais braukydama per storus, švelnius Deimono plaukus. – Ką beveiksi. Iš manęs nieko gero. Esu vampyrų princesė, galiu stebėti, kas vyksta, bet nemoku vaidinti savo vaidmens.“

„Jūsų didenybe, esate tikrų tikriausia princesė, – guodė ją Deimonas. – Reikia tik priversti vykdyti jūsų įsakymus. Kad juos gaunantieji neabejotų jūsų viršenybe. Ar jūsų tarnai yra vergai?“

„Ne, jie visi laisvieji.“

„Bus šiek tiek kebliau, bet jūsų valioje bet kada ant jų garsiau užrikti.“

Deimonas jautėsi pripampęs vampyrės kraujo. Dar dvi tokios dienos, ir jis taps jei ne senuoju Deimonu, tai beveik juo – visaverčiu vampyru, galinčiu laisvai vaikštinėti po miestą. Ir dar įgis vampyrų princo Galią ir padėtį. To bemaž užteko siaubui, patirtam per kelias pastarąsias dienas, atsverti – bent jau tuo jis bandė save įtikinti.

– Klausykit, – staiga vėl prabilo jis ir paleido liekną Džesalinos kūną, kad galėtų pažvelgti į akis. – Jūsų garbingoji didenybe, leiskite padaryti jums vieną paslaugą, kol nemiriau iš meilės arba jūs manęs nenužudėte už įžūlumą. Leiskite atgabenti jums „spalvų“, o paskui stovėti šalia, jei kas nors iš tarnų imtų murmėti.

Džesalina nebuvo pratusi prie tokių greitų sprendimų, bet nejučia užsikrėtė džiaugsmingu Deimono veržlumu. Tada vėl atsilošė.

Galiausiai ištrūkęs Deimonas išėjo iš pilaitės pro pagrindines duris. Pinigų už įkeistus brangakmenius buvo likę nedaug, bet jo sumanymui visiškai užteko. Jis beveik neabejojo kitą kartą išlėksiąs pro langą.

Deimonas užsuko į tuziną parduotuvių ir išleido viską ligi paskutinės monetos. Belakstydamas panoro slapčia užsukti pas Bonę, bet turgus driekėsi priešingoje miesto pusėje nei užeiga, kurioje buvo ją palikęs, taigi galiausiai jis suprato nespėsiąs.

Grįždamas į dailiąją pilaitę Deimonas ne itin jaudinosi. Iš pažiūros švelni ir trapi Bonė širdyje yra tvirta ir tikrai ištvers kambaryje tris dienas. Jai tai pavyks. Jis žino, kad pavyks.

Tol baladojosi į pilies vartus, kol juos atidarė surūgęs sargybinis.

– Ko nori? – išspaudė jis.

Buvo taip nuobodu, kad Bonė kraustėsi iš proto. Deimonas ją paliko vos prieš dieną – tai ji apskaičiavo tik pagal atneštų valgių skaičių, nes virš horizonto nuolat kybojo didžiulė raudona saulė, ir kraujo spalvos šviesa priblėsdavo nebent lyjant.

Bonė panoro, kad imtų lyti. Ji svajojo apie sniegą, gaisrą, uraganą arba nediduką cunamį. Išmėgino vieną žvaigždžių rutulį, bet jame tebuvo kvaila, visiškai nesuprantama muilo opera.

Graužėsi, kad mėgino sutrukdyti Deimonui čia atvykti. Apgailestavo, kad jis neatplėšė jos, prieš abiem įvirstant į duobę. Gailėjosi, kad neįsikibo Mereditei už rankos ir nepaleido Deimono.

Ir tai tebuvo pirmoji diena.

Deimonas išsiviepė surūgėliui sargybiniui.

– Ko aš noriu? Tik to, ką jau gavau – atidarytų vartų.

Bet į vidų jis nėjo. Paklausė, ką veikia princesė, ir išgirdo, kad pusryčiauja. Geria donoro kraują.

Nuostabu. Netrukus pasigirdo pagarbus beldimas į vartus, ir Deimonas liepė juos plačiau atverti. Buvo matyti, kad sargybiniai jo nemėgsta; jie visiškai pagrįstai susiejo savo kapitono dingimą su šio keisto žmogaus įsibrovimu. Bet net ir šitame grėsmingame pasaulyje jis atrodė pavojingas. Ir jie jo klausė.

Paskui pasigirdo kitas tylus beldimas, paskui dar vienas, ir dar, kol dvylika vyrų ir moterų su pilnais glėbiais drėgno kvapnaus rudo popieriaus tyliai nusekė paskui Deimoną laiptais aukštyn į juodąjį princesės miegamąjį.

Džesalina po pusryčių ilgai ir nuobodžiai šnekučiavosi su savo finansų patarėjais, abu atrodė jai gerokai per seni, nors buvo perkeisti vos dvidešimties. Jų raumenys suglebę, nes nenaudojami, nejučia ėmė samprotauti ji. Ir, žinoma, jie vilkėjo juodus drabužius ilgomis rankovėmis ir plačiomis klešnėmis, tik aplink kaklą ėjo kitos spalvos juostelės: dujinės lempos šviesoje baltos, o lauke, šviečiant amžinai kruvinai saulei, raudonos.

Patarėjai išeidami nusilenkė, o ganėtinai suirzusi princesė paklausė, kur yra tasai žmogus Deimonas. Keli tarnai pagiežingai vypsodami atsakė, kad jis su tuzinu... žmonių... užlipo į jos miegamąjį.

Džesalina skriete nuskriejo prie laiptų ir grakščiai, nes žinojo, kad to tikimasi iš tikros vampyrės, užlėkė aukštyn. Priėjusi gotiškas duris išgirdo prislopintais balsais besikuždant pasipiktinusias ir susierzinusias freilinas. Bet princesei nespėjus paklausti, kas vyksta, ją apgaubė didžiulė šilta kvapų banga. Tai nebuvo saldus, gyvybę palaikantis kraujo kvapas, bet kažkas lengvesnio, saldesnio ir, jei tik kraujo geismas numalšintas, net labiau svaiginančio ir jaudinančio. Ji stumtelėjo dvivėres duris, tada įžengė į kambarį ir apstulbusi sustingo.

Juodas, panašus į katedrą kambarys buvo kupinas gėlių: lelijų kupstų, vazų, primerktų rožių, visokiausių spalvų ir atspalvių tulpių, narcizų puokščių ir kvapnių sausmedžių bei frezijų aplink lovą.

Gėlių pardavėjai rūškaną, paprastą juodą kambarį pavertė pasakišku reginiu. Išmintingesni ir įžvalgesni princesės pavaldiniai uoliai jiems padėjo: nešiojo dideles puošnias vazas.

Išvydęs į kambarį žengiančią Džesaliną Deimonas puolė jai po kojų.

– Kai pabudau, tavęs neberadau! – piktai šūktelėjo princesė, ir jis vos vos šyptelėjo.

– Atleiskite, jūsų didenybe. Bet jei jau vis tiek mirsiu, pamaniau, atsikelsiu ir parūpinsiu šių gėlių. Ar jums patinka spalvos ir kvapai?

– Šitie kvapai? – Džesalina, regis, tirpte tirpo. – Jie... kaip... orkestras mano nosiai! O tokių spalvų dar nesu mačiusi!

Ji prapliupo kvatotis, žalios akys spindėjo, tiesūs raudoni plaukai kaip krioklys krito ant pečių. Princesė ėmė sprausti Deimoną į tamsų kampą. Jis vos tvardėsi nenusijuokęs – ji priminė kačiuką, žaidžiantį su rudeniniu lapu.

Bet kai abu atsidūrė prie sienos toli nuo lango ir įsipynė į juodas užuolaidas, Džesalinos veidas tapo mirtinai rimtas.

– Aš ketinu pasisiūdinti suknelę, tokios spalvos kaip tie sodriai, tamsiai raudoni gvazdikai, – sukuždėjo jis. – Ne juodą.

– Jūsų didenybė su ja atrodysit nuostabiai, – jai į ausį sušnabždėjo Deimonas. – Taip įspūdingai, drąsiai...

– Gal net užsisegsiu po ja korsetą. – Ji pažvelgė į jį iš po sunkių blakstienų. – Ar... to būtų per daug?

– Jums nieko nebus per daug, mano princese, – pakuždom atsakė jai Deimonas ir nutilęs rimtai susimąstė. – Tas korsetas – ar jis derės prie suknelės, ar bus juodas?

Džesalina pasvarstė.

– Bus tokios pat spalvos? – surizikavo ji.

Deimonas patenkintas linktelėjo. Jis pats nieku gyvu nesirinktų drabužių kitos spalvos nei juodos, bet mielai taikstėsi su Džesalinos keistybėmis ir net jas skatino. Galbūt tai jam padės greičiau virsti vampyru.

– Trokštu tavo kraujo, – lyg norėdama įrodyti, kad jis teisus, sušnabždėjo princesė.

– Čia? Dabar? – irgi pašnibždom paklausė Deimonas. – Prie visų tarnų?

Džesalina jį nustebino. Pirmiau buvusi tokia drovi dabar ji išlindo iš už užuolaidų ir suplojo rankomis, kad visi nutiltų. Tarnai iškart pakluso.

– Visi lauk! – įsakmiai šūktelėjo princesė. – Pavertėt mano kambarį puikiu sodu, ir aš jums dėkinga. Prievaizdas, – ji linktelėjo juodai vilkinčiam jaunuoliui, į sagos skylutę išmintingai įsikišusiam tamsiai raudoną rožę, – pasirūpins, kad prieš išeidami visi gautumėte pavalgyti ir išgerti!

Po šių žodžių pasigirdo murmesys, ir princesė išraudo.

– Kai man tavęs prireiks, paskambinsiu varpeliu, – pasakė ji prievaizdui.

Tiesą sakant, ji ištiesė ranką ir ne itin noriai trūktelėjo skambučio virvutę tik po dviejų dienų. Vien tam, kad palieptų kuo greičiau pasiūti Deimonui apdarą. Sargybos kapitono uniformą.

Antrą dieną Bonė kaip vienintelės pramogos griebėsi žvaigždžių rutulių. Peržvelgusi dvidešimt aštuonis rutulius išsiaiškino, kad dvidešimt penki jų nuo pradžios iki galo yra muilo operos, o kiti du pilni tokių kraupių ir šlykščių potyrių, kad mintyse ji juos pavadino „Niekada gyvenime“. Paskutinis rutulys vadinosi „Penki šimtai istorijų mažiesiems“, ir Bonė greitai suprato, kad šie tikroviški pasakojimai gali būti naudingi, nes supažindina su tuo, kas esti namuose ir mieste. Tas istorijas vienijo vilkolakių šeima, pavarde Šiju-Kešlė-Diužė. Bonė nedelsdama juos perkrikštijo Šiukšliadėžėmis. Serialas buvo sudarytas iš pasakojimų apie kasdienį šeimos gyvenimą: kaip jos nariai turguje vietoj mirusio perka naują vergą, kaip Mersė Šiukšliadėžė mokykloje dalyvauja svarbiose trenkinio varžybose.

Šiandien paskutinė istorija atrodė lyg siųsta likimo. Joje buvo pasakojama, kaip mažoji Meritė Šiukšliadėžė eina į saldumynų krautuvėlę ir perkasi cukrinę slyvą. Saldainis kainuoja lygiai penkis solius. Bonė kartu su Merite ją suvalgė, jai patiko.

Peržiūrėjusi istoriją Bonė labai atsargiai dirstelėjo pro langinių plyšį ir išvydo apačioje esančios krautuvės, į kurią dažnai žiūrėdavo, iškabą. Tada priglaudė prie smilkinio žvaigždžių rutulį.

Taip! Lygiai tokia pat iškaba. O ji žino ne tik ko nori, bet ir kiek tai kainuoja.

Bonė trokšte troško pabėgti iš savo kambarėlio ir išmėginti, ką čia pat išmokusi. Bet, jai bežiūrint, šviesos saldumynų krautuvėlėje užgeso. Tikriausiai krautuvėlė užsidarė.

Ji sviedė žvaigždžių rutulį per kambarį. Paskui visiškai susilpnino dujinės lempos šviesą, griuvo į lovą ant šiaudinio čiužinio, užsitraukė antklodę ir... suprato negalinti užmigti. Rubinų spalvos šviesoje pirštais užčiuopė žvaigždžių rutulį ir vėl priglaudė prie smilkinio.

Tarp pasakojimų apie Šiukšliadėžių šeimos kasdienius nuotykius buvo įpinta pasakų. Daugelis jų atrodė tokios šiurpios, kad Bonė net negalėjo iki galo peržiūrėti ir užuot miegojusi gulėjo ant čiužinio ir drebėjo. Bet viena pasaka skyrėsi nuo kitų. Iškart po pavadinimo „Septynių kicunių lobių sarginė“ ji išgirdo eilėraštuką:

Ten, kur sniegas žemę kloja,

Surasi kicunių rojų.

Verias vartai šešeri:

Ten kicunių lobiai uždrausti.

Vien jau žodis „kicunė“ kėlė siaubą. Bet, pamanė Bonė, galbūt pasaka pasirodys kuo nors naudinga.

Ištversiu, nusprendė ji ir vėl priglaudė prie smilkinio žvaigždžių rutulį.

Pasaka prasidėjo visai nebaisiai. Mergina ir vaikinas kicunės iškeliavo ieškoti švenčiausio ir slapčiausio iš „septynių kicunių lobių“ – kicunių rojaus. Lobis, sužinojo Bonė, gali būti mažas kaip brangakmenis arba didžiulis kaip visas pasaulis. Ieškomasis, anot pasakojimo, buvo vidutinio dydžio, nes šiaip rojus turėtų būti lyg ir koks sodas, kuriame žydi egzotiškos gėlės, o upeliukai, virstantys kriokliais, krinta į skaidrius, gilius tvenkinius.

Visa tai pasakiška, pamanė Bonė jausdamasi taip, lyg žiūrėtų filmą, bet tokį, kokiame galima pačiam dalyvauti, viską liesti, ragauti ir užuosti. Rojus mažumėlę priminė karštąsias versmes, prie kurių jos su draugėmis kartais iškylaudavo.

Pasakoje vaikinas ir mergina kicunės turi nukeliauti į „pasaulio viršūnę“, ten esama lyg kokio įtrūkimo aukščiausio Tamsos Matmens – jame dabar Bonė ir buvo – plutoje. Jiems kažkaip pavyko nusigauti žemyn, paskui dar žemiau, išlaikyti įvairiausius drąsos ir sumanumo išbandymus ir galiausiai pasiekti priešpaskutinį matmenį – Žemutinį pasaulį.

Šis labai skyrėsi nuo Tamsos Matmens. Tai buvo įšalo ir slidaus sniego, ledynų ir tarpeklių pasaulis; viršuje šviečiantys trys mėnuliai ant jo liejo žydrą prieblandą.

Jaunuoliai kicunės Žemutiniame pasaulyje vos nemirė iš bado, nes medžiojamų lapių ten buvo labai mažai. Juodu turėjo tenkintis smulkiais šaltųjų kraštų žvėreliais: pelėmis ir baltais pelėnais, kartais vabzdžiais (fu, pamanė Bonė). Abu išliko gyvi ir galų gale per rūką ir miglą išvydo juodą stūksančią sieną. Jaunuoliai traukė palei sieną, kol priėjo Sarginę – statinį su aukštomis smailėmis, dingstančiomis debesyse. Virš durų senąja kalba, kurią jie sunkiai suprato, buvo užrašyta: „Septyneri vartai“.

Abu jaunuoliai įžengė į kambarį su septyneriomis durimis, be tų, pro kurias buvo ką tik įėję. Jų akyse durys nušvito, ir pro jas jaunuoliai išvydo šešis skirtingus kicunių rojaus pasaulius. Pirmosios durys vedė į stebuklingų gėlių pievą, pro antrąsias galėjai matyti aplink teškančius fontanus skrajojantys drugeliai. Už trečiųjų buvo didelis rūsys, pilnas paslaptingojo Klariono lioso Juodosios magijos vyno. Ketvirtosios durys vedė į gilią kasyklą su kumščio dydžio brangakmeniais. Pro penktąsias jie pamatė visų gėlių gėlę – karališkąją radžiką, kas akimirksnį keičiančią pavidalą iš rožės į gvazdikų krūmelį, paskui į orchidėją.

Už paskutinių durų augo milžiniškas medis, bet, anot gandų, ten turėjo būti lobių lobis – didžiulis žvaigždžių rutulys.

Vaikinas su mergina pamiršo, ką buvo girdėję apie kicunių rojų. Jie norėjo skirtingų dalykų ir nesutarė, pro kurias duris eiti. Taisyklė skelbė, kad grupė žmonių, pasiekusių duris, gali užeiti vidun ir paskui grįžti atgal. Bet mergaitė geidė karališkosios radžikos šakelės kaip įrodymo, kad jie atliko užduotį, o vaikinas troško Juodosios magijos vyno, kad įgytų jėgų keliauti namo. Nors ir kaip juodu ginčijosi, nieko nesutarė. Taigi galiausiai nusprendė pasukčiauti: vienu metu atidaryti abejas duris, įšokti, pasigriebti, ko nori, išlėkti ir dingti iš Sarginės, kol niekas nesučiupo.

Jiems jau ketinant tai daryti, balsas perspėjo: „Judu galite įžengti tik pro vienas duris, o paskui grįžkite, iš kur atėję.“

Bet jaunuoliai nusprendė nepaklusti tam balsui. Vaikinas išsyk žengė pro duris, vedančias prie Juodosios magijos vyno butelių, o mergina tą pat akimirką įėjo pro karališkosios radžikos duris. Bet kai juodu apsigręžė ieškodami kelio atgal, durų ar vartų nebebuvo nė ženklo. Vaikinas turėjo apsčiai gerti, bet amžiams liko šalti tamsoje, ir jam ant skruostų suledėjo ašaros. Mergina gavo žiūrėti į nuostabiąją gėlę, bet neturėjo nei valgyti, nei gerti, todėl išseko po plieskiančia geltona saule.

Bonė suvirpėjo – tai buvo skaitytojo, kuris gavo, ko tikėjosi, drebuliukas. Pasakojimas su moralu „nebūk godus“ priminė pasakas iš raudonos ir mėlynos pasakų knygučių – ji jų klausydavosi sėdėdama senelei ant kelių.

Bonė neapsakomai ilgėjosi Elenos ir Mereditės. Žinojo istoriją, bet neturėjo kam jos papasakoti.

12

– Stefanai. Stefanai!

Elena taip nervinosi, kad vos penkias minutes ištvėrė nenuėjusi į miegamąjį. Ji turėjo pasirodyti policininkams. Iš tiesų jie ieškojo Stefano, bet nerado ir, regis, jiems nė nedingtelėjo, kad galima grįžti ir pasislėpti jau apieškotame kambaryje.

Ji nesulaukė atsakymo iš Stefano, stipriai apsikabinusio Mereditę ir prispaudusio lūpas prie dviejų mažų paties prakirstų žaizdelių. Elenai teko juos abu papurtyti už pečių.

Staiga Stefanas atšlijo, bet nepaleido Mereditės, antraip ši būtų nuvirtusi. Jis skubiai nusilaižė nuo lūpų kraują. Bet šįkart Elenos dėmesys teko ne jam, o draugei – tai, kuriai ji leido šitai daryti.

Mereditės akys buvo užmerktos, aplink jas ryškėjo tamsūs, beveik slyvų spalvos ratilai. Lūpos prasiskyrusios, o tamsių plaukų debesis sudrėkęs nuo ašarų.

– Meredite. Mere... – Elenai tiesiog išsprūdo sena pravardė. Draugė niekaip neparodė ją girdinti, tad ji paklausė: – Stefanai, kas atsitiko?

– Prieš baigdamas gerti aš ją užmigdžiau. – Stefanas pakėlė Mereditę ir paguldė ant lovos.

– Bet kas atsitiko? Ko ji verkia – ir kas negerai tau pačiam? – Elena negalėjo nepastebėti, kad Stefano skruostai sveikai raustelėję, bet akys apniukusios.

– Kai ką mačiau... jos galvoje, – trumpai atsakė Stefanas ir stumtelėjo Eleną sau už nugaros. – Štai vienas iš svečių ateina. Lik čia.

Durys atsivėrė. Už jų stovėjo išraudęs, sunkiai šnopuojantis policininkas, be abejo, suklydęs ir sugrįžęs į tą patį kambarį, nuo kurio buvo pradėjęs apieškoti pirmą aukštą.

– Jie visi viename kambaryje – visi, išskyrus bėglį, – kalbėjo jis į didelį juodą mobilųjį telefoną. Policininkė kažką trumpai atsakė. Tada raudonveidis vyriškis kreipėsi į paauglius: – Dabar turėsiu apieškoti tave, – jis linktelėjo Stefanui, – o mano kolegė apieškos judvi. Jis kryptelėjo galvą į Mereditę. – Beje, kas jai atsitiko?

– Jūs to nesuprasit, – šaltai atkirto Stefanas.

Policininkas, regis, negalėjo patikėti savo ausimis. Bet staiga patikėjo ir žengė žingsnį prie Mereditės.

Stefanas suurzgė.

Stovinti jam už nugaros Elena krūptelėjo nuo to garso. Tai buvo žemas, laukinis urzgesys gyvūno, saugančio savo partnerį, gaują, teritoriją.

Staiga raudonveidis policininkas persigando ir išblyško. Elena spėjo jį žiūrint į burną, pilną aštresnių nei jo paties dantų, aptaškytų krauju.

Ji nėmaž nenorėjo, kad prasidėtų urzgimo varžybos.

Kai policininkas išlemeno savo porininkei:

– Mums visgi gali prireikti sidabrinių kulkų, – Elena kumštelėjo mylimajam, kuris skleidė garsą, juntamą visu kūnu ir panašų į didžiulio skritulinio pjūklo keliamą triukšmą, ir sušnabždėjo:

– Stefanai, paveik jį! Tuoj ateis kita, galbūt ji jau iškvietė pastiprinimą.

Jos paliestas jis liovėsi urzgęs. Stefanui atsigręžus, Elena išvydo, kaip keičiasi jo veidas, kaip laukinis dantis šiepiantis žvėris virsta žaliaakiu jos mylimuoju. Turbūt išgėrė daug Mereditės kraujo, pamanė Elena, ir jai dilgtelėjo pilve. Net pati nebesuvaikė savo jausmų.

Vis dėlto padariniai buvo nepaneigiami. Stefanas, atsigręžęs į policininką, šiurkščiai paliepė:

– Tu eisi į koridorių. Ten liksi ir netriukšmausi, kol aš leisiu pajudėti ar prabilti.

Tada neatsigręždamas pažiūrėti, ar policininkas pakluso, stipriau apkamšė Mereditę.

Bet Elena stebėjo policininką ir matė, kad tasai nė akimirkos nesudvejojo. Apsigręžė kaip pagal komandą ir nužygiavo į koridoriaus galą.

Tada ji galėjo niekieno nekliudoma apžiūrėti Mereditę. Draugės veidas atrodė įprastai, tik nenatūraliai išblyškęs ir su violetiniais ratilais po akimis.

– Meredite... – sušnabždėjo Elena.

Jokio atsakymo. Elena paskui Stefaną išėjo iš kambario.

Įėjusius į priemenę juos užklupo policininkė. Lipdama laiptais ir priešais save stumdama gležnąją ponią Flauers ji sušuko:

– Gult ant žemės! Visi! – Ji smarkiai stumtelėjo ponią Flauers į priekį. – Greičiau gulkitės!

Ponia Flauers suklupo ir vos nepargriuvo, bet Stefanas prišokęs ją sugavo ir atsigręžė į tą kitą moterį. Akimirką Elenai atrodė, kad vėl suurgs, bet jis net įsitempęs nuo tvardymosi įsakė:

– Prisidėk prie savo kolegos. Be mano leidimo negali nei judėti, nei šnekėti.

Jis pasodino sukrėstą ponią Flauers ant kėdės kairėje priemenės pusėje.

– Ar ši... žmonių moteris... jus nuskriaudė?

– Ne, ne. Tik išdangink juos iš mano namų, brangusis Stefanai, ir aš būsiu didžiai dėkinga, – atsakė ponia Flauers.

– Pasakyta – padaryta, – švelniai pažadėjo Stefanas. – Atleiskit, kad pridarėm jums tiek rūpesčių – jūsų pačios namuose. – Jis pervėrė abu policininkus žvilgsniu. – Dinkit ir nebegrįžkit. Apieškojot namus, bet neradot nė vieno jums reikiamo žmogaus. Įsitikinot, kad tolesnės paieškos neduos naudos. Manot, kad daugiau gero padarytumėte malšindami... kaip ten jį? Ak, taip, sąmyšį Fels Čerčo miestelyje. Jūs čia niekada nebegrįšite. Dabar sėskit į mašiną ir važiuokit.

Elena pajuto, kaip ant sprando pašiurpo plaukeliai. Stefano žodžiuose glūdėjo Galia.

Ir kaip visada buvo malonu matyti, kaip žiaurūs ar pikti žmonės veikiami vampyro įtaigos tampa romūs. Aniedu dar dešimt sekundžių pastovėjo sustingę, paskui ėmė ir išėjo pro duris.

Elena klausėsi nuvažiuojančio policijos automobilio burzgimo užlieta tokio stipraus palengvėjimo, kad vos nesusmuko. Stefanas ją prilaikė, ir Elena jį stipriai apglėbė. Juto besidaužant savo širdį ir krūtinėje, ir pirštų galuose.

„Viskas sutvarkyta“, – mintimis pasakė jai Stefanas, ir staiga Elena pajuto kai ką daugiau – pasididžiavimą. Jis prisiėmė atsakomybę ir išvijo policininkus.

„Ačiū, – padėkojo ji ir netrukus pridūrė: – Gal verčiau ištraukim Metą iš rūsio.“

Metas jautėsi nelaimingas.

– Ačiū, kad mane paslėpėt – bet ar žinot, kaip ilgai čia tupėjau? – jiems užlipus į viršų, jis griežtai paklausė Elenos. – Be jokios šviesos, išskyrus tą, kuri buvo žvaigždžių rutulyje. Ir be jokio garso – čia, apačioje, ničnieko negirdėjau. O kas gi tai? – Jis kilstelėjo ilgą, sunkią medinę lazdą spygliuotais keistų pavidalų galais.

Staiga Eleną apėmė siaubas.

– Tikiuosi, nesusibadei?

Ji sugriebė Metą už rankų, ilgoji lazda nukrito ant žemės. Bet Metas, regis, niekur nebuvo įsidūręs.

– Aš ne toks kvailas, kad griebčiau ją už galų, – tarė jis.

– O Mereditė kažkodėl griebė, – susimąstė Elena. – Jos delnai buvo žaizdoti. Aš net nežinau, kas tai per daiktas.

– Aš žinau, – tyliai įsiterpė Stefanas. Pakėlė lazdą. – Bet, tiesą sakant, tai Mereditės paslaptis. Noriu pasakyti, jos nuosavybė, – skubiai pasitaisė, mat po žodžio „paslaptis“ visų akys susmigo į jį.

– Na, aš neaklas, – be užuolankų, kaip buvo įpratęs, išrėžė Metas ir nusibraukęs plaukus nuo kaktos atidžiau apžiūrėjo daiktą. Paskui pakėlė į Eleną mėlynas akis. – Užuodžiu, kuo ji kvepia – verbenomis. Ir matau, į ką ji panaši su visais tais sidabriniais ir geležiniais spygliais smailuose galuose – į didžiulį ginklą, skirtą naikinti visokioms šlykščioms pabaisoms, vaikštančioms šia žeme.

– Ir vampyrams, – skubiai pridūrė Elena. Matė, kad Stefanas prastai nusiteikęs, ir tikrai nenorėjo, kad Metas, vis dar neabejotinai jai rūpintis, atsidurtų ant žemės perskelta kaukole. – Ir netgi žmonėms – man atrodo, tie didesni spygliai skirti nuodams suleisti.

– Nuodams? – Metas skubiai apsižiūrėjo delnus.

– Tu sveikas, – tarė Elena. – Aš tave patikrinau, be to, tai būtų itin greitai veikiantys nuodai.

– Taip, ginklas skirtas priešininkui iš kovos kuo greičiau pašalinti, – tarė Stefanas. – Taigi jei dar esi gyvas, veikiausiai toks ir liksi. O šitas šlykštus pabaisa dabar norėtų eiti miegoti.

Jis pasuko į palėpę. Tikriausiai išgirdo Eleną nevalingai atsidūstant, nes atsigręžė, ir ji pamatė, kad jis gailisi. Stefano akys atrodė kaip tamsūs smaragdai, liūdnos, bet liepsnojančios neišnaudota Galia.

Turbūt pratęsim pokalbį rytoj, pamanė Elena ir pajuto kūnu perbėgant malonų virpuliuką. Spustelėjo Stefanui ranką, ir jis atsakė spustelėjimu. Ji juto, kas sukasi jo galvoje: abudu buvo ganėtinai arti vienas kito, tad jis aiškiai siuntė savo norus mintimis – ir taip pat nekantravo lipti viršun.

Bet Metas, nenuleisdamas akių nuo pavojingosios spygliuotos lazdos, pasidomėjo:

– Mereditė kaip nors su ja susijusi?

– Man apskritai nevalia apie tai prasitarti, – atsakė Stefanas. – Tad jei nori sužinoti daugiau, verčiau pasiklausk jos pačios. Rytoj.

– Gerai, – regis, pagaliau supratęs, ištarė Metas.

Elenos mintys siekė toliau. Toks ginklas gali būti skirtas tik įvairiausiems žeme vaikštantiems siaubūnams žudyti. O Mereditė... Ji liekna ir sportiška kaip balerina, turinti juodąjį diržą... Ak! Tie būreliai! Mereditė iš jų vis pasprukdavo, jei mergaitės darydavo ką nors svarbaus, nors paprastai visur suspėdavo.

Niekas aplink neturėjo klavesino, ir vargu ar galėjai tikėtis, kad mergaitė jį nešiosis su savimi. Be to, Mereditė sakėsi nemėgstanti groti, todėl draugės ją atleisdavo nuo klavesino pamokų. Ją nuolat gaubė tokios paslaptys.

O jojimo pamokos? Elena neabejojo, kad ji tikrai kartais jas lankydavo. Mereditei reikėjo gebėti greitai pasprukti raitomis ant ko pakliuvo.

Bet jei ji nesimokė muzikos, nelankė piešimo ir neketino vaidinti Holivudo vesterne, tai ką veikdavo?

Treniravosi, spėjo Elena. Netoliese buvo daug treniruočių salių, ir jei Mereditė treniravosi nuo tada, kai vampyras užpuolė jos senelį, turėjo tapti velnioniškai stipri. Kai kaudavomės su kraupiomis pabaisomis, aplink šmėkščiodavo, bet niekada nepasirodydavo pilkšvas šešėlis. Turbūt taip buvo nugalėta daug piktų būtybių.

Teliko neatsakyta į klausimą, kodėl Mereditė jiems neparodė kuolo šlykščioms pabaisoms pribaigti ir iki šiol juo nepasinaudojo kovodama, pavyzdžiui, su Klausu. Elena to nežinojo, bet galės pasiteirauti pačios Mereditės. Rytoj, kai ši atsibus. Tikėjosi, kad atsakymas bus paprastas.

Būdama gerai išauklėta mergina, Elena pasistengė nuslopinti žiovulį. „Stefanai, – kreipėsi ji. – Galėtum nusivesti mane į savo kambarį? Tik nenešk.“

– Manau, šįryt mes visi patyrėm užtektinai streso, – maloniu balsu pasakė jis. – Ponia Flauers, Mereditė yra pirmo aukšto miegamajame – tikriausiai ilgai miegos. Metai...

– Žinau, žinau. Nebeprisimenu tvarkaraščio, bet šįryt galėtų būti ir mano eilė. – Metas padavė Stefanui ranką.

Stefanas, regis, nustebo. „Brangusis, kraujo tau nebus per daug“, – rimtai ir atvirai mintimis jam tarė Elena.

– Mudvi su ponia Flauers pabūsim virtuvėje, – balsiai pridūrė ji.

Joms išėjus, ponia Flauers paprašė:

– Nepamiršk padėkoti Stefanui, kad apgynė mano pensioną.

– Jis taip padarė, nes čia mūsų namai, – tarė Elena ir grįžo į koridorių, kur Stefanas dėkojo raustančiam Metui.

Paskui ponia Flauers pasišaukė Metą į virtuvę, o Elena pasijuto sučiupta tvirtų, miklių rankų. Juodu kopė vis sparčiau, ir mediniai laiptai prieštaraudami tyliai girgždėjo ir dejavo. Galop abudu atsidūrė Stefano kambaryje, o Elena – Stefano glėbyje.

Nėra geresnės vietos už šią, nenorėčiau būti niekur kitur, pamanė Elena, tada pakėlė veidą, Stefanas pasilenkė, ir juodu pradėjo ilgai, iš lėto bučiuotis. Elenai ėmė linkti keliai, ji įsikibo į Stefaną; šis jau laikė ją rankomis, galinčiomis suaižyti granitą, bet dabar spaudžiančiomis tik taip, kad jai būtų malonu.

13

Elena ramiai miegojo susikibusi rankomis su Stefanu ir žinojo sapnuojanti nepaprastą sapną. Ne, tai buvo ne sapnas – ji išėjo iš savo kūno, bet ne taip, kaip anksčiau, kai lankydavo Stefaną vienutėje. Dabar Elena taip greitai lėkė oru, kad gerai nė neįžiūrėjo, kas apačioje.

Apsidairiusi nustebo – šalia savęs išvydo kitą žmogų.

„Bone!“ – šūktelėjo ji, tiksliau, pamėgino šūktelėti.

Žinoma, garsas nepasklido. Bonė atrodė kaip permatomas savo pačios variantas. Lyg kažkas būtų ją sukūręs iš pūsto stiklo, tik mažumėlę paspalvinęs plaukus ir akis.

Elena pabandė susišnekėti mintimis. „Bone!“

„Elena! Ak, kaip pasiilgau tavęs ir Mereditės! Aš čia įstrigau skylėje...“

„Skylėje?“ – Elena savo minčių balse išgirdo siaubo gaidelę. Bonė susiraukė.

„Ne iš tikrųjų skylėje. Kambaryje. Man rodos, užeigoje, bet aš čia užrakinta, maitinama tik du kartus per dieną ir tik kartą vedama į tualetą...“

„Dievulėliau! Kaip tu ten papuolei?“

„Na... – Bonė sudvejojo. – Tikriausiai aš pati kalta.“

„Nesvarbu! Kiek laiko ten tūnai?“

„Hm, antra diena. Man taip atrodo.“

Stojo tyla. Tada Elena tarė: „Na, pora dienų netikusioje vietoje gali atrodyti kaip amžinybė.“

Bonė pabandė paaiškinti geriau. „Man čia tiesiog nuobodu, jaučiuosi vieniša. Labai pasiilgau jūsų su Meredite!“ – pakartojo ji.

„Ir aš galvoju apie judvi su Meredite“, – pasakė Elena.

„Bet Mereditė gi ten, su tavim, ką? O Dieve, ji juk neįkrito?“ – berte bėrė Bonė.

„Ne, ne! Neįkrito.“ – Elena neapsisprendė, pasakoti Bonei apie Mereditę ar ne. Gal ne dabar, pamanė sau.

Nematė, prie ko lekia, tik juto, kad greitis mažėja. „Matai ką nors?“

„O taip, apačioje, po mumis! Ten mašina! Gal leidžiamės?“

„Žinoma. Galėtume susikibti?“

Paaiškėjo, kad tai neįmanoma, bet pamėginusios jos vis dėlto priartėjo viena prie kitos ir netrukus įsmuko pro nedidelio automobilio stogą.

„Ei! Juk tai Alarikas!“ – sušuko Bonė.

Alarikas Zalcmanas buvo pareiškęs ketinimą susižadėti su Meredite. Dabar jam ėjo maždaug dvidešimt ketvirti; šio parapsichologijos doktoranto, studijuojančio Djuko universitete, smėlio spalvos plaukai ir šviesiai rudos akys atrodė nepasikeitę nuo tada, kai Elena jį matė prieš dešimt mėnesių.

„Mes šimtą metų bandom jį surasti“, – tarė Bonė.

„Žinau. Galbūt tokiu būdu užmegsim su juo ryšį.“

„Kur jis dabar turėtų būti?“

„Kažkokioje keistoje Japonijos vietovėje. Užmiršau, kaip ji vadinasi, bet pasižiūrėk į žemėlapį ant keleivio sėdynės.“

Jiedvi su Bone susiliejo, pamėkliški pavidalai perėjo vienas per kitą.

Unmei no Šima: Pražūties sala, buvo užrašyta virš salos kontūrų. Žemėlapį ženklino didelis raudonas kryžius, o užrašas prie jo skelbė: Nubaustųjų mergelių laukas.

„Kas? – pasipiktino Bonė. – Ką tai reiškia?“

„Nenuvokiu. Bet pažvelk, šis rūkas tikras. Be to, lyja. O kelias siaubingas.“

Bonė movė laukan. „Oho, kaip keista. Lietus krenta kiaurai per mane. Ir man čia net nepanašu į kelią.“

Elena tarė: „Grįžk ir pažvelk štai čia. Saloje nėra daugiau miestų. Žemėlapyje užrašytas tik vardas: daktarė Selija Konor, teismo patologė.“

„Kas yra teismo patologė?“

„Manau, – atsakė Elena, – teismo patologai tiria žmogžudystes ir panašius dalykus. Iškasa numirėlius, kad patikrintų, nuo ko šie mirė.“

Bonė nusipurtė. „Man tai turbūt nelabai patiktų.“

„Man irgi. Bet pažvelk laukan. Ko gero, kadaise čia stovėjo kaimas.“

Iš kaimo beveik nieko nebuvo likę, tik keli pūvantys medinių namų griuvėsiai ir apirę, pajuodę mediniai statiniai. Priešais stūksojo didžiulis pastatas, dengtas ryškiai geltonu brezentu.

Automobiliui privažiavus prie pastato, Alarikas sustojo, pasigriebė žemėlapį, lagaminėlį ir per lietų bei purvą nudūmė į pastogę. Elena su Bone nusekė įkandin.

Prie įėjimo jį pasitiko labai jauna moteris trumpais tamsiais, blizgančiais plaukais, gaubiančiais elfišką veidelį. Ji buvo smulkutė, žemesnė net už Eleną. Akys spindėjo iš jaudulio, o Holivudo aktorės šypsena atskleidė baltus, lygius dantis.

– Daktarė Konor? – regis, susižavėjęs paklausė Alarikas.

„Mereditei tai nepatiktų“, – burbtelėjo Bonė.

– Tiesiog Selija, – spausdama jam ranką atsakė moteris. – Kaip suprantu, jūs Alarikas Zalcmanas.

– Tiesiog Alarikas, Selija.

„Mereditei tai išties nepatiktų“, – pritarė Elena.

– Taigi jūs – vaiduoklių tyrinėtojas, – apačioje šnekėjo Selija. – Mums jūsų reikia. Šioje vietoje vaidenasi – ar bent anksčiau vaidendavosi. Dabar nežinau.

– Įdomu, įdomu.

– Veikiau liūdna ir šiurpu. Liūdna, keista ir šiurpu. Atkasiau įvairiausių griuvėsių, ypač ieškojau tokių, kur galėjo būti vykdomas genocidas. Ir pasakysiu jums: ši sala nepanaši nė į vieną mano matytą vietą, – dėstė Selija.

Alarikas jau traukė iš lagamino daiktus: storą popierių šūsnį, filmavimo kamerą ir delninį kompiuterį. Įjungė kamerą, pasižiūrėjo pro vaizdo ieškiklį, parėmė ją kažkokiais popieriais. Ieškiklyje suradęs Seliją, pasigriebė kompiuterį.

Ją tai pralinksmino.

– Informaciją renkate iškart keliais būdais?

Alarikas pabilsnojo sau per galvą ir liūdnai ją palingavo.

– Stengiuosi kaip įmanydamas. Neuronai nyksta. – Jis apsidairė. – Jūs čia, tikiuosi, ne viena?

– Yra tik sargas ir vaikinas, parplukdysiantis mane į Hokaidą. Ekspedicija prasidėjo kaip įprastai, mūsiškių buvo keturiolika. Bet visi vienas po kito žuvo arba išvyko. Aš net negaliu perlaidoti mėginių – mūsų iškastų merginų.

– O tie jūsų ekspedicijos dalyviai, išvykę arba mirę...

– Na, iš pradžių žmonės žuvo. Paskui dėl to ir dėl kitų klaikių priežasčių kiti išvyko. Gelbėjosi nuo mirties.

Alarikas suraukė antakius.

– Kas mirė pirmas?

– Iš mūsų ekspedicijos? Ronaldas Argilis, puodininkystės žinovas. Jis tyrinėjo du surastus ąsočius – na, tą istoriją paliksiu ateičiai. Nukrito nuo kopėčių ir nusisuko sprandą.

Alariko antakiai pakilo.

– Ir tai klaiku?

– Nukristi tokiam vyrui, išdirbusiam beveik dvidešimt metų, – taip.

– Dvidešimt metų? Gal patyrė širdies priepuolį – ir šlumšt nuo kopėčių? – Alarikas mostelėjo ranka.

– Ko gero, taip ir buvo. Galbūt jūs mums išaiškinsit visas paslaptėles.

Jauna moteris trumpais plaukais, su duobutėmis skruostuose atrodė kaip kokia padauža. Buvo panašiai ir apsirengusi: Levi’s džinsai, mėlyni ir balti marškiniai atraitotomis rankovėmis, balta palaidinė.

Alarikas krūptelėjo lyg pasijutęs kaltas, kad spokso. Bonė su Elena susižvalgė jam virš galvos.

– Bet kas atsitiko anksčiau saloje gyvenusiems žmonėms? Tiems, kurie pastatė namus?

– Na, visų pirma jų buvo ne tiek jau daug. Spėju, kad ši vietovė vadinama Pražūties sala dėl negandos, kurią ir tyrė mano komanda. Kiek išsiaiškinau, čia vyko lyg ir pilietinis karas. Tarp vaikų ir suaugusiųjų.

Šįkart Bonė ir Elena žvilgtelėjo viena į kitą išpūtusios akis. „Visai kaip namie...“ – buvo besakanti Bonė, bet Elena ją nutildė: „Ššš, klausykis.“

– Pilietinis karas tarp vaikų ir tėvų? – lėtai pakartojo Alarikas. – Tai jau klaiku.

– Nustačiau atmetimo būdu. Matai, man patinka kapai: statiniai ar paprasčiausios duobės. Ir štai paaiškėja, kad gyventojai visai nebuvo užpulti. Jie nemirė badu ar dėl sausros – svirnuose tebebuvo apsčiai grūdų. Neradau ir jokių ligų požymių. Pamažu įsitikinau, kad jie išžudė vieni kitus – tėvai vaikus, vaikai tėvus.

– Bet kaip tu tai išsiaiškinai?

– Matai tą keturkampę aikštę kaimo pakrašty? – Selija parodė vietą didesniame nei Alariko žemėlapyje. – Mes ją vadiname Nubaustųjų mergelių lauku. Tik ten radome tikrus kapus, vadinasi, žmonės buvo laidojami tik karo pradžioje. Vėliau nebebuvo laiko gaminti karstus – arba tai niekam neberūpėjo. Kol kas iškasėme dvidešimt du moteriškos lyties vaikus – vyriausiai merginai buvo gal dvidešimt.

– Dvidešimt dvi mergaites? Tik mergaites?

– Šioje vietoje tik jas. Berniukai palaidoti vėliau, kai niekas nebegamino karstų. Jų kūnai išsilaikė prasčiau, nes namai sudegė arba sugriuvo, tad lavonus veikė oras. Mergaitės buvo palaidotos rūpestingai, kartais prašmatniai, bet žymės ant kūno byloja, kad prieš mirtį joms buvo skirtos žiaurios fizinės bausmės. Ir dar... jų širdys buvo pervertos kuolais.

Bonė delnais užsidengė akis, lyg siekdama apsisaugoti nuo šiurpių vaizdų. Elena niūriai žvelgė į Alariką ir Seliją.

Alarikas sunkiai rijo seiles.

– Jos buvo persmeigtos? – sumišęs paklausė jis.

– Taip. Jau žinau, ką manai. Bet Japonijoje netikima vampyrais. Turbūt artimiausias atitikmuo būtų kicunės – lapės.

Dabar Elena su Bone pakibo tiesiai virš žemėlapio.

– Ar kicunės geria kraują?

– Ne. Pasak legendų, jie tikri sukčiai. Apsėda merginas ir moteris, o vyrus verčia susinaikinti, pavyzdžiui, paklaidina pelkėse ir panašiai. Bet čia – čia gali skaityti istoriją kaip iš knygos.

– Tu ir pasakoji kaip iš knygos. Tik savo malonumui tokios neskaityčiau, – tarė Alarikas, ir juodu abu nelinksmai šyptelėjo.

– Na, jei grįžtume prie knygos... Atrodo, kad liga galiausiai apėmė visus kaimo vaikus. Vyko mirtini mūšiai. Tėvai kažkodėl net nespėjo susėsti į žvejų valtis ir pabėgti iš salos.

„Elena...“

„Žinau. Fels Čerčas bent jau ne saloje.“

– Ir dar kai ką radome kaimo šventykloje. Galiu tau parodyti – dėl to ir žuvo Ronaldas Argilis.

Alarikas su Selija atsistojo ir nuėjo į pastato gilumą. Moteris stabtelėjo prie dviejų didelių urnų ant pakylų ir keisto, kraupaus daikto tarp jų. Jis buvo panašus į vėjų išbalintą suknelę, tik pro skyles medžiagoje kyšojo kaulai. Visų šiurpiausiai atrodė pabalęs, be mėsos kaulas, kyšantis iš vienos urnos.

– Prie jų dirbo Ronaldas, kol prasidėjo lietūs, – paaiškino Selija. – Veikiausiai tai buvo paskutiniai vietos gyventojai – jie nusižudė.

– Iš kur tai gali žinoti?

– Pamėginsiu atpasakoti Ronaldo užrašus. Ant šių šventikių kūnų nematyti jokių kitų sužalojimų, išskyrus tuos, nuo kurių jos mirė. Šventykla buvo akmeninė – kadaise. Atvykę teradome grindis, akmeniniai laiptai buvo išgriuvę. Todėl Ronaldui ir prireikė kopėčių. Toliau prasideda techniniai dalykai, bet Ronaldas Argilis buvo puikus teismo patologas, ir aš tikiu jo istorijos aiškinimu.

– Ką gi jis teigė?.. – Alarikas filmavo ąsočius ir kaulus.

– Kažkas – nežinia, kas – pramušė kiekvieną ąsotį. Tai buvo prieš prasidedant sąmyšiui. Kaimiečių įrašuose tai vadinama vandalizmu, vaikų išdaiga. Bet vėliau skylės buvo užtaisytos, ąsočiai užlipdyti, paliktos tik nedidelės kiaurymės – pro jas šventikės iškišo rankas iki riešų.

Selija nepaprastai atsargiai nukėlė ąsočio, iš kurio nekyšojo griaučiai, dangtį – pasirodė kiti pailgi, šiek tiek mažiau išblukę kaulai su draiskanomis, matyt, buvusiais drabužiais. Ąsotyje gulėjo ir smulkūs pirštų kauliukai.

– Ronaldas manė, kad ši vargšelė mirė dirbdama paskutinį beviltišką darbą. Kaimo gyventojų akimis tai atrodė tikslinga. Ji persipjovė riešus – geriau išsilaikiusioje rankoje matyti susiraičiusi sausgyslė – ir visą kraują išleido į urną. Urnose ant dugno radome daug sudžiūvusio kraujo. Ji mėgino kažką įvilioti – arba kažką parvilioti – ir žuvo, o molis, kuriuo, matyt, tikėjosi paskutinę akimirką užlipdyti kiaurymę, neleido kaulams išbyrėti iš ąsočio.

– Oi! – Alarikas delnu persibraukė kaktą ir tuo pat metu sudrebėjo.

„Fotografuok!“ – pasitelkusi visą valią mintimis jam paliepė Elena. Matė, kad Bonė užsimerkusi, sugniaužusi kumščius, daro tą patį.

Tarsi paklusdamas jų įsakymui Alarikas fotografavo kiek galėdamas daugiau.

Galiausiai baigė. Bet Elena žinojo, kad niekieno iš išorės neskatinamas jis tikrai neišsiųs nuotraukų į Fels Čerčą, kol pats ten nenuvyks – ir nė Mereditė nežino, kada tai įvyks.

„Tai ką darysim?“ – susikrimtusi paklausė Bonė.

„Na... kai Stefanas kalėjo, mano ašaros buvo tikros.“

„Nori, kad paverktume ant jo?“

„Ne, – nekantriai atsakė Elena. – Bet mes atrodome kaip vaiduoklės, taigi atitinkamai ir elkimės. Pamėginkim pūstelėti jam į sprandą.“

Bonė taip ir padarė. Merginos matė, kaip Alarikas suvirpėjo, apsidairė, tvirčiau susisiautė striukę.

– O kaip žuvo kiti ekspedicijos dalyviai? – susigūžęs ir iš pažiūros be tikslo dairydamasis paklausė jis.

Selija ėmė pasakoti, bet nei Elena, nei Bonė nesiklausė. Bonė vis pūsčiojo į Alariką iš visų pusių ir varė prie vienintelio nesudužusio lango. Elena rašė pirštu ant patamsėjusio šalto stiklo. Pamačiusi, kad Alarikas žiūri į tą pusę, ji papūtė į sakinį: „Siųsk visas ąsočių nuotr. Mereditei!“ Kaskart, Alarikui priėjus prie lango, ji kvėptelėdavo į užrašą ir jį atnaujindavo.

Galiausiai jis pastebėjo.

Atšoko gerą pusmetrį atgal. Tada lėtai prislinko prie lango. Elena vėl išryškino užrašą. Šįkart Alarikas, užuot atšokęs, ranka persibraukė akis ir atsargiai jį apžiūrėjo.

– Ei, pone vaiduoklių gaudytojau, – šūktelėjo Selija. – Ar viskas gerai?

– Nežinau, – prisipažino Alarikas. Vėl užsidengė akis, bet Selija artinosi prie jo, o Elena nebekvėpavo į langą. – Man pasirodė, kad mačiau... žinutę, liepiančią siųsti šių ąsočių nuotraukas Mereditei.

Selija kilstelėjo antakį.

– Kas ta Mereditė?

– Hm... Ji... ji mano buvusi mokinė. Manau, jai tai būtų įdomu.

Alarikas pažvelgė į kamerą.

– Kaulai ir urnos?

– Na, kiek girdėjau, tu jais susidomėjai labai jauna.

– Tai jau taip. Man patikdavo stebėti, kaip ỹra nugaišęs paukštelis, arba ieškoti kaulų ir aiškintis, kokio jie gyvūno. – Selijos skruostuose vėl išryškėjo duobutės. – Nuo šešerių metų. Bet aš nebuvau panaši į daugumą mergaičių.

– Mereditė irgi, – pasakė Alarikas.

Dabar Elena ir Bonė rimtai pasižiūrėjo viena į kitą. Alarikas davė suprasti, kad Mereditė ypatinga, bet tiesiai to nepasakė ir neužsiminė apie savo sužadėtuvių pažadą.

Selija priėjo arčiau.

– Nusiųsi jai tas nuotraukas?

Alarikas nusijuokė.

– Na, čia tvyro tokia nuotaika... net nežinau. Gal man viskas tik pasivaideno.

Priėjusi Selija vėl nusigręžė, ir Elena dar kartą kvėptelėjo į laiškelį. Alarikas pasiduodamas iškėlė rankas.

– Nemanau, kad Pražūties saloje veikia palydovinis ryšys, – bejėgiškai ištarė jis.

– Ne, – patvirtino Selija. – Bet rytoj grįš keltas, ir tu galėsi išsiųsti nuotraukas – jei tikrai ketini tai daryti.

– Verčiau išsiųsiu, – tarė Alarikas.

Elena su Bone iš abiejų pusių varstė jį žvilgsniais.

O tada Elenos akys ėmė merktis. „Ak, Bone, atleisk. Norėčiau su tavim pasišnekėti, įsitikinti, kad tau viskas gerai. Bet aš baigiu... nebegaliu...“

Jai pavyko praplėšti vokus. Bonė gulėjo susirietusi kaip kūdikis ir beveik miegojo.

„Atsargiai“, – sušnabždėjo Elena pati gerai nežinodama, kam šnabžda. Sklęsdama tolyn matė Seliją, matė, kaip Alarikas šnekasi su šia žavia, daug pasiekusia, gal vos metais už jį vyresne moterimi. Be kitų jausmų, aiškiai pajuto baimę dėl Mereditės.

14

Kitą rytą Elena atkreipė dėmesį, kad Mereditė vis dar išblyškusi ir nusilpusi, vengianti Stefano akių, kai šis netyčia žvilgteli į ją. Padėtis buvo nepaprasta, ir po pusryčių suplovusi indus Elena svetainėje sušaukė susirinkimą. Kartu su Stefanu ji išklojo Mereditei, ko ši nematė, lankantis policininkams. Elenai porinant, kaip Stefanas juos išmetė lyg valkataujančius šunis, Mereditė silpnai šyptelėjo.

Paskui Elena papasakojo, ką matė išėjusi iš savo kūno. Tai leido daryti bent vieną išvadą: kad Bonė gyva ir kad jai gana neblogai sekasi. Poniai Flauers tai pasakius, Mereditė prikando lūpą, nes jai kilo noras pačiai keliauti į Tamsos Matmenį ir parsitempti Bonę.

Kita vertus, Mereditė troško likti čia ir laukti Alariko nuotraukų. Jei tai išgelbėtų Fels Čerčą...

Nė vienam jų nekilo abejonių dėl to, kas įvyko Pražūties saloje. Tas pat dėjosi čia, kitame pasaulio krašte. Pora Fels Čerčo tėvų jau atidavė savo atžalas Virdžinijos departamento Vaikų apsaugos tarnybai. Tėvai baudė vaikus, vaikai keršijo. Kiek truks, kol Šiničis su Misao visus vaikus pavers mirtinais ginklais – arba jau paverstus paleis į darbą? Kiek truks, kol koks nors isterijos apimtas tėvas nužudys savo sūnų arba dukrą?

Svetainėje susėdęs būrelis aptarė planus ir veikimo būdus. Galiausiai nusprendė pagaminti lygiai tokius pat ąsočius, kaip Elenos ir Bonės matytieji, ir meldėsi, kad pavyktų atkurti užrašus. Jie neabejojo, kad tuose ąsočiuose nuo pasaulio buvo uždaryti Šiničis su Misao.

Taigi dvyniai lapės kadaise tilpo į tą ankštoką erdvę. Bet kaip Elenos būreliui juos vėl ten įvilioti?

Galia, nusprendė jie. Tokiu jos kiekiu, kad kicunės neatsispirtų. Todėl šventikės ir mėgino juos privilioti savo krauju. Taigi... jiems reikės viso žvaigždžių rutulio skysčio... arba neapsakomai galingo vampyro kraujo. Dar geriau – dviejų vampyrų. Arba trijų.

Visi rimtai susimąstė. Jie nenutuokė, kiek kraujo reikės – bet Elena būgštavo, kad daugiau, nei jie gali prarasti. Tiek, kiek jo davė šventikės, buvo negana.

Stojo tyla, kurią galėjo nutraukti tik Mereditė.

– Neabejoju, kad jus visus stebina šitas daiktas, – pasakė ji ir, kaip Elenai atrodė, tiesiog iš oro ištraukė lazdą.

Kaip jai tai pavyksta, spėliojo Elena. Ką tik Mereditė neturėjo nieko, o po akimirksnio jos rankoje jau buvo lazda.

Ryškioje saulės šviesoje visus pakerėjo grakštus ginklo grožis.

– Kad ir kas tai pagamino, – tarė Metas, – jo vaizduotė buvo liguista.

– Ją padarė vienas mano protėvių, – atsakė Mereditė. – Ir aš dėl to nesiginčyčiau.

– Noriu kai ko paklausti, – įsiterpė Elena. – Jei būtum turėjusi ją nuo tada, kai pradėjai treniruotis; jei būtum augusi kitokioje aplinkoje, ar būtum mėginusi nužudyti Stefaną? Ar būtum mėginusi nužudyti mane, kai pavirtau vampyre?

– Būčiau laiminga, jei žinočiau atsakymą. – Pilkos Mereditės akys buvo sklidinos skausmo. – Bet nežinau. Sapnuoju apie tai košmarus. Bet kaip galiu pasakyti, ką būčiau dariusi, jei būčiau buvusi kitas žmogus?

– Klausiu ne to. Klausiu tavęs tokios, kokia esi, jei būtum treniravusis...

– Treniruotės – tai smegenų plovimas, – šiurkščiai atrėžė Mereditė. Jos santūrumo kaukė, rodos, ėmė aižėti.

– Gerai, užmirškim tai. Ar būtum mėginusi nužudyti Stefaną, turėdama šį daiktą?

– Čia kovinė lazda. O mes – tokie žmonės, kaip mano šeima, išskyrus tėvus, kurie pasitraukė, – vadinamės medžioklių žudikais.

Aplink stalą pasigirdo aikčiojimai. Ponia Flauers iš arbatinuko, stovinčio ant trikojo, įpylė Mereditei žolelių arbatos.

– Medžioklių žudikai, – su tam tikru pasimėgavimu pakartojo Metas. Nebuvo sunku atspėti, apie ką jis mąsto.

– Mus galima vadinti vienaip ar kitaip, – kalbėjo Mereditė. – Girdėjau, kad vakaruose jie vadinami medžioklių skerdikais. Bet čia mes laikomės tradicijų.

Elena staiga pasijuto lyg maža pasiklydusi mergaitė. Visa tai šneka Mereditė, jos vyresnėlė sesuo Mereditė. Dabar Elena veik maldaujamai pasakė:

– Bet tu net neįskundei Stefano.

– Ne, neįskundžiau. Ir nemanau, kad būčiau turėjusi drąsos ką nors nužudyti – nebent man būtų išplautos smegenys. Aš žinojau, kad Stefanas tave myli. Žinojau, kad jis nieku gyvu nepaverstų tavęs vampyre. Bėda ta, kad stokojau žinių apie Deimoną. Nenutuokiau, kad tu taip kvailioji. Nemanau, kad kas nors tai nujautė. – Mereditės balsas irgi skambėjo sielvartingai.

– Tik aš viena, – rausdama ir kreivai šypsodamasi tarė Elena. – Meredite, nenusimink. Viskas išsisprendė savaime.

– Turi palikti savo šeimą ir savo miestelį, nes visi mano, jog esi negyva, ir sakai, kad viskas išsisprendė?

– Taip, – karštai patvirtino Elena, – juk galėsiu būti su Stefanu.

Ji kiek įmanydama stengėsi negalvoti apie Deimoną.

Mereditė pažiūrėjo į ją tuščiomis akimis, tada rankomis užsidengė veidą.

– Ar nori pati jiems tai pasakyti, ar verčiau papasakosiu aš? – įkvėpusi oro, žiūrėdama į Stefaną paklausė ji.

Šis apstulbo.

– Tai tu prisimeni?

– Ko gero, tiek pat, kiek perskaitei mano galvoje. Nuotrupas ir atkarpas. Tai, ko nenoriu prisiminti.

– Gerai.

Stefanui, regis, palengvėjo, ir Eleną apėmė baimė. Stefanas su Meredite turi paslaptį?

– Mes visi žinome, kad Klausas mažiausiai du kartus lankėsi Fels Čerče. Mes žinom, kad jis buvo... baisiai piktas ir antrąkart lankydamasis ketino įvykdyti serijines žmogžudystes. Spėjo nužudyti Sju Karson ir Vikę Benet.

Elena tyliai įsiterpė:

– Bent jau padėjo Taileriui Smolvudui nužudyti Sju, kad Taileris būtų įšventintas į vilkolakius. Paskui Karolina nuo jo pastojo.

Metui kai kas toptelėjo, jis atsikrenkštė.

– Hm... ar Karolina irgi turėtų ką nors nužudyti, kad virstų vilkolake?

– Nemanau, – atsakė Elena. – Stefanas sako, kad užtenka atsivesti vilkolakiukų. Bet kokiu atveju praliejamas kraujas. Susilaukusi dvynių Karolina taps tikra vilkolake, bet, ko gero, dar anksčiau ims nenorom keistis. Teisingai?

Stefanas linktelėjo.

– Taip. Bet grįžkime prie Klauso: ko jis čia lankėsi pirmą kartą? Užpuolė – bet nenužudė – pagyvenusį vyrą, tikrą medžioklių žudiką.

– Mano senelį, – sušnabždėjo Mereditė.

– Ir turbūt taip sujaukė jam protą, kad tasai pamėgino nužudyti žmoną ir trejų metukų anūkę. Kas čia nedera?

Dabar Eleną išties apėmė baimė. Ji nebenorėjo nieko išgirsti. Burnoje pajuto tulžies skonį ir apsidžiaugė pusryčiams suvalgiusi tik skrebutį. Jei būtų kuo rūpintis, pavyzdžiui, Bone, ji jaustųsi geriau.

– Pasiduodu. Tai kas nedera? – iškart paklausė Metas.

Mereditė vėl žvelgė į tolį.

Galop Stefanas atsakė:

– Bijau, tai bus panašu į prastą muilo operą, bet... Mereditė turėjo arba turi brolį dvynį.

Svetainėje susirinkusį būrelį apgaubė mirtina tyla. Net ponios Flauers mamytė neįterpė nė žodžio.

– Turėjo ar turi? – pagaliau nutraukė tylą Metas.

– Iš kur mums žinoti? – atšovė Stefanas. – Galbūt jis buvo nužudytas. Įsivaizduokite, Mereditė tai būtų mačiusi savo akimis. O gal pagrobtas. Kad būtų nužudytas vėliau – arba paverstas vampyru.

– Nejaugi tikrai manai, kad tėvai nebūtų jai to pasakę? – paklausė Metas. – Arba būtų siekę, kad ji tai užmirštų? Juk jai buvo... kiek, jau treji?

Ilgai tylėjusi liūdnai prabilo ponia Flauers.

– Gali būti, kad brangioji Mereditė pati nusprendė užmiršti tiesą. Kai vaikui treji, sunku pasakyti. Jeigu jai nebuvo suteikta profesionali pagalba... – Ji klausiamai žvilgtelėjo į Mereditę.

Toji papurtė galvą.

– Tai prieštarauja kodeksui, – atsakė ji. – Griežtąja prasme. Neturėčiau jums to sakyti, ypač Stefanui. Bet aš nebegaliu tverti... Turiu tokius nuostabius draugus ir nuolat apgaudinėju.

Elena priėjo ir nuoširdžiai apkabino Mereditę.

– Mes suprantam, – tarė ji. – Nežinau, kas bus vėliau, jei nutarsi tapti tikra medžioklių...

– Pažadu, draugai neatsidurs aukų sąraše, – patikino Mereditė. – Beje, – pridūrė ji, – Šiničis žino: tai aš visą gyvenimą slėpiau nuo draugų paslaptį.

– Jau nebe. – Elena vėl ją apglėbė.

– Dabar paslapčių nebeliko, – švelniai pasakė ponia Flauers, ir Elena griežtai pažvelgė į ją.

Viskas ne taip paprasta, juk Šiničis pateikė dar daug užuominų.

Tada ji pamatė švelnių žydrų senutės akių žvilgsnį ir suprato, kad dabar svarbiausia ne atskirti tiesą nuo melo ir net ne suvesti sąskaitas, o paprasčiausiai paguosti Mereditę. Tebelaikydama draugę glėbyje ji pasižiūrėjo į Stefaną ir išvydo tokį patį žvilgsnį.

Jis Eleną kažkodėl paguodė. Nes tam, kad iš tikrųjų neliktų paslapčių, ji būtų turėjusi išsiaiškinti, ką jaučia Deimonui, o šito bijojo labiau nei susidūrimo su Šiničiu. Tai šį tą reiškė.

– Bent jau turime žiestuvą – kažkur, – dėstė ponia Flauers. – Ir krosnį už namo, tik visą apaugusią putinais. Žiesdavau lauko vazonus, bet ateidavo vaikai ir sudaužydavo. Manau, gebėčiau nužiesti tokią urną kaip jūsų matytoji, jei man nupieštumėte. Bet gal vertėtų palaukti pono Zalcmano nuotraukų.

Metas vien lūpomis kažką aiškino Stefanui. Elena nesuprato, ką, kol mintyse išgirdo Stefano balsą. „Jis sako, kad Deimonas šį namą kadaise pavadino blusturgiu, nes gerai paieškojus čia gali rasti, ko tik nori.“

„Deimonas neišsigalvojo! Turbūt pirma tai pasakė ponia Flauers, jis tik pakartojo“, –susijaudinusi atsakė Elena.

– Kai gausim nuotraukas, – linksmai šnekėjo ponia Flauers, – paprašysim Saitu moterų išversti užrašus.

Galų gale Mereditė atsitraukė nuo Elenos.

– O iki tol galim tik melstis, kad Bonė nepapultų į bėdą. – Mereditės balsas ir veidas vėl buvo ramūs. – Aš jau pradedu.

Bonė buvo įsitikinusi, kad išvengs bėdų.

Ji sapnavo keistą sapną, kaip palikusi savo kūną drauge su Elena pateko į Pražūties salą. Laimė, ji, regis, išties buvo išėjusi iš kūno, tai nebuvo sapnas, dėl kurio reikėtų sukti galvą ir ieškoti slaptų prasmių. Jis nereiškė, kad ji pati pražuvusi ar panašiai.

Be to, Bonei pavyko dar vieną naktį išgyventi rudajame kambaryje, taigi Deimonas turės netrukus ateiti ir ją išlaisvinti. Bet pirmiau ji dar nusipirks cukrinę slyvą. Arba dvi.

Taip, vakar vakare žiūrėdama istoriją ji jos paragavo, bet Meritė buvo tokia gera mergaitė, kad antros nevalgė iki vakarienės. Vakarienė bus kitoje istorijoje apie Šiukšliadėžes, ją Bonė atidėjo šiam rytui. Bet jai teko pasibaisėti, kai Meritė pirmą kartą paragavo medžioklės laimikio – šviežių žalių kepenų. Bonė skubiai atitraukė rutulį nuo smilkinio ir pasiryžo nežiūrėti nieko, kas susiję su žmonių medžiokle.

Bet ji negalėjo liautis skaičiavusi pinigų. Turėjo jų. Žinojo, kur krautuvė. Taigi galėjo... eiti apsipirkti!

Atėjus vonios pertraukai, jai pavyko užšnekinti berniuką, paprastai lydėdavusį į lauko išvietę. Bonė jį privertė taip smarkiai raudonuoti ir tampyti sau už ausies lezgelio, kad tada, kai paprašė duoti raktą ir išleisti ją vieną, – juk kelią žinanti, – jis sutiko, tik paprašė paskubėti.

Ji ir skubėjo – per gatvę į krautuvėlę, kvepiančią lydyta karamele, rankomis nulipdytais irisais ir kitokiais skanėstais, nuo kurių net seilė tįso. Būtų suradusi net užrištomis akimis.

Bonė žinojo, ko nori. Buvo mačiusi ją ir ragavusi istorijoje kartu su Merite.

Cukrinė slyva buvo apvali kaip tikra, o skoniu panaši į datules, migdolus, prieskonius ir medų, gal dar joje buvo razinų. Pasak istorijos, gardėsis turėjo kainuoti penkis solius, bet Bonė pasiėmė penkiolika mažų iš pažiūros varinių monetų nenumatytam skanumynų pirkimui.

Įėjusi vidun ji baugščiai apsidairė. Krautuvėje buvo daug pirkėjų, gal šeši septyni. Viena tamsiaplaukė mergaitė kaip ir Bonė vilkėjo maišinį drabužį ir atrodė pavargusi. Bonė slapčia prisislinko prie jos ir įdėjo į sudiržusį delną penkis varinius solius. Dabar ji irgi galės nusipirkti cukrinę slyvą, pamanė Bonė, nuo to turėtų pralinksmėti. Taip ir buvo: mergaitė nusišypsojo Bonei taip, kaip mama Šiukšliadėžė dažnai šypsodavosi Meritei, kai ši padarydavo ką nors gera.

Gal pasišnekėti su ja?

– Rodos, prekyba vyksta, – palenkusi galvą sušnabždėjo Bonė.

Mergina atsiliepė irgi pašnibždom:

– Tai jau taip. Vakar visą dieną laukiau, bet, išėjus vienam kilmingajam, vis įeidavo kitas.

– Nori pasakyti, kad reikia laukti, kol krautuvė ištuštės...

Tamsiaplaukė smalsiai pažiūrėjo į ją.

– Žinoma, jei tik neperki šeimininkei ar šeimininkui.

– Kuo tu vardu? – pasidomėjo Bonė.

– Kelta.

– Aš Bonė.

Tai išgirdusi Kelta pratrūko tyliai, bet nesulaikomai kvatotis.

Bonė įsižeidė; ji ką tik padovanojo Keltai cukrinę slyvą – tiksliau, pinigų jai pirkti, o dabar mergaitė iš jos šaiposi.

– Atsiprašau, – praėjus juokui tarė Kelta. – Bet ar tau neatrodo keista, kad pastaraisiais metais tiek daug mergaičių persivadino Alianomis, Mardetomis ir Bonomis – kai kurioms vergėms tai netgi buvo leista.

– Kodėl gi? – taip nuoširdžiai sutrikusi paklausė Bonė, kad Kelta atsakė:

– Na, juk tai legendiniai vardai. Jos nori vadintis taip pat kaip anos merginos, nužudžiusios senąją Gėliaveidę, siautėjusią mieste.

– Tai labai garsi istorija?

– Tu tikrai nežinai? Visi nužudytosios pinigai atiteko penktajam sektoriui, kuriame ji gyveno. Jų užteko puotai iškelti. Aš irgi iš ten. Būdavo labai baisu, kai sutemus pasiųsdavo su žinia ar šiaip ko, nes Gėliaveidė galėdavo priskristi iš viršaus – nė neišgirsdavai, kol... – Kelta visus pinigus susibėrė į kišenę ir pavaizdavo, kaip letena su nagais krinta ant nekaltos rankos.

– Bet tu išties Bona. – Tamsokos Keltos odos fone blykstelėjo balti dantys. – Bent jau taip tvirtini.

– Taip, – mažumėlę nuliūdusi patvirtino Bonė. – Gerai, aš Bona! – Ir tuoj pat pralinksmėjo. – Krautuvė tuščia!

– Tikrai! Ak, Bona, tu neši laimę! Laukiau dvi dienas.

Ji be baimės prisiartino prie prekystalio, ir Bonę tai padrąsino. Kelta paprašė kažkokio kraujinio želė, primenančio braškinių guminukų krūvelę su tamsesniu daiktu viduje. Tada šyptelėjo Bonei iš po ilgų nešukuotų plaukų užuolaidos ir išėjo.

Saldumynų krautuvėlės šeimininkas su viltimi žvelgė į duris, be abejo, laukdamas, kol užeis laisvas asmuo, kilmingasis. Bet niekas neįėjo, ir galiausiai jis atsigręžė į Bonę.

– O ko tu nori? – griežtai paklausė.

– Prašyčiau duoti cukrinę slyvą... – Bonė labai stengėsi, kad balsas nedrebėtų.

Vyras, regis, nuobodžiavo.

– Parodyk savo pasą, – suirzęs paprašė jis.

Tą akimirką Bonė suprato, kad tai baigsis siaubingai blogai.

– Nagi, nagi, čiupkit ją! – tebežiūrėdamas į apskaitos žurnalus vyras spragtelėjo pirštais.

Ji ranka persibraukė maišinę suknelę, puikiai žinodama, kad joje nėra kišenės ir juolab paso.

– Maniau, nereikia nešiotis paso, jei neišeini iš savo sektoriaus, – galop išlemeno ji.

Vyras persilenkė per prekystalį.

– Tada parodyk savo laisvės pasą, – tarė jis, ir Bonė padarė tai, kas pirmiausia šovė į galvą.

Apsigręžė ir pasileido bėgte, bet nespėjusi pasiekti durų pajuto aštrų skausmą nugaroje, akis aptraukė migla, ir ji nebesuvokė krintanti ant žemės.

15

Bonė pamažu budo, grįžo iš kažkokios tamsios vietos.

Paskui pasigailėjo pabudusi. Ji buvo lauke, bet akiratį, kur amžinai kabojo saulė, užstojo pastatai. Aplink buvo ir daugiau jos amžiaus merginų. Tai atrodė keista. Juk jei gatvėje surinktum atsitiktinę moterų imtį, ten būtų mažų mergaičių, verkiančių savo mamos, ir jas guodžiančių mamos amžiaus moterų. Galbūt būtų kelios pagyvenusios moterys. O ši vieta veikiau priminė... o Dieve, ji priminė tas vergų prekyvietes, pro kurias jie ėjo anąsyk lankydamiesi Tamsos Matmenyje. Tas, į kurias Elena neleido žiūrėti ir uždraudė klausytis iš ten sklindančių garsų. Bet dabar Bonė suprato pati atsidūrusi tokioje vietoje ir niekaip negalėjo nematyti ją supančių sustingusių veidų, persigandusių akių ir virpančių lūpų.

Ji norėjo prabilti, ieškoti kokios nors išeities – juk išeitis turi būti, taip tvirtintų Elena. Bet iš pradžių sutelkė visą savo Galią, sudėjo ją į riksmą ir be garso pašaukė: „Deimonai! Deimonai! Padėk! Man labai tavęs reikia!“

Teišgirdo tylą.

„Deimonai! Čia Bonė! Aš vergų prekyvietėje. Padėk!“

Staiga ji susiprotėjo ir susilpnino savo psichines užtvaras. Iškart ėmė plūsti informacijos srautai. Net čia, miesto pakraštyje, oras buvo pilnas ilgų ir trumpų žinučių: nekantrių, draugiškų šūksnių, sveikinimų ir prašymų. Ilgesnių pokalbių apie įvairius dalykus, pamokymų, pasišaipymų, pasakojimų. Ji nespėjo susivokti. Viskas virto grėsminga ausiai negirdimų garsų banga, gresiančia lūžti jai virš galvos ir sutraiškyti į milijonus dalelių.

Bet staiga telepatinis bruzdesys nutilo. Bonė sutelkė žvilgsnį į šviesiaplaukę merginą, vyrėlesnę ir maždaug dešimčia centimetrų aukštesnę.

– Klausiau, ar gerai jautiesi? – pakartojo mergina – buvo matyti, kad to paties klausia jau ne pirmą kartą.

– Taip, – nemąstydama atsakė Bonė. „Ne!“ – sušuko mintyse.

– Tai verčiau judinkis. Kai pirmą kartą buvo sušvilpta vakarienės, atrodei visiškai atsijungusi, tad palaukiau antrojo švilpuko.

Ką sakyti? Ko gero, saugiausia padėkoti.

– Ačiū, – tarė Bonė. Paskui jos lūpos pačios paklausė: – Kur aš esu?

Šviesiaplaukė nustebo.

– Žinoma, pabėgusių vergų saugykloje.

Taip ir yra.

– Bet aš nepabėgau, – paprieštaravo ji. – Nusipirkau cukrinę slyvą ir ketinau grįžti.

– Apie tai nieko nežinau. Aš bandžiau pabėgti, bet mane galiausiai sučiupo. – Mergaitė trinktelėjo kumščiu sau per delną. – Taip ir žinojau, kad negalima kliautis tuo neštuvų nešiku. Jis atgabeno mane tiesiai valdžiai į nagus, o aš net nesusigaudžiau.

– Nori pasakyti, neštuvų užuolaidos buvo nuleistos?.. – buvo beklausianti Bonė, bet ją nutraukė šaižus švilpukas.

Šviesiaplaukė pagriebė ją už rankos ir ėmė tempti tolyn nuo tvoros.

– Tai jau antras vakarienės švilpukas – negalim praleisti, antraip uždarys nakčiai. Aš Erena. O kas tu?

– Bonė.

Erena prunkštelėjo ir išsišiepė.

– Bus gerai.

Bonė leidosi užvedama purvinais laiptais į nešvarią valgyklą. Šviesiaplaukė, regis, laikanti save Bonės sergėtoja, padavė šiai padėklą ir stumtelėjo pirmyn. Patiekalų pasirinkti nebuvo, Bonė net negalėjo atsisakyti truputį besirangančių makaronų, bet galiausiai jai pavyko pastverti antrą bandelę.

„Deimonai! – Niekas jai netrukdė siųsti žinios, tad ji ir toliau tai darė. Jeigu bus nubausta, įžūliai mąstė Bonė, tai bent už mėginimą iš čia ištrūkti. – Deimonai, aš vergų prekyvietėje! Padėk man!“

Šviesiaplaukė Erena pasiėmė šakutę, Bonė taip pat. Peilių nebuvo, tik plonų servetėlių, ir Bonei palengvėjo – juk besirangantys makaronai galiausiai atsidurs ten.

Be Erenos, Bonė niekaip nebūtų radusi vietos prie stalų, apsėstų valgančių merginų.

– Pasislinkit, pasislinkit, – vis kartojo naujoji draugė, kol jiedviem su Bone atsirado vietos.

Vakarienė Bonei atrodė tikras drąsos išbandymas – taip pat balso.

– Kodėl tai darai dėl manęs? – suriko ji Erenai į ausį, pritilus kurtinamiems pašnekesiams.

– Na, tu rusvaplaukė ir visa kita – supranti, man tai priminė Alianos žinią tikrajai Bonei. – Vardą ji ištarė keistai, galūnę tarsi prarijo, bet bent jau nebesakė „Bona“.

– Kokią? Norėjau paklausti, kokią žinią? – riktelėjo Bonė.

Erena pažiūrėjo į ją lyg klausdama: „Gal juokauji?“

– Padėk, jei gali, suteik pastogę, jei turi vietos, vesk, jei žinai, kur eiti, – nekantriai padeklamavo, paskui susikrimtusiu veidu pridūrė: – Ir būk kantrus su lėtaisiais. – Ji puolė maistą lyg pasakiusi visa, ko reikėjo.

O varge, pamanė Bonė. Kažkas prisvaičiojo, ir visi kartoja. Elena tokių dalykų niekada nesakė.

Taigi, bet... bet gal ji taip gyveno, dingtelėjo Bonei, net kūną ėmė dilgsėti. Galbūt kas nors pamatė Eleną ir priskyrė jai šiuos žodžius. Pavyzdžiui, tas pamišėlis, kuriam ji padovanojo žiedą ar apyrankę, nežinia, ką. Savo auskarus ji atidavė laikantiems plakatus žmonėms. Tie plakatai skelbė: POEZIJA UŽ MAISTĄ.

Kitą vakarienės dalį Bonė nežiūrėdama baksnojo maistą šakute, iš pradžių paragaudavo kąsnelį ir tik tada spręsdavo, ar išspjauti į knibždančią servetėlę, ar pamėginti nekramtant nuryti.

Paskui merginos buvo nuvarytos į kitą pastatą, priklotą šiaudinių čiužinių, mažesnių ir pažiūrėti ne tokių patogių kaip Bonės užeigoje. Ji smerkė save, kad išėjo iš ano kambario. Ten buvo saugu, ji gaudavo valgomo maisto ir turėjo pramogų, – dabar net prisiminimai apie Šiukšliadėžes atrodė mieli – be to, ten ją galėjo surasti Deimonas. Čia ji nebeturėjo vilties.

Bet Erena, regis, gebėjo užhipnotizuoti aplink esančias merginas, o gal jos visos buvo Alianos pasekėjos. Ji šūktelėjo:

– Kur čiužinys? Gavau naujokę į savo miegamąjį. Manot, ji miegos ant plikų grindų? – Iš rankų į rankas į Erenos „miegamąjį“ – kelis čiužinius, suguldytus ratu, galvūgaliu į vidurį, – buvo perduotas dulkinas čiužinukas.

Erena mainais atidavė Bonės įteiktą knibždančią servetėlę.

– Dalykis po lygiai, – tvirtai ištarė ji, ir Bonė nesuprato, ar ir šitai, Erenos manymu, prisakė Aliana.

Nuaidėjo švilpukas.

– Po dešimties minučių gesinam šviesas, – sušuko kimus balsas. – Visos merginos, po dešimties minučių negulėsiančios ant čiužinių, bus nubaustos. Rytoj išvyksta šeštas skyrius.

– Nuostabu! Kol mus parduos velniop, visiškai apkursim, – burbtelėjo Erena.

– Kol mus parduos? – paikai pakartojo Bonė, nors vos susivokusi, kad atsidūrė vergų prekyvietėje, jau žinojo, kas atsitiks.

Erena nusigręžė ir nusispjovė.

– Taip, – patvirtino ji. – Taigi jei dar kartą pratrūksi, tai bus paskutinis kartas. Vienam žmogui leidžiami tik du protrūkiai, o rytoj gailėsiesi, jei nebūsi vieno jų sutaupiusi.

– Aš nesiruošiau pratrūkti, – sutelkusi visą drąsą pasakė Bonė. – Noriu paklausti, kaip mus pardavinės. Ar vienoje tų siaubingų viešų vietų, kai turi stovėti prieš minią vien su trumpa tiesaus kirpimo suknute?

– Taip, daugeliui taip ir bus, – tyliai prabilo jauna mergaitė, be garso praverkusi visą vakarienę ir čiužinių tvarkymo laiką. – Bet toms, kurios bus prilygintos ypatingoms prekėms, teks palaukti. Jas išmaudys ir aprengs specialiais drabužiais, bet tik tam, kad taptų patrauklesnės klientams. Kad klientai galėtų atidžiau jas apžiūrėti. – Ji suvirpėjo.

– Pelyte, tu gąsdino naujokę, – subarė ją Erena. – Mes ją vadinam Pelyte, nes ji visada visko bijo, – paaiškino ji Bonei.

Bonė nebyliai sušuko: „Deimonai!“

Deimonas buvo pasipuošęs naujuoju sargybos kapitono kostiumu. Dailiu, juodut juodutėliu, tik su šviesiau juodais apvadais (net pats pripažino, kad reikia kontrasto). Apdarą papildė mantija.

Dabar jis vėl buvo tikras vampyras, galingas ir įtakingas, koks ir svajojo tapti. Kurį laiką tik džiaugėsi puikiai padirbėjęs. Paskui stipriau įtempė vampyriškus raumenis ir dar giliau užmigdė viršuje gulinčią Džesaliną. Tuo pat metu per visą Tamsos Matmenį išskleidė Galios čiuptuvėlius ir patikrino, kas vyksta kitose apygardose.

Džesalina... jam iškilo dilema. Deimonas numanė, kad derėtų palikti jai raštelį ar šiaip ką nors, bet gerai nežinojo, ką rašyti.

Ką jai pranešti? Kad jis išėjo? Pamatys pati. Kad apgailestauja? Na, regis, per mažai apgailestauja, kad liktų. Kad turi kitų pareigų?

Pala. Galbūt tai išties tiktų. Jis galėtų parašyti, kad reikia patikrinti jos teritoriją ir kad būdamas pilyje jis vargu ar atliktų šį darbą. Galėtų pasakyti, kad grįš... greit. Labai greit. Greitutėliausiai.

Deimonas priglaudė liežuvį prie iltinių dantų ir išsyk pajuto, kaip šie paaštrėjo ir pailgėjo. Jis trokšte troško dalyvauti legendinėse juodosiose vampyrų operacijose. Svajojo medžioti, ir taškas. Be abejo, čia buvo tiek Juodosios magijos vyno, kad, jam sustabdžius tarną ir paprašius, šis atvilkdavo dideliausią butelį. Deimonas kartais išmaukdavo taurelę, bet labiausiai norėjo medžioti. Tik ne vergą, juolab ne gyvūną; vargu ar būtų dora klajoti gatvėmis viliantis sutikti kilmingą damą ir artimiau su ja susipažinti.

Tą akimirką jis prisiminė Bonę.

Per tris minutes užbaigė visa, ką reikėjo užbaigti, taip pat pasirūpino, kad princesei jo vardu kasmet būtų pristatyta tuzinai rožių. Džesalina jį itin dosniai apdovanojo kišenpinigiais ir dar sumokėjo už pirmą mėnesį.

Po penkių minučių jis jau skrido, nors skraidžioti gatvėmis buvo laikoma labai prastu tonu, o turgaus srityje visiškai nepriimtina.

Po penkiolikos minučių jo rankos gniaužė šeimininkės kaklą – šeimininkės, kuriai jis neblogai sumokėjo, kad neatsitiktų tai, kas atsitiko.

Po šešiolikos minučių šeimininkė kaip kompensaciją pasiūlė jauno ir ne itin protingo savo vergo gyvastį. Deimonas tebevilkėjo sargybos kapitono uniformą. Galėtų nužudyti berniūkštį, pakankinti, ką tik nori... galėtų atsiimti pinigus...

– Man nereikia šlykštaus tavo tarno, – suurzgė jis. – Noriu atgauti savąją! Ji verta... – Jis nutilo, pamėgino suskaičiuoti, kiek paprastų merginų atiduotų už Bonę. Šimtą? Tūkstantį? – Ji verta gerokai daugiau... – buvo besakąs ir nustebo, nes šeimininkė jį nutraukė:

– Tai kodėl ją palikot tokioje lindynėje? – paklausė ji. – O taip, aš žinau, kokie mano būstai. Jei ji tokia velniškai brangi, kodėl ją palikot ten?

Kodėl gi jis ją ten paliko? Deimonas nebeprisiminė. Buvo apimtas siaubo, kraustėsi iš proto – štai kaip jį buvo paveikusi žmogystė. Galvojo tik apie save, o mažoji Bonė – gležnoji Bonė, jo raudonplunksniukė – liko uždaryta tame šabakštyne. Bet jis nenorėjo apie tai galvoti. Nuo tokių minčių pajusdavo svilinantį karštį ir tuo pat metu ledinį šaltį.

Deimonas pareikalavo apieškoti visus gretimus pastatus. Kas nors turėjo ką nors pastebėti.

Bonė buvo per anksti pažadinta ir atskirta nuo Erenos ir Pelytės. Jai išsyk kilo grėsmė prarasti savitvardą ir pratrūkti. Virpėjo visu kūnu. Deimonai! Padėk man!

Tada išvydo mergaitę, regis, negalinčią pasikelti nuo čiužinio, ir moterį vyro rankomis, tikrinančia uosinę rykštę bausmei vykdyti.

Bonei tarytum aptemo akyse. Elena arba Mereditė, ko gero, būtų mėginusios sustabdyti moterį ar net visą šitą milžinišką aparatą, o ji tik stengėsi nepalūžti. Į galvą lindo daina, Bonei ji visiškai nepatiko, bet teko be atvangos dainuoti; aplink vergai, nelaikomi žmonėmis, buvo verčiami mechaniniais, nemąstančiais, bet švariais kūnais.

Ją be gailesčio šveitė dvi raumeningos moterys, tikriausiai teturinčios vienintelį gyvenimo tikslą – nutrinti pajuodusias gatvės mergaičiukes, kad net blizgėtų. Bonės prieštaravimai galiausiai privertė moteris iš tiesų į ją pažvelgti – į skaisčią, beveik peršviečiamą, iki kraujo nutrintą odą – ir sutelkti dėmesį į plaukus. Galvą jos ėmė taip trinkti, lyg rautų plaukus. Bet pagaliau baigė darbą ir padavė visai neprastą rankšluostį nusišluostyti. Tolėliau Bonė išvydo didžiulį susibūrimą. Paaiškėjo, kad ten spietėsi malonesnės, putnesnės moterys, jos nutraukė nuo jos rankšluostį, paguldė ant sofos ir išmasažavo aliejumi. Vos pasijutusią gerėliau stumtelėjo į šalį, tada nušluostė aliejų – jo liko tik tiek, kiek įsigėrė į odą. Dar kitos moterys išmatavo Bonę, šūkaudamos skaičius; kai ši nuslinko į drabužinę, ten ant kartelės jau rado tris sukneles: juodą, žalią ir pilką.

Žinoma, dėl savo plaukų gausiu žaliąją, abejingai mintijo Bonė, bet, jai pasimatavus visas tris, moteris žaliąją ir pilkąją nusinešė, paliko tik juodą pūstą suknutę be petnešėlių su blizgančia balta juostele aplink kaklą.

Paskui ji atsidūrė milžiniškame higienos kambaryje, ten jos suknelė buvo kruopščiai apgaubta baltu popieriniu, nuolat plyštančiu chalatu, o pati Bonė privesta prie kėdės su plaukų džiovintuvu ir varganomis makiažo priemonėmis. Moteris baltais marškiniais jomis gausiai ištepė Bonei veidą. Paskui, kai ant galvos buvo uždėtas džiovintuvas, Bonė nukniaukė servetėlę ir nusivalė makiažo perteklių, kiek drįso. Neketino gražiai atrodyti, nenorėjo būti parduota. Galiausiai liko pasidabruoti vokai, vos vos parausvinti skruostai ir niekaip nenusivalantys aksominiai rožių raudonumo lūpų dažai.

Tai padariusi ji sėdėjo ir pirštais kedeno plaukus, kol šie išdžiūvo – senovinis aparatas įspėjamai dzingtelėjo.

Kita stotelė šiek tiek priminė išpardavimo dieną didelėje batų parduotuvėje. Stipresnės arba ryžtingesnės mergaitės traukė batus nuo silpnesnių likimo seserų, maukšlino ant vienos kojos ir po kiek laiko viską pradėdavo iš naujo. Bonei pasisekė, ji pamatė juodą batelį su įstriža sidabrine juostele ir nenuleido akių, kol tas keliavo nuo vienos merginos pas kitą. Kažkam numetus, Bonė pripuolė ir pasimatavo. Nežinojo, ką būtų dariusi, jei batelis būtų netikęs. Bet jis tiko, ir Bonė patraukė į kitą stotelę, kad gautų jam porą. Kol sėdėjo ir laukė, kitos merginos rinkosi kvepalus. Bonė pastebėjo, kaip du pilni buteliukai šmurkštelėjo po korsetais, ir ėmė spėlioti, ar mergaitės ketina vėliau juos parduoti, ar jais nusinuodyti. Čia buvo ir gėlių. Nuo kvepalų jau svaigo galva, tad Bonė nusprendė nebesipuošti gėlėmis, bet, aukštai moteriai virš galvos užriaumojus, niekam neklausus leidimo, jos garbanos buvo apsuptos frezijų girlianda.

Paskutinį sustojimą buvo sunkiausia ištverti. Bonė paprastai nenešiodavo papuošalų ir prie suknelės būtų užsimovusi tik vieną apyrankę, bet gavo dvi: plonas, pagamintas iš nelūžtančio plastiko, su skaičiais. Buvo pranešta, kad tai jos tapatybė.

Vergų apyrankės. Bonė buvo numazgota, supakuota ir užantspauduota, kad būtų patogu parduoti.

„Deimonai!“ – be balso riktelėjo ji, bet širdyje kažkam apmirus suprato, kad atsakymo į riksmus nesulauks.

– Buvo sugauta kaip pabėgusi vergė ir konfiskuota, – nekantriai aiškino Deimonui saldumynų pardavėjas. – Daugiau nieko nežinau.

Deimoną apėmė retai patiriamas jausmas. Toks siaubas, kad net bloga darėsi. Jis išties patikėjo, kad šįkart pasielgė pernelyg neapdairiai, kad gali nebespėti išgelbėti savo raudonplunksnės. Kad, jam pavėlavus, įvyks vienas iš kelių baisių dalykų.

Deimonas bijojo apie tai net pagalvoti. Ką jis darys, jei nespės jos surasti...

Jis ištiesė ranką, be menkiausių pastangų sugriebė pardavėją už gerklės ir pakėlė nuo grindų.

– Mudviem reikia mažumėlę paplepėti, – pasakė ir įbedė tamsias, grėsmingas, spinduliuojančias Galią akis į išvirtusius aukos veizolus. – Apie tai, kaip ją konfiskavo. Nespurdėk. Jei nenuskriaudei mergaitės, tau nėra ko bijoti. O jei nuskriaudei... – Deimonas užtempė persigandusį vyrą ant prekystalio ir labai tyliai ištarė: – Jei nuskriaudei, spurdėk iš visų jėgų. Tik tai jau nebepadės... Ar supranti, ką turiu omeny?

Merginos buvo susodintos į didžiausias, kiek Bonei teko matyti Tamsos Matmenyje, karietas. Kiekvienoje buvo po du suolus, ant jų tilpo po tris lieknas mergaites. Bet karieta netrūktelėjo į priekį, ją visą už karčių pakėlė įsitempę prakaituoti vergai, nemaloniai krestelėdami keleives. Tai buvo milžiniški neštuvai. Bonė tučtuojau nusitraukė nuo galvos frezijų girliandą ir įbedė į ją nosį. Papildoma nauda buvo ta, kad gėlės paslėpė ašaras.

– Ar bent numanai, keliuose namuose, šokių salėse, rūmuose ir teatruose šiąnakt prekiaujama merginomis? – Auksaplaukė Sargybinė pašaipiai dėbtelėjo į jį.

– Jei žinočiau, – šaltai, pavojingai šypsodamasis atkirto Deimonas, – tai neklausinėčiau.

Sargybinė gūžtelėjo.

– Mūsų darbas tėra palaikyti čia ramybę – ir pats matai, kaip sekasi. Bėda ta, kad mūsų čia per maža, tiesiog siaubingai trūksta. Bet galiu tau duoti sąrašą vietų, kur pardavinėjamos merginos. Vis dėlto, kaip sakiau, vargu ar iki ryto rasi savo pabėgėlę. Beje, dėl šios mažos apklausos mes tave stebėsim. Jei tavo bėglė ne vergė, ji priklauso valdžiai – laisvų žmonių čia nėra. Jei ji anksčiau buvo vergė, o tu ją išlaisvinai, kaip pranešė kepėjas iš kitos gatvės pusės...

– Saldumynų pardavėjas.

– Nesvarbu. Jis turėjo teisę bėglei panaudoti pribloškiamąjį ginklą. Merginai tai tikrai geriau nei tapti valdžios nuosavybe; jos atstovai mėgsta svilinti, jei supranti, ką noriu pasakyti. Tai gerokai žemesnis lygmuo.

– Bet jei ji buvo vergė – mano vergė...

– Tai atgausi ją. Bet prieš tai ji turės atlikti tam tikrą bausmę. Mes stengiamės atgrėsti nuo tokių dalykų.

Deimonas pažiūrėjo į Sargybinę tokiu žvilgsniu, kad ji susigūžė ir nusigręžė, staiga praradusi visą valdingumą.

– Kodėl? – griežtai paklausė jis. – Kiek girdėjau, jūs tvirtinat esančios iš kito Teismo. Suprantant? Dangiškojo Teismo.

– Mes norim atgrėsti verges nuo bėgimo, nes po merginos, vardu Aliana, pasirodymo tokių labai padaugėjo, – paaiškino Sargybinė; iš baimės jai tvinkčiojo smilkiniai. – Verges vis tiek sugauna, ir tada jos turi dar daugiau priežasčių mėginti iš naujo... Galiausiai mergaitės išsenka.

Bonė ir kitos merginos buvo išgrūstos iš didžiųjų neštuvų ir suvarytos į tuščią pastatą – Didžiuosius rūmus.

– Tai nauja prekyvietė, dar neįtraukta į sąrašą, – jai prie peties netikėtai pasakė Pelytė. – Nedaugelis tai žino, tad prekyvietė prisipildys vėlai, kai bus pagarsinta muzika.

Pelytė, regis, laikėsi jos įsikibusi dėl drąsos. Tai buvo malonu, bet padrąsinimo reikėjo ir pačiai Bonei. Netrukus ji išvydo šviesiaplaukę Ereną ir patraukė prie jos, iš paskos tempdamasi Pelytę.

Erena stovėjo atsišliejusi į sieną.

– Na, galim čia ramstyti sienas kaip nevykėlės mergaitės šokiuose, – tarė ji, įėjus keliems vyrams, – arba vaidinti, kad mums čia labai linksma. Kas papasakos kokią nors istoriją?

– Ak, aš galiu, – prisiminusi žvaigždžių rutulį su „Penkiais šimtais istorijų mažiesiems“ išsiblaškiusi tarstelėjo Bonė.

Išsyk kilo klegesys.

– Papasakok!

– Taip, būk gera, papasakok!

Bonė pamėgino prisiminti savo matytas pasakas.

Žinoma. Geriausia apie kicunių lobį.

16

– Kartą, labai seniai, – pradėjo sekti Bonė, – gyveno maža mergaitė ir berniukas...

Ją iškart pertraukė:

– Kokie jų vardai?

– Ar abudu buvo vergai?

– Kur jie gyveno?

– Ar juodu buvo vampyrai?

Bonė, beveik užmiršusi apgailėtiną savo padėtį, nusijuokė.

– Jų vardai buvo... Džekas ir... Džilė. Juodu buvo kicunės ir gyveno toli šiaurėje, kicunių sektoriuje, netoli Didžiosios kryžkelės...

Ji toliau pasakojo žvaigždžių rutulyje regėtą istoriją, nors ir pertraukiama susijaudinusių balsų.

– Taigi, – atsimerkusi ir suvokusi, kad savo pasakojimu sutelkė nemažą minią, nervingai baigė sekti Bonė, – tai buvo pasaka apie septynis lobius ir... ir, manau, jos moralas toks: nebūk godus, antraip nieko nepeši.

Visi pratrūko juoktis, merginos nervingai kikeno, minia už jų garsiai kvatojosi. Bonė pastebėjo, kad ją sudaro vieni vyrai.

Ji nejučia nusiteikė flirtuoti, bet išsyk užgniaužė šį norą. Čia susirinkę ne berniukai, norintys pašokti; tai žmogėdros, vampyrai, kicunės ir netgi ūsuoti vyrai, norintys nupirkti ją, vilkinčią trumpą, juodą pūstą suknutę. Galbūt šis drabužis ir tinka kai kuriems atvejams, bet nė iš tolo nepanašus į ilgus, brangakmeniais išsiuvinėtus apdarus, sukurtus ponios Ulmos. Anuomet jos buvo princesės, ant kaklų, riešų ir plaukuose segėjo didžiausių turtų vertus brangakmenius, be to, visuomet buvo uoliai saugomos.

O dabar ji vilki drabužėlį, primenantį lėlės naktinius, ir avi batelius su sidabrinėmis juostelėmis. Niekas jos negina, nes šioje visuomenėje apginti gali tik vyras, ir, visų blogiausia, ji yra... vergė.

– Norėčiau paklausti, – kreipėsi auksaplaukis vyras, sprausdamasis pro besispiečiančias aplink Bonę merginas. Šios, išskyrus Pelytę ir Ereną, skubiai traukėsi iš kelio. – Norėčiau paklausti, gal užliptum su manim į viršų ir papasakotum istoriją asmeniškai?

Bonė vos susilaikė neaiktelėjusi ir pati įsikibo į Pelytę bei Ereną.

– Tokius prašymus prašyčiau teikti man. Be mano leidimo niekas negali išsivesti merginų iš salės, – pareiškė moteris ilga suknele ir simpatišku madonos veidu. – Tai būtų laikoma mano šeimininkės nuosavybės vagyste. Esu tikra, nė vienas mūsų nepageidaujame būti suimtas, juk nenorėtume būti sučiupti vagiantys sidabrinius stalo įrankius, – pridūrė ji ir linksmai nusijuokė.

Svečiai taip pat nusikvatojo ir ėmė mandagiai artintis prie moters.

– Tu puikiai pasakoji, – Pelytė savo švelniu balsu pagyrė Bonę. – Tai daug įdomiau, nei žiūrėti žvaigždžių rutulius.

– Pelytė teisi, – išsišiepusi pritarė Erena. – Tavo istorija nuostabi. Įdomu, ar toji vieta iš tikro yra.

– Na, aš šią istoriją paėmiau iš žvaigždžių rutulio, – atsakė Bonė. – Manau, prisiminimus į jį sukėlė mergina... hm, Džilė. Bet kaipgi ji ištrūko iš tos Sarginės? Iš kur sužinojo, kas atsitiko Džekui? Be to, klausiausi pasakojimo apie milžinišką slibiną, ir jis taip pat atrodė tikras. Kaip tai padaroma?

– Tai viso labo apgaulė, – Erena niekinamai numojo ranka. – Kas nors, veikiausiai ogras, išsiunčiamas į šaltuosius kraštus, kad įrašytų dekoraciją – ograms nebaisus toks oras.

Bonė linktelėjo. Ji jau buvo sutikusi ogrų violetine oda, nuo demonų besiskiriančių tik kvailumo lygiu. Visuomenėje jie buvo laikomi bukagalviais, o Deimonas vypsodamas puse lūpų užsiminė, kad atsidūrę už visuomenės ribų jie dėl savo raumenų tampa samdomais žudikais.

– Kitkas irgi suklastojama – neišmanau, kaip. Niekada rimtai to nesvarsčiau. – Erena pakėlė akis į Bonę. – Bone, tu tikra keistuolė, ką?

– Nejaugi? – nusistebėjo ši.

Ji kartu su kitomis mergaitėmis apsigręžė aplink, vis dar laikydamasi už rankų. Dabar Bonei už nugaros liko tuščia erdvė, ir jai tai nepatiko. Kita vertus, išvis nepatiko būti verge. Ji ėmė tankiai alsuoti. Ilgėjosi Mereditės. Ilgėjosi Elenos. Troško ištrūkti iš čia.

– Hm, merginos, turbūt nebenorėsit su manim bendrauti, – pasakė jausdamasi nejaukiai.

– Ką? – nustebo Erena.

– Kodėl? – paklausė Pelytė.

– Nes aš ketinu mauti pro anas duris. Turiu ištrūkti. Žūtbūt.

– Nurimk, vaike, – tarė Erena. – Ir ramiai kvėpuok.

– Ne, jūs nesuprantat. – Bonė nuleido galvą, kad mažiau matytų. – Aš negaliu kam nors priklausyti. Išsikraustyčiau iš proto.

– Šš, Bone, jie...

– Aš negaliu čia likti, – pratrūko ji.

– Ką gi, gal tai ir į gera, – tiesiai jai prieš veidą užriko siaubingas balsas.

Ne! O Dieve. Ne, ne, ne, ne, ne!

– Mes uoliai plėtojame naują verslą, – kalbėjo madonos balsas. – Ieškome perspektyvių klientų. Elgiamės dorai, kad nebūtume nubausti.

Nors jos kalba buvo saldi kaip pyragas su karijomis, Bonė kažkaip suprato, kad šiurkštus balsas, naktį šaukęs susirasti čiužinius ir nejudėti, priklausė tai pačiai moteriai.

Po smakru ji pajuto tvirtą ranką, ši privertė pakelti galvą ir užčiaupė burną, kad Bonė neklyktų.

Priešais ją puikuodamasis dailiomis, smailiomis lapės ausytėmis ir ilga juoda vešlia uodega, bet šiaip panašus į paprastą vaikiną su džinsais ir megztiniu, stovėjo Šiničis. Auksinėse jo akyse Bonė išvydo ryškiai raudoną liepsnelę, derančią su raudonais uodegos ir ant kaktos krintančių plaukų galiukais.

Šiničis yra čia. Žinoma, jis gali keliauti iš vieno Matmens į kitą; tebeturi pilną žvaigždžių rutulį, kurio nepavyko surasti Elenos būreliui, ir stebuklingus raktus – apie juos Bonei pasakojo Elena. Bonė prisiminė tą klaikią naktį, kai medžiai, tikri medžiai virto jį suprantančiais ir jo klausančiais padarais. Kai keturi tokie padarai, sugriebę ją už rankų ir už kojų, ėmė tempti, lyg ketindami perplėšti. Iš po užmerktų vokų Bonei ėmė sunktis ašaros.

Ir Sengirė. Jis valdė kiekvieną jos augalą, ten tave galėjo pargriauti bet kuris vijoklis, ant kelio priešais automobilį bet kada galėjo užvirsti medis. Paskui Elena išnaikino beveik visą Sengirę, teliko pati gūdžiausia tankmė, knibždanti kraupių, panašių į vabzdžius gyvių, Stefano vadinamų malachais.

Bonė buvo iš užpakalio sugriebta už rankų ir išgirdo kažką itin grėsmingai spragtelint.

Ne... Ak, meldžiu, ne...

Ji nebegalėjo jų pajudinti. Tada kažkas – ogras arba vampyras – pakėlė Bonę, o mieloji moteris nuo žiedo su visiškai vienodais raktais nukabino vieną raktelį ir įteikė Šiničiui. Šis jį perdavė didžiajam ogrui, ir raktas prapuolė milžiniškame delne. Klykianti Bonė buvo greitai užvilkta į ketvirtą aukštą, ir už nugaros užsitrenkė sunkios durys. Ją nešantis ogras sekė paskui Šiničį; buvo matyti, kaip pro džinsų skylę linksmai vizga grakšti uodega raudonu galu. Bonė suprato, kad Šiničis patenkintas. Tariasi jau laimėjęs.

Bet jei Deimonas jos visiškai neužmiršo, jis už tai Šiničiui atsilygins. Gal net jį nugalabys. Toji mintis keistai guodė. Atrodė kone roma...

Ne, vėpla, tai ne romantiška! Turi sugalvoti, kaip išsikapstyti iš šito mėšlo! Mirtis neromantiška, ji siaubinga!

Jie priėjo paskutines duris vestibiulyje. Šiničis pasuko į dešinę ir patraukė ilgu koridoriumi. Ten ogras atrakino vienas duris.

Kambario palubėje kabojo reguliuojamas dujinis žibintas. Tvyrojo prieblanda, ir Šiničis dirbtinai mandagiu balsu paprašė:

– Gal būtų galima daugiau šviesos?

Tada kitas ogras skubiai pakreipė žibintą taip, kad pliekstų Bonei tiesiai į akis.

Kambarys buvo nei miegamasis, nei svetainė, tokių esti padoriuose viešbučiuose. Jame stovėjo sofa ir kelios kėdės. Kairėje kambario pusėje buvo uždarytas langas. Bonė išvydo langą ir dešinėje, kur turėjo būti kiti kambariai. Šis buvo be užuolaidų ir žaliuzių, jame atsispindėjo blyškus jos veidas. Bonė iškart suprato, kas tai: vienpusis veidrodis, kad gretimoje patalpoje esantys žmonės matytų šį kambarį, o patys liktų nematomi. Sofa ir kėdės buvo atkreipti į tą langą.

Kairėje, už sėdėjimui skirtos kambario dalies, stovėjo lova – ne itin puošni, užtiesta balta lovatiese; ši atrodė rausva, mat toje pusėje buvo tikras langas, o už jo virš horizonto kabojo amžinai besileidžianti saulė. Dabar Bonė jos nekentė kaip niekad, nes visi saulėlydžio apšviesti daiktai kambaryje atrodė rausvi, alyviniai ar net raudoni. Juostelė Bonei aplink kaklą dabar tapo sodriai rožinė. Ji mirs persisunkusi kraujo spalva.

Kažkas giliai viduje sakė, kad tokiomis mintimis ji tik bando išsiblaškyti, kad net galvodama, kaip bjauru žūti tokioje jaunatviškoje šviesoje, ji bijo pažvelgti tiesai į akis – tiesai, jog teks palydėti galvą. Bet ogras ją kilnojo taip, lyg ji būtų besvorė, ir Bonė vis mintijo niekus – o gal tai pranašystės? O Dieve, tik ne jos – vaizdiniai, kaip ji sėdomis išlekia pro tą raudoną langą, ir nė stiklas nesustabdo didžiule jėga sviesto jos kūno. Kažin, kelintas gi čia aukštas? Šiaip ar taip, ganėtinai aukštai, tad nėra vilčių nutūpti... na, gyvai.

Šiničis rymojo prie raudono lango ir vypsojo, žaisdamas žaliuzių virvute.

– Aš net nežinau, ko iš manęs nori! – Bonė išgirdo save sakant Šiničiui. – Nepadariau tau nieko blogo. Tai tu nuolat skriaudi žmones – tokius kaip aš!

– Na, kalti tavo draugai, – sumurmėjo Šiničis. – Nors aš retai kada žiauriai keršiju mieloms jaunoms raudonplaukėms moterims. – Jis pasitraukė nuo lango, apžiūrėjo ją ir suniurnėjo: – Raudono aukso spalvos plaukai, tiesi ir narsi širdis. Gal mažumėlę burbeklė...

Bonei kilo noras klykti. Negi jis ją užmiršo? Ne, juk gerai prisimena jų būrelį, nes minėjo kerštą.

– Ko tu nori? – išspaudė ji.

– Deja, tu esi kliuvinys. Be to, atrodai labai įtari – ir gardi. Jaunos raudonplaukės tokios nenuspėjamos.

Bonė nesumojo, ką atsakyti. Buvo matyti, kad Šiničis tikras pakvaišėlis. Labai pavojingas pakvaišėlis psichopatas, ir visų labiausiai jam patinka niokoti.

Jau po akimirkos langas gali išdužti – tada ji atsidurs ore. Paskui ims kristi. Koks tai bus jausmas? O gal Bonė jau krinta? Tik vylėsi, kad jai nukritus viskas greitai baigsis.

– Regis, daug sužinojai apie mūsų padermę, – tarė Šiničis. – Daugiau už kitus.

– Meldžiu, – apimta nevilties vapėjo Bonė, – jei kalbi apie tą istoriją... apie kicunes žinau tik tiek, kad jūs siaubiate mano miestą. Ir... – Ji suprato nieku gyvu negalinti prasitarti, kad buvo išėjusi iš savo kūno, ir užsičiaupė. Taigi nevalia užsiminti apie ąsočius, antraip Šiničis suvoktų, kad jie žino, kaip jį sugauti. – Ir kad jūs nesiliausite, – užsikirsdama baigė ji.

– Ir dar radai senovinį žvaigždžių rutulį su pasakojimu apie legendinius mūsų lobius.

– Apie ką? Turi omeny tą vaikišką žvaigždžių rutulį? Klausyk, atiduočiau jį tau, jei tik paliktum mane ramybėj.

Bonė puikiai prisiminė, kur palikusi tą rutulį: prie pat savo apgailėtino pagalvės pakaito.

– O, mes tikrai paliksim tave ramybėj... atėjus laikui, – bauginamai šypsodamasis tarė Šiničis. Jo šypsena priminė Deimoną ir bylojo ne: „Labas, aš tavęs nenuskriausiu“, o veikiau: „Sveiki! Štai ir mano pietūs!“

– Man tai pasirodė... įdomu, – vis dar pašydamas virvutę toliau kalbėjo Šiničis. – Labai įdomu, kad per patį nediduką mūsų ginčą tu vienui viena be jokios baimės vėl atvyksti į Tamsos Matmenį ir net deriesi dėl žvaigždžių rutulio. To, kuriame kažkodėl smulkiai aprašoma vertingiausio mūsų lobio buvimo vieta... lobio, senių seniausiai pagrobto iš mūsų.

Tau niekas nesvarbu, tik tu pats, pamanė Bonė. Staiga dediesi esąs patriotas, bet Fels Čerče aiškiai parodei, kad tau terūpi skaudinti žmones.

– Tavo miestelyje, kaip anksčiau kituose miestuose, dariau tai, kas man įsakyta, – tarė Šiničis, ir Bonei širdis į kulnus nusirito. Jis telepatas. Girdi, ką ji mąsto. Girdėjo galvojant apie ąsočius.

Šiničis išsiviepė.

– Tokius miesteliūkščius kaip Unmei no Šima reikia nušluoti nuo žemės paviršiaus, – pareiškė jis. – Matei, kiek po juo Galios linijų? – Jis vėl vyptelėjo. – Žinoma, iš tikro ten nebuvai, tai gal ir nežinai.

– Jei girdi mano mintis, tai supranti, kad pasakojimas apie lobius tėra pasaka, – tarė Bonė. – Jis buvo žvaigždžių rutulyje, pavadintame „Penki šimtai istorijų mažiesiems“. Tai netikra.

– Keista, kad netyčia sutampa su tuo, kas neva yra už Septynių kicunių vartų.

– Ši pasaka buvo įterpta tarp istorijų apie... Šiju-Kešlė-Diužė šeimą. Pirmiau buvo pasakojama, kaip vaikas pirko saldainį, – aiškino Bonė. – Bet kodėl gi pats nepasiimi to žvaigždžių rutulio, užuot bauginęs mane? – Jos balsas ėmė virpėti. – Jis užeigoje, kitapus gatvės yra krautuvė, kurioje mane... suėmė. Nueik ir pasiimk jį!

– Kaipgi, bandėm, – nekantriai atrėžė Šiničis. – Šeimininkė mielai pagelbėjo, kai pasiūlėm šiokį tokį... atlygį. Tame žvaigždžių rutulyje šios pasakos nėra.

– Tai neįmanoma! – šūktelėjo Bonė. – Iš kur dar galėjau ją ištraukti?

– To ir noriu tavęs paklausti.

Maudžiant pilvui, Bonė paklausė:

– Kiek žvaigždžių rutulių peržiūrėjote tame rudame kambaryje?

Šiničio žvilgsnis ėmė klaidžioti. Bonė mėgino įsiklausyti, bet buvo aišku, kad kicunė slaptuoju dažniu mintimis šnekasi su kažkuo netoliese.

Galiausiai jis atsakė:

– Lygiai dvidešimt aštuonis.

Bonė pasijuto lyg gavusi kuolu per galvą. Juk nesikrausto iš proto, nieku gyvu. Juk savo akimis regėjo tą istoriją, matė kiekvieną įtrūkį oloje, kiekvieną šešėlį ant sniego. Vienintelė galimybė – kad tikrąjį žvaigždžių rutulį kas nors pavogė arba... arba jie ne itin atidžiai peržiūrėjo esamus.

– Pasaka tikrai ten, – nepasidavė ji. – Pirmiau eina istorija, kaip mažoji Meritė keliauja į...

– Mes peržiūrėjom turinį. Ten yra istorija apie vaiką ir... – jis niekinamai dėbtelėjo į Bonę, – ...saldumynų krautuvėlę. O tavo pasakos nėra.

Bonė tik papurtė galvą.

– Prisiekiu, sakau tiesą.

– Kodėl turėčiau tavim tikėti?

– O kodėl tai šitaip svarbu? Kaip būčiau galėjusi ką nors panašaus sukurti? Ir kodėl pasakočiau istoriją žinodama, kad per ją turėsiu bėdos? Tai kvaila.

Šiničis įdėmiai pažiūrėjo į ją. Tada gūžtelėjo, suglaudė ausis.

– Kaip gaila, kad vis kartoji tą patį.

Staiga Bonės širdis ėmė daužytis krūtinėje ir gerklėje.

– Kodėl gaila?

– Nes, – šaltai tarė Šiničis ir pakėlė žaliuzes; Bonę staiga užliejo šviežio kraujo spalva, – bijau, kad dabar teks tave nužudyti.

Ją laikantis ogras žengė prie lango, ir Bonė sukliko. Nors žinojo, kad tokiose vietose klyksmų niekas negirdi, nesumojo, ką daugiau daryti.

17

Mereditė su Metu sėdėjo prie pusryčių stalo; be Bonės šis atrodė liūdnas ir tuščias. Stebėtina, kiek erdvės pripildė tas liaunas kūnelis ir kaip be Bonės viskas baisiai rimta. Mereditė žinojo, kad Elena pasistengusi galėtų užpildyti tuštumą. Bet taip pat žinojo, kad dabar ji galvoja tik apie Stefaną, graužiamą kaltės, kad leido savo broliui pagrobti Bonę. Mereditė suprato, kad ir ji pati, ir Metas taip pat jaučiasi kalti, nes šiandien paliks kitus tris, tegu ir vienam vakarui. Abudu tėvai buvo primygtinai kvietę juodu su Metu vakarienės.

Ponia Flauers, be abejo, stengėsi, kad jie pernelyg nesikrimstų.

– Su jūsų pagalba man pavyks nužiesti ąsočius, – kalbėjo ji. – Kai Metas surado mano žiestuvą...

– Ne visai suradau, – vos girdimai ištarė šis. – Žiestuvas visą laiką buvo sandėlyje ir užkrito ant manęs.

– ...o Mereditė gavo nuotraukas, – neabejoju, kartu su pono Zalcmano laišku, – tikriausiai ji galėtų jas padidinti?

– Žinoma. Ir parodysiu jas Saitu, kad mūsų užrašyti simboliai reikštų tai, ką reikia, – pažadėjo Mereditė. – O Bonė galėtų...

Ji nutilo. Kvaiša! Aš tikra kvaiša, pamanė ji. Medžioklių žudikė turėtų niekada neprarasti sveiko proto ir savitvardos. Pažvelgusi į Metą ir jo veide išvydusi veriantį skausmą, ji siaubingai susigėdo.

– Brangioji Bonė tikrai netrukus grįš, – už ją baigė sakinį ponia Flauers.

Visi žinom, jog tai melas, nereikia nė būti ekstrasensu, kad tai suprastum, pamanė Mereditė. Ji pastebėjo, kad ponia Flauers nieko nepridūrė nuo savo mamytės.

– Mums čia nieko neatsitiks, – suvokusi, kad ponia Flauers žvelgia į ją moteriškai susirūpinusi, tarė Elena ir galop paėmė rutulį. – Judu manot, kad mes kūdikiai, reikalingi globos, – ji nusišypsojo Metui ir Mereditei, – bet jūs ir patys tokie! Nagi, žygiuokit! Tik būkit atsargūs.

Jie išėjo, Mereditė dar grįžtelėjo į Eleną. Ši vos vos linktelėjo, tada įsitempusi pasigręžė – pavaizdavo laikanti durtuvą. Keitėsi sargyba.

Elena leido, kad Stefanas padėtų suplauti indus – dabar jis atrodė kur kas geriau, tad jie visi jam duodavo smulkių darbelių. Visą rytą jie mėgino įvairiais būdais susisiekti su Bone. Bet paskui ponia Flauers paprašė Elenos užkalti kelis paskutinius rūsio langus, ir Stefanas nebeištvėrė. Metas su Meredite jau buvo atlikę kur kas pavojingesnį darbą: ant stogo šelmens iš abiejų pusių prisegė dvi brezento atraižas. Ant jų juodu rašalu buvo perbraižyti padidinti rašmenys, tokius Izobelės mama užrašydavo ant limpamų lapelių ir duodavo jiems kaip amuletus. Stefanui buvo leidžiama tik žiūrėti nuo stogo terasos virš jo palėpės kambarėlio ir patarinėti. O dabar...

– Mes kartu prikalsim lentas, – tvirtai pasakė jis ir išėjo plaktuko bei vinių.

Šiaip ar taip, šis darbas nebuvo sunkus. Elena laikė lentas pasitikėdama, kad Stefanas neužtvos jai per pirštus, o šis kalė, todėl darbas ėjosi labai sparčiai.

Diena buvo nuostabi: giedra, saulėta, dvelkė vėjelis. Elena spėliojo, ką šiuo metu veikia Bonė, ar Deimonas ja deramai rūpinasi – ir ar išvis rūpinasi. Regis, pastarosiomis dienomis ji negalėjo liautis nerimavusi: dėl Stefano, dėl Bonės, be to, kilo keistas jausmas, kad būtina sužinoti, kas vyksta miestelyje. Jeigu ji imtų ir persirengtų...

„Dieve, ne!“ – be balso riktelėjo Stefanas. Jai atsigręžus, jis spjaudė vinis, regis, pasibaisėjęs ir susigėdęs. Elena suprato siuntusi jam savo mintis.

– Atsiprašau, – tarė jis, Elenai nespėjus išsitraukti vinių iš savo burnos, – bet tau geriau nei kam kitam žinoma, kodėl negali ten vykti.

– Tiesiog kraustausi iš proto, kai nežinau, kas vyksta, – atsikračiusi savo vinių atsiliepė ji. – Mes nieko nežinom. Nei kaip sekasi Bonei, nei kokia miestelio būklė...

– Prikalkim šią lentą, – pasiūlė Stefanas. – Tada aš tave apkabinsiu.

Jiems prikalus paskutinę lentą, Stefanas nukėlė Eleną nuo žemesnio pastolio, ant kurio ji sėdėjo, – ne kaip nuotaką, o kaip vaiką, pasistatęs sau ant kojų. Pašoko su ja, apsuko ore porą ratų, tada sugavo bekrintančią ant žemės.

– Žinau, kokia tavo bėda, – rimtai pareiškė.

Elena greitai pakėlė galvą.

– Tikrai? – sunerimusi paklausė ji.

Stefanas linktelėjo ir, dar didesniam jos nerimui, tarė:

– Tu sergi meilitu. Toks ligonis rūpinasi daugybe žmonių ir gali jaustis laimingas tik tada, kai jiems visiems saugu ir jie laimingi.

Elena nusispyrė batus ir pažvelgė į jį.

– Ne visais rūpinuosi vienodai, – dvejodama atsakė ji.

Stefanas pažvelgė į ją iš viršaus ir apglėbė.

– Aš ne toks geras kaip tu, – pripažino jis, o Elenos širdis tvaksėjo iš gėdos ir gailesčio: kad lietė Deimoną, kad šoko su juo ir bučiavosi. – Po to kalėjimo nieko daugiau nenoriu, kad tik tu būtum laiminga. Tada galėčiau gyventi, galėčiau mirti... ramus.

– Mes abu turim būti laimingi, – pataisė Elena.

– Nevaryk Dievo į medį. Užteks ir tavęs.

– Nekalbėk taip! Negi nesupranti? Jei vėl pradingtum, aš jaudinčiausi, nerimaučiau ir sekčiau tau iš paskos. Prireikus net į patį pragarą.

– Kad ir kur eičiau, visada pasiimsiu tave drauge, – skubiai pažadėjo Stefanas. – Jei tu mane pasiimsi su savim.

Elena mažumėlę atsipalaidavo. Kol kas to užteks. Kol Stefanas šalia, ji viską ištvers.

Jie sėdėjo apsikabinę po atviru dangumi ties klevo viršūne, šalia lingavo liaunos šakelės. Elena išplėtė savo aurą ir pajuto, kaip ši palietė Stefano aurą. Į Eleną ėmė srūti ramybė, atitolo visos niūrios mintys. Beveik visos.

– Pamilau tave vos išvydusi – bet tai buvo netikra meilė. Matai, kaip ilgai užtrukau, kol tai supratau? – ji sukuždėjo Stefanui į kaklo duobutę.

– Ir aš tave pamilau vos išvydęs – bet nežinojau, kas tu tokia. Atrodei kaip vaiduoklis sapne. Bet tu mane greitai pataisei, – akivaizdžiai džiaugdamasis, kad gali ją liaupsinti, tarė Stefanas. – Ir mes ištvėrėm – viską. Sakoma, kad ilgalaikiai santykiai gali būti sudėtingi, – juokdamasis pridūrė ir nutilo.

Elena pajuto, kad staiga visos jo juslės susitelkė į ją, Stefanas net liovėsi alsavęs, kad tik geriau ją girdėtų.

– Prisimenu Bonę su Deimonu, – Elenai nespėjus nieko ištarti ar pagalvoti, pasakė jis. – Turim kuo greičiau juos surasti – ir, po galais, verčiau tegu jie būna kartu, o jei išsiskyrę, tai Bonės sprendimu.

– Ir aš galvoju apie Bonę su Deimonu, – paantrino Elena, džiaugdamasi, kad yra žmogus, su kuriuo ji gali dalytis niūriausiomis mintimis. – Nenoriu visąlaik galvoti. Ir negaliu negalvoti. Turim juos surasti kuo greičiau – bet meldžiuosi, kad jie būtų su ponia Ulma. Gal Bonė eina į pokylį ar kitokią šventę. Gal Deimonas medžioja pagal juodųjų operacijų programą.

– Kad tik nė vienas jų nebūtų sužeistas.

– Taip.

Elena stiprių stipriausiai prisiglaudė prie Stefano. Troško būti kuo arčiau jo. Kaip tada, kai išėjo iš savo kūno ir tiesiog įsismelkė į jį.

Su įprastiniu kūnu tai neįmanoma...

Nieko panašaus – įmanoma! Dabar pat. Jos kraujas...

Elena nesuprato, katram jųdviejų tai dingtelėjo pirmam. Nusigręžė susigėdusi, kad tokia mintis apskritai šovė į galvą – ir akies krašteliu pastebėjo, kad Stefanas irgi nusuko žvilgsnį.

– Ko gero, neturim teisės, – sušnabždėjo ji. – Negalim... būti tokie laimingi... kai visiems kitiems blogai. Kai kiti vargsta dėl miesto ar dėl Bonės.

– Žinoma, negalim, – patvirtino Stefanas, bet pirmiau sunkiai nurijo seiles.

– Ne, – pakartojo Elena.

– Ne, – pritarė Stefanas ir, skambant Elenos „ne“ aidui, pakėlė ją ir ėmė taip bučiuoti, kad toji vos gaudė kvapą.

Elena išties negalėjo leisti jam šitaip elgtis ir neatsilyginti tuo pačiu. Vis dar pridususi, kone piktai pareikalavo, kad Stefanas dar kartą ištartų „ne“, ir, jam tai padarius, čiupo į glėbį ir pabučiavo.

– Tu buvai laimingas, – po akimirkos apkaltino jį. – Aš tai jaučiau.

Stefanas buvo džentelmenas, tad nekaltino jos, kad jaučiasi laiminga. Tik pasakė:

– Nieko negalėjau sau padaryti. Tiesiog taip atsitiko. Pajutau, kaip mudviejų mintys susiliejo, ir apsidžiaugiau. Bet paskui prisiminiau vargšelę Bonę. Ir...

– Vargšelį Deimoną?

– Na, gerokai perdėtume vadindami Deimoną vargšeliu. Bet prisiminiau, – tarė jis.

– Puiku, – pagyrė Elena.

– Verčiau eime vidun, – pasiūlė Stefanas ir skubiai pridūrė: – Turiu omeny, į pirmą aukštą. Gal sugalvosim, kaip jiems padėti.

– Iš tiesų – kaip? Man daugiau niekas neateina į galvą. Meditavau, bandžiau išeiti iš savo kūno ir užmegzti ryšį...

– Nuo pusės dešimtos iki pusės vienuoliktos ryto, – tarė Stefanas. – O aš tuo metu mėginau juos iškviesti visais minčių dažniais. Jokio atsako.

– Paskui bandėm su ouija lenta.

– Pusę valandos – ir nieko nepešėm.

– Ji mums pasakė, kad gausim molio.

– Manau, tai aš suktelėjau rodyklę ties „taip“.

– Paskui bandžiau pasisemti Galios iš besidriekiančių po mumis energijos linijų...

– Nuo vienuoliktos iki maždaug pusės dvyliktos, – patvirtino Stefanas. – O aš tuo metu bandžiau snustelėti ir susapnuoti pranašingą sapną...

– Mes išties labai stengėmės, – paniurusi tarė Elena.

– O po to prikalėm paskutines lentas, – pridūrė Stefanas. – Baigėm šiek tiek po pusės pirmos.

– Ar dar gali sukurti kokį nors planą, – jau priėjom prie G ar H raidės, – kaip jiems padėti?

– Negaliu. Atvirai tariant, ne, – tarė Stefanas. Paskui dvejodamas pridūrė: – Gal ponia Flauers mums turi kokių nors darbų? O gal... – jis dar labiau suabejojo, stebėjo Elenos reakciją, – galėtume nueiti į miestą?

– Ne! Tu dar nesi tiek sustiprėjęs! – griežtai nukirto Elena. – O darbų daugiau nebėra. – Tai tarusi ji atsikratė visko: bet kokios atsakomybės, sveiko proto. Ėmė kuo greičiau tempti Stefaną namo.

– Elena...

Aš deginu tiltus, užsispyrusi pamanė Elena ir staiga suprato, kad jai vis vien. O jei Stefanui ne vis vien, ji jam įkąs. Tarsi užkerėta ji staiga pajuto, kad mirs, jei juodu nepalies vienas kito. Ji troško jį liesti. Troško, kad jis ją liestų. Troško, kad juodu būtų pora.

– Elena!

Stefanas išgirdo, ką ji galvoja. Žinoma, jis jaučia vidinę sumaištį, suprato Elena. Nuolat jaučia. Bet kaip gali tam priešintis?

Ji liepsnojančiomis akimis pažvelgė į jį.

– Tu to nenori!

– Nenoriu vėliau suvokti, kad paveikiau tave.

– Tai tu mane paveikei? – užriko Elena.

Stefanas iškėlęs rankas sušuko:

– Iš kur man žinoti, kai taip tavęs geidžiu?

Ak. Tai jau geriau. Elena akies krašteliu išvydo kažką blykstelint ir pažvelgusi suprato, kad ponia Flauers tyliai uždarė langą. Tada dirstelėjo į Stefaną. Šis stengėsi nerausti. Ji stengdamasi nesijuokti susirietė dvilinka. Paskui vėl atsistojo jam ant batų.

– Galbūt mes nusipelnėme valandos dviese. – Žodžiai atrodė pavojingi.

– Visos valandos? – sąmokslininkiškai sušnabždėjo Stefanas, tarsi valanda prilygtų visai amžinybei.

– Mudu tikrai jos nusipelnėm, – sužavėta sušuko Elena ir vėl jį timptelėjo.

– Ne, – Stefanas prisitraukė Eleną, pakėlė – kaip nuotaką, – ir staiga juodu ėmė staigiai kilti aukštyn.

Užlėkę per tris aukštus ir dar šiek tiek, nusileido ant stogo terasos iškyšos virš Stefano kambario.

– Betgi durelės užrakintos iš vidaus...

Stefanas patrepsėjo ant stoglangio – smarkiai. Stoglangis pradingo.

Elenai tai padarė įspūdį.

Jie nusklendė žemyn į Stefano kambarį apgaubti šviesos stulpo, jo dulkelės spindėjo kaip jonvabaliai ar žvaigždės.

– Aš šiek tiek jaudinuosi, – tarė Elena.

Ji nusispyrė basutes, išsinėrė iš džinsų bei palaidinės, smuko į lovą ir... joje jau rado Stefaną.

Vampyrai greitesni, pamanė sau. Kad ir koks greitas įsivaizduotum esąs, jie visada greitesni.

Atsigulusi Elena atsigręžė į Stefaną. Vilkėjo tik apatinuką. Bijojo.

– Nebijok, – pasakė jis. – Man net nebūtina tau įkąsti.

– Būtina. Dėl tų mano kraujo keistybių.

– Ak taip, – tarė Stefanas, lyg būtų užmiršęs.

Elena puikiai žinojo, kad jis ničnieko neužmiršo apie jos kraują... padedantį vampyrams daryti tai, ko šiaip jie negalėtų. Gyvybinė jos energija vampyrams grąžina žmonių gebėjimus, ir to jis nieku gyvu neužmirštų.

Jie gudresni, toptelėjo jai.

– Stefanai, turėtų būti kitaip! Turėčiau praplaukti prieš tave su aukso spalvos chalatu, sukurtu ponios Ulmos, su Liusjeno papuošalais ir auksiniais aukštakulniais – kurių neturiu. Ant lovos turėtų būti pribarstyta žiedlapių, į mažus apvalius pilvotus dubenėlius primerkta rožių, uždegta vanilės kvapo žvakių.

– Elena, – nutraukė ją Stefanas, – eikš čia.

Ji įsirito jam į glėbį ir ėmė traukti gaivų kūno kvapą – šiltą, sodrų, su aprūdijusių vinių pėdsaku.

„Tu – mano gyvenimas, – nebyliai tarė jai Stefanas. – Šiandien mes nieko nedarysim. Laiko maža, o tu nusipelnei savo auksinio chalatėlio, rožių ir žvakių. Jei ne ponios Ulmos, tai geriausių Žemės dizainerių, kokius tik galima pasamdyti. Bet... gal pabučiuotum mane?“

Elena mielai ėmė bučiuoti Stefaną, džiaugdamasi, kad jis pasiryžęs laukti. Bučinys buvo šiltas, raminamas, ir rūdžių prieskonis jam nėmaž netrukdė. Ji nuostabiai jautėsi su žmogumi, darančiu kaip tik tai, ko jai reikia, pavyzdžiui, švelniai patikrinančiu jos mintis, kad ji jaustųsi saugiau, arba...

Ir tada į juos tarytum žaibas trenkė. Regis, kirto iškart abiem, ir Elena nejučia suleido dantis Stefanui į lūpą – ištryško kraujas.

Stipriai apkabinęs Eleną Stefanas luktelėjo, kol ji šiek tiek atšlijo, tada sukando apatinę jos lūpą ir... po trumpos įtampos, regis, trunkančios amžinybę... smarkiai krimstelėjo.

Ji vos nesuriko. Vos neišskleidė savųjų vis dar nevaldomų Naikinimo sparnų. Bet ją sulaikė du dalykai. Pirma, Stefanas niekada gyvenime nebuvo jos įskaudinęs. Antra, veikiama tokių pirmykščių, mistinių pojūčių nebegalėjo sustoti.

Po trumpo pasiruošimo Stefano lūpoje irgi atsirado dvi žaizdelės. Kraujas iš Elenos lūpos ėmė tekėti tiesiai į menkesnes Stefano žaizdas. Jos kraujas į jo lūpą.

Tas pat vyko ir su Stefano krauju; sklidinas galios jis plūdo į Eleną.

Tai nebuvo tobula. Jai ant lūpos ištryško ir sutvisko kraujo lašelis. Bet Elena dėl to nė kiek nesijaudino. Po akimirkos lašelis įkrito Stefanui į burną, ir ji pajuto visą pribloškiantį jo meilės stiprumą.

Pati Elena sutelkė dėmesį į vieną silpną jausmelį, glūdintį pačiame šios jų sukeltos audros viduryje. Toks apsikeitimas krauju – tai senovinis būdas dviem vampyrams dalytis maistu, meile ir bendrauti širdimis; ji tuo nė neabejojo. Eleną traukte traukė į Stefano mintis. Ji juto jo sielą, tyrą ir nesuvaržytą, toje sieloje siautė tūkstančiai įvairiausių jausmų: praeities ašaros, dabarties džiaugsmas – viskas atvira, nepridengta jokiais skydais.

Elena pajuto savo pačios sielą, drąsią ir nesislapstančią, veržiantis į jį. Stefanas jau seniai pastebėjo Elenos savanaudiškumą, tuštybę, didžiules ambicijas – ir jai atleido. Matė ir mylėjo ją visą, netgi blogąsias dalis.

Elena regėjo, kaip švelni lyg atilsis, rami lyg lopšinė tamsa apgaubia ją ir saugo savo juodais saugančiais...

„Stefanai, aš...“

„Myli... Žinau...“

Tada kažkas pabeldė į duris.

18

Po pusryčių Metas naršydamas internete rado dvi parduotuves, – abi ne Fels Čerče, – sukaupusias tiek molio, kiek, ponios Flauers manymu, prireiksią, ir žadančias jo atgabenti. Paskui jis turėjo išvykti iš pensiono ir važiuoti pro paskutinius nuošalius Sengirės likučius. Jis prariedėjo pro nedidelę tankmę, į kurią demoniškasis kerėtojas Šiničis dažnai vesdavosi apsėstus vaikus – andai juos nusekė šerifas Mosbergas ir dingo. Vėliau, saugomi limpamų lapelių burtų, juodu su Taironu rado pliką apgraužtą šlaunikaulį.

Metas suprato, kad vienintelis būdas prasibrauti pro tankmę – po truputį įsibėgėti savo švokščiančiu kledaru ir kuo greičiau ją perlėkti. Jam iš tiesų pavyko įveikti tankmę daugiau nei šimto kilometrų per valandą greičiu ir netgi kuo gražiausiai pasukti. Neužvirto joks medis, neužpuolė joks pėdos ilgumo vabzdžių spiečius.

Jis iš palengvėjimo sušnabždėjo „oho“ ir nuriedėjo namų link. Vien važiuoti per Fels Čerčą buvo taip šiurpu, kad liežuvis lipo prie gomurio. Šis žavus, nekaltas miestelis, kuriame Metas užaugo, atrodė kaip tie per televiziją rodomi miestai po bombardavimo ar kitos baisios nelaimės. Negalėjai suprasti, ar tai padarė bombos, ar siaubingi gaisrai, bet kas ketvirtas namas buvo virtęs griuvėsiais. Kelis apgriuvusius namus juosė policijos juosta, vadinasi, nelaimė įvyko gana seniai, kai policijai tai dar rūpėjo – ar kai policininkai dar nebuvo tokie įbauginti. Aplink degėsius keistai vešėjo augalai: prie vienų namų augantis dekoratyvinis krūmas apkėtė pusę kaimynų sklypo. Vijokliai vyniojosi nuo vieno medžio ant kito, lyg tarpdami pirmykštėse džiunglėse.

Jo namai buvo vidury pailgo kvartalo, kuriame augo daugybė vaikų, o vasarą, kai į svečius neišvengiamai atvykdavo vaikaičiai, jų dar pagausėdavo. Metas tik vylėsi, kad ta vasaros atostogų dalis jau praėjo... negi Šiničis su Misao išleistų mažylius namo? Jis nenumanė. O jei šie išsivažinėtų, ar savo miestuose nepaskleistų ligos? Kada ji liausis?

Važiuodamas per savo kvartalą Metas nematė nieko kraupaus. Vejose priešais namus ir ant šaligatvių žaidė vaikai, jie tupėjo prie stiklinių rutuliukų ar sėdėjo medžiuose. Nebuvo matyti nieko keisto.

Vis dėlto jis jautėsi nejaukiai. Galop pasiekė savo namus su dideliu senu ąžuolu, metančiu šešėlį ant verandos, ir turėjo išlipti. Automobilį pastatė po pat medžiu. Nuo užpakalinės sėdynės pasičiupo didelį krepšį su skalbiniais. Gyvendamas pensione porą savaičių kaupė nešvarius drabužius, nes atrodė nesąžininga prašyti, kad ponia Flauers juos skalbtų.

Metui išlipus iš automobilio ir traukiant krepšį, paukščių giesmės staiga nutilo.

Akimirką jis svarstė, kas atsitiko. Kažko stigo, tik nesuprato, ko. Oras lyg ir sutirštėjo. Netgi žolė pakvipo kitaip.

Tada Metas susigaudė. Nutilo visi paukščiai, net triukšmingosios varnos, perinčios ąžuoluose – akimirksniu.

Metui ėmė sukti pilvą, jis pakėlė galvą ir apsidairė. Ant ąžuolo šakos prie pat jo automobilio tupėjo du vaikiūkščiai. Protas vis dar atkakliai laikėsi savo, – vaikai žaidžia, viskas gerai, – bet kūnas buvo gudresnis. Ranka atsidūrė kišenėje ir ištraukė limpamų lapelių pluoštą: plonus popieriukus, paprastai užkertančius kelią juodajai magijai.

Metas vylėsi, kad Mereditė neužmirš Izobelės mamos paprašyti daugiau amuletų. Šie jau ėjo į pabaigą ir...

...ir sename ąžuole kiūtojo du vaikai, bet nežaidė. Stebeilijosi į jį. Vienas berniukas kabojo už pakinklių žemyn galva, kitas kažką čiaumojo iš... šiukšlių maišo.

Kabaliojantis vaikas spoksojo į Metą keistu veriamu žvilgsniu.

– Ar kada nors pagalvojai, koks jausmas būti mirusiam? – paklausė jis.

Žiaumojantis vaikas pakėlė galvą, jam aplink lūpas buvo ryškiai raudonas ratilas. Ryškiai raudonas...

...kraujas. O šiukšlių maiše kažkas... krutėjo. Spurdėjo. Silpnai spardėsi, mėgino ištrūkti.

Metą supykino. Gerklėje jis pajuto rūgštį. Rodos, tuoj apsivems. Čepsintis vaikas spingsojo į jį juodomis kaip bedugnė, sustingusiomis akimis.

Tada Metui ant sprando pasišiaušė plaukeliai, lyg dvelktelėjus šiltam vėjeliui. Ne tik paukščiai nutyko. Įsivyravo mirtina tyla. Vaikai liovėsi ginčijęsi, dainavę ar plepėję.

Ūmiai atsigręžęs Metas pamatė, kodėl. Visi žiopsojo į jį. Visi kvartalo vaikai tyliai jį stebėjo. Paskui, jam atsigręžus į berniukus medyje, ėmė šiurpiai sutartinai slinkti artyn.

Tik jie ne eite ėjo, o šliaužė. Kaip driežai. Todėl iš pradžių atrodė, kad kai kurie ant šaligatvio tebežaidžia stiklo rutuliukais. Visi judėjo vienodai, pilvus priploję prie žemės, pakėlę alkūnes, delnais remdamiesi į žemę, praskėtę kelius.

Dabar jis burnoje pajuto tulžies skonį. Žvilgtelėjęs į kitą gatvės pusę pamatė atšliaužiant kitą būrelį. Vaikėzai nenormaliai vypsojo, lyg kas iš užpakalio būtų tampęs jiems skruostus – taip stipriai, kad veidai kone plyšo pusiau.

Metas pastebėjo dar kai ką. Kol spoksodavo į vaikus, šie stovėdavo vietoj. Visiškai sustingę, įsmeigę į jį akis. Bet nusigręžęs akies kampučiu matydavo juos vėl ropojant.

Jis neturėjo tiek lapelių, kad užtektų visiems.

Nuo to nepabėgsi. Šiuos žodžius, regis, ištarė svetimas balsas galvoje. Telepatija. O gal taip atrodė todėl, kad Meto protas virto raudonu sūkuriuojančiu debesiu, kylančiu į viršų.

Laimė, jo kūnas tai išgirdo – Metas staiga užlėkė ant automobilio bagažinės ir sugriebė kabantį vaiką. Akimirką jį apėmė vos suvaldomas troškimas sviesti berniūkštį. Vaikas spitrijosi į jį užvertęs šiurpias baltas akis. Užuot sviedęs, Metas jam prie kaktos priklijavo limpamą lapelį ir tuo pat metu trūktelėjęs pasodino ant bagažinės.

Po kiek laiko berniukas suklykė. Jam turėjo būti mažiausiai keturiolika, bet praėjus gal pusei minutės po to, kai buvo prilipdytas užkeikimas nuo blogio, ėmė kūkčioti kaip mažas vaikas.

Ropojantys vaikai visi kaip vienas sušnypštė it milžiniška garo mašina: šššššššššššššššššššššššš.

Jie ėmė greitai alsuoti, lyg ketindami pereiti į kitą būseną. Ropojimas sulėtėjo. Vis dėlto vaikiūkščiai taip smarkiai šnopavo, kad Metas matė įdumbant ir išsipučiant šonus.

Metui atsigręžus į vieną būrelį, vaikai apmirė, bet ir toliau baisiai šnopavo. Dabar jis juto juos artinantis už nugaros.

Širdies tvaksėjimas atsiliepė ausyse. Su viena grupe Metas galėtų susigrumti – jei niekas nepultų iš užpakalio. Kai kurie vaikai atrodė vos dešimties vienuolikos metų, kiti beveik jo amžiaus. Dėl Dievo meilės, tarp jų buvo net mergaičių. Metas prisiminė, kaip anksčiau su juo elgėsi apsėstos merginos, ir jį apėmė šleikštulys.

Vis dėlto dar šlykščiau atrodė kramtantis vaikas. Metas girdėjo čepsėjimą ir traškesį – o iš maišo sklido plonas, tylus skausmo spiegsmas, ir buvo matyti, kaip kažkas spurda.

Metas greitai grįžtelėjo, kad neprišliaužtų ropliai iš kitos pusės, ir prisivertė pakelti galvą. Pačiupo maišą ir trūktelėjo, bet vaikas nepaleido to, kas jame buvo.

O Dieve. Jis valgo kūdikį! Kūdikį! Kūd...

Metas nutempė berniuką nuo medžio ir negalvodamas prilipdė lapelį jam prie kaktos. Tada – ačiū Dievui – išvydo kailį. Vaikas graužė ne kūdikį. Toks mažas negalėtų būti net naujagimis.

Berniukas pakėlė kruviną veidą, ir Metas pamatė, kad tai Kolis Risas, kaimynystėje gyvenantis trylikametis. Pirmiau Metas jo neatpažino.

Dabar Kolio burna buvo išsižiojusi iš siaubo, akys išverstos iš baimės ir gailesčio, veidas šlapias nuo ašarų ir snarglių.

– Jis mane privertė suvalgyti Tobį. – Kolis pradėjo sakyti pašnibždom, o baigė klykdamas. – Jis mane privertė suvalgyti mano jūrų kiaulytę! Jis mane privertė... Kodėl, kodėl, kodėl jis taip padarė? AŠ SUVALGIAU TOBĮ!

Jis pravimo Metui ant batų. Vėmalai buvo raudoni nuo kraujo.

Gyvūnėlį reikia pribaigti, kad nesikankintų. Tuoj pat, pamanė Metas. Bet to jam dar nebuvo tekę daryti. Kaip tai atlikti – stipriai užminti ant galvelės? Taip jis negali. Pirmiau reikia išmėginti ką kita.

Metas nuplėšė užrašų lapelį ir, stengdamasis nežiūrėti, prispaudė gyvūnėliui prie kailiuko. Tada viskas baigėsi. Kiaulytė suglebo. Burtai panaikino tai, kas iki tol palaikė jos gyvastį.

Meto rankos buvo kruvinos ir apvemtos, bet jis prisivertė atsigręžti į Kolį. Berniukas buvo užsimerkęs ir tyliai žiaukčiojo.

Kažkas Meto viduje nutrūko.

– Norit šitų? – užriko jis, laikydamas lapelius, lyg jie būtų revolveris, paliktas pas ponią Flauers. Atsigręžęs į kitą pusę jis sušuko: – Ir jūs norit? O jūs? Tu, Jošai? – Jis ėmė atpažinti veidus. – Medisonai, ir tu? O kaip tu, Brinai? Nagi, prieikit! Visi prieikit! PRIEIKIT...

Kažkas palietė jam petį. Paruošęs lapelį Metas atsigręžė kaip vijurkas. Tada sustingo, ir iš jo išsiveržė palengvėjimo atodūsis kaip šampanas iš butelio. Jis žvelgė tiesiai į daktarę Alpert, Fels Čerčo miestelio gydytoją. Ji buvo pasistačiusi savo visureigį šalia Meto automobilio vidury gatvės. Daktarės užnugarį saugojo Taironas, būsimas Roberto Li gimnazijos komandos saugas. Jo sesuo, būsimoji antrokė, mėgino išlipti iš automobilio, bet, Taironui atsigręžus, sustingo.

– Džainila! – užriaumojo jis taip, kaip gali tik Tairminatorius. – Lįsk vidun ir prisisek diržą! Prisimeni, ką sakė mama? Tučtuojau!

Metas suvokė gniaužiantis daktarės Alpert šokolado spalvos rankas. Jis žinojo, kad ji puiki, rūpestinga moteris, įsivaikinusi mažus savo dukters vaikus, kai jų išsiskyrusi mama mirė nuo vėžio. Galbūt daktarė ir jam pagelbės? Metas ėmė vapėti:

– O Dieve, man reikia ištraukti iš čia mamą. Gyvena vienui viena. Turiu ją iš čia išgabenti.

Jis jautė imąs prakaituoti. Tikėjosi dar neverkiąs.

– Gerai, Metai, – savo kimiu balsu atsakė daktarė. – Aš šįvakar išsivežu savo šeimą. Pagyvensim pas giminaičius Vakarų Virdžinijoje. Mielai priimtume ir ją.

Negali viskas būti taip paprasta. Metas pajuto, kad jo akys sklidinos ašarų. Bet nemirksėjo, leido joms riedėti.

– Nė nežinau, ką sakyti... jei jūs tai padarytumėte... suprantat, jūs suaugusi. Manęs mama neklausys. O jūsų klausys. Visas šis kvartalas užkrėstas. Tas berniukas, Kolis... – Metas nebegalėjo šnekėti.

Bet daktarė Alpert viską akimirksniu pamatė: gyvūną ir tebežiaukčiojantį berniuką kruvinomis lūpomis bei dantimis.

Daktarė Alpert nieko nesakė. Tik paprašė Džainilos, kad atmestų iš visureigio pakelį drėgnų servetėlių, tada viena ranka suėmė tąsomą vaiką, o kita kruopščiai nuvalė jam veidą.

– Eik namo, – griežtai paliepė jam.

– Užkrėstuosius teks paleisti, – graudžiai žiūrėdama tarė ji Metui. – Kad ir kaip žiauriai atrodo, jie gali užkrėsti tik vos kelis dar likusius sveikus vaikus.

Metas buvo daktarei beaiškinąs, kokie veiksmingi limpami amuletai, bet ji jau šaukė:

– Taironai, eikš čia! Berniukai, palaidokit vargšą gyvūnėlį. Tada galėsit nešti į autobusiuką ponios Hanikat daiktus. Džainila, daryk, ką lieps brolis. Aš eisiu šnektelėti su ponia Hanikat.

Ji nepakėlė balso, bet to ir neprireikė. Tairminatorius pakluso, atbulas priėjo prie Meto, stebėdamas paskutinius šliaužiančius vaikus, išblaškytus Meto protrūkio.

Jis greitas, suprato Metas. Greitesnis už mane. Tai kaip žaidimas. Kol į juos žiūri, jie negali pajudėti.

Vaikinai paeiliui budėjo ir darbavosi kastuvu. Žemė buvo kieta kaip akmuo, apžėlusi piktžolėmis. Bet kažkaip pavyko iškasti duobutę, o darbas padėjo atgauti sveiką protą. Juodviem palaidojus Tobį, Metas pavaikštinėjo aplinkui kaip raišuojantis pabaisa, kad nusivalytų vėmalus į žolę.

Staiga jiems už nugarų virstelėjo durys, ir Metas puolė prie mamos, mėginančios pro duris iškelti didžiulį, gerokai per sunkų nešti lagaminą.

Jis perėmė naštą ir atsidūrė mamos glėbyje, nors jai teko pasistiebti.

– Metai, negaliu imti ir tave palikti...

– Jis vienas tų, kurie sugrąžins miesteliui ramybę, – nutraukė ją daktarė Alpert. – Jis viską sutvarkys. O mes turim pasitraukti iš kelio, kad jam netrukdytume. Metai, kad žinotum: girdėjau, Makalou irgi išsikrausto. Ponas ir ponia Sulezai, regis, kol kas lieka, kaip ir Džilbertai Maksvelai. – Paskutinius du žodžius ji aiškiai pabrėžė.

Džilbertai Maksvelai buvo Elenos teta Džudita, jos vyras Robertas Maksvelas ir mažoji Elenos sesutė Margarita. Juos minėti lyg ir nebuvo priežasčių, bet Metas suprato, kodėl daktarė Alpert tai padarė. Ji prisiminė mačiusi Eleną visos šios sumaišties pradžioje. Anuomet Elena daktarės akyse apvalė girią.

– Aš perduosiu... Mereditei, – pažadėjo Metas ir žiūrėdamas jai į akis linktelėjo, tarsi sakytų: perduosiu ir Elenai.

– Dar yra ką nešti? – pasiteiravo Taironas.

Jis tempė kanarėlės narvą ir mažesnį lagaminą.

– Ne. Kaipgi tau atsidėkoti? – paklausė ponia Hanikat.

– Atsidėkosit vėliau – dabar visi vidun, – paliepė daktarė Alpert. – Išvažiuojam.

Metas apkabino mamą ir stumtelėjo prie visureigio, jau priglobusio narvelį ir lagaminėlį.

– Iki pasimatymo! – šaukė sulipusieji.

Iškišęs galvą pro langą Taironas paprašė:

– Paskambink, kai manęs prireiks. Mielai padėsiu!

Ir visi iškeliavo.

Metas vos galėjo patikėti, kad jų nebėra; viskas taip greitai įvyko. Jis įlėkė į namus pro atviras duris ir pasičiupo dar vieną sportbačių porą, jei poniai Flauers nepavyktų panaikinti šiuo metu jo avimų batų dvoko.

Išmovęs lauk Metas pamirksėjo akimis. Vietoj visureigio šalia jo automobilio dabar stovėjo kita balta mašina. Jis apžvalgė kvartalą. Vaikų nebeliko nė vieno.

Ir paukščiai vėl giedojo.

Automobilyje sėdėjo du vyrai. Vienas baltaodis, kitas juodaodis, abu tokio amžiaus, kad galėtų būti susirūpinę tėvai. Šiaip ar taip, jie užtvėrė jam kelią. Metui neliko kitos išeities, tik prie jų prieiti. Jam tai padarius, vyrai išlipo iš automobilio, žiūrėdami į Metą taip, lyg šis būtų pavojingas kaip kicunė.

Tą pačią akimirką jis suprato padaręs klaidą.

– Jūs esate Metjus Džefris Hanikatas?

Metui beliko linktelėti.

– Prašom sakyti „taip“ arba „ne“.

– Taip.

Dabar Metas pamatė baltojo automobilio vidų. Tai buvo slapta policijos mašina su viduje įtaisytais švyturėliais, skirta užklupti iš pasalų.

– Metjau Džefri Hanikatai, jūs suimamas už Karolinos Beulos Forbes užpuolimą ir išprievartavimą. Turite teisę tylėti. Jei atsisakote šios teisės, visa, ką pasakysite, gali būti ir bus panaudota prieš jus teisme...

– Negi nematėt tų vaikų? – rėkte išrėkė Metas. – Turėjot vieną kitą sutikti! Negi jums tai nieko nereiškia?

– Pasilenkit ir padėkit rankas ant automobilio variklio gaubto.

– Visas miestelis bus sunaikintas! O jūs prie to prisidedat!

– Ar žinot savo teises?..

– Ar jūs žinot, kas dedasi Fels Čerče?

Šįkart stojo tyla. Tada vienas iš tų dviejų kuo ramiausiu balsu atsakė:

– Mes iš Ridžmonto.

19

Kiekviena akimirka buvo brangi ir truko, regis, valandų valandas; Bonė nusprendė, jog įvyks tai, kas turi įvykti, kad ir ką ji darytų. Dar jai rūpėjo išdidumas. Bonė žinojo, kad kai kas iš jos pasijuoktų, bet jai tai buvo išties svarbu. Nors Elena įgijo naujų Galių, su atšiauria tamsa daugiausia susidurdavo Bonė. Ir kažkaip išgyvendavo. Bet netrukus mirs. Nuo jos tepriklausė, kaip tai ištvers.

Ji išgirdo klyksmų glissando, paskui jie nutilo. Ką gi, kol kas ji gali tik tiek – liautis klykusi. Apsisprendė. Išeis nepalaužta, išdidi ir... tyli.

Tą akimirką, kai Bonė liovėsi klykusi, Šiničis mostelėjo ranka, ir ją nešantis prie lango ogras stabtelėjo.

Ji taip ir žinojo. Šiničis – chuliganas. Tokiems patinka girdėti, kad žmogui skauda, kad jis jaučiasi apgailėtinai. Ogras kilstelėjo Bonę taip, kad jos ir Šiničio veidai atsidurtų viename aukštyje.

– Lauki nesulauki savo didžiojo šuolio?

– Neapsakomai, – bejausmiu balsu atkirto ji.

Ei, pamanė sau, man ne taip jau prastai sekasi elgtis narsiai. Bet širdies gilumoje virpėjo dvigubai smarkiau, kad atpirktų akmeninį veidą.

Šiničis atidarė langą.

– Vis dar džiaugiesi?

Lango atidarymas šį tą reiškė. Vadinasi, Bonė nesitrenks į stiklą, nesudaužys jo savo veidu ir neskries pro aštrias šukes. Neskaudės tol, kol atsitrenks į žemę, ir niekas apie tai nieko nesužinos, net ji pati.

Imk ir padaryk tai, mintimis tarė Bonė, užbaik viską. Šiltas vėjelis pro langą priminė, kad ši... vieta – ši vergų prekyvietė... kur pirkėjams leidžiama apžiūrinėti verges, kol ras tinkamą, per smarkiai kondicionuojama.

Man bus šilta, tegu vos akimirksnį ar du, pamanė ji.

Trinktelėjus gretimoms durims, Bonė vos neiškrito ogrui iš rankų, o kai pokštelėjusios atsidarė jų kambario durys, jai vos širdis neiššoko iš krūtinės.

Na, matai, plūstelėjo lyg ir palengvėjimas. Aš išgelbėta! Tereikėjo suvaidinti drąsią, ir dabar...

Bet tai buvo Šiničio sesuo Misao. Atrodė sunkiai pasiligojusi, oda pelenų spalvos, ir laikėsi įsitvėrusi durų rankenos, kad nepargriūtų. Vienintelė nepapilkėjusi jos dalis buvo spindintys juodi plaukai ryškiai raudonais galiukais, visai kaip Šiničio.

– Pala! – tarė ji šiam. – Tu net nepaklausei apie...

– Manai, tokia tuščiagalvė žinos? Kaip sau nori. – Šiničis pasodino Misao ant sofos ir raminamai patrynė jai pečius. – Paklausiu.

Taigi Misao kiūtojo kambaryje už vienpusės veidrodinės sienos, suprato Bonė. Šiničio sesuo atrodė išties prastai. Visai prie mirties.

– Kas atsitiko mano sesers žvaigždžių rutuliui? – paklausė Šiničis, ir dabar Bonė pajuto, kad visa, kas turi pradžią, turi ir pabaigą. Tai suprasdama ji galės oriai mirti.

– Tai mano kaltė, – atsakė Bonė ir šyptelėjo savo prisiminimams. – Tiksliau, pusė kaltės. Pirmą kartą jį atkimšo Seidžas, norėdamas vėl atverti vartus žemėje. O paskui...

Ji papasakojo, kaip viskas vyko, lyg negirdėtą pasaką, pabrėžė pati užsiminusi Deimonui, kur yra Misao žvaigždžių rutulys, išdėstė, kaip Deimonas, juo pasinaudojęs, pateko į aukščiausią Tamsos Matmens lygį.

– Toks yra grįžtamasis ryšys, – paaiškino Bonė. – Ką padarai kitiems, gauni pats. – Ir nenorom sukikeno.

Šiničis dviem žingsniais peršoko kambarį ir skėlė jai antausį. Vėliau Bonė jų nebeskaičiavo, užteko pirmo, kad aiktelėtų ir liautųsi kikenusi. Netrukus jos skruostai ištino taip, lyg Bonė sirgtų labai skausminga kiaulyte, iš nosies pasipylė kraujas.

Ji vis bandė nusišluostyti jį į petį, bet kraujas tebetekėjo. Galop Misao tarė:

– Fui. Atrišk jai rankas, duok rankšluostį ar šiaip ką.

Ogras sukruto, lyg įsakius Šiničiui.

Pats Šiničis dabar sėdėjo prie Misao ir meiliai šnekučiavosi su ja lyg su kūdikiu ar mylimu gyvūnėliu. Bet žvelgiančios į Bonę Misao akys atrodė giedros ir brandžios, jose blyksėjo liepsnelė.

– Kur dabar mano žvaigždžių rutulys? – šiurpiai primygtinai paklausė ji.

Jausdama palaimą, kad rankos nebesurakintos už nugaros, Bonė pasvarstė, kodėl nė nebando sugalvoti kokio nors melo.

Pavyzdžiui: „Paleiskit mane, ir aš jus ten nuvesiu.“ Tada prisiminė Šiničį ir nelemtą kicunių telepatiją.

– Iš kur man žinoti? – logiškai paklausė ji. – Aš bandžiau atitraukti Deimoną nuo vartų, ir tada mudu abu įkritom. Rutulio neturėjom. Kiek žinau, jis buvo nuspirtas į dulkes, ir visas skystis išbėgo.

Šiničis atsistojo, kad vėl jai smogtų, bet juk Bonė sakė tiesą. Prabilo Misao:

– Mes žinom, kad taip nėra, nes aš... – ji turėjo nutilti ir įkvėpti, – ...vis dar gyva. – Ji atkreipė į Šiničį savo mirtinai išbalusį, įkritusį veidą ir tarė: – Tu teisus. Dabar iš jos jokios naudos, be to, mergiščia žino tai, ko neturėtų žinoti. Išmesk ją.

Ogras pakėlė Bonę su visu rankšluosčiu. Šiničis priėjo iš kitos pusės.

– Ar matai, ką padarei mano seseriai? Ar matai?

Nebėra laiko. Tik sekundė nuspręsti, ar būti drąsiai, ar ne. Bet kaip parodyti, kad Bonė drąsi? Ji išsižiojo nė pati nežinodama, kas išsiverš iš gerklės: klyksmas ar žodžiai.

– Ji atrodys dar prasčiau, kai susidurs su mano draugais, – pasakė ji ir iš Misao akių suprato pataikiusi į taikinį.

– Išmesk ją! – atkutęs iš pykčio riktelėjo Šiničis.

Ir ogras sviedė Bonę per langą.

Mereditė sėdėjo su tėvais ir mėgino suprasti, kas ne taip. Ji neįtikimai greitai atliko visus pavedimus: padidino užrašus, kokie buvo matyti ant ąsočių, paskambino Saitu šeimai ir sužinojo, kad vidurdienį ji bus namie. Paskui apžiūrėjo ir sunumeravo Alariko atsiųstų nuotraukų kiekvieno rašmens padidintas kopijas.

Saitu atrodė... įsitempusios. Mereditės tai nestebino, nes Izobelė buvo pirmoji, nors ir visai nekalta mirtino kicunių apsėdimo platintoja. Kone sunkiausiai nukentėjo nuolatinis Izobelės vaikinas Džimis Braisas, jis pasigavo malachą iš Karolinos ir, to nežinodamas, perdavė Izobelei. Džimį patį apsėdo malachas, ir jam pasireiškė siaubingi Lešo-Nyhano sindromo požymiai: jis nusikramtė lūpas ir pirštus. Tuo tarpu vargšė Izobelė purvinomis adatomis – kartais vaikiškų virbalų dydžio – persidūrė sau kūną daugiau nei trisdešimtyje vietų, be to, žirklėmis persikirpo liežuvį.

Izobelė buvo jau išrašyta iš ligoninės ir taisėsi. Vis dėlto Mereditė jautėsi sutrikusi. Vyresniosios Saitu, – obaasan (Izobelės senelė) ir ponia Saitu (Izobelės mama) – japoniškai pasiginčijusios dėl kiekvieno rašmens, patvirtino padidintas Mereditės matytų ant ąsočių rašmenų nuotraukas. Jai jau sėdant į automobilį, iš namų išlėkė Izobelė su krepšiu limpamų lapelių rankoje.

– Mama jų prigamino – jei prireiktų, – pridususi savo naujuoju švelniu balsu sušvebeldžiavo ji.

Mereditė dėkinga paėmė iš jos lapelius ir nepatogiai jausdamasi kažką sumurmėjo apie atlygį.

– Ne, bet... bet gal galėčiau žvilgtelėti į kopijas? – šnopuodama paklausė Izobelė.

Kodėl ji taip sunkiai alsuoja, nusistebėjo Mereditė. Net jei atlėkė paskui Mereditę iš pat antro aukšto, neturėtų būti šitokia uždususi. Tada Mereditė prisiminė: Bonė minėjo, kad Izobelės širdis „permuša“.

– Matai, – kone susigėdusi ir tikėdamasi būti suprasta tarė Izobelė, – obaasan, tiesą sakant, beveik akla, o mama taip seniai mokėsi mokykloje... o aš japonų kalbos mokausi dabar.

Mereditę tai sujaudino. Izobelė jautė, kad nemandagu abejoti suaugusiųjų nuomone, šiems girdint. Bet čia, jiedviem sėdint automobilyje, peržiūrėjo visas kopijas su padidintais rašmenimis ir kitoje jų pusėje užrašė po panašų, bet neabejotinai kitokį rašmenį. Tai truko dvidešimt minučių. Mereditė ja žavėjosi.

– Kaip tu juos visus prisimeni? Kaip jūs apskritai susirašinėjate? – išpyškino ji, pamačiusi sudėtingus, vos keliais brūkšneliais besiskiriančius simbolius.

– Su žodynu, – atsakė Izobelė ir pirmą kartą nedrąsiai nusijuokė. – Ne, aš rimtai – juk ir tu, norėdama itin taisyklingai parašyti laišką, naudojiesi tezauru bei klaidų taisymo programa, ir...

– Aš jais visada naudojuosi! – nusijuokė Mereditė.

Tai buvo nuostabi akimirka, kai abi atsipalaidavusios juokavo. Rodos, nebeliko jokių bėdų, o Izobelės širdis visiškai pasveiko.

Paskui Izobelė išskubėjo, o Mereditė liko spoksoti į apvalią drėgmės dėmelę ant keleivio sėdynės – ašaros pėdsaką. Bet ko Izobelei verkti?

Dėl to, kad prisiminė malachus arba Džimį? Dėl to, kad jos ausys sugis tik po kelių operacijų? Nė vienas atsakymas Mereditei neatrodė pagrįstas. Be to, jai reikėjo skubėti namo – jau ir taip vėlinosi.

Tik tada į galvą šovė pribloškianti mintis. Saitu šeima žino, kad Mereditė, Metas ir Bonė yra draugai. Bet niekas nepasiteiravo nei apie Bonę, nei apie Metą.

Keista.

Jei tik ji būtų žinojusi, kad apsilankyti savo namuose bus kur kas keisčiau...

20

Mereditei tėvai visada atrodė juokingi, paiki ir mieli. Jie rimtai kalbėdavo visai ne apie tuos dalykus, pavyzdžiui: „Mieloji, būtinai gerai susipažink su Alariku... prieš... prieš...“ Mereditė nėmaž neabejojo dėl Alariko, bet jis irgi buvo iš tų paikų, mielų, mandagių žmonių, tauškiančių apie šalutinius dalykus, kad neprabiltų apie esmę.

Šiandien ji nustebo išvydusi, kad šalia paveldėto iš protėvių jų namo nematyti automobilių. Galbūt visi liko namie kovoti su savo vaikais. Ji užrakino Acura, žinodama, kokių Izobelės dovanotų vertybių ten yra, ir paskambino į duris. Tėvai pasitikėjo durų grandinėmis.

Ją pamačiusi namų šeimininkė Džaneta apsidžiaugė, bet ir sunerimo. Aha, pamanė Mereditė, jie išsiaiškino, kad vienturtė pareigingoji dukra išnaršė palėpę. Galbūt nori susigrąžinti kovinę lazdą. Ko gero, vertėjo ją palikti pensione.

Kaip iš tikrųjų viskas rimta, ji suprato tik įžengusi į svetainę ir išvydusi didelį prabangų La-Z-Boy krėslą, jos tėvo sostą, tuščią. Tėvas sėdėjo ant sofos ir laikė apkabinęs kūkčiojančią mamą.

Mereditė įėjo nešina lazda – ją pamačiusi mama vėl pratrūko raudoti.

– Klausykit, – kreipėsi Mereditė, – tai ne pati didžiausia tragedija. Aš daugmaž nutuokiu, kas atsitiko. Jei norit man papasakoti, kaip rimtai mudvi su senele buvom sužeistos, tai jūsų reikalas. Bet jei aš... tam tikra prasme... esu užkrėsta...

Ji nutilo. Negalėjo patikėti savo akimis. Tėvas tiesė į ją rankas, lyg jam nerūpėtų, kad jos drabužiai gerokai nešvarūs, ir leidosi apkabinamas, visai netausodamas savo Armani kostiumo. Mama laikė stiklinę su keliais gurkšneliais panašaus į kokakolą gėrimo, nors Mereditė būtų galėjusi lažintis, kad ten ne kola.

– Mes vylėmės čia atrasti ramybę, – iškilmingai porino tėvas. Kiekvienas jo sakinys visada būdavo iškilmingas. Prie to reikėjo priprasti. – Tu nė neįsivaizdavai... – tada jis nutilo.

Mereditė apstulbo. Jos tėvas nenutildavo vidury kalbos. Nedarydavo pauzių. Ir jau nieku gyvu neverkdavo.

– Tėti! Tėtuk! Kas yra? Ar čia buvo vaikų, pamišusių vaikų? Ar jie ką nors sužeidė?

– Gausim tau papasakoti visą istoriją nuo senų laikų, – atsakė tėvas... visai nebeiškilmingai. Tik su baisia neviltimi. – Nuo tada, kai jus... visus užpuolė.

– Vampyras. Arba senelis. Ar tu žinai, kas?

Stojo ilga tyla. Mama ištuštino stiklinę ir šūktelėjo:

– Džaneta, prašyčiau dar vieną.

– Nagi, Gabriela... – papriekaištavo tėvas.

– Nandai – aš to neištversiu. Kai pagalvoju, kad mi hija inocente...

Mereditė tarė:

– Klausykit, aš turbūt galėčiau palengvinti jums naštą. Jau sužinojau... na, pirmiausia tai, kad turėjau brolį dvynį.

Tėvai, regis, pašiurpo ir aikčiodami susiglaudė.

– Kas tau pasakė? – griežtai paklausė tėvas. – Kas tame pensione galėjo žinoti?..

Mereditei teko jį raminti.

– Ne, ne. Tėti, aš išsiaiškinau... na, mes pasišnekėjom su seneliu. – Tai buvo beveik tiesa. Jie pasišnekėjo. Tik ne apie brolį. – Taip ir gavau lazdą. Bet mus užpuolęs vampyras nebegyvas – serijinis žudikas, atėmęs gyvybę Vikei ir Sju, vardu Klausas.

– Manai, ten tebuvo vienas vampyras? – išspaudė mama. Žodį ji ištarė ispaniškai, ir Mereditei pasirodė, kad nuo to jis dar kraupesnis. Vahmpyr. Visata tarsi ėmė lėtai suktis aplink ją.

– Mes tik taip spėjam, – kalbėjo tėvas. – Iš tikro nežinom, ar jų buvo daugiau, ar vienas, bet labai stiprus.

– Taigi apie Klausą jūs žinot – iš kur?

– Mes jį matėm. Išties atrodė labai stiprus. Sargybinius prie vartų užmušė vienu smūgiu. Mes persikraustėm į kitą miestą. Tikėjomės, tu niekada nesužinosi, kad turėjai brolį. – Tėvas nusišluostė akis. – Iškart po užpuolimo tavo senelis dar šnekėjosi su mumis. Bet kitą dieną... nutilo. Nebepratarė ne žodžio.

Mama įsikniaubė veidu į delnus ir pakėlė galvą tik tam, kad sušuktų:

– Džaneta! Dar vieną, por favor!

– Tuojau, ponia.

Mereditė žydrose namų šeimininkės akyse pamėgino rasti kokią nors išeitį iš šios apgailėtinos padėties, bet nepavyko – jose buvo matyti tik užuojauta. Džaneta nuėjo su tuščia stikline, šviesi prancūzaitės kasa nutolo.

Mereditė vėl atsigręžė į savo tamsiaakius, tamsiaodžius tėvus. Tuodu sėdėjo apsikabinę, įbedę į ją akis.

– Mama, tėti, suprantu, kaip jums sunku. Bet dabar aš persekioju tokias būtybes, kokios sužeidė senelį, senelę ir mano brolį. Tai pavojinga, bet man privaloma. – Ji atsistojo tekvondo poza. – Juk jūs patys mane leidote į treniruotes.

– Bet kaip tu taip gali kovoti su savo šeima? – sušuko mama.

Mereditė atsisėdo. Tai buvo visi jos prisiminimai, kiek tik pavyko atgaminti kartu su Stefanu.

– Vadinasi, Klausas jo nenužudė kaip senelės. Mano brolį jis pasiėmė su savim.

– Kristianas, – aimanavo mama. – Jis tebuvo un bebé. Trejų metukų! Tada ir suradom judu abu... ir kraują... ak, kiek kraujo...

Tėvas atsistojo, bet ne prakalbos sakyti, o tam, kad uždėtų ranką Mereditei ant peties.

– Manėm, tau bus lengviau, jei nieko nesakysim – kad neprisiminsi, kas vyko mums įėjus. Juk tu ir neprisimeni, tiesa?

Mereditės akys pritvinko ašarų. Ji pažvelgė į mamą mėgindama parodyti, kad nieko nesupranta.

– Jis gėrė mano kraują? – spėjo ji. – Klausas?

– Ne! – šūktelėjo tėvas, mamai pašnibždom meldžiantis.

– Tada Kristiano. – Atsiklaupusi ant grindų Mereditė mėgino pažvelgti mamai į veidą.

– Ne! – vėl riktelėjo tėvas. Ir paspringo.

– La sangre! – aiktelėjo mama ir užsidengė akis. – Kraujas!

– Querida... – sukūkčiojo tėvas ir priėjo prie jos.

– Tėti! – Mereditė papurtė jį už rankos. – Tu paneigei visas galimybes! Nieko nebesuprantu. Kas gėrė kieno kraują?

– Tu! Tu! – mama vos neklykė. – Savo broliuko! O, el aterrorizar!

– Gabriela, – suvaitojo tėvas.

Mama kūkčiodama susmuko.

Mereditei sukosi galva.

– Aš ne vampyrė! Aš medžioju ir žudau vampyrus!

– Jis pasakė, – kimiai šnabždėjo tėvas, – „Žiūrėkit, kad ji gautų bent po šaukštą per savaitę. Žinoma, jei norit, kad gyventų. Išmėginkit kraujinę dešrą.“ Ir nusikvatojo.

Mereditei nereikėjo teirautis, ar jie paklaũsė. Šeima bent kartą per savaitę valgydavo kraujinę dešrą ar kraujinį pudingą. Ją taip maitino nuo vaikystės, tai atrodė įprasta.

– Kodėl? – Atėjo jos eilė užkimti. – Kodėl jis manęs nenužudė?

– Nenumanau! Mes to niekaip nesuprantam! Tas vyras buvo visas apsilaistęs – tavo krauju, tavo broliuko krauju, nežinia kieno krauju! Paskutinę akimirką griebė judu, bet tu perkandai jam ranką ligi kaulo, – pasakojo tėvas. – Jis nusikvatojo – nusikvatojo! – susmigus tavo dantims, tau stumiant jį mažomis rankelėmis, ir tarė: „Šitą paliksiu jums, galėsit nerimauti spėliodami, kas iš jos išaugs. O berniuką pasiimsiu su savim.“ Staiga, tarytum kerams išsisklaidžius, galėjau ištiesti į tave rankas, buvau pasirengęs kovoti už judu abu. Vis dėlto man nepavyko! Kai atsidūrei mano glėbyje, nebevaliojau nė krustelėti. Tada jis tebekvatodamas išėjo – ir išsinešė tavo broliuką Kristianą.

Mereditė susimąstė. Nieko nuostabaus, kad tėvai tą dieną nenori švęsti jos gimtadienio. Senelė žuvo, senelis išprotėjo, broliukas dingo, o ji pati – ką? Nenuostabu, kad jos gimtadienis būdavo švenčiamas savaitę anksčiau.

Mereditė stengėsi išlikti rami. Ją supantis pasaulis griuvo, bet ji turėjo išsaugoti ramybę. Ramybė Mereditei iki šiol padėjo išgyventi. Ji savaime ėmė giliai alsuoti: įkvėpė per šnerves, iškvėpė per burną. Gilių giliausias apvalomasis kvėpavimas, pripildantis kūną paguodos ir ramybės. Mereditė beveik nesiklausė mamos.

– Tą vakarą anksti grįžom namo, nes man skaudėjo galvą...

– Šš, querida... – bandė nutildyti mamą tėvas.

– Mes anksti grįžom, – nepasidavė ji. – O Virgen Bendecida, ką būtume radę, jei būtume grįžę vėliau? Būtume netekę ir tavęs! Mano kūdikio – kruvinomis lūpomis...

– Bet mes grįžom anksti ir spėjom ją išgelbėti, – dusliu balsu pridūrė Mereditės tėvas, lyg bandydamas atkerėti mamą.

– A, gracias, Princesa Divina, Virgen pura y impoluto... – Mama, regis, negalėjo liautis verkusi.

– Tėti, – nekantriai kreipėsi Mereditė. Ji užjautė mamą, bet žūtbūt norėjo kai ką sužinoti. – Ar dar kada nors jį matei? O gal girdėjai? Apie mano brolį Kristianą?

– Taip, – atsakė tėvas. – O taip, mes kai ką matėm.

Mama aiktelėjo:

– Nandai, ne!

– Kada nors ji turi sužinoti tiesą, – kirste nukirto tėvas ir panaršė po kartoninius segtuvus ant stalo. – Pažvelk! – tarė jis Mereditei. – Pažvelk į šitai.

Ji spoksojo netikėdama savo akimis.

* * *

Bonė Tamsos Matmenyje užsimerkė. Už aukštojo pastato lango pūtė stiprus vėjas – ji spėjo patirti tik tiek, kol vėl atsidūrė viduje, išgirdo besijuokiant ogrą ir kraupų Šiničio balsą, sakantį:

– Negi rimtai manai, kad išleisim tave nuodugniai neišklausinėję?

Bonė iš pradžių išgirdo žodžius ir tik paskui suprato, ką jie reiškia. Pagrobėjai ruošiasi ją kankinti. Žaloti. Jie ketina atimti jos drąsą.

Jau buvo beužrinkanti ant jų. Bet tuo metu patyrė kažkokį švelnų, karštą sprogimą sau už nugaros ir tada – neįtikima! – išvydo kostiumuotą, apsisagsčiusį ženkleliais Deimoną lyg kokį karo dievą.

Deimonas.

Jis taip vėlavo, kad Bonė jau seniai buvo praradusi viltį sulaukti. Bet dabar Deimonas nusišypsojo Šiničiui savo trumpalaike spindinčia šypsena, o šis tik spoksojo praradęs amą.

Deimonas prabilo:

– Bijau, kad panelė Makalou šiuo metu turi kitų sumanymų. Bet aš tikrai grįšiu, kad suspardyčiau tau subinę – ir labai greitai. Jei iškelsit koją iš šio kambario, visus nugalabysiu – kuo lėčiausiai. Ačiū už dėmesį ir supratimą.

Niekam nespėjus atsikvošėti, juodu su Bone išlėkė. Deimonas nepasuko ten, iš kur buvo atėjęs, o šovė tiesiai į priekį, ištiesęs ranką, apgaubęs Bonę ir save juoda nežemiškos Galios skraiste. Juodu sudaužė vienpusį veidrodį Bonės kambaryje ir perlėkė per kitą kambarį, ji vos spėjo pastebėti, kad jis tuščias. Paskui trenkėsi į įmantrų lango pavidalo paveikslą, – įtaisytą taip, kad žiūrėtojas manytų stebįs vaizdą lauke, – ir praskrido virš kažko gulinčio lovoje. Vėliau... Bonė girdėjo tik trenksmus ir dūžtančio stiklo džeržgesį. Beveik nematė, kas vyksta visuose tuose kambariuose. Ir galiausiai...

Džeržgesys nutilo. Ji suvokė, kad laikosi įsikibusi į Deimoną kaip koala – tai buvo protinga – ir kad juodu skrenda aukštai aukštai. Jiems iš priekio ir iš šonų, kiek tik Bonė užmatė, irgi skraidė moterys, tik mašinėlėmis, panašiomis ir į motociklą, ir į motorinę valtį. Be abejo, mašinėlės buvo be vairų, visos aukso spalvos, kaip ir vairuotojų plaukai.

Taigi pirmiausia Bonė paklausė savo gelbėtojo, išsprogdinusio tunelį per didžiulį vergų savininko namą, kad ją išvaduotų:

– Sargybinės?

– Nepakeičiamos – ypač kai aš nė nenutuokiau, kur tave galėjo nugabenti blogiukai, ir būgštavau, kad laiko maža. Išties tą vergų prekyvietę patikrinome paskutinę. Ir galų gale... mums pasisekė. – Jo balsas skambėjo keistai, ne kaip žmogaus, sulaukusio sėkmės. Deimonas kone duso.

Bonės skruostai sušlapo, bet vėjas taip greit nupūtė ašaras, kad nereikėjo nė šluostytis. Deimonui laikant, ji nematė jo veido, o jis laikė stiprių stipriausiai.

Tai išties buvo jis. Susikvietė kavaleriją ir surado ją visą miestą apimančioje minčių raizgalynėje.

– Jie tave skriaudė, ką, mažoji raudonplunksne? Aš mačiau... mačiau tavo veidą, – savo naujuoju dusliu balsu kalbėjo Deimonas.

Bonė nesumojo, ką sakyti. Ir staiga jai tapo malonu, kad jis taip stipriai ją spaudžia. Netgi pati spustelėjo.

Staiga, jos siaubui, Deimonas atitraukė jį apglėbusias rankas, kilstelėjo ją ir labai švelniai pabučiavo į lūpas.

– Mažoji raudonplunksne! Aš juos aplankysiu ir priversiu sumokėti už tai, ką tau padarė.

Bonė išgirdo save sakant:

– Ne, nereikia.

– Ne? – suglumęs paklausė jis.

– Ne, – pakartojo Bonė.

Ji troško, kad Deimonas būtų šalia. Jai nerūpėjo, kas bus Šiničiui. Bonės širdyje skleidėsi švelnumas, bet ausyse ūžė. Gaila, kad netrukus ji praras sąmonę.

Kol kas galvoje sukosi trys mintys, visos labai aiškios. Bonė baiminosi, kad tada, kai ji atsigaus po alpulio, jos nebebus tokios.

– Turi žvaigždžių rutulį?

– Aš turiu dvidešimt aštuonis žvaigždžių rutulius, – atsakė Deimonas ir pašaipiai dirstelėjo į ją.

Bonė visai ne tai turėjo omeny; ji kalbėjo apie tuščią rutulį, į kurį būtų galima įrašyti.

– Gali įsiminti tris dalykus? – paklausė ji Deimono.

– Dedu galvą. – Šįkart jis ją švelniai pabučiavo į kaktą.

– Pirma, tu sugadinai labai drąsią mano mirtį.

– Mes bet kada galim sugrįžti, kad pamėgintum iš naujo. – Dabar Deimonas nebeatrodė toks pridusęs, tapo panašesnis į save.

– Antra, ištisą savaitę palikai toje klaikioje užeigoje...

Bonė, tarsi regėdama kiaurai, išvydo, kaip ši mintis įsmigo į jį lyg medinis kardas. Deimonas taip stipriai glėbė Bonę, kad ji išties vos begalėjo kvėpuoti.

– Aš... aš nenorėjau. Iš tiesų praėjo tik keturios dienos, bet man nederėjo taip daryti, – tarė jis.

– Trečia, – Bonės balsas virto šnabždesiu, – nemanau, kad koks nors žvaigždžių rutulys buvo pavogtas. Juk negali pavogti, ko nėra, tiesa?

Ji pažvelgė į Deimoną. Jis pažvelgė į ją taip, kad įprastinėmis aplinkybėmis Bonė būtų susijaudinusi. Deimonas siaubingai krimtosi, tai buvo akivaizdu. Bet ji vos besilaikė nenualpusi.

– Ir... ketvirta... – lėtai išstenėjo Bonė.

– Ketvirta? Sakei, trys dalykai, – šyptelėjo Deimonas.

– Turiu ir tai pasakyti... – Ji padėjo galvą jam ant peties, sutelkė visas jėgas ir dėmesį.

Deimonas šiek tiek atlaisvino gniaužtus. Tarė:

– Galvoje girdžiu tik silpną murmesį. Pasakyk balsu. Mes toli nuo visų kitų.

Bonė nenusileido. Įtempė visą smulkų savo kūnelį ir ūmiai sviedė mintį. Pajuto, kaip Deimonas ją sugavo.

„Ketvirta, žinau, kur ieškoti septynių legendinių kicunių lobių, – pareiškė ji. – Tarp jų yra pats didžiausias žvaigždžių rutulys iš visų kada nors pagamintų. Jei mes jo norim, turim ten keliauti – nedelsdami.“

Paskui patenkinta, kad ganėtinai prisidėjo prie pokalbio, prarado sąmonę.

21

Kažkas vis dar beldėsi į Stefano duris.

– Tai genys, – pasakė Elena, kai jau galėjo ištarti žodį. – Juk jie tuksena, tiesa?

– Į duris namo viduje? – apsvaigęs paklausė jis.

– Nekreipk dėmesio, ir liausis.

Netrukus vėl pasigirdo beldimas.

Elena suaimanavo:

– Negaliu patikėti.

Stefanas sušnabždėjo:

– Nori, kad atneščiau tau beldėjo galvą? Turiu omeny, atskirai nuo kaklo.

Elena susimąstė. Beldimui nesiliaujant, vis labiau nerimavo ir glumo.

– Gal verčiau pažiūrėkim, ar ten tikrai paukštis, – nuspren-

dė ji.

Stefanas pasislinko nuo jos, kažkaip įlindo į džinsus ir puolė prie durų. Elenai net pagailo stovinčiojo anapus jų.

Vėl pasibeldė.

Stefanas taip trūktelėjo rankeną, kad vos nenukėlė durų nuo vyrių.

– Kas, po... – Jis nutilo ir staiga pakeitė balsą. – Ponia Flauers?

– Taip. – Senutė tyčia nežiūrėjo į Eleną, gulinčią tiesiai prieš akis ir apsisiautusią vien paklode.

– Vargšelė brangioji Mereditė, – kalbėjo ponia Flauers. – Ji tokios būklės... sako dabar pat norinti susitikti su tavim, Stefanai.

Elenai visiškai susisuko galva. Mereditė? Kokios dar būklės? Reikalauja susitikti su Stefanu, nors, Elena neabejojo, ponia Flauers jai subtiliai užsiminė, kad... šiuo metu jis užsiėmęs?

Jos mintys tebebuvo persipynusios su Stefano mintimis.

Jis tarė:

– Ačiū, ponia Flauers. Tuoj nulipsiu.

Elena, susigūžusi tolimiausiame lovos kampe ir kuo greičiausiai rengdamasi mintimis pridūrė pasiūlymą.

– Gal išvirkit jai geros arbatos – noriu pasakyti, puoduką arbatos, – pridūrė Stefanas.

– Taip, brangusis, puikiai sumanei, – švelniai pagyrė ponia Flauers. – Jei pamatysi Eleną, gal galėtum perduoti, kad brangioji Mereditė kvietė ir ją?

– Mudu ateisim, – negalvodamas pažadėjo Stefanas.

Tada apsigręžė ir skubiai uždarė duris.

Elena jam davė laiko apsivilkti marškinius ir apsiauti, tada abu nuskubėjo laiptais žemyn į virtuvę – Mereditė negėrė geros arbatos, o žingsniavo ratu kaip leopardas narve.

Stefanas buvo besakantis:

– Kas...

– Tuoj išgirsi, kas atsitiko, Stefanai Salvatore! Arba tu man pasakyk! Juk buvai mano mintyse, taigi turi žinoti. Turėjai tai pamatyti ir man pranešti.

Elenos ir Stefano mintys tebebuvo susipynusios. Ji pajuto jo nerimą.

– Ką turėjau pranešti? – švelniai paklausė jis, traukdamas kėdę prie virtuvės stalo, kad Mereditė galėtų atsisėsti.

Paprastas veiksmas – atsisėdimas, tarsi atsakas į mandagumo gestą, regis, truputėlį apramino Mereditę. Bet Elena tebejuto jos baimę ir skausmą it kardo plieno skonį ant liežuvio.

Mereditė leidosi apkabinama ir pasijuto ramesnė. Panašesnė į save, o ne į žvėrį narve. Bet jos sieloje tebesiautė sumaištis, ir Elena dabar niekaip nebūtų galėjusi palikti draugės. Be to, ir ponia Flauers ant stalo išdėliojo keturis puodukus arbatos ir atsisėdo ant kitos Stefano pasiūlytos kėdės.

Tada atsisėdo ir jis. Žinojo, kad Elena liks stovėti arba atsisės šalia Mereditės – šiaip ar taip, nuspręs pati.

Ponia Flauers atsargiai išmaišė medų puoduke, tada perdavė Stefanui, o šis Elenai. Elena į Mereditės puoduką įdėjo kruopelę medaus, kaip ši mėgdavo, ir taip pat atsargiai išmaišė.

Paprasti civilizacijos garsai – tylus dviejų šaukštelių dzingsėjimas – regis, padėjo Mereditei dar labiau atsipalaiduoti. Ji paėmė puoduką iš Elenos, sriubtelėjo, paskui ėmė godžiai gerti.

Mereditės nuotaikai bent kiek pasitaisius, Elena pajuto, kad Stefanas mintyse su palengvėjimu atsiduso. Jis mandagiai gurkštelėjo savo arbatos, ši buvo karšta, bet ne svilinanti, išvirta iš saldžių uogų ir žolelių.

– Skanu, – pasakė Mereditė. Buvo vėl beveik atvirtusi į žmogų. – Ačiū, ponia Flauers.

Elenai akmuo nuo širdies nusirito. Ji taip atsipalaidavo, kad prisitraukė savo pačios puoduką, prisikrovė apsčiai medaus, išmaišė ir gurkštelėjo. Puiku! Raminamoji arbatėlė!

„Čia ramunėlės ir agurkai“, – paaiškino jai Stefanas.

– Ramunėlės ir agurkai, – išmintingai linkčiodama pareiškė Elena. – Kad nusiramintume. – Tada išraudo, iš linksmos ponios Flauers šypsenos supratusi, kad toji viską žino.

Elena greitai gurkštelėjo dar arbatos, pasirūpino, kad Mereditė jos nepristigtų, ir bemaž viskas ėmė atrodyti geriau. Mereditė dabar vėl buvo Mereditė, o ne plėšrus žvėris. Elena smarkiai spūstelėjo draugei ranką.

Bėda buvo tik viena: žmonės ne tokie baisūs kaip žvėrys, bet linkę verkti. Niekada neverkianti Mereditė dabar tiesiog purtėsi, į arbatą kapsėjo ašaros.

– Žinai, kas yra morcillo? – galop paklausė ji Elenos.

Ši dvejodama linktelėjo.

– Kartais jo būdavo tavo troškinyje? – tarė. – Ir ant sumuštinių?

Nuo vaikystės svečiuodamasi pas draugę Elena valgydavo kraujinę dešrą kaip pagrindinį patiekalą ar užkandį, buvo pripratusi prie gardžių užkandėlių, kokius gamindavo tik ponia Sulez.

Ji pajuto, kaip Stefanui širdis į kulnus nusirito. Elena dirstelėjo į jį, paskui į Mereditę.

– Paaiškėjo, kad mano mama ne visada juos gamindavo, – žvelgdama į Stefaną tarė Mereditė. – Ir kad tėvai turėjo svarią priežastį nukelti mano gimtadienį.

– Papasakok viską, – švelniai pasiūlė Stefanas.

Elena pajuto kai ką naujo. Potvynį, didžiulę, malonią bangą, tarsi kalbančią tiesiai į Mereditės smegenis: Pasakok ir būk rami. Nepyk. Nebijok.

Tai nebuvo telepatija. Mereditė šią mintį pajuto savo krauju ir kaulais, bet ne protu.

Tai buvo įtaiga. Elena jau ketino tėkšti mylimajam Stefanui puoduku per galvą, kam šis pasitelkė įtaigą prieš jos draugę, bet Stefanas vien jai mintimis paaiškino: „Mereditei skaudu, ji išsigandusi ir pikta. Tam yra priežasčių, bet jai reikia nusiraminti. Tikriausiai man nepavyks jos paveikti, bet pamėginsiu.“

Mereditė nusišluostė ašaras.

– Paaiškėjo, kad viskas vyko ne taip, kaip maniau – tą naktį, kai man buvo treji. – Ji išklojo, ką buvo pasakoję tėvai apie tai, ką padarė Klausas. Pasakodama po truputį vadavosi nuo raminamo poveikio, padedančio tvardytis. Mereditė vėl ėmė drebėti, paskui, Elenai nespėjus sulaikyti, atsistojo ir pradėjo žingsniuoti po kambarį. – Jis nusikvatojo ir pasakė, kad kas savaitę turėsiu gauti kraujo – gyvūnų kraujo, – antraip mirsiu. Man daug nereikėjo, vos vieno kito šaukšto. Vargšė mama nenorėjo prarasti antro vaiko ir darė, kas buvo liepta. Bet, Stefanai, kas atsitiktų, jei gerčiau jo daugiau? Kas atsitiktų, jei išgerčiau tavo kraujo?

Stefanas susimąstė, žūtbūt stengėsi prisiminti, ar per visus savo gyvenimo metus buvo matęs ką nors panašaus, ir pirmiau atsakė į lengvesnį klausimą.

– Jei išgertum ganėtinai mano kraujo, virstum vampyre. Kaip ir kiekvienas. Tau... na, galbūt jo prireiktų mažiau. Taigi nepasiduok vampyrų gundymams apsikeisti krauju. Vieno karto gali užtekti.

– Tai aš ne vampyrė? Bent kol kas? Jokios rūšies? Ar jų esama skirtingų rūšių?

Stefano balsas buvo rimtas.

– Gyvenime nesu girdėjęs apie skirtingas vampyrų rūšis, išskyrus Senuosius. Galiu pasakyti, kad tu neturi vampyrės auros. O kaip tavo dantys? Gali paaštrinti savo iltinius? Geriausia tam tinka žmogaus kūnas, tik ne tavo pačios.

Elena nedelsdama atkišo ranką riešo venomis į viršų. Mereditė susikaupė ir užsimerkė, smarkiai įsitempė – Elena tai juto per Stefaną. Paskui Mereditė atsimerkė ir prasižiojo, kad jie galėtų apžiūrėti dantis. Elena apžiūrėjo jos iltinius. Atrodė smailoki, bet juk visų tokie, o gal ne?

Ji atsargiai prikišo pirštą ir palietė Mereditės iltinį dantį.

Durst!

Elena krūptelėjo ir atitraukė ranką. Vėpsojo į savo pirštą – iš jo sunkėsi mažulytis kraujo lašelis.

Visi, kurie tai matė, išpūtė akis. Elenos lūpos nepasitarusios su smegenimis ištarė:

– Tavo dantys kaip kačiuko.

Mereditė stumtelėjo Eleną į šalį ir kaip pašėlusi ėmė žingsniuoti po virtuvę.

– Aš nenoriu! Nebūsiu tokia! Aš medžioklių žudikė, o ne vampyrė! Jei virsiu vampyre, nusižudysiu!

Ji kalbėjo kuo rimčiausiai. Elena juto, kad Stefanas regi ją staigiai įsismeigiant lazdą sau tarp šonkaulių ir į širdį. Ji internete susirasianti reikiamą vietą. Brantmedis ir uosis perversiantys jai širdį, sustabdysiantys amžiams... sunaikinsiantys blogį, vardu Mereditė Sulez.

Būk rami! Būk rami! – liejosi Stefano įtaiga.

Mereditė nesijautė rami.

– Bet pirmiau dar nužudysiu savo brolį. – Ji švystelėjo nuotrauką ant virtuvinio ponios Flauers stalo. – Sužinojau, kad Klausas ar kas nors kitas tokias siuntinėjo nuo tada, kai Kristianui suėjo ketveri – per mano tikrąjį gimtadienį. Ilgus metus! Ir visose nuotraukose matyti jo vampyriškos iltys. Ne kačiuko dantys. Vėliau, kai man suėjo gal dešimt, nuotraukų nebegaudavome. Bet iš jų matyti, kaip jis augo! Su smailiais dantimis! O pernai atėjo štai ši.

Elena šoko prie nuotraukos, bet ši gulėjo arčiau Stefano, be to, jis buvo greitesnis. Stefanas apstulbęs spoksojo.

– Augo? – paklausė jis.

Elena juto, koks jis sukrėstas – ir kaip pavydi. Jam niekas nesuteikė tokios galimybės.

Ji žvilgtelėjo į žingsniuojančią Mereditę, paskui vėl į Stefaną.

– Betgi tai neįmanoma, ką? – nusistebėjo ji. – Maniau, jei tau įkanda, tai jau viskas. Nebeaugi ir nebesensti.

– Ir aš taip maniau. Bet Klausas buvo iš Senųjų – kas žino, ką jie geba, – atsakė Stefanas.

„Tai sužinojęs Deimonas įnirš“, – Elena slapčia tarė Stefanui, tiesdama ranką į nuotrauką, nors jau žvelgdama į ją Stefano akimis. Deimonas jautė didžiulę nuoskaudą, kad Stefanas už jį aukštesnis, pavydėjo kiekvienam augesniam už save.

Elena stumtelėjo nuotrauką poniai Flauers, ir abi sužiuro. Nuotraukoje buvo matyti nepaprastai gražus berniukas juodais kaip Mereditės plaukais. Iš veido bruožų bei tamsios odos jis taip pat atrodė panašus į seserį. Vilkėjo motociklininko striukę, mūvėjo pirštines, bet buvo be šalmo. Linksmai šypsojosi, rodydamas itin baltus ir sveikus dantis. Nuotraukoje buvo aiškiai matyti ilgi, smailūs iltiniai.

Elena dirsčiojo tai į Mereditę, tai į nuotrauką. Vienintelis skirtumas tas, kad berniuko akys atrodo šviesesnės. Visa kita šaukte šaukia, jog juodu dvyniai.

– Pirmiausia nužudysiu jį, – pavargusiu balsu pakartojo Mereditė. – Paskui nusižudysiu pati.

Ji nusliūkino prie stalo ir atsisėdo, vos neapvertusi kėdės.

Elena prisislinko artyn ir pastūmė toliau du puodukus, kad Mereditė negrabia ranka nenušluotų žemėn.

Mereditė... negrabi! Elena dar niekada nebuvo mačiusi nerangios, negrakščios draugės. Tai gąsdino. Ar tai kaip nors susiję – bent iš dalies – su vampyryste? Kačiuko dantys? Elena nuogąstaudama pažvelgė į Stefaną ir pajuto, kad šis irgi sutrikęs.

Tada abudu nesitardami sužiuro į ponią Flauers. Ji atsiprašomai šyptelėjo senutės šypsena.

– Turiu nužudyti... rasti jį, nužudyti... jį pirmiausia, – nuleidusi ant stalo, ant sunertų rankų tamsią galvą šnabždėjo Mereditė. – Surasti jį... kur? Senelis... kur? Kristianas... mano brolis...

Elena tyliai klausėsi, kol begirdėjo alsavimą.

– Jūs ją apsvaiginot? – pašnibždom paklausė ponios Flauers.

– Mamytė manė, kad taip geriausia. Ji stipri, sveika mergina. Nepakenks iki ryto pamiegoti. Nes, deja, šiuo metu turim kitą bėdą.

Elena žvilgtelėjo į Stefaną, išvydo jo veide šmėkštelint baimę, ir paklausė:

– Kokią?

Per juos siejantį ryšį ji nieko nejuto – Stefanas buvo užsivėręs.

Elena atsigręžė į ponią Flauers.

– Kokią?

– Aš labai nerimauju dėl brangiojo Meto.

– Metas, – pritarė Stefanas ir apžvelgė stalą, lyg norėdamas įsitikinti, kad Meto čia nėra.

Jis stengėsi neparodyti Elenai nugara bėgiojančių šiurpulių.

Elenos iš pradžių neėmė baimė.

– Aš žinau, kur jis galėtų būti, – linksmai pasakė ji. Prisiminė, ką Metas pasakojo iš to laiko, kai gyveno Fels Čerče, Elenai su kitais išvykus į Tamsos Matmenį. – Pas daktarę Alpert. Arba kartu su ja lanko ligonius.

Ponia Flauers papurtė galvą, jos veidas buvo neįskaitomas.

– Brangioji Elena, bijau, kad ne. Sofija – daktarė Alpert – skambino man ir pasakė visam laikui išvykstanti iš Fels Čerčo ir išsivežanti Meto mamą, tavo šeimą bei keletą kitų žmonių. Nė kiek jos nekaltinu – bet Metas su jais neišvyko. Daktarė sakė, kad vaikinas pasiryžęs likti ir kovoti. Tai buvo maždaug pusę pirmos.

Elenos akys nejučia nukrypo į virtuvės laikrodį. Ją užliejo siaubas, jis pasklido iki pat pirštų galų; ėmė sukti pilvą. Laikrodis rodė 16.35! Tikriausiai sugedęs. Juodu su Stefanu buvo vos prieš kelias minutes susisiekę mintimis. Juk Mereditės šėlsmas negalėjo taip ilgai trukti, tai neįmanoma!

– Tas laikrodis blogai rodo! – sušuko ji poniai Flauers. Tuo pat metu girdėjo Stefano minčių balsą: „Taip esti susiliejus mintimis. Nenorėjau tavęs skubinti. Aš ir pats buvau netekęs nuovokos. Elena, tu čia nekalta!“

– Aš kalta, – balsiai atrėžė Elena. – Kaip galėjau visą popietę neprisiminti draugų! Metas... Metas nieku gyvu nepradingtų nepaskambinęs, juk žino, kad nerimautume! Pati turėjau jam paskambinti! Man nederėjo... – Ji liūdnai pažvelgė į Stefaną. Dabar viską užgožė vienintelis jausmas – gėda, kad apvylė Metą.

– Aš skambinau jam į mobilųjį, – labai švelniai tarė ponia Flauers. – Mamytė man dar pusę pirmos taip patarė. Bet jis neatsiliepė. Skambinau kas valandą. Mamytė pasakė tik tiek, kad laikas pažvelgti tiesai į akis.

Elena pribėgo prie ponios Flauers ir pravirko ant minkštų batistinių nėrinių, gaubiančių senutės kaklą.

– Tu atlikai mūsų darbą, – tarė ji. – Dėkui. O dabar turim keliauti jo ieškoti.

Ji grįžtelėjo į Stefaną.

– Gal galėtum paguldyti Mereditę pirmo aukšto miegamajame? Tik nuauk batus ir paguldyk ant lovatiesės. Ponia Flauers, jūs čia būsite viena, todėl paliksim Kardą ir Nagę, kad jus saugotų. Susisieksim mobiliuoju. Apieškosim visus namus Fels Čerče – bet, manau, iš pradžių reikėtų paėjėti iki tankmės...

– Luktelėk, mano brangioji Elena. – Ponia Flauers užsimerkė.

Elena nekantraudama mindžikavo. Stefanas grįžo paguldęs Mereditę gretimame kambaryje.

Staiga ponia Flauers vis dar užsimerkusi nusišypsojo.

– Mamytė žadėjo kiek galėdama judviem padėti, nes esate tokie ištikimi Meto draugai. Ji sakė, kad Fels Čerče jo nėra. Ir dar liepė pasiimti šunį Kardą. Kol būsit išvykę, Mereditę saugos sakalė. – Ponios Flauers akys atsimerkė. – Nors dar galėtume apklijuoti lapeliais miegamojo langą ir duris, – pridūrė ji. – Dėl viso pikto.

– Ne, – tvirtai atsakė Elena. – Dovanokit, bet nepaliksiu jūsų su Meredite, saugomų tik paukščio. Vešimės judvi kartu, jei norit, aplipintas amuletais, tada galėsim pasiimti ir abu gyvūnus. Andai Tamsos Matmenyje jie darbavosi išvien, Gėliaveidei kėsinantis mus nužudyti.

– Gerai, – iškart pritarė Stefanas.

Jis ganėtinai gerai pažinojo Eleną ir suprato, kad net po pusvalandžio ginčo ši nė per plauką nenusileistų. Tikriausiai ponia Flauers irgi tai žinojo, mat nedelsdama pakilo ir nuėjo ruoštis.

Stefanas pernešė Mereditę į automobilį. Elena švilptelėjo Kardui, ir šis išsyk pribėgo prie jos – atrodė dar didesnis nei anksčiau. Elena tekina nuskuodė su juo į Meto kambarį. Nelaimė, šis buvo labai tvarkingas – bet Elena iš už lovos ištraukė trumpikes. Davė jas Kardui pauostyti, pati nenustygdama vietoj. Galop nukūrė į Stefano kambarį, iš po čiužinio išsitraukė dienoraštį ir ėmė skubiai rašyti.

Mielasis dienorašti,

neišmanau, ką daryti. Metas dingo. Deimonas nusigabeno Bonę į Tamsos Matmenį – bet ar ja rūpinasi? To niekaip nesužinosiu. Mes patys negalim atverti vartų ir ten nuvykti. Bijau, kad Stefanas nudėtų Deimoną, jei kas nors – net menkiausia nelaimė – nutiktų Bonei. Aš taip pat mielai jį pritvočiau. O Dieve, na ir maišatis!

O Mereditė... paaiškėjo, kad ji saugojo daugiau paslapčių nei mes visi kartu.

Mudu su Stefanu tegalim laikytis vienas kito ir melstis. Taip ilgai kovojam su Šiničiu. Nujaučiu, kad pabaiga artėja... ir bijau.

– Elena! – iš apačios atsklido Stefano šūksnis. – Mes visi pasirengę!

Ji skubiai pakišo dienoraštį po čiužiniu. Kardą rado tupintį ant laiptų ir bėgte pasileido jam įkandin. Ponia Flauers buvo amuletais apklijavusi du paltus.

Jiems išėjus laukan, Stefanas pratisai sušvilpė, ir iš viršaus jam atsiliepė „kiiiiiiii“. Elena balkšvame rugpjūčio danguje išvydo mažą juodą paukštį, sukantį ratus.

– Ji suprato, – tarstelėjo Stefanas ir atsisėdo į vairuotojo vietą.

Elena įsiropštė už jo, ponia Flauers atsisėdo priekyje. Stefanas buvo įtaisęs Mereditę viduryje, taigi Kardas galėjo lekuoti iškišęs galvą pro langą.

– Na, – burzgiant varikliui kreipėsi Stefanas, – tai kur dabar važiuosim?

22

– Mamytė sakė, kad jis ne Fels Čerče, – ponia Flauers pakartojo Stefanui. – Vadinasi, ne tankmėje.

– Gerai, – tarė Stefanas. – Jei ne čia, tai kur?

– Na, – lėtai pratarė Elena, – tada policijoje, tiesa? Jis suimtas. – Jos širdis, rodos, atsidūrė skrandyje.

Ponia Flauers atsiduso.

– Ir aš taip manau. Mamytė man būtų pasakiusi, bet atmosfera pilna keistų trikdžių.

– Bet juk policijos nuovada yra Fels Čerče. Ką tai galėtų reikšti? – paprieštaravo Elena.

– O kur dar gretimuose miestuose yra policijos įstaigų? – susimąstė ponia Flauers. – Iš kur anksčiau policininkai buvo atvykę jo gaudyti?

– Iš Ridžmonto, – sunkiai ištarė Elena. – Apieškojusieji pensioną buvo iš Ridžmonto. Iš ten, kaip sakė Mereditė, atkako ir tas vyrukas Mosbergas. – Ji pažvelgė į Mereditę, bet ši nė nesumurmėjo. – Ten darbuojasi visi Karolinos tėčio draugai, turintys aukštas pareigas, ir Tailerio Smolvudo tėtis. Jie priklauso tiems klubams, į kuriuos moterys nepriimamos, turi susigalvoję slaptą pasisveikinimą ir panašiai.

– Pagal kokį planą veiksim, kai ten nuvyksim? – pasidomėjo Stefanas.

– Aš lyg ir parengiau A planą, – prisipažino Elena. – Bet neįsivaizduoju, ar tai pavyks – tau geriau žinoti.

– Pasakyk.

Elena atskleidė savo planą. Jį išklausęs Stefanas vos nepratrūko juoku.

– Manau, – po kurio laiko rimtai pasakė jis, – kad toks planas gal net visai įgyvendinamas.

Elena nedelsdama ėmė kurti B ir C planus, kad, ištikus nesėkmei, galėtų pereiti prie jų.

Norėdami patekti į Ridžmontą jie turėjo pervažiuoti Fels Čerčą. Elena pro ašaras matė sudegusius namus ir pajuodusius medžius. Tai buvo jos miestas, būdama dvasia ji gynė jį ir saugojo. Kaip galėjo taip nutikti?

Ir kaip galų gale reikės vėl viską sutvarkyti?

Elena ėmė nevaldomai tirtėti.

Metas paniuręs sėdėjo teismo salėje. Jau seniai buvo ją apžiūrėjęs ir išsiaiškinęs, kad langai užkalti lentomis iš lauko. Tai jo nestebino, nes Fels Čerče kiekvienas langas buvo užkaltas. Baksnodamas tas lentas jis išsiaiškino, kad labai pasistengęs galėtų išlaužti.

Bet Metas neketino stengtis.

Atėjo laikas spręsti asmenines bėdas. Jis būtų tai padaręs jau anksčiau, prieš Deimonui išsivedant tris merginas į Tamsos Matmenį, tik Mereditė atkalbėjo.

Metas žinojo, kad ponas Forbesas, Karolinos tėvas, šio miesto policijoje ir teisės sistemoje turėjo apsčiai bičiulių. Kaip ir ponas Smolvudas, tikrojo kaltininko tėvas. Vargu ar Metas gali tikėtis sąžiningo teismo. Kita vertus, kad ir koks šis būtų, kada nors teisėjams visgi teks jį išklausyti.

Tada jie išgirs tikrą tiesą. Galbūt iškart nepatikės. Bet vėliau, kai Karolinos dvyniai taps nevaldomi, kokie paprastai esti vilkolakiukai – na, tada prisimins, ką Metas sakė.

Elgiuosi teisingai, patikino save Metas. Nors ir kyla jausmas, kad kūnas pripiltas švino.

Ką blogiausia jie man gali padaryti, susimąstė jis ir nusiminęs išgirdo Mereditės balsą: „Metai, jie gali pasodinti tave į kalėjimą. Į tikrą kalėjimą; tau jau per aštuoniolika. Nors tai gali būti gera naujiena kai kuriems nuožmiems užkietėjusiems nusikaltėliams su savadarbėmis tatuiruotėmis ir medžio šakas primenančiais bicepsais, tau iš to nieko gero.“ Andai panaršiusi internete ji kalbėjo: „Metai, Virdžinijoje už tai gali būti įkalintas iki gyvos galvos. Mažų mažiausia penkerius metus. Būk geras, neleisk taip su tavim pasielgti! Kartais apdairumas irgi yra drąsa. Jų rankose visos kortos, o mes vaikštome tamsoje užrištomis akimis...“

Tai kalbėdama ji neįprastai jaudinosi, painiojo metaforas ir visa kita, prislėgtas pamanė Metas. Bet aš ne visai savo noru čia atsiradau. Ir neabejoju, policininkai žino, kad šitos lentos plonokos; jei išsivaduočiau, mane vytųsi iki nežinia kur. Jei liksiu, bent galėsiu pasakyti tiesą.

Labai ilgai nieko nevyko. Iš saulės šviesos lentų plyšiuose Metas spėjo, kad turėtų būti popietė. Įėjęs vyras pasiūlė pasinaudoti tualetu ir išgerti kolos. Metas priėmė abu siūlymus ir dar pareikalavo advokato bei galimybės paskambinti telefonu.

– Jūs turėsit advokatą, – Metui išėjus iš tualeto, burbtelėjo vyras. – Jis jums bus paskirtas.

– Aš nenoriu. Man reikia tikro advokato, tokio, kokį išsirinksiu pats.

Vyras atrodė pasibjaurėjęs.

– Tokie vaikai kaip tu negali turėti pinigų. Pasitenkinsi tau skirtu advokatu.

– Mano mama turi pinigų. Ji norėtų, kad gaučiau mūsų samdomą advokatą, o ne kokį vaikėzą iš teisės mokyklos.

– Ak, – tarė vyras, – kaip miela. Nori, kad mamytė viskuo pasirūpintų. O ji, neabejoju, jau pakeliui į Klaidesdeilą kartu su juodaode gydytoja.

Metas apmirė.

Uždarytas teismo salėje jis karštligiškai bandė mąstyti. Iš kur jie sužinojo, kad jo mama ir daktarė Alpert išvažiavo? Pamėgino mintyse ištarti „juodaodė gydytoja“ ir burnoje pajuto prastą skonį, kažką senoviško ir tiesiog nemalonaus. Jei gydytojas būtų baltaodis vyras, kvailai skambėtų „...išvažiavo su baltaodžiu gydytoju“. Lyg iš kokio seno filmo apie Tarzaną.

Metą apėmė didžiulis pyktis, kartu ir didžiulė baimė. Galvoje sukosi žodžiai: „šnipinėjimas“, „sąmokslas“, „tiesos slėpimas“. Ir „gudresni už mane“.

Nuvestas į kvotų kambarį Metas spėjo, kad jau penkios valandos – laikas, kai visi teismo darbuotojai paprastai išeina.

Jie tik žaidžia, nusprendė jis, tuodu policininkai, mėginantys su juo pasišnekėti ankštame užgriozdintame kambarėlyje su filmavimo kamera kampe, aiškiai matoma, nors ir maža.

Kvotėjai buvo pasiskirstę vaidmenimis. Vienas šaukė, kad Metas turėtų viską prisipažinti, kitas vaidino atjaučiantį ir kalbėjo maždaug taip: „Viskas tiesiog išsprūdo iš rankų, tiesa? Mes turim nuotrauką, joje matyti ta bučinio žymė. Karšta mergina, ką?“ Mirkt, mirkt. „Aš suprantu. Bet paskui ji ėmė duoti dviprasmiškus ženklus...“

Metas nebeištvėrė.

– Ne, tai nebuvo pasimatymas, ne, ji manęs nebučiavo, ir kai ponui Forbesui pasakysiu, kad jūs pavadinot jo Karoliną karšta, mirkt, mirkt, jis, pone, jus atleis. Taip, žinau, kas yra dviprasmiški ženklai, bet tokių nesu matęs. Ne blogiau už jus girdžiu „ne“ ir suprantu, kad tai reiškia kaip tik „ne“!

Po to jį mažumėlę apdaužė. Metas nusistebėjo, bet po tokio įžūlaus ir grasinamo elgesio ne per labiausiai.

Paskui policininkai, regis, pasidavė ir paliko jį vieną kvotų kambaryje. Kitaip nei teismo salėje, čia nebuvo langų. Metas filmavimo kamerai vis kartojo:

– Aš nekaltas, be to, man neleidžiama paskambinti ir pasikviesti advokato. Aš nekaltas...

Galiausiai jie grįžo ir jį išsivedė. Įspraustas tarp gerojo ir blogojo farų Metas buvo įvestas į tuštutėlę teismo salę. Ne, ne tuštutėlę, vėliau suprato. Pirmoje eilėje sėdėjo keli reporteriai, kai kurie jau atsivertę užrašų knygeles.

Tai išvydęs Metas suprato, kad jo laukia tikras teismo posėdis. Įsivaizdavo, kokius eskizus jie nupieš – tokių piešinių jis prisižiūrėjo per televiziją, – ir švinas jo viduriuose virto kirbančiu siaubu.

Juk jis to ir norėjo, tiesa? Iškloti visą istoriją.

Metas buvo privestas prie tuščio stalo. Ten stovėjo dar vienas stalas, už jo sėdėjo keli dailiai apsirengę vyrai, priešais save prisikrovę popierių.

Staiga jo dėmesį patraukė Karolina, taip pat sėdinti prie šito stalo. Iš pradžių jis jos neatpažino. Mergina vilkėjo balandžio pilkumo medvilninę suknelę. Pilką! Buvo be jokių papuošalų, subtiliai pasidažiusi, spalvoti buvo tik plaukai – vario rudumo. Jie atrodė lyg ankstesni jos plaukai, ne tie margieji, kaip virstant vilkolake. Gal ji pagaliau išmoko valdyti savo pavidalą? Tai bloga naujiena. Labai bloga.

Galiausiai kaip gandras įstypino prisiekusysis. Jam įkandin sekė kiti prisiekusieji, iš viso dvylika – tiek, kiek stovėjo kėdžių.

Metas staiga suvokė, kad aukštai virš jo prie stalo sėdi teisėjas. Ar jo ten sėdėta visą laiką? Ne...

– Prašau atsistoti prieš teisėją Tomą Holovėjų, – sududeno sekretorius.

Metas atsistojo ir nusistebėjo: negi teismas išties prasidės be jo advokato? Bet, prieš visiems susėdant, trakštelėdamos atsivėrė durys ir į salę įgriuvo aukšta popierių šūsnis ant dviejų kojų, ji virto vos dvidešimt perkopusia moterimi; ši nutėškė dokumentus ant stalo šalia Meto.

– Gvenė Savicki, esu! – sužiopčiojo moteris.

Teisėjo Holovėjaus kaklas ištįso kaip vėžlio, kad ją pamatytų.

– Jūs paskirta jį ginti?

– Taip gerbiamasis teisėjau, jei jūs tam neprieštaraujate – prieš visą pusvalandį. Nenumaniau, kad dar vyks vakarinis posėdis, gerbiamasis teisėjau.

– Nesimaivykit, kai kalbate su manim! – nukirto teisėjas Holovėjus.

Kol jis leido prisistatyti prokurorams, Metas svarstė žodį „maivytis“. Pamanė, kad tai dar vienas iš tų žodžių, nevartojamų tada, kai kalbama apie vyrus. Vyrai nesimaivo. Bet merginoms ar moterims maivytis visai tinka. Įdomu, kodėl?

– Vadink mane Gvene, – šalia jo sušnabždėjo balsas, ir Metas atsigręžęs išvydo merginą rudomis akimis ir kaštoniniais plaukais, surištais į uodegą. Ji neatrodė labai graži, bet nuoširdi ir tiesi, todėl gražiausia šioje patalpoje.

– Aš Metas... na, tai akivaizdu, – prisistatė jis.

– Ar toji Karolina tavo mergina? – pakuždom paklausė Gvenė, rodydama seną Karolinos nuotrauką, darytą per kažkokius šokius. Joje Karolina avėjo aukštakulnius, įdegusios kojos kilo iki padangių ir jungėsi po pat mini sijonėliu, juodu ir nėriniuotu. Ji vilkėjo baltą palaidinę, tokią aptemptą, kad vos talpinančią įgimtas merginos grožybes. Makiažas atrodė visiška subtilumo priešybė.

– Jos vardas Karolina, ji niekada nebuvo mano mergina – bet čia ji, tikroji Karolina, – sušnabždėjo Metas. – Tai yra tokia buvo, kol pasirodė Klausas ir kažką padarė jos vaikinui Taileriui Smolvudui. Bet aš turiu jums papasakoti, kas atsitiko, kai Karolina sužinojo esanti nėščia...

Ji pakvaišo, štai kas atsitiko. Niekas nenumanė, kur Taileris, gal žuvo per paskutinę kovą su Klausu, o gal slapstydamasis pasivertė tikru vilku. Šiaip ar taip, Karolina mėgino viską suversti Metui, o paskui atsirado Šiničis ir tapo jos vaikinu.

Bet juodu su Misao žiauriai iš jos pasityčiojo, Šiničis apsimetė ketinąs Karoliną vesti. Vėliau supratusi, kad Šiničiui nėmaž nerūpi, toji visai pasiuto ir pasistengė Metu užpildyti savo gyvenimo netektį. Metas stengėsi kuo geriau tai paaiškinti Gvenei, kad ši galėtų perteikti prisiekusiesiems, kol jį nutraukė teisėjo balsas.

– Apsieisime be įvadinių diskusijų, – tarė teisėjas Holovėjus, – nes jau vėlu. Gal prokurorai pakviestų pirmąjį savo liudytoją?

– Palaukit! Prieštarauju! – sušuko Metas, nekreipdamas dėmesio į Gvenę, timpčiojančią jį už rankos ir šnypščiančią:

– Negalima prieštarauti teisėjo sprendimams!

– O teisėjas negali su manim taip elgtis, – traukdamas jai iš saujos savo marškinėlius tarė Metas. – Aš dar nespėjau susitiksi su man paskirtu advokatu!

– Gal reikėjo anksčiau priimti jums skirtą advokatą, – sriubčiodamas iš vandens stiklinės atkirto teisėjas. Jis pakreipė galvą į Metą ir nutęsė: – Ėė?

– Tai juokinga, – užriko Metas. – Jūs man neleidot paskambinti savo advokatui!

– Ar jis prašė leisti paskambinti? – žvilgsniu klaidžiodamas po salę pasiteiravo teisėjas Holovėjus.

Du Metą mušę policininkai rimtai papurtė galvas. Sekretorius – Metas staiga atpažino, kad tai tas pats vyrukas, laikęs jį teismo salėje apie keturias valandas – ėmė kraipyti galvą. Taigi jie visi trys darniai neigė.

– Vadinasi, praradai šią teisę, nes nepaprašei, – nukirto teisėjas. Regis, tai buvo vienintelis jo kalbėjimo būdas. – Negali to reikalauti, teismui prasidėjus. Dabar, kaip sakiau...

– Aš prieštarauju! – dar garsiau sušuko Metas. – Jie visi meluoja! Peržiūrėkit įrašus savo vaizdajuostėse, kaip aš tardomas. Aš vis kartojau...

– Advokate, – teisėjas suurzgė Gvenei, – sutramdykite savo klientą, antraip jis bus suimtas už teismo negerbimą!

– Turi užsičiaupti, – Gvenė šnipštelėjo Metui.

– Nepriversit manęs užsičiaupti! Šitas teismas negali vykti, nes jūs laužote visas taisykles!

– Užčiaupk savo žabtus! – teisėjas stebėtinai garsiai išlojo žodžius. Paskui pridūrė: – Jei dar kas nors pareikš pastabą be mano leidimo, už teismo negerbimą praleis naktį kalėjime ir gaus penkių šimtų dolerių baudą.

Jis nutilo ir apsidairė, kad įsitikintų, ar visi suprato.

– Dabar, – tarė jis, – prokurore, kvieskite savo pirmą liudytoją.

– Prašome atsistoti Karoliną Beulą Forbes.

Karolinos figūra buvo pasikeitusi. Pilvas atrodė kaip apverstas avokadas. Metas išgirdo murmesius.

– Karolina Beula Forbes, ar prisiekiate, kad kalbėsite tiesą, visą tiesą ir tik tiesą?

Sielos gilumoje Metas virpėjo. Nesuprato, ar labiau iš pykčio, ar iš baimės, ar veikiamas abiejų jausmų mišinio. Bet jautėsi lyg tuoj išsiveršiantis geizeris – ne todėl, kad būtų to norėjęs, bet dėl to, kad jį užvaldė svetimos galios. Visas švelniojo, tyliojo, klusniojo Meto savybes buvo kažkur išbarstęs ir dabar tegalėjo būti nirštantis, siautėjantis Metas.

Į jo apmąstymus skverbėsi balsai iš blausaus išorinio pasaulio. Vienas jų gėlė ir kando kaip dilgėlė.

– Ar šioje salėje atpažįstate vaikiną, kurį vadinate savo buvusiu draugu Metjumi Džefriu Hanikatu?

– Taip, – tyliai atsakė dilgusis balsas. – Jis sėdi prie gynybos stalo, pilkais marškinėliais.

Metas pakėlė galvą. Pažvelgė Karolinai į akis.

– Tu žinai, kad tai melas, – tarė jis. – Mes niekada nevaikščiojome į pasimatymus. Nė karto.

Teisėjas, regis, spėjęs snustelėti, pabudo.

– Sekretoriau! – riktelėjo jis. – Tučtuojau suimkit ginamąjį.

Metas įsitempė. Gvenė Savicki suaimanavo, ir Metas staiga pasijuto laikomas ir kad jam aplink burną vis vyniojama lipni juosta.

Jis priešinosi, mėgino atsistoti, todėl buvo juosta už liemens prilipintas prie kėdės. Kai galų gale buvo paliktas ramybėje, teisėjas tarė:

– Panele Savicki, jeigu jis pabėgs su visa kėde, sumokėsite iš savo atlyginimo.

Metas juto, kaip šalia jo dreba Gvenė Savicki. Ne iš baimės. Jis atpažino tą veido išraišką, ji liudijo artėjant sprogimą, ir Metas suprato, kad kita auka bus advokatė. Jei teisėjas ją nubaus už teismo negerbimą, kas tada už jį kalbės?

Jis sutiko jos žvilgsnį ir ryžtingai papurtė galvą. Purtė galvą ir į kiekvieną Karolinos ištartą melą.

– Turėjom slėpti, kad bendraujam, – santūriai pasakojo Karolina, pirštais lygindama pilką suknelę. – Nenorėjom, kad sužinotų mano ankstesnis vaikinas Taileris Smolvudas. Jis būtų... na, nenorėjau, kad tarp jų kiltų kokių nors neaiškumų.

Taip, su kartėliu galvojo Metas, verčiau būk atsargi – juk Tailerio tėvas, ko gero, čia turi ne mažiau draugų už tavąjį. Gal net daugiau. Metas nustojo klausytis, kol išgirdo prokurorą tariant:

– Ar aną vakarą, apie kurį kalbame, įvyko kas nors neįprasto?

– Mes išvažiavom pasivažinėti jo automobiliu. Sustojom prie pensiono... ten mūsų niekas nebūtų pastebėjęs... Taip, aš... regis, iš tikrųjų jį... pabučiavau. Bet paskui norėjau išeiti, o jis nesiliovė. Gyniausi. Apdraskiau jį nagais...

– Ieškinį pateikusioji šalis pridėjo daiktinį įrodymą numeris antras – nuotrauką su giliais brėžiais ant atsakovo rankos...

Gvenės akys, sutikusios Meto žvilgsnį, atrodė blausios kaip nugalėto žmogaus. Advokatė parodė Metui gerai pažįstamą nuotrauką: joje buvo matyti gilios milžiniško malacho dantų žymės, jam ištraukus ranką vabzdžiui iš nasrų.

– Gynyba norėtų pridurti...

– Taigi prisipažįstate.

– Kad ir kaip klykiau, grūmiausi... na, jis buvo stipresnis, ir aš... aš tiesiog negalėjau... – Karolina, prisiminusi gėdą, skausmingai krestelėjo galvą. Jai iš akių ištryško ašaros.

– Gerbiamasis teisėjau, gal ieškovei reikėtų pertraukos, kad atnaujintų makiažą, – nepatenkinta pasiūlė Gvenė.

– Jaunoji panele, jūs mane nervinate. Ieškovės advokatas pats gali pasirūpinti savo kliente... noriu pasakyti, liudytoja...

– Gerbiamoji liudytoja... – toliau kalbėjo ieškovės advokatas.

Karolinai toliau vaidinant, Metas ant švaraus lapo pakeverzojo tikrąją istoriją – kiek spėjo. Dabar Gvenė ją skaitė.

– Taigi, – kreipėsi ji, – jūsų ankstesnis vaikinas Taileris Smolvudas nėra ir niekada nebuvo... – ji nurijo seiles, – vilkolakis.

Pro gėdos ašaras Karolina tyliai nusijuokė.

– Žinoma, ne. Vilkolakių nebūna.

– Kaip ir vampyrų?

– Vampyrų irgi nebūna, jei tai turit omeny. Negi galėtų būti? – Tai sakydama Karolina apžvelgė visus šešėlius salėje.

Gvenė puikiai dirba, suprato Metas. Kuklus Karolinos žavesys ima byrėti.

– Ir žmonės neprisikelia iš mirusiųjų – kalbu apie dabartinius laikus, – tarė advokatė.

– Na, jei apie tai... – Karolinos balse pasigirdo piktdžiugiška gaidelė, – ...nuvykę į pensioną, esantį Fels Čerče, pamatytumėte, kad jame gyvena mergina, vardu Elena Gilbert, neva pernai paskendusi. Per Įkūrėjo dieną, po parado. Be abejo, ji buvo Fels Čerčo gražuolė.

Reporteriai ėmė murmėti. Žinios apie antgamtinius dalykus perkamos visų geriausiai, ypač jei tai susiję su gražia mergina. Metas matė, kaip susirinkusiųjų veidus nutvieskia šypsena.

– Tvarkos! Panele Savicki, laikykitės su šia byla susijusių faktų!

– Taip, gerbiamasis teisėjau. – Gvenė, rodos, buvo nepatenkinta. – Gerai, Karolina, grįžkime prie tariamo užpuolimo dienos. Ar po jūsų atpasakotų įvykių iškart paskambinote policijai?

– Man buvo... labai gėda. Bet paskui susigaudžiau, kad galiu būti nėščia ar užsikrėtusi kokia nors bjauria liga, todėl supratau turinti apie tai pranešti.

– Juk ta bjauri liga nebuvo likantropija – virtimas vilkolakiu? Nes to negali būti.

Gvenė sunerimusi žvilgtelėjo į Metą, o Metas niūriai pasižiūrėjo į ją. Jis vylėsi, kad Karolina, priversta šnekėti apie vilkolakius, galų gale susipainios. Bet ji, regis, laikėsi tvirtai.

Teisėjas atrodė įtūžęs.

– Jaunoji panele, daugiau neleisiu teisme paistyti apie antgamtinius dalykus!

Metas žiopsojo į lubas. Jis sės į kalėjimą. Ilgam. Už tai, ko nepadarė. Už tai, ko nieku gyvu nepadarytų. Be to, reporteriai, ko gero, ims veržtis į pensioną ir trukdyti Elenai su Stefanu. Po galais! Karolina tai pasakė, nors buvo krauju prisiekusi niekada neišduoti paslapties. Deimonas irgi pasirašė tą priesaiką. Metas svajojo, kad Deimonas būtų grįžęs ir atlėktų čia jai atkeršyti. Jei tik jis pasirodytų, Metas užmirštų, kiek kartų buvo jo pavadintas Mėme. Bet Deimonas nesirodė.

Metas suprato, kad juosta aplink liemenį apvyniota gana žemai, ir jis gali trinktelėti galvą į gynybos stalą. Taip ir padarė – pasigirdo tylus smūgis.

– Panele Savicki, jei jūsų klientas nori būti visiškai surištas, tai galima...

O tada visi kai ką išgirdo. Tarsi aidą, tik uždelstą ir kur kas garsesnį nei galvos trinktelėjimas į stalą.

BUMBT!

Ir dar kartą.

BUMBT!

Paskui pasigirdo tolimas, keliantis nerimą garsas: bildėdamos atsivėrė durys, lyg trenktos avino ragais.

Žmonės dar galėjo mėginti sprukti iš teismo salės. Bet kur bėgti?

BUMBT! Su trenksmu atsivėrė kitos, artesnės durys.

– Tvarkos! Tvarkos teismo salėje!

Medinėmis koridoriaus grindimis artėjo žingsniai.

– Tvarkos! Tvarkos!

Bet niekas, netgi teisėjas, negalėjo nutildyti šitiekos murmančių žmonių. Dar taip vėlai vakare, uždarytuose teismo rūmuose, po visų šnekų apie vampyrus ir vilkolakius...

Žingsniai artėjo. Visai greta trinksėjo ir girgždėjo durys.

Per teismo salę kažkas... nuvilnijo. Karolina aiktelėjo ir apsikabino pūpsantį pilvą.

– Užšaukit duris! Sekretoriau! Užrakinkit jas!

– Kaip jas užšauti, gerbiamasis teisėjau? Jos užrakinamos tik iš lauko!

Kad ir kas tai buvo, visiškai priartėjo...

Girgždėdamos atsivėrė teismo salės durys. Metas ramindamas uždėjo delną Gvenei ant riešo ir kryptelėjo galvą atgal.

Tarpdury stovėjo Kardas, didumo sulig mažu poniu. Šalia jo žingsniavo ponia Flauers, o Stefanas su Elena sudarė užnugarį.

Kardas pats vienas taukšėdamas nagais pripėdino prie aikčiojančios ir tirtančios Karolinos.

Mirtinoje tyloje visi stebėjo didžiulį gyvulį juodmedžio spalvos kailiu, kol šis tamsiomis ir drėgnomis akimis tingiai žvalgėsi po teismo salę.

Tada iš jo krūtinės išsiveržė urzgesys.

Žmonės aplink Metą ėmė šūkčioti ir rangytis, lyg jiems visur niežėtų. Metas spoksojo ir matė Gvenę taip pat spoksant, o šūksmai per tą laiką virto šnopavimu.

Galop Kardas pakėlė snukį į lubas ir sustūgo.

Tai, kas įvyko vėliau, Metui nebeatrodė gražu. Karolinos nosis ir lūpos virto snukiu. Akys susitraukė, liko tik skylutės kailyje.

Jos pirštai sumažėjo, virto bejėgiškai mosikuojančiomis letenomis juodais nagais. Tikrai nieko gražaus.

Bet gyvūnas, kuriuo ji galiausiai tapo, buvo gražus. Metas nesuprato, ar ji perkeitė ir pilkąją suknelę, o gal ją nusimetė ar dar ką nors padarė. Tik matė, kaip daili pilka vilkė atsispyrė nuo ieškovų suolo ir palaižė Kardui snukį. Paskui ėmė voliotis ant grindų ir linksminti stambųjį gyvulį, neabejotinai vilkų vadą.

Kardas vėl urgztelėjo iš krūtinės gilumos. Vilkė, buvusi Karolina, meiliai pasitrynė nosimi jam į kaklą.

Tas pat vyko ir kitose salės vietose. Abu ieškovės advokatai, trys prisiekusieji... pats teisėjas...

Visi keitėsi, bet ne tam, kad pultų, o kad užmegztų ryšį su tuo didžiuliu vilku, tikrų tikriausiu gaujos vadu.

– Mes su juo visą kelią šnekėjomės, – keiksnodama lipnią juostą, prikibusią Metui prie plaukų, paaiškino Elena. – Įkalbinėjome nesielgti agresyviai ir niekam nenukąsti galvos – Deimonas pasakojo, kad sykį Kardas yra tai padaręs.

– Nenorėjom, kad žūtų žmonės, – pritarė Stefanas. – Žinojom, kad nebus didesnio už jį vilko. Todėl stengėmės pažadinti jame vilką... pala, Elena, – šioje pusėje radau juostos galą. Atleisk, Metai.

Plėšiant juostą suskaudo, ir Metas ranka užsiėmė burną. Ponia Flauers nukirpo prie kėdės jį laikančią juostą. Staiga Metas išsilaisvino, jam kilo noras šūkauti. Jis apkabino Stefaną, Eleną ir ponią Flauers, kiekvienam dėkodamas.

Deja, Gvenė vėmė į šiukšlių dėžę. Metas pamanė, kad jai dar pasisekė rasti laisvą. Vienas prisiekusysis lupo ožius per turėklus.

– Tai panelė Savicki, – išdidžiai pristatė Metas. – Ji atėjo jau prasidėjus teismui, bet puikiai padirbėjo mano labui.

– Jis sakė „Elena“, – vėl galėdama kalbėti sušnabždėjo Gvenė.

Ji spoksojo į nedidelį vietomis nusišėrusį vilką, nušlubčiojusį nuo teisėjo kėdės ir strakinėjantį aplink Kardą. Šuo oriai priėmė visas šias mandagumo apraiškas.

– Aš Elena, – stipriai glėbesčiuodama Metą prisistatė Elena.

– Ta, kuri... turėtų būti mirusi?

Elena trumpam ištrūko ir apkabino Gvenę.

– Ar aš panaši į mirusią?

– Aš... nežinau. Ne. Bet...

– Bet man Fels Čerčo kapinėse pastatytas mažas dailus antkapis, – patikino ją Elena, ir staiga jos veidas pasikeitė. – Ar jums tai pasakė Karolina?

– Pasakė visai salei. Ypač reporteriams.

Stefanas atsigręžė į Metą ir šyptelėjo puse lūpų.

– Gal netgi liksi gyvas ir atkeršysi Karolinai.

– Nebenoriu niekam keršyti. Noriu tik namo. Turiu omeny... – Jis suglumęs pažvelgė į ponią Flauers.

– Jei mano namus laikysi savais, kol tavo brangioji mama išvykusi, aš būsiu labai laiminga, – patikino ponia Flauers.

– Ačiū, – tyliai padėkojo Metas. – Iš visos širdies. Bet, Stefanai... ką parašys reporteriai?

– Jei jiems užteks proto – išvis nieko.

23

Automobilyje Metas sėdėjo šalia miegančios Mereditės ir apstulbęs bei sukrėstas klausėsi jos istorijos. Jiems prie kojų įsigrūdęs kiūtojo Kardas. Išklausęs pasakojimo Metas jau galėjo iškloti, ką pats patyrė.

– Visą gyvenimą sapnuosiu košmarus apie Kolį Risą, – prisipažino jis. – Nors prilipdžiau jam amuletą, nors vaikis verkė, daktarė Alpert sakė, kad jis vis dar užkrėstas. Kaip galim kovoti su tuo, ko visiškai neįmanoma pakeisti?

Elena juto, kad jis žiūri į ją, ir subedė nagus sau į delnus.

– Aš bandžiau iššaukti Apsivalymo sparnus ir padėti miestui. Taip stengiausi, kad, rodos, tuoj sprogsiu. Bet nieko neišėjo. Aš visiškai nemoku valdyti Galios sparnų! Ko gero, dabar, kai žinau apie Mereditę, reikia imti kaip reikiant treniruotis. Bet kaip? Kur? Su kuo?

Automobilyje ilgai tvyrojo tyla. Galop Metas prabilo:

– Mes visi skendime tamsoje. Tik pažvelkit į tą teismo salę! Kaip viename mieste gali būti šitiek vilkolakių?

– Vilkai gyvena gaujomis, – tyliai atsakė Stefanas. – Regis, Ridžmonte yra visa vilkolakių bendruomenė. Be abejo, jie išsibarstę po įvairius „Lokių“, „Briedžių“ ir „Liūtų“ klubus. Tam, kad galėtų šnipinėti vieninteles būtybes, kurių bijo – žmones.

Jiems grįžus į pensioną, Stefanas nunešė Mereditę į pirmo aukšto miegamąjį, o Elena apklostė. Tada pasuko į virtuvę – ten jau vyko pokalbis.

– Įdomu, kaip einasi tų vilkolakių šeimoms? Žmonoms? – pasidomėjo ji, masažuodama Metui pečius ten, kur, jos žiniomis, turėjo smarkiai skaudėti nuo surakinimo antrankiais.

Švelnūs jos pirštai glostė mėlynes, bet rankos buvo stiprios, ir ji maigė pečius, kol pačios raumenys ėmė dejuoti...

Stefanas ją sustabdė.

– Pasislink, mieloji, man paklūsta juodoji vampyrų magija. Aš jį pagydysiu. – Metui jis griežtai pridūrė: – Kentėk, nors ir kaip skaudėtų.

Elena tebejuto, nors ir silpnai, Stefaną per jųdviejų ryšį, matė, kaip jis numalšina Metui skausmą, suspaudžia įsitempusius pečius, lyg minkytų tešlą, ir tuo pat metu siunčia savo gydomąsias Galias.

Kaip tik tada įėjo ponia Flauers, nešina puodukais su karšta, saldžia cinamonų arbata. Metas ištuštino puoduką, ir jo galva mažumėlę atsilošė. Akys užsimerkė, burna prasižiojo. Elena juto, kaip iš jo stipria srove išteka skausmas ir įtampa. Tada apglėbė abu savo berniukus ir pravirko.

– Mane suėmė prie namų, – jai šniurkščiojant, pasakojo Metas. – Policininkai elgėsi pagal taisykles, bet nė nepažiūrėjo į... į aplinkinę sumaištį.

Ponia Flauers prisiartino rimtu veidu.

– Brangusis Metai, išgyvenai siaubingą dieną. Dabar tau reikia gerai pailsėti.

Ji dirstelėjo į Stefaną lyg norėdama patikrinti, kaip jis jaučiasi, kai liko tiek mažai kraujo donorų. Stefanas jai raminamai šyptelėjo. Vis dar minkomas Metas tik linktelėjo. Pamažu jo veidas įgavo spalvą, veide nušvito šypsenėlė.

– Štai tikras vyras, – pasakė Metas, Kardui prisibrovus iki jo ir ėmus lekuoti tiesiai į veidą. – Bičiuli, man patinka tavo šuniškas kvapas, – pareiškė jis. – Tu mane išgelbėjai. Ponia Flauers, gal turite jam kokį nors skanėstą? – žvelgdamas į ją mažumėlę klaidžiojančiomis mėlynomis akimis paklausė Metas.

– Žinau, kas jam patiktų. Šaldytuve palikau pusę kepsnio, tereikia šiek tiek pašildyti. – Suspaudžiusi mygtukus po kiek laiko ji paklausė: – Metai, gal tu nori šios garbės? Tik neužmiršk išimti kaulo, kad šuo nepaspringtų.

Metas ištraukė didžiulį kepsnį; pašildytas jis taip kvepėjo, kad vaikinas suvokė esąs pats išbadėjęs ir pajuto, kaip jo geri ketinimai susvyravo.

– Ponia Flauers, kaip manot, gal prieš atiduodamas jam galėčiau pasidaryti sumuštinį?

– Ak, vargšeli brangus berniuk! – šūktelėjo ji. – Aš net nepagalvojau – žinoma, niekas tau nedavė nei pietų, nei vakarienės.

Ponia Flauers atnešė duonos, ir Metas apsidžiaugė. Duona su mėsa – paprasčiausias sumuštinis – buvo taip skanu, kad jam net kojų pirštai užsirietė.

Elena dar mažumėlę pavirkavo. Kaip lengva dvi būtybes pradžiuginti vienu paprastu daiktu. Daugiau nei dvi – jie visi džiaugėsi matydami Metą sveiką, o Kardą – gavusį pelnytą atlygį.

Didysis šuo, pažeme vizgindamas uodegą, akimis sekė kiekvieną kepsnio gabalėlį. Bet kai Metas tebežiaumodamas pasiūlė jam likusį nemenką gabalą mėsos, Kardas tik pakreipė galvą į šoną ir pasižiūrėjo, lyg sakytų: „Gal juokauji?“

– Taip, jis tau. Čiupk, – tvirtai ištarė ponia Flauers.

Galop Kardas pražiojo plačius nasrus, sugriebė kepsnį už kampučio ir suktelėjo uodegą kaip malūnsparnio sraigtą. Šuns kūno kalba buvo tokia aiški, kad Metas garsiai nusikvatojo.

– Ir tu gali prie mūsų prisėsti, – kilniai pasiūlė ponia Flauers ir patiesė didoką kilimėlį ant virtuvės grindlenčių.

Kardo džiaugsmą pranoko tik mandagumas. Šuo pasidėjo kepsnį ant kilimėlio, pririsnojo prie kiekvieno žmogaus ir drėgnu snukiu bakstelėjo į ranką, pilvą ar pasmakrę, paskui grįžo atgal ir puolė doroti savo laimikį.

– Kažin, ar jis ilgisi Seidžo? – sumurmėjo Elena.

– Aš ilgiuosi Seidžo, – susimąstęs tarė Metas. – Mums reikia visų antgamtinių galių, kiek tik įmanoma gauti.

Ponia Flauers tuo metu lakstė po virtuvę, tepė sumuštinius su kumpiu bei sūriu ir kaišiojo į maišelius kaip mokyklinius priešpiečius.

– Kiekvienas, kas šiąnakt pabus alkanas, ras ko užkąsti, – tarė ji. – Kumpis ir sūris, vištienos salotos, gardžios sultingos morkytės ir didelis gabalas obuolių pyrago.

Elena priėjo pasivaišinti. Nesuprato, kodėl vėl norisi verkti. Ponia Flauers ją patapšnojo.

– Mes visi jaučiamės... ėė, išsunkti, – rimtai pareiškė ji. – Jei kas nors dar nenori miego, tai tikriausiai jo gyslomis teka per daug adrenalino. Mano migdomieji padės. Manding, galim kliautis savo draugais gyvūnais bei burtažodžiais ant stogo ir šiąnakt jaustis saugiai.

Metas beveik miegojo stačias.

– Ponia Flauers... kada nors jums atsilyginsiu... bet dabar nebegaliu išbūti atsimerkęs.

– Kitaip tariant, vaikučiai, metas į lovytes, – tarė Stefanas.

Jis įdėjo Metui į saują priešpiečių maišelį ir nuvairavo link laiptų. Elena pasičiupo dar kelias porcijas, porą kartų pakštelėjo ponią Flauers ir užlipo į Stefano kambarį.

Kai Stefanas paguldė Metą ir grįžo, ji jau buvo ištiesusi lovą palėpėje ir iš maišelio traukė sumuštinį.

– Ar jam viskas gerai? – nerimaudama paklausė. – Turiu omeny, ar rytoj bus sveikas?

– Jo kūnas pasveiks. Aš pagydžiau tai, kas buvo labiausiai pažeista.

– O protas?

– Tai sunkiau. Jis tiesiog kaktomuša susidūrė su Tikruoju Gyvenimu. Buvo suimtas, žinojo, kad minia jį gali nulinčiuoti, net nebuvo tikras, ar kas nors išsiaiškins, kas jam nutiko. Manė, net jei jį surasim, užvirs kova, kurią bus sunku laimėti – kai mūsų tik saujelė, o ir Galių beveik nebelikę.

– Bet jį išgelbėjo Kardas, – tarė Elena.

Ji mąsliai pažvelgė į sumuštinius, išsidėliotus ant lovos.

– Stefanai, nori sumuštinio su vištienos salotomis ar su kumpiu? – paklausė ji.

Stojo tyla. Paskui Elena apstulbusi pažvelgė į jį.

– Ak, Stefanai... aš.. aš išties užmiršau. Aš tiesiog – ši diena buvo tokia keista – aš užmiršau...

– Malonu girdėti, – tarė Stefanas. – Tu jau snūduriuoji. Kažin, ko ponia Flauers pridėjo į arbatą?..

– Ko gero, tai sudomintų vyriausybę, – pajuokavo ji. – Dėl šnipų ir panašių dalykų. Bet dabar... – Elena išskėtė rankas, atsilošė, apnuogino kaklą.

– Ne, meile. Aš prisimenu šią popietę, jei tu užmiršai. Prisiekiu, ketinau traukti į medžioklę – taip ir padarysiu, – tvirtai pasakė Stefanas.

– Paliksi mane? – išbudinta iš šilto palaimingo snaudulio sušuko ji.

Abu įsispoksojo vienas į kitą.

– Neišeik, – braukdama plaukus jam nuo kaklo paprašė Elena. – Aš įsivaizdavau, kaip tu gersi, kaip mudu miegosim apsikabinę. Stefanai, būk geras, neišeik.

Žinojo, kaip Stefanui sunku ją palikti. Net nesipraususią ir išsekusią, net mūvinčią dėmėtus džinsus, pilnomis žemių panagėmis. Elena jam be galo graži, be galo stipri ir paslaptinga. Jis jos trokšta – ji tai juto per judviejų tarpusavio ryšį, bepradedantį dūgzti, šilti, traukti juodu vieną prie kito.

– Bet, Elena... – teištarė jis. Stengėsi būti išmintingas! Negi nesuprato, kad šią akimirką jai nereikia jo išminties?

– Čionai. – Elena pabaksnojo į minkštą vietelę kakle.

Dabar jų ryšys zvimbė kaip elektros laidai. Bet Stefanas atkakliai laikėsi savo.

– Tau pačiai reikia pavalgyti. Turi tausoti jėgas.

Elena nedelsdama pasičiupo sumuštinį su vištienos salotomis ir suleido dantis. Mmm... niam niam. Tikras skanumėlis. Reikės suskinti poniai Flauers lauko gėlių puokštę. Čia jais taip maloniai rūpinamasi. Reikės pagalvoti, kuo dar galėtų jai padėti.

Stefanas stebėjo ją valgančią. Nuo to pasijuto alkanas, bet tik todėl, kad buvo pripratęs maitintis visą parą ir nusižengė drausmei. Elena per jų ryšį viską girdėjo, juto, kaip jis džiaugiasi matydamas, kad Elena rūpinasi savimi. Matė jo pasiryžimą ugdyti savitvardą – jis net pamanė, kad vieną vakarą nepakenktų atsigulti alkanam. Tada galėtų visą naktį glėbyje laikyti miegančią nuostabiąją Eleną.

Ne! – pasibaisėjo ji. Po Stefano kalinimo Tamsos Matmenyje vien mintis, kad jam gali ko nors stigti, kėlė siaubą. Staiga tapo sunku nuryti kąsnį.

– Štai čia, čionai... prašau, – maldavo jį.

Nenorėjo Stefano gundyti, bet, jei jis privers, taip ir padarys. Kuo švariausiai nusimazgos rankas, apsivilks ilgus, gluste prigludusius naktinius, tarp bučinių glostys jo nepasiduodančias iltis, švelniai lies jas liežuvio galu – prie pat šaknų, kad neįdurtų, kai ims ilgėti. Tada jis jau bus apsvaigęs, nebesivaldys ir visiškai priklausys jai.

„Gerai jau, gerai, – pasiuntė jai mintį Stefanas. – Pasigailėk!“

– Neketinu tavęs gailėtis. Nenoriu, kad mane paleistum, – kalbėjo Elena, tiesdama į jį rankas, girdėdama savo balsą skambant švelniai, meiliai ir ilgesingai. – Noriu, kad apkabintum mane ir laikytum amžinai, noriu pati apkabinti tave ir laikyti amžinai.

Stefano veidas pasikeitė. Jis žvelgė į ją tuo pačiu žvilgsniu, kaip andai kalėjime, kai buvo atėjusi jo aplankyti vilkėdama ypatingais apdarais – visai nepanašiais į netvarkingus drabužius, kuriais vilki dabar, – o jis apstulbęs paklausė: „Visa tai... man?“

Anuomet juos skyrė aštri kaip skustuvas viela. Dabar tarp jų nebuvo jokių kliūčių, ir Elena matė, kaip Stefanas trokšta prisiartinti. Ji dar smarkiau ištiesė rankas, ir Stefanas atsidūrė jos glėbyje, apkabino ją stipriai, bet be galo atsargiai, kad neįskaudintų. Kai jis atsipalaidavo ir palenkė prie jos kaktą, Elena suprato: kad ir kokia pavargusi, liūdna ar išsigandusi būtų, niekada neužmirš šio jausmo, jis palaikys ją visą likusį gyvenimą.

Galop abu drauge griuvo į patalus, glamonėdami vienas kitą ir meiliai, aistringai bučiuodamiesi.

Sulig kiekvienu bučiniu Elena juto, kad išorinis pasaulis su visais savo siaubais tolsta. Kaip gali vykti kas nors blogo, jei ji pati jaučiasi tarsi rojuje? Metas su Meredite ir Deimonas su Bone tikrai jausis saugiai ir bus laimingi. O ji sulig kiekvienu bučiniu vis labiau artėjo prie dangaus ir žinojo, kad Stefanas jaučiasi taip pat. Drauge juodu buvo tokie laimingi, kad Elenai atrodė, jog netrukus visa visata atlieps jų džiaugsmą, srūvantį tarsi tyra šviesa ir perkeičiantį visa, prie ko prisiliečia.

Atsipeikėjusi Bonė suvokė be sąmonės išbuvusi vos porą minučių. Ji pradėjo drebėti ir, regis, nebegalėjo sustoti. Pasijuto užliejama šilumos bangos ir suprato, kad Deimonas bando ją sušildyti, bet vis tiek nesiliovė tirtėjusi.

– Kas atsitiko? – keistoku balsu paklausė Deimonas.

– Nežinau, – atsakė Bonė. Ji išties nežinojo. – Gal šitaip darosi dėl to, kad jie baudėsi išmesti mane pro langą. Aš neketinau klykti, – skubiai pridūrė, kad jis taip nepamanytų. – Bet paskui, kai ėmė šnekėti, kaip mane kankins...

Ji pajuto, kaip Deimono kūną sutraukė mėšlungis. Jis per stipriai ją spaudė.

– Tave kankinti! Jie tau grasino?

– Taip, nes, supranti, dingo Misao žvaigždžių rutulys. Jie suprato, kad jo turinys išpiltas; aš to nepasakiau. Bet turėjau prisipažinti, kad dėl mano kaltės buvo išpilta likusi pusė, ir jie ant manęs įtūžo. Ai! Deimonai, man skauda!

– Tai dėl tavo kaltės jis buvo išpiltas, ką?

– Na, manau, kad taip. Tu nebūtum taip daręs, jei aš nebūčiau pasigėrusi, ir... k-kas negerai, Deimonai? Ar ir tu pyksti? – Jis iš tiesų taip spaudė Bonę, kad ji nebegalėjo kvėpuoti.

Ji pajuto jo rankas pamažu atsileidžiant.

– Duosiu tau patarimą, mažoji raudonplunksne. Kai tave grasina kankinti ar nužudyti, gal būtų... naudingiau pasakyti, kad kaltas kas nors kitas. Ypač jei tai tiesa.

– Žinau! – pasipiktino Bonė. – Bet mane jie vis vien ketino nužudyti. Jei būčiau papasakojusi apie tave, būtų ir tave užpuolę.

Dabar Deimonas ją šiurkščiai atstūmė ir pažvelgė į akis. Bonė juto jį atsargiai mėginant įsiskverbti į jos mintis. Nesipriešino; neturėjo tam jėgų, be to, svarstė, iš kur tie slyvų spalvos šešėliai jam po akimis. Deimonas truputį papurtė Bonę, ir ji liovėsi svarsčiusi.

– Negi neišmanai pačių savisaugos pagrindų? – paklausė jis, ir ji pamanė, kad Deimonas vėl atrodo piktas.

Jis išties buvo kitoks nei anksčiau. Tik kartą Bonė jį tokį matė – kai Elena buvo nubausta už tai, jog išgelbėjo ponios Ulmos, anuomet dar vergės, gyvastį. Tąkart jo veido išraiška buvo panaši – tokia grėsminga, kad net Mereditė atrodė jo išsigandusi, ir vis dėlto tokia kalta, kad Bonei kilo troškimas jį paguosti.

Šįkart turi būti kita priežastis, bylojo Bonės protas. Nes tu ne Elena, ir jis niekada su tavim nesielgs kaip su ja. Jai prieš akis iškilo rudojo kambario vaizdas. Bonė neabejojo, kad Deimonas nieku gyvu nebūtų Elenos ten apgyvendinęs. Kita vertus, Elena nė nebūtų leidusis.

– Ar man reikės grįžti? – paklausė ji supratusi, kad buvo paika ir aikštinga, ir prisiminusi, jog vos prieš valandėlę rudasis kambarys jai atrodė kaip rojus.

– Grįžti? – kiek per greitai paklausė Deimonas. Bonė juto ir jį regint rudąjį kambarį. – Ko? Šeimininkė man atidavė visa, kas tame kambaryje buvo. Aš turiu tavo tikruosius drabužius ir krūvą žvaigždžių rutulių, jei kurio nors nebaigei žiūrėti. Bet kodėl manai, kad turėtum ten grįžti?

– Na, žinau, kad ieškojai kilmingos damos, o aš ne iš tokių, – paprastai atsakė Bonė.

– Ieškojau tik tam, kad atvirsčiau į vampyrą, – paaiškino Deimonas. – Kaip manai, kas tave laiko ore?

Dabar Bonė suprato, kad jos galvoje tebešmėkščioja žvaigždžių rutulių vaizdai ir kad Deimonas juos regi. Jis vėl vampyras. O žvaigždžių rutulių turinys atrodė toks šlykštus, kad galiausiai suskilo net akmeninė Deimono luoba. Bonė beveik galėjo atspėti, ką Deimonas galvoja apie tuos rutulius ir apie ją, paliktą kasnakt drebėti po menka antklode.

Ir tada, didžiulei jos nuostabai, santūrusis Deimonas, ką tik iškeptasis vampyras, išpyškino:

– Atsiprašau. Nepagalvojau, kaip ten jausiesi. Ar galėčiau kaip nors tave pradžiuginti?

Bonė sumirksėjo. Ji rimtai susimąstė, ar tik nesapnuoja. Deimonas niekada neatsiprašinėdavo. Tiesiog garsėjo tuo, kad niekada neatsiprašo, nepasiaiškina, maloniai nesikalba su žmonėmis, nebent ko nors iš jų nori. Vis dėlto norėjosi tikėti, kad jai nebeteks miegoti rudajame kambaryje.

Bonė taip apsidžiaugė, kad net raustelėjo ir išdrįso paprašyti:

– Gal galėtume nusileisti žemėn? Palengva? Nes aš tikrai bijau aukščio.

Deimonas sumirksėjo, bet atsakė:

– Taip, manau, man pavyktų. Ar dar ko nors pageidautum?

– Na... pora merginų pabūtų donorėmis... mielu noru... jei... na... jei dar liko pinigų... jei galėtum jas išvaduoti...

Deimonas šiurkštokai užtikrino:

– Žinoma, kad liko. Aš netgi išpešiau nuompinigius iš tos raganos šeimininkės.

– Dar yra paslaptis, aš tau ją jau sakiau, tik nežinau, ar prisimeni.

– Kaip manai, kada pasijusi geriau, kad galėtum iškeliauti? – pasiteiravo Deimonas.

24

Stefanas pabudo anksti. Nuo aušros iki pusryčių meto tik žiūrėjo į Eleną, net per miegus tarsi švytinčią iš vidaus kaip auksinė šviesiai rausvos žvakės liepsna.

Pusryčiavo visi daugiau ar mažiau paskendę vakarykštės dienos prisiminimuose. Mereditė parodė Metui savo brolio vampyro Kristiano nuotraukas. Metas trumpai supažindino ją su Ridžmonto teisėtvarkos sistema ir apibūdino vilkolake virtusią Karoliną. Buvo aišku, kad jiems abiem dabar saugiausia pensione.

Elena pabudo apsupta Stefano minčių ir pati vis dar sklidina šviesos, ji nepajėgė kurti nei A plano, nei išvis jokių planų. Kiti turėjo jai švelniai priminti, kad iš esmės tėra vienintelė išeitis.

– Stefanas, – ištarė Metas, tuštindamas puoduką juodos kaip derva ponios Flauers kavos. – Tik jis gali pasitelkti prieš vaikus savo minčių jėgą, ir jam nereikia limpamų lapelių.

Ir Mereditė pritarė:

– Stefanas. Galbūt jo vienintelio bijo Šiničis.

– Iš manęs jokios naudos, – liūdnai pratarė Elena.

Valgyti nesinorėjo. Elena buvo sklidina meilės ir užuojautos visiems žmonėms, trokšte troško apsaugoti savo gimtąjį miestelį, bet visi pabrėžė, kad jai, ko gero, teks praleisti dieną daržovių kaupe, nes gali pasirodyti reporteriai.

„Jie teisūs, – pasakė jai Stefanas. – Logiškai mąstant, aš vienintelis galiu išsiaiškinti, kas iš tiesų vyksta Fels Čerče.“

Visiems baigiant pusryčiauti, jis iš tikrųjų iškeliavo. Tik Elena žinojo, kur Stefanas traukia, tik ji tebejuto jį savo minčių lauko paribiuose.

Stefanas išvyko medžioklėn. Nuvažiavo iki Naujagirės, išlipo ir galiausiai krūmuose pabaidė triušį. Paveikė žvėrelį, kad nejudėtų ir nebijotų. Tada retame miškelyje, be jokios priedangos, siurbtelėjo kraujo ir... paspringo.

Skonis buvo šlykštus, jis turėjo graužikų prieskonį. Ar triušiai yra graužikai? Vieną dieną savo kalėjimo vienutėje jis apsidžiaugė radęs žiurkę – skonis buvo panašus.

Stefanas jau daug dienų gėrė tik žmonių kraują. Ne šiaip raudoną skystį, o skalsų, stiprų drąsių, mėgstančių nuotykius ir kai kuriais atvejais turinčių antgamtinių gebėjimų žmonių kraują – gėrimų gėrimą. Bet ar galėjo taip greitai prie jo priprasti?

Prisiminęs, kuo naudojosi, Stefanas susigėdo. Nuo Elenos kraujo, be abejo, galėtų pašėlti bet kuris vampyras. Mereditės kraujas buvo tamsiai raudono skonio, priminė pirmykštį vandenyną, o Bonės kraujas atrodė tikras telepatų desertas. Galiausiai jis gėrė ir Meto, grynakraujo amerikiečio, kraujo.

Jie visi jį maitino neskaičiuodami laiko, kur kas ilgiau, nei būtina gyvasčiai palaikyti. Maitino, kol jis pradėjo taisytis, o tada matydami, kad jis taisosi, jie tai darė dar uoliau. Tai truko be galo ilgai, o paskutinė maitintoja vakar vakare buvo Elena – ta, kurios plaukai įgavo sidabro žvilgesį, o žydros akys tapo bemaž spindinčios. Deimonas Tamsos Matmenyje apskritai nevaržė savo poreikių. Elena jam mielai aukojosi.

Tas sidabrinis žvilgesys... Apie tai galvojant Stefanui sugniaužė skrandį, jis prisiminė, kada pastarąjį kartą ją tokią matė. Kai ji buvo mirusi. Vaikščiojo, bet vis tiek buvo negyva.

Stefanas paleido triušelį, ir šis nustriksėjo. Dabar jis davė sau dar vieną priesaiką – niekada daugiau nepaversti Elenos vampyre. Taigi mažiausiai savaitę juodu negalės apsikeisti didesniu kraujo kiekiu – ir duodama, ir imdama ji gali peržengti ribą.

Dabar jam vėl teks pratintis prie gyvūnų kraujo skonio.

Stefanas trumpam užsimerkė ir prisiminė, kaip siaubinga buvo patį pirmąjį kartą. Kūną traukė mėšlungis, jis visas drebėjo. Skausmas, regis, šaukte šaukė, kad kūnas nepasotintas. Rodos, kraujagyslės galėjo bet kurią akimirką užsiliepsnoti, maudė žandikaulius.

Jis atsistojo. Stefanui pasisekė, kad liko gyvas. Turėdamas Eleną jautėsi laimingas lyg sapne. Nusprendė prisitaikysiąs pats, nieko jai nepasakosiąs ir jos nevarginsiąs.

Po poros valandų Stefanas mažumėlę raišdamas grįžo į pensioną. Metas, pasitikęs jį prie sunkių priekinių durų, tą šlubčiojimą pastebėjo.

– Viskas gerai? Verčiau eik vidun ir užsidėk ledo.

– Tai tik mėšlungis, – trumpai paaiškino Stefanas. – Atpratau sportuoti. Ten neteko – pats žinai.

Ir paraudęs nusigręžė. Metas taip pat nusigręžė, rausdamas ir baldamas iš įniršio ant žmonių, dėl kurių Stefanas gavo visa tai patirti. Vampyrai esti gana atsparūs, bet jis nujautė – ne, žinote žinojo, – kad Stefanas kalėjimo vienutėje vos nemirė. Vieną dieną praleidęs kalėjime Metas įsitikino, kad daugiau nenorėtų to patirti.

Jis nusekė paskui Stefaną į virtuvę, ten Elena, Mereditė ir ponia Flauers – kaipgi be jos? – gurkšnojo arbatą.

Metui nusmelkė širdį, kai Elena akimirksniu pastebėjo šlubčiojimą, atsistojo ir priėjo prie Stefano, o šis stipriai ją apkabino ir pirštais raminamai perbraukė per plaukus. Metas nejučia ėmė svarstyti – ar tik tie nuostabūs auksiniai plaukai nebus pašviesėję? Andai, kai Elena pirmą kartą susitiko su Stefanu ir vos nevirto vampyre, jie irgi buvo įgavę sidabro atspalvį. Stefanas juos taip pat įdėmiai apžiūrinėjo šukuodamas pirštais ir vartydamas saujoje.

– Kaip sekėsi? – Elenos balse buvo justi įtampa.

Stefanas nusiminęs papurtė galvą.

– Vaikščiojau gatvėmis. Kai tik sutikdavau... merginą iškraipytomis galūnėmis arba besisukančią ratu ar darančią tai, apie ką rašė laikraščiai, pamėgindavau paveikti. Na, gal su besisukančiomis ratu merginomis nevertėjo nė vargti. Vis tiek nesugaudavau jų žvilgsnio. Žodžiu, galutinis rezultatas nulis vienuolika.

Elena susijaudinusi atsigręžė į Mereditę.

– Ką darysim?

Ponia Flauers ėmė naršyti po žolių ryšelius, kabančius virš viryklės.

– Tau reikėtų gardžios arbatėlės.

– Ir pailsėti. – Mereditė švelniai paplekšnojo jam per ranką. – Gal ko nors atnešti?

– Na, man į galvą šovė nauja mintis – paburti žvaigždžių rutuliu. Bet tam reikia Misao rutulio. Nesijaudinkit, – pridūrė jis. – Nesunaudosiu nė lašelio jo Galios; man tereikės į jį pasižiūrėti.

– Aš jį atnešiu, – pasišovė Elena ir greitai pašoko jam nuo kelių.

Metas vos krūptelėjo ir, Elenai priėjus prie kaupo durų ir jas stumtelėjus, pažvelgė į ponią Flauers. Niekas nė nekrustelėjo, ponios Flauers veidas atrodė malonus. Stefanas teberaišdamas atsistojo jai padėti. Tada pakilo ir Metas su Meredite; ši paklausė:

– Ponia Flauers, ar jūs įsitikinusi, kad žvaigždžių rutulį reikėtų laikyti tame pačiame seife?

– Mamytė sako, kad mes elgiamės teisingai, – ramiai atsakė ponia Flauers.

Paskui viskas vyko labai greitai, lyg būtų surepetuota.

Mereditė reikiamoje vietoje bakstelėjo į kaupo duris, jos atsivėrė. Elena parkrito ant kelių ir ant rankų. Metas greičiau, nei manė galįs kada nors judėti, prilėkė prie Stefano, atkišęs peilį. Ponia Flauers paskubom nutraukė džiovintų žolių ryšelius, kabojusius virš virtuvės stalo.

Metas visu kūno svoriu trenkėsi į Stefaną, ir šis persivertęs per Eleną nėrė pirmyn galva, be jokio pasipriešinimo. Pripuolusi iš šono Mereditė padėjo jam atlikti kūliavirstį. Kai tik Stefanas įlėkė į rūsį ir nubildėjo laiptais, Elena atsistojo ir uždarė duris, Mereditė į jas įsirėmė, o Metas sušuko:

– Kaip sulaikyti kicunę?

– Galbūt šitos padės, – sužiopčiojo ponia Flauers, kišdama kvapnias žoles į plyšį po durimis.

– Ir geležis! – sušuko Elena ir kartu su Metu bei Meredite nudūmė į svetainę – joje buvo masyvios geležinės trijų dalių židinio grotelės.

Jie kažkaip atbogino jas į virtuvę ir pastatė prie kaupo durų. Tada iš vidaus pasigirdo bilstelėjimas, bet geležis buvo sunki, ir kitas bilstelėjimas atrodė silpnesnis.

– Ką darot? Gal visi išprotėjot? – skundėsi Stefanas, bet, būreliui ėmus klijuoti ant durų limpamus amuletus, nusikeikė ir virto tikru Šiničiu. – Dar pasigailėsit, kad jus kur velnias! Misao blogai. Ji be paliovos verkia. Jūs už tai sumokėsite savo krauju, bet pirmiau supažindinsiu su kai kuriais ypatingais savo draugais. Tokiais, kokie geba sukelti tikrą skausmą!

Elena kilstelėjo galvą lyg kažką išgirdusi. Metas pamatė ją suraukiant kaktą. Tada Elena šūktelėjo Šiničiui:

– Nė nemėgink ieškoti Deimono. Jis iškeliavęs. Jei bandysi sekti įkandin, iščirškinsiu tau smegenis.

Iš kaupo juos pasitiko mirtina tyla.

– Dievulėliau brangus, kas dabar? – sumurmėjo ponia Flauers.

Elena paprasčiausiai linktelėjo kitiems, kad sektų iš paskos, tada visi užlipo į patį namo viršų – Stefano kambarį – ir ten ėmė pašnibždom šnekėtis.

– Kaip tu supratai?

– Pasinaudojai telepatija?

– Aš iš pradžių nesupratau, – prisipažino Metas, – bet Elena elgėsi taip, lyg žvaigždžių rutulys būtų kaupe. Stefanas žino, kad jis ne ten. Manyčiau, – kaltai pridūrė jis, – kad tai aš pakviečiau jį vidun.

– Perkandau jį iškart, kai tik ėmė gniaužyti man plaukus, – nusipurtė Elena. – Stefanas ir D... noriu pasakyti, Stefanas žino, kad man patinka, kai švelniai liečiami jų galai. Ne šitaip maitojami. Prisimenate Šiničio daineles apie auksinius plaukus? Jis pakvaišęs. Be to, pajutau tai iš jo nuotaikos.

Metas susigėdo. Jo svarstymai apie tai, kad Elena galbūt virsta vampyre... Štai ir atsakymas, pamanė jis.

– Aš pastebėjau jo žiedą su lazuritu. Išeidamas mūvėjo jį ant dešinės rankos, o kai grįžo, žiedas buvo ant kairės. – Stojus tylai, visi sužiuro į Mereditę, ir ši gūžtelėjo. – Aš to mokiausi – pastebėti smulkmenas.

– Svarus argumentas, – pagaliau ištarė Metas. – Tikrai svarus. Jis nebūtų galėjęs jo persimauti, šviečiant saulei.

– Ponia Flauers, kaip jūs supratot? – pasidomėjo Elena. – Ar tik iš to, kaip mes elgėmės?

– Dievulėliau, ne, jūs visi puikūs aktoriai. Bet, vos jam peržengus slenkstį, mamytė tiesiog rikte užriko: „Nieko sau sumanyta – įsileisti į namus kicunę!“ Tada ir supratau, kas per vienas mūsų svečias.

– Mes jį įveikėm! – Elena švytėte švytėjo. – Užklupom nelauktai! Negaliu patikėti.

– Patikėk. – Mereditė šyptelėjo puse lūpų. – Jis tik akimirką buvo nepasiruošęs. O dabar jau rezga keršto planą.

Metui dar kažkas nedavė ramybės. Jis atsigręžė į Eleną.

– Kiek prisimenu, sakei, kad judu su Šiničiu turėjote raktus, galinčius nuvesti kur tik nori ir į bet kurį laiką. Tai kodėl jis negalėjo paprasčiausiai pasakyti: „Nugabenk mane į pensioną, kur padėtas žvaigždžių rutulys“?

– Tai ne dvigubas lapių raktas, – suraukusi antakius mąstė Elena. – Tie raktai kitokie, jie vadinami šeimininko raktais, ir Šiničis su Misao tebeturi juos abu. Nežinau, kodėl jis jais nepasinaudojo. Tiesa, vos patekęs į vidų būtų išsidavęs.

– Ne, jei būtų papuolęs tiesiai į kaupą ir ten visą laiką pratūnojęs, – paprieštaravo Mereditė. – Ir, ko gero, su šeimininko raktu galima patekti į vidų net nekviestam.

Ponia Flauers tarė:

– Bet mamytė man vis tiek būtų pasakiusi. Be to, kaupo duryse nėra jokių rakto skylučių. Nė vienos.

– Manau, jų nė nereikia, – atsakė Elena. – Man atrodo, Šiničis tik norėjo pasirodyti esąs baisiausiai sumanus ir sugebėsiąs mus priversti atiduoti Misao žvaigždžių rutulį.

Niekam nespėjus atsakyti, Mereditė atkišo delną su spindinčiu raktu – auksiniu, inkrustuotu deimantais ir gerai pažįstamo pavidalo.

– Tai šeimininko raktas! – sušuko Elena. – Manėm, kad taip turi atrodyti ir lapių raktai dvyniai!

– Jam verčiantis kūlio, kažkaip iškrito iš kišenės, – nekaltai ištarė Mereditė.

– Nori pasakyti, kai tu jį apvertei, – pataisė Elena. – Spėju, kad iškraustei jam kišenes.

– Vadinasi, dabar Šiničis neturi rakto, su kuriuo galėtų pabėgti! – džiaugėsi Metas.

– Neturi rakto kaišioti į raktų skylutes. – Elenos skruostuose atsirado duobutės.

– Galės linksmintis pasivertęs kurmiu ir rausdamas urvą iš kaupo, – šaltai tarė Mereditė. – Žinoma, jei turi persikeitimo įrangą ar dar ką nors. – Paskui jos balse atsirado nerimo gaidelė. – Manyčiau... gal reikėtų, kad Metas dar vienam žmogui pasakytų, kur paslėpė žvaigždžių rutulį. Tiesiog... dėl viso pikto.

Metas matė, kaip visi aplink suraukė kaktas. Bet staiga ir pats suprato turįs kam nors pranešti, kad žvaigždžių rutulys paslėptas jo spintoje. Bičiuliai – tarp jų ir Stefanas – išrinko jį, kad paslėptų rutulį, mat Metas prieš mėnesį atkakliai priešinosi Šiničiui, kai šis naudodamasis Deimono kūnu kaip marionete jį kankino. Anuomet Metas įrodė verčiau mirsiąs baisiose kančiose nei sukelsiąs pavojų draugams. Bet jei jis žūtų, draugai tikriausiai niekada neberastų Misao žvaigždžių rutulio. Juk tik Metas žino, kiek nedaug trūko, kad šiandien pats būtų nusiritęs laiptais kartu su Šiničiu.

Iš pat apačios pasigirdo šūksnis:

– Sveiki! Ar kas nors yra namie? Elena!

– Tai mano Stefanas, – tarė Elena, nė nemėgindama būti ori nudūmė į priemenę ir puolė jam į glėbį.

Jis, regis, apstulbo, bet spėjo ją sugauti, ir abu išsirito į priemenę.

– Kas čia dedasi? – paklausė jis. Kūnas vos vos virpėjo lyg pasirengęs kovai. – Visi namai pradvisę kicunėmis!

– Viskas kuo puikiausiai, – atsakė Elena. – Ateik ir pasižiūrėk. – Ji nusivedė Stefaną aukštyn, į jo kambarį. – Mes jį patupdėm į kaupą.

Stefanas atrodė sutrikęs.

– Ką tokį patupdėt į kaupą?

– O duris sutvirtinom geležimi, – pergalingai pareiškė Metas. – Dar apkaišiojom žolelėmis ir aplipdėm amuletais. Beje, Mereditė gavo jo raktą.

– Raktą? Ar kalbate apie... Šiničį? – Stefanas išplėtęs žalias akis atsigręžė į Mereditę. – Kol manęs nebuvo...

– Tai, galima sakyti, atsitiktinumas. Jam verčiantis kūlio ir praradus pusiausvyrą, aš kyštelėjau ranką į kišenę. Ir man pasisekė – ištraukiau šeimininko raktą, jei tik čia ne paprasčiausias namų raktas.

Stefanas žvilgtelėjo į ją.

– Raktas tikras. Elena jį pažįsta. Meredite, tu neapsakomai puiki!

– Taip, tai tas pats raktas, – patvirtino Elena. – Prisimenu šį pavidalą – įmantrokas, tiesa? – Ji paėmė jį iš Mereditės rankos.

– Ką ketini...

– Galėtume išmėginti, – šelmiškai šypsodamasi pasiūlė Elena. Priėjusi uždarė duris ir tarė: – Svetainė pirmame aukšte. – Įkišo sparnuotą raktą į spyną, atidarė duris, išėjo ir uždarė.

Niekam nespėjus ištarti nė žodžio, sugrįžo pergalingai iškėlusi žarsteklį iš svetainės.

– Jis veikia! – sušuko Stefanas.

– Įstabu, – tarstelėjo Metas.

Stefanas ėmė karščiuotis.

– Negi nesuprantat, ką tai reiškia? Tai reiškia, kad galim naudotis šiuo raktu. Galim patekti kur panorėję ir neeikvoti Galios. Net ir į Tamsos Matmenį! Bet iš pradžių turim ką nors daryti su Šiničiu – kol tebėra čia.

– Brangusis Stefanai, tu tam dar per silpnas, – kraipydama galvą pasakė ponia Flauers. – Atleiskit, bet mums tiesiog stebuklingai pasisekė. Tas bjaurybė kicunė buvo labai neatsargus. Bet dabar jis saugosis.

– Vis tiek turiu pamėginti, – tyliai tarė Stefanas. – Visi jūs kentėjot arba kovojot – kumščiais ar protu, – pridūrė linktelėdamas poniai Flauers. – O aš buvau kankinamas, bet negavau progos su juo susigrumti. Turiu pamėginti.

Metas taip pat tyliai pasisiūlė:

– Aš eisiu su tavim.

Elena pridūrė:

– Galim kautis visi drauge. Tiesa, Meredite?

Mereditė lėtai palingavo galvą ir paėmė žarsteklį nuo Stefano židinio.

– Taip. Gal mūsų jėgos ir menkos, bet mes vieningi.

– Verčiau jau rizikuoti nei leisti jam gyventi ir toliau daryti bloga. Šiaip ar taip, mes tuo pasirūpinsim... kartu, – tvirtai tarė Elena. – Dabar pat!

Bepradedąs stotis Metas sustingo iš siaubo. Abi merginos darniai ir grakščiai kaip medžiojančios liūtės ar baleto šokėjos prisiartino prie Stefano ir vienu metu užsimojo žarstekliais, Elena smogė jam per galvą, o Mereditė tiesiai į kirkšnį. Nuo smūgio į galvą Stefanas susverdėjo, bet Mereditei trenkus teištarė: „Oi!“ Metas pastūmė Eleną šalin ir tiksliu judesiu, lyg būtų futbolo aikštėje, patraukė Mereditę nuo „Stefano“.

Bet šis apsišaukėlis, regis, nebeketino priešintis. Stefano pavidalas išskydo. Prieš juos stojo Misao su žaliais lapais, įsipynusiais į juodus plaukus raudonais galiukais. Meto siaubui, jos veidas atrodė suvargęs ir išblyškęs. Nekilo abejonių, kad ji sunkiai serga, nors dar laikosi. Šįvakar jos balsas nebebuvo pašaipus.

– Ką padarėt mano žvaigždžių rutuliui? Ir mano broliui? – silpnu balsu paklausė ji.

– Tavo brolis saugiai uždarytas, – atsakė Metas, nė pats nelabai suvokdamas, ką šneka. Kad ir ko Misao buvo prikrėtusi, jam nejučia jos pagailo. Atrodė išties apimta nevilties ir pasiligojusi.

– Žinau. Noriu pasakyti, kad mano brolis jus visus išskers – ne žaisdamas, bet iš pykčio. – Dabar Misao atrodė prislėgta ir išsigandusi. – Jūs dar nematėt jo kaip reikiant įniršusio.

– O tu dar nematei įniršusio Stefano, – atkirto Elena. – Bent jau ne tada, kai turėjo visas Galias.

Misao tik papurtė galvą. Jai iš plaukų iškrito sudžiūvęs lapas.

– Jūs nieko nesuprantat!

– Gal kai ko ir nesuprantam. Meredite, ar mes apieškojom šią merginą?

– Ne, bet ji tai jau tikrai nebūtų nešusis kito...

Elena ryžtingai paliepė:

– Metai, pasiimk knygą ir paskaityk. Pasakysiu, kai baigsim.

Metas nenorėjo atgręžti nugaros kicunei, nors ir ligotai. Bet, poniai Flauers švelniai linktelėjus, pakluso. Vis dėlto net nusigręžęs jis girdėjo garsus, iš jų spėjo, kad Misao stipriai laikoma ir kruopščiai apieškoma. Iš pradžių tebuvo girdėti nepatenkintas murmesys.

– Hm... hm... hm... hm – oi!

Ant medžio barkštelėjo metalas.

Metas atsigręžė, tik Elenai ištarus:

– Gerai, jau gali žiūrėti. Raktas buvo jos priekinėje kišenėje. –Ji kreipėsi į Misao; ši atrodė taip, lyg tuoj nualps: – Mes nenorėjom tavęs laikyti ir kratyti. Bet šis raktas – dėl Dievo meilės, iš kur jūs apskritai tokius traukiat?

Misao ant skruostų išryškėjo rausvos dėmelės.

– Teisybę sakai apie Dievą. Dabar belikę du šeimininko raktai – abudu priklauso mudviem su Šiničiu. Aš įsigudrinau juos nukniaukti iš Dangiškojo Teismo. Tai buvo... labai seniai.

Tą akimirką jie išgirdo burzgiant automobilį – Stefano poršė – ir mirtinoje tyloje pro jo kambario langą išvydo, kaip automobilis įsuko į prievažą.

– Nė vienas nelipkit žemyn, – griežtai paliepė Elena. – Niekas jo nekvieskit.

Mereditė įdėmiai pažvelgė į ją.

– Šiničis galėjo spėti išsirausti. Ir jau buvo pakviestas.

– Aš kalta, kad neperspėjau jūsų – šiaip ar taip, jei ten Šiničis ir jei jis padarė ką nors bloga Stefanui, tai išvys įniršusią mane. Man galvoje jau skamba žodžiai „Sunaikinimo sparnai“, ir kažkas viduje trokšte trokšta juos ištarti.

Kambaryje tapo žvarbu.

Nė vienas nepasitiko atėjusiojo, bet po akimirkos visi išgirdo skubius žingsnius. Įsiveržęs pro duris Stefanas susidūrė su būreliu įtariai žiūrinčių žmonių.

– Kas, po galais, čia vyksta? – spoksodamas į Mereditės ir Meto laikomą Misao paklausė jis. – Misao...

Elena žengė prie jo du žingsnius – ir apsivijusi rankomis ėmė karštai bučiuoti. Akimirką Stefanas priešinosi, bet paskui pamažu pasidavė, nors kambarys buvo pilnas žiūrovų.

Pagaliau paleidusi Stefaną Elena atsirėmė į jį sunkiai alsuodama. Visi kiti iš gėdos gerokai išraudo. Stefanas, nors ir sutrikęs, stipriai laikė ją apkabinęs.

– Atsiprašau, – sušnabždėjo Elena. – Bet tu jau du kartus „buvai grįžęs“. Iš pradžių tai pasirodė esąs Šiničis, mes jį užrakinom kaupe. Paskui išdygo ji. – Elena nežiūrėdama parodė į susigūžusią Misao. – Nežinojau, kaip kitaip patikrinti, ar Šiničis nepaspruko...

– Ar dabar įsitikinai?

– O taip. Atpažinau tave. Tu visada pasirengęs prisileisti mane.

Metas pastebėjo, jog Elena dreba, ir skubiai atsistojo, kad ji galėtų bent porą minučių ramiai pasėdėti.

Bet toji ramybė netruko nė minutės.

– Man reikia savo žvaigždžių rutulio! – suriko Misao. – Turiu įleisti į jį Galios, antraip eisiu vis silpnyn – ir jūs būsit kalti dėl mano mirties.

– Tu eisi silpnyn? Skystis garuoja iš rutulio, ar ką? – pasiteiravo Mereditė.

Metas prisiminė, ką matė savo namų kvartale prieš sučiumpamas Ridžmonto policijos.

– Tu sukaupei Galios įleisti į rutulį? – švelniai paklausė jis. – Turbūt vakar?

– Kaupiau Galią nuo tada, kai jūs jį atėmėt. Bet negaliu jos perkelti į rutulį. Jis nuo manęs atskirtas. Rutulys ir mano, ir ne mano.

– Tikriausiai gavai Galios, kai privertei Kolį Risą suvalgyti gyvą jūrų kiaulytę? Kai privertei vaikus sudeginti savo namus? – Meto balsas skambėjo rūsčiai.

– Koks skirtumas? – paniurusi burbtelėjo Misao. – Jis mano. Tai ne jūsų sumanymai. Negalit manęs neprileisti...

– Meredite, neprileisk manęs prie jos. Aš tą vaikį Kolį pažinojau nuo gimimo. Amžinai sapnuosiu košmarus.

Misao atsitiesė kaip vystantis augalas, gavęs vandens.

– Sapnuosi košmarus, sapnuosi košmarus, – sušnabždėjo ji.

Įsivyravo tyla. Paskui Mereditė, rūpestingai rinkdama žodžius, lyg rankoje laikytų kovinę lazdą, paklausė:

– Tu tikra maža bjaurybė, ką? Ar tai tavo penas – blogi prisiminimai, košmarai, ateities baimė?

Misao visiškai sutriko. Nesuprato, ką Mereditė šneka. Tarsi paprasto alkano paauglio būtum paklausęs: „O kaip dėl picos ir kolos? Norėtum?“ Misao nė nesuvokė, kuo blogi jos troškimai, todėl nemelavo.

– Tu buvai teisi, – įtaigiai prabilo Stefanas. – Mes turim tavo žvaigždžių rutulį. Ir vienintelis būdas jį atgauti – ką nors padaryti mūsų labui. Šiaip ar taip, jį turėdami mes, ko gero, galim tave valdyti...

– Pasenęs mąstymas. Prietarai, – suniurzgė Misao.

Stojo mirtina tyla. Metui širdis nusirito į kulnus.

Jie visą laiką laikėsi įsikibę „prietarų“. Svajojo, kad privers Misao pasakyti, kur Šiničio žvaigždžių rutulys, ir jį gauti. Didžiausias jų tikslas buvo valdyti Šiničį jo paties žvaigždžių rutuliu.

– Jūs nieko nesuprantat, – graudžiai ir tuo pat metu piktai kalbėjo Misao. – Brolis man padės prisipildyti žvaigždžių rutulį. O tai, ką darome mieste, darome vykdydami įsakymą, o ne savo malonumui.

– Manęs neapmausi, – sumurmėjo Elena.

Bet Stefanas pakėlė galvą.

– Įsakymą? Kas jums tai įsakė?

– Aš... n-nežinau! – suspiegė Misao. – Įsakymus gauna Šiničis. Tada man perduoda, ką daryti. Kad ir kas juos duotų, dabar džiaugiasi. Miestelis beveik sugriautas. Jis turėtų man bent kiek padėti! – Ji dėbtelėjo į būrelį, visi sužiuro į Misao.

Nė pats nežinodamas, ką sako, Metas ištarė:

– Įmeskim ją į kaupą kartu su Šiničiu. Ko gero, šiąnakt mums visiems teks miegoti sandėlyje...

25

– ...Visas sienas apsiklijavus limpamais amuletais, – niūriai pridūrė Mereditė. – Jei tik jų užteks. Turiu dar vieną pakelį, bet, jei mėginsime apklijuoti kambarį, jis greitai baigsis.

– Aišku, – tarė Elena. – Kas turi Šiničio raktą?

Metas pakėlė ranką.

– Jis mano...

– Nesakyk man! – šūktelėjo Elena. – Aš turiu josios. Negalim jų prarasti. Mudu su Stefanu sudarysim vieną komandą, o jūs – kitą.

Jie vilkte išvilko Misao iš Stefano kambario ir nutempė laiptais žemyn. Ji nebandė nei pasprukti, nei priešintis, nei pasišnekėti, todėl Metui kilo dar didesnis įtarimas. Jis pastebėjo, kaip susižvalgė Stefanas su Elena, ir suprato, kad jiems atrodo panašiai.

Bet ką daugiau su ja daryti? Nėra kaip humaniškai ar net antihumaniškai sulaikyti Misao kelias dienas. Turėdami jos žvaigždžių rutulį, pasak knygų, jie galėtų ją valdyti. Bet, ko gero, Misao teisi, tai tik prietaras.

Jie pamėgino: Stefanas su Meredite tvirtai laikė Misao, o Metas atsinešė žvaigždžių rutulį, kurį laikė batų dėžėje viršutinėje savo spintos lentynoje virš drabužių.

Juodu su Elena, laikydami beveik tuščią rutulį, bandė ją priversti kai ką atlikti: pasakyti, kur yra brolio žvaigždžių rutulys ir panašiai. Nieko neišėjo.

– Galbūt tai neveikia, kai rutulyje per maža Galios, – galiausiai nusprendė Elena. Tai atrodė menka paguoda.

Jiems vedant Misao į virtuvę, Metas pamanė, kad kicunių planas buvo paikas: du kartus pamėgdžioti Stefaną. Pamėgdžioti dar sykį, kai žmonės tam pasiruošę, tiesiog kvaila. Nors Misao anaiptol neatrodo kvaila.

Jį kamavo bloga nuojauta.

Elenai nepatiko, ką jie darė. Pažvelgusi į kitų veidus išvydo, kad jiems nepatiko taip pat. Bet niekas nesumanė ko nors geresnio. Nugalabyti Misao jie negalėjo. Jie ne žudikai, kad šaltakraujiškai pribaigtų pasiligojusią, romią merginą.

Ji prisiminė, kad Šiničio puiki klausa, taigi jis jau išgirdo, kaip jie eina girgždančiomis virtuvės grindimis. Elena spėjo, kad Šiničis žino – per minčių ryšį, darydamas logiškas išvadas ar dar kaip nors, – kad Misao atsidūrė jam tiesiai virš galvos. Taigi ji nieko nepraras, jei šūktels pro uždarytas duris:

– Šiniči, čia yra tavo sesuo! Jei dar nori ją pamatyti, tupėk ramiai ir neversk mūsų nustumti ją nuo laiptų.

Kaupe buvo tylu. Elena vylėsi, kad Šiničis nuolankiai klauso. Bent jau nelaido grasinimų.

– Gerai, – sušnabždėjo ji. Atsistojo tiesiai Misao už nugaros. – Kai suskaičiuosiu iki trijų, stumkim iš visų jėgų.

– Pala! – liūdnai sušnabždėjo Metas. – Juk tik pagrasinai, kad nustumsim ją nuo laiptų.

– Gyvenime nėra teisybės, – rimtai atsakė Elena. – Manai, jis mums neparuošęs staigmenos?

– Bet...

– Metai, nesikišk, – tyliai tarė Mereditė. Ji stovėjo su lazda kairėje rankoje, dešine pasirengusi spustelėti plokštę, kad atsidarytų durys. – Pasiruošę?

Visi palinksėjo. Elena užjautė Metą su Stefanu, nuoširdesnius ir jautresnius už kitus.

– Vienas, – tyliai sukuždėjo ji, – du, trys.

Jai ištarus „trys“, Mereditė stuktelėjo į slaptą jungiklį sienoje. Paskui viskas vyko tarsi sulėtintame kine.

Ištarusi „du“ Elena ėmė lėtai stumti Misao prie durų. Sulig „trys“ prisidėjo visi kiti.

Rodos, durys vėrėsi amžinybę. Tada viskas kaip prieš pat amžinybės pabaigą pakriko.

Žalumynai Misao plaukuose į visas puses išleido šakeles. Viena atauga apsivijo Elenai aplink riešą. Ji išgirdo Meto pasipiktinimo šūksnį ir suprato, kad kita atauga sugriebė jį.

– Stumk! – suriko Mereditė, ir Elena išvydo artėjant kovinę lazdą.

Mereditė lazda kirto per augalus, lendančius iš Misao. Į Elenos riešą įsirėžęs vynuogienojas nukrito ant grindų.

Niekam nebeliko abejonių, ar nustumti Misao nuo laiptų. Elena prisidėjo prie būrio, mėginančio pragrūsti ją pro plyšį. Bet rūsyje kažkas buvo ne taip. Jie stūmė Misao į juodų juodžiausią tamsą, kurioje... kažkas krutėjo.

Rūsys buvo... kažko sklidinas. Kažkokių padarų.

Elena pažvelgė į savo kulkšnį ir pasibaisėjusi išvydo didžiulį vikšrą, regis, iššliaužusį iš rūsio. Tiesą sakant, „vikšras“ buvo pirmasis žodis, atėjęs Elenai į galvą, – tai galėjo būti ir begalvis šliužas – juodas, permatomas ir maždaug pėdos ilgio, toks storas, kad ranka neapimtum. Judėjo dviem būdais: kaip įprasta susiriesdamas ir išsitiesdamas arba prilipdamas prie kitų vikšrų, trykštančių Elenai virš galvos lyg šlykštus fontanas.

Ji pakėlė akis ir kaipmat pasigailėjo.

Viršum jų vinguriavo kobra, kylanti iš kaupo ir užsibaigianti virtuvėje. Ją sudarė juodi, permatomi vienas su kitu sulipę vikšrai, kartais vienas jų nukrisdavo ant būrelio ir sukeldavo klyksmą.

Jei Bonė būtų buvusi kartu su jais, būtų spiegusi taip, kad net vyno taurės lentynose šokinėtų, paklaikusi pamanė Elena. Mereditė pamėgino pulti kobrą lazda ir tuo pat metu džinsų kišenėje ieškoti limpamų lapelių.

– Aš paimsiu lapelius, – šūktelėjo Elena ir įkišo ranką į Mereditės kišenę.

Sugriebė pluoštelį popierių ir džiaugsmingai ištraukė.

Kaip tik tada jai ant nuogo kūno užkrito pirmasis vikšras. Ji vos nesuklykė iš skausmo, kojelėms, dantims arba siurbtukams – jais vikšras prisisiurbė prie jos – nudeginus odą. Elena išpešė iš krūvos popierėlį – tai buvo ne lipnus lapelis, o plonos užrašų kortelės pavidalo amuletas – ir prispaudė prie vikšrinio padaro.

Nieko neįvyko.

Mereditė smeigė lazdą į kobros kūną. Elena pamatė, kaip dar vienas padaras nukrito vos ne jai ant pakelto veido; pavyko išsisukti, ir šis tik atsitrenkė į apykaklę. Ji pabandė priklijuoti dar vieną kortelę, bet ir ši nukrito – vikšrai tik atrodė, bet nebuvo lipnūs. Klykdama visa gerkle ji puolė abiem rankomis plėšti prisisiurbusius padarus nuo savęs. Šie atitrūkdavo, ir ant odos likdavo raudonos žymės, o marškinėliai ties petimi suplyšo.

– Amuletai neveikia! – suriko ji Mereditei.

Mereditė stovėjo tiesiai po siūbuojančia vikšrinės kobros galva ir vis badė ją, stengdamasi pataikyti į pat jos vidurį. Jos balsas skambėjo dusliai.

– Amuletų vis tiek neužtektų! Šitų siurbėlių čia per daug, verčiau bėkit!

Po akimirkos Stefanas sušuko:

– Visi sprukit! Ten kažkas kieta!

– Aš ir bandau į tai pataikyti! – riktelėjo jam Mereditė.

Metas kaip pašėlęs klykė:

– Kur Misao?

Elena ją paskutinį kartą matė nyrant į besirangančią, suskaidytą tamsos tirštumą.

– Dingo, – atsakė ji Metui. – O kur ponia Flauers?

– Virtuvėje, – atsiliepė balsas jai už nugaros.

Atsigręžusi Elena išvydo senutę, abiem rankomis kabinančią žoleles.

– Gerai! – šaukė Stefanas. – Visi atsitraukit per kelis žingsnius. Smogsiu Galia. Greičiau!

Jo balsas priminė botago kirtį. Visi atsitraukė, net Mereditė, badžiusi gyvatę lazda.

Stefanas rankomis apglėbė orą, ir šis virto tviskančia, sūkuriuojančia skaisčia energija. Jis sviedė ją tiesiai į kobrą, sudarytą iš vikšrų.

Pasigirdo sprogimas, ir staiga ėmė lyti vikšrais. Elena sukando dantis, kad neimtų klykti. Peršviečiami ovalūs vikšrų kūneliai tiško ant virtuvės grindų kaip pernokusios slyvos arba atšokdavo. Vėl išdrįsusi pakelti galvą ant lubų ji pamatė juodą dėmę.

Po ja šypsojosi Šiničis.

Mereditė žaibo greičiu pamėgino persmeigti jį lazda, bet Šiničis buvo greitesnis, išsilenkė smūgio, kito, trečio.

– Jūs, žmonės, – kreipėsi jis, – visi vienodi. Visi žiopliai. Atėjus vidurnakčiui, pagaliau suprasit, kokie esat žiopli. – Žodis „vidurnaktis“ jo lūpose skambėjo kaip pasaulio pabaiga.

– Mums užteko proto suprasti, kad tu ne Stefanas, – jam už nugaros tarė Metas.

Šiničis tik pabaltakiavo.

– Ir įmetėte mane į kambarėlį medinėmis lubomis. Negi neprisimenat, kad kicunės valdo visus augalus ir medžius? Jei norit žinoti, sienose dabar apstu malachų vikšrų. Knibždėte knibžda.

Šiničio akys žybtelėjo, ir Elena išvydo jį atsigręžiant į atviras rūsio duris.

Ją sukaustė siaubas, o Stefanas tą pačią akimirką sušuko:

– Bėkit iš čia! Laukan! Ieškokit saugios vietos!

Elena su Meredite sustingusios spoksojo viena į kitą. Jos priklausė skirtingoms komandoms, bet, regis, negalėjo viena kitos paleisti. Galop Mereditė atsitokėjo ir patraukė į toliausią virtuvės kampą, kad padėtų poniai Flauers. Metas, siekdamas to paties, jau buvo ten.

Elena pasijuto kilstelėta nuo žemės ir skraidinama. Bėgdamas Stefanas ją nešė prie laukujų durų. Tolumoje ji išgirdo Šiničį šaukiant:

– Atneškit man jų kaulus!

Vienas Elenos nusviestas vikšras persprogo, ir Elena pamatė, kad iš jo kažkas ropoja. Ten tikrai malachas, suprato ji. Tik mažesnis už tą, kuris buvo prarijęs Meto ranką ir, jiems traukiant, palikęs ant jos ilgus, gilius brėžius.

Ji pastebėjo, kad vienas vikšras prilipo Stefanui ant nugaros. Iš įniršio praradusi atsargumą Elena sugriebė jį už galo ir trūktelėjo – traukė smarkiai, nors Stefanas aikčiojo iš skausmo. Atplėšusi išvydo kažką panašaus į dešimtis mažų, tarsi vaikiškų dantukų. Tada prilėkė prie durų ir tėškė vikšrą į sieną.

Ten jie vos nesusidūrė su Metu, Meredite ir ponia Flauers, išėjusiais pro svetainę. Stefanas atplėšė duris, ir, visiems išsprukus, Mereditė jas užtrenkė. Keli malachai – lervos ir dar šlapi skraidantys vabzdžiai – ištrūko kartu su jais.

– Kur galėtų būti saugu? – paklausė Mereditė. – Turiu omeny, kaip reikiant saugu – porą dienų?

Nei ji, nei Metas nepaleido ponios Flauers, ir iš jų greitumo Elena spėjo ją sveriant tiek, kiek sveria šiaudinis žmogelis. Ponia Flauers vis kartojo:

– Dievulėliau! O Dieve brangus!

– Gal mano namuose? – pasiūlė Metas. – Tas kvartalas baisus, bet namai, kai pastarąjį kartą mačiau, buvo savo vietoj, o mama išvažiavusi su daktare Alpert.

– Gerai, trauksim į Meto namus – su šeimininko raktu. Bet prieš tai eime į sandėlį. Nenoriu dar kartą atidaryti šitų durų, kad ir kas nutiktų, – pasakė Elena.

Stefanui pamėginus paimti ant rankų, ji papurtė galvą.

– Man viskas gerai. Bėk kiek įkabindamas ir traiškyk visus malachus, kiek tik pamatysi.

Visi pasileido į sandėlį, bet jiems įkandin sekė garsas „pliaukštpliaukštpliaukšt“, lyg koks aukštas dūzgesys, kokį gali sukelti tik malachai.

– Kas toliau? – sušnopavo Metas, sodindamas ant lovos ponią Flauers.

Stefanas dvejojo.

– Kaip manai, ar tavo namuose tikrai saugu?

– Ar išvis kur nors gali būti saugu? Bet mano namas tuščias, bent jau turėtų toks būti.

Mereditė tuo metu pasivėdėjo į šalį Eleną ir ponią Flauers. Elenos siaubui, Mereditė turėjo vieną mažesnių vikšrų, laikė jį pilvu į viršų.

– O Dieve... – paprieštaravo Elena, bet Mereditė tarė:

– Jie labai panašūs į vaikiškus dantukus, tiesa?

Staiga ponia Flauers atkuto.

– Iš tikrųjų! Tai sakai, kad šlaunikaulis, mūsų rastas tankmėje...

– Taip. Jis, be abejo, buvo žmogaus, bet veikiausiai apgraužtas ne žmonių. Ne žmonių vaikų, – atsakė Mereditė.

– Ir Šiničis sušuko malachams, kad atneštų mūsų kaulus... – Elena sunkiai nurijo seiles. Tada vėl pažvelgė į vikšrą. – Meredite, kaip nors atsikratyk šito daikto! Tuoj iš jo išsiris skraidantis malachas.

Mereditė buku žvilgsniu apsidairė po sandėlį.

– Gerai – numesk jį, o aš užminsiu, – pasišovė Elena ir sulaikė kvėpavimą, kad nesupykintų.

Mereditė nudrėbė riebų, permatomą juodą padarą, šis nuo smūgio persprogo. Elena jį užmynė, bet malachas viduje netrakštelėjo. Jai pakėlus koją, pamėgino nuropoti po lova. Lazda jį dailiai perpjovė.

– Vaikinai, – Elena griežtai kreipėsi į Metą ir Stefaną. – Laikas eiti. Lauke pulkai skraidančių malachų!

Metas atsigręžė į ją.

– Kaip tas, kuris...

– Mažesnių, bet, manau, tokių pat, kaip tas, kuris buvo tave užpuolęs.

– Gerai, mes kai ką išsiaiškinom. – Nuo Stefano balso Elena iškart pasijuto nejaukiai. – Šiaip ar taip, kas nors turi nuvykti į Tamsos Matmenį ir pasižiūrėti, kaip laikosi Bonė. Manau, tai daryti teks man, nes aš vampyras. Jūs negalit patekti...

– Galim, – paprieštaravo Mereditė. – Su šiais raktais mums tereikia ištarti: „Nuvesk mus į ponios Ulmos namus Tamsos Matmenyje“ arba „Nugabenk mus pas Bonę.“ Kodėl turėtų nepavykti?

Elena tarė:

– Tvarka. Mereditė, Metas ir ponia Flauers gali likti čia ir pamėginti išsiaiškinti, kas yra vidurnaktis. Sprendžiant iš to, kaip Šiničis ištarė šį žodį, tai turėtų reikšti ką nors baisaus. Tuo tarpu mes su Stefanu keliausim į Tamsos Matmenį Bonės ieškoti.

– Ne! – sušuko Stefanas. – Neimsiu tavęs į tą siaubingą vietą.

Elena pažvelgė jam į akis.

– Tu pažadėjai, – nekreipdama dėmesio į kitus kambaryje tarė ji. – Tu pažadėjai niekada niekur nekeliauti be manęs. Kad ir trumpiausiam laikui ar dėl svarbiausios priežasties. Pažadėjai.

Stefanas pažvelgė į ją su neviltimi. Elena žinojo, kad jis trokšta ją apsaugoti – bet kuriame gi pasaulyje gali būti saugu? Abiejuose apstu siaubo ir pavojų.

– Beje, – ryžtingai šypsodamasi pridūrė ji, – aš turiu raktą.

26

– Supratai, kaip tai daroma? – paklausė Mereditės Elena. – Įkiši raktą į skylutę ir pasakai, kur nori patekti. Tada atidarai duris ir eini. Viskas.

– Jūs trys keliaukit pirmi, – pridūrė Stefanas. – Tik greičiau.

– Aš pasuksiu raktą, – pasakė Metui Mereditė. – O tu rūpinkis ponia Flauers.

Tada Elena kai ką prisiminė, nenorėjo to sakyti balsiai, tik vienam Stefanui. Juodu fiziškai buvo taip arti vienas kito, kad Elena žinojo jį sugausiant jos mintį. – „Kardas! – priminė ji. – Negalim jo palikti šitiems malachams!“ „Ir nepaliksim, – išgirdo Stefano balsą savo galvoje. – Aš jam parodžiau kelią į Meto namus, liepiau pasiimti Nagę ir bėgti ten, o tada ginti ateisiančius žmones.“

Kaip tik tuo metu Metas sušuko:

– O Dieve! Kardas! Jis išgelbėjo man gyvastį – negaliu jo palikti.

– Juo jau pasirūpinta, – patikino jį Stefanas, o Elena patapšnojo per nugarą. – Kardas netrukus bus pas tave, o jei eisit kur nors kitur, seks įkandin.

Tapšnodama ji švelniai jį stumtelėjo.

– Sėkmės!

– Meto Hanikato miegamasis Fels Čerče, – ištarė Mereditė, kišdama raktą šalia rankenos ir darydama duris. Tada su ponia Flauers ir Metu žengė pirmyn. Durys užsidarė.

Stefanas atsigręžė į Eleną.

– Aš eisiu pirmas, – bejausmiu balsu pasakė jis. – Bet laikysiu tave už rankos. Nepaleisiu.

– Niekada manęs nepaleisk, niekada manęs nepaleisk, – Elena pašnibždom pamėgdžiojo Misao, tariančią „sapnuoti košmarus“.

Tada jai kai kas toptelėjo.

– Vergų apyrankės!

– Ką? – šūktelėjo Stefanas. Paskui: – A, prisimenu, pasakojai. Kokios gi jos turi būti?

– Dvi bet kokios apyrankės, geriau derančios tarpusavyje. – Elena puolė naršyti po kambario kampą, kuriame riogsojo suversti baldai, atidarinėti ir uždarinėti stalčius. – Nagi, apyrankės! Atsiraskit! Šiuose namuose turėtų visko būti!

– O kaip tie daikteliai, kuriais susiriši plaukus? – pasiteiravo Stefanas.

Elena atsigręžė, ir jis mestelėjo jai maišelį su minkštomis jos plaukų gumytėmis.

– Tu genijus! Jos net nespaus riešų. Štai dvi baltos, jos netgi derės! – džiūgavo Elena.

Jie sustojo priešais duris, Stefanas Elenai iš kairės, kad prieš juodviem įžengiant pamatytų, kas už jų. Jis stipriai laikė Eleną už kairės rankos.

– Ten, kur yra mūsų draugė Bonė Makalou, – tarė Stefanas, įkišo raktą į durų rankeną be skylutės ir suktelėjo.

Elena nė pati nežinojo, ko tikėtis. Galbūt šviesos blyksnio, kai persikels iš vieno Matmens į kitą? Kokio nors įvijo tunelio ar žvaigždžių lietaus? Bent jau pojūčio, kad juda?

Bet pajuto tik garus, jie prasiskverbė per marškinėlius ir sudrėkino plaukus.

Paskui išgirdo triukšmą.

– Elena! Eleeeeeeeeeeeeeeena! Tu čia!

Elena atpažino balsą, bet per garus nematė, kas šaukia.

Tada įžiūrėjo didžiulį maudymosi kubilą iš malachito plytelių ir baisokos išvaizdos merginą, kūrenančią anglių laužą jo papėdėje. Prie kitos sienos palinkusios stovėjo dvi jaunos patarnautojos su šveitimo šepečiais ir pemzos gabalėliais. O kubile maudėsi Bonė! Buvo matyti, kad kubilas labai gilus, nes jo viduryje ji nesiekė dugno, tik šokinėjo iš vandens kaip putotas delfinas, kad patrauktų dėmesį.

– Štai kur tu, – aiktelėjo Elena ir parklupo ant storo, minkšto žydro kilimo. Bonė įspūdingai liuoktelėjo, ir Elena akimirką glėbyje pajuto smulkų muiluotą ir putotą kūnelį. Paskui vėl paniro ir juokdamasi išlindo.

– Ar tik čia ne Stefanas? Tai Stefanas! Stefanai, labas! Laaaabas!

Stefanas grįžtelėjo per petį, lyg mėgindamas įvertinti, ar užtenka putų. Regis, liko patenkintas, nes atsigręžė ir pamojavo.

– Ei, Bone! – Jo balsą slopino nuolatinis teškenimas. – Kur mes?

– Pas ponią Ulmą! Čia saugu – jums visiems! – Ji atgręžė į Eleną viltimi spindintį veidelį. – O kur Mereditė?

Elena papurtė galvą prisiminusi, kiek Bonė dar nežino apie Mereditę. Gal, nusprendė ji, kol kas ne laikas apie tai kalbėti.

– Ji turėjo likti saugoti Fels Čerčo.

– Ak. – Bonė sunerimusi nunarino galvą. – Vis dar prasti reikalai?

– Nepatikėsi. Rimtai, tai nenusakoma. Metą, ponią Flauers ir Mereditę palikom tenai. Man labai gaila.

– Nieko, aš taip džiaugiuosi tave matydama! O Dieve, bet tu sužeista. – Ji žiūrėjo į nedidelius įkandimus ant Elenos rankos ir į kraują ant suplėšytų marškinėlių. – Aš išlipsiu ir... ei, ne, tu įlipsi! Čia sočiai vietos; sočiai karšto vandens ir... apstu drabužių! Ponia Ulma jų prikūrė kaip tik mums, „kai sugrįšim“!

Elena ėmė kuo greičiausiai rengtis, raminamai šypsodamasi patarnautojoms. Kubilas, kuriame galėtų maudytis šeši žmonės, pernelyg ištaigingas, kad praleistum progą, nusprendė ji, be to, neprošal nusiprausti prieš pasisveikinant su šeimininke.

– Eik ir linksminkis, – šūktelėjo ji Stefanui. – O Deimonas čia? – pašnibždom paklausė Bonės; ši linktelėjo. – Deimonas irgi čia yra! – krykštavo Elena. – Jei sutiksi ponią Ulmą, pasakyk, kad Elena tuoj ateis, tik pirmiau nusipraus.

Ji ne nirte paniro į garuojantį perlų rausvumo vandenį, bet nulipo ant antro laiptelio ir įčiuožė.

Akimirksniu ją apgaubė maloni šiluma, ji persmelkė visą kūną, ir raumenys staiga atsipalaidavo, lyg truktelėjus stebuklingą virvutę. Atmetusi šlapius plaukus Elena išvydo besišypsančią jai Bonę.

– Taigi išlindai iš skylės ir vartaisi čia turtuose, kai tuo metu mes baisiausiai nerimaujam? – Elena išgirdo, kaip sakinio pabaigoje jos balsas netyčia pakilo, ir tai atrodė panašu į klausimą.

– Ne, mane buvo pagrobę ir... – Bonės balsas užlūžo. – Na... pirmosios kelios dienos buvo sunkios, bet nieko tokio. Ačiū Dievui, galų gale patekom pas ponią Ulmą. Nori šepečio pasitrinti? Rožėmis kvepiančio muilo?

Elena prisimerkusi žvelgė į Bonę. Žinojo, kad ši dėl Deimono padarytų bemaž viską. Net jį dangstytų. Mėgaudamasi šepečiais, tepalais ir įvairiausiu muilu, išdėliotu ant lentynos, kad būtų lengva pasiekti, ji pradėjo tardymą.

Stefanas išsinešdino iš pilno garų kambario, kol nespėjo kiaurai permirkti. Bonei buvo saugu, o Elena atrodė laiminga. Jis atsidūrė kitoje patalpoje su keliomis sofomis iš kažkokios minkštos akytos medžiagos. Džiovinimuisi? Masažui? Bala žino.

Dar kitame kambaryje kabojo dujiniai žibintai, šviečiantys taip ryškiai, kad galėtų varžytis su elektriniais šviestuvais. Čia stovėjo dar trys sofos – Stefanas nenutuokė, kam, – žmogaus aukštumo sidabrinis veidrodis, o priešais krėslus kabojo mažesni veidrodžiai. Akivaizdu, tai buvo vieta dažytis ir gražintis.

Paskutinė patalpa atsivėrė į vestibiulį. Patekęs į jį Stefanas sudvejojo ir į visas puses išleido plonyčius Galios ūselius, vildamasis aptikti Deimoną, kol šis nesuvokė, kad jis yra dvare. Paaiškėjo, kad šeimininko raktai leidžia patekti į būstą ir nekviestam. Taigi jis tikriausiai galėtų...

Tą akimirką Stefanas į kažką pataikė ir krūptelėjęs išsyk atitraukė čiuptuvėlius. Jis jau pastebėjo Deimoną, žingsniuojantį po kambarį koridoriaus gale ir su kažkuo besišnekantį; esančio už durų pašnekovo Stefanas nematė.

Jis tylutėliai nutykino koridoriumi. Nepastebėtas brolio pasiekė duris ir pamatė, kad Deimonas šnekasi su moterimi vėjų nugairinta oda, vilkinčia lyg kokiais elnenų bridžiais ir marškiniais, išvis atrodančia taip, lyg geriausiai jaustųsi už civilizacijos ribų. Deimonas jai sakė:

– Pasirūpink, kad merginai užtektų šiltų drabužių. Supranti, ji ne itin užsigrūdinusi...

– Tai kur ją gabeni – ir kodėl? – atsišliejęs į durų staktą paklausė Stefanas.

Jam nusišypsojo laimė – bent kartą – iš pasalų užklupti Deimoną. Brolis pakėlė galvą ir pašoko it išgąsdinta katė. Buvo nepaprastai juokinga matyti, kaip Deimonas greitosiomis ieško, kokią kaukę pasirinkti, kol galop nusprendžia atrodyti atsainiai draugiškas. Stefanas spėjo, kad dar niekas niekada taip nėra skubėjęs prieiti prie kėdės, atsisėsti ir išsidrėbti.

– Nagi, nagi! Broliuk! Užlėkei į svečius! Kaip... miela. Tik gaila, kad aš, galima sakyti, jau išvykstu, o tau čia nėra vietos.

Vėjų nugairinta moteris, kažką užsirašinėjusi ir, Stefanui įžengus į kambarį, atsistojusi, prabilo:

– O ne, mano pone. Turgų neapsunkins papildomas šio pono svoris. Jie to gal net nepastebės. Jeigu ponas suspės iki rytojaus susikrauti bagažą, tai galėsite išvykti anksti rytą, kaip ketinot.

Deimonas pažvelgė į ją savuoju „užsičiaupk arba mirk“ žvilgsniu. Moteris nutilo. Jis iškošė pro dantis:

– Tai Pelatė, mūsų mažosios ekspedicijos koordinatorė. Sveika, Pelate. Iki pasimatymo, Pelate. Gali eiti.

– Kaip pageidausite, pone.

Moteris nusilenkė ir išėjo.

– Ar ne per rimtai žiūri į visus tuos „mano pone“? – pasiteiravo Stefanas. – Ir kokį čia kostiumą vilki?

– Tai princesės Džesalinos D’Obin sargybos kapitono uniforma, – šaltai atsakė Deimonas.

– Gavai darbo?

– Tai postas. – Deimonas iššiepė dantis. – Beje, ne tavo reikalas.

– Kaip matau, atgavai savo iltis.

– Tai irgi ne tavo reikalas. Bet jei norėtum, kad pritvočiau ir sutrypčiau negyvą tavo kūną, šį pageidavimą mielai įvykdyčiau.

Kažkas ne taip, dingtelėjo Stefanui. Deimonas jau seniai turėjo būti perėjęs patyčių etapą ir šiuo metu iš tikrųjų jį trypęs. Nebent...

– Aš jau kalbėjausi su Bone, – pasakė jis.

Stefanas iš tikrųjų kalbėjosi, klausė, kur Deimonas. Bet, jei žmogus jaučiasi kaltas, mintis, kad kas nors žino apie jo piktadarystes, daro stebuklus.

Deimonas skubiai atsakė taip, kaip Stefanas ir tikėjosi.

– Aš galiu viską paaiškinti!

– O Dieve, – ištarė Stefanas.

– Jeigu ji būtų elgusis, kaip liepiau...

– Kol buvai išvykęs ir dirbai princesės sargybos kapitonu? O ji buvo... kur?

– Ten bent jau buvo saugu! Bet ne, jai prireikė išeiti į gatvę ir įlįsti į tą krautuvę...

– Koks siaubas! Ji iš tiesų išėjo į gatvę?

Deimonas sugriežė dantimis.

– Tu neįsivaizduoji, kas čia dedasi, kaip vyksta vergų prekyba. Kiekvieną dieną...

Kaip reikiant įniršęs Stefanas abiem kumščiais trenkė per stalą.

– Ją pagrobė vergų pirkliai? Kol tu ištvirkavai su princese?

– Princesė Džesalina neištvirkauja, – lediniu balsu atkirto Deimonas. – Aš irgi. Be to, viskas išėjo į gera, nes mes sužinojom, kur yra septyni kicunių lobiai.

– Kokie dar lobiai? Ir kam jie rūpi, kai kicunės griauna miestą?

Deimonas prasižiojo, vėl užsičiaupė, tada įdėmiai pažvelgė į Stefaną.

– Sakei, kalbėjaisi apie tai su Bone.

– Kalbėjausi, – ramiai atsakė Stefanas. – Mudu pasisveikinom.

Tamsios Deimono akys blykstelėjo. Stefanui pasirodė, kad jis tuoj suurgs arba puls. Bet šis tik ištarė pro sukąstus dantis:

– Viską darom dėl to nelemto miesto, negi nesupranti? Tarp tų lobių yra ir didžiausias žvaigždžių rutulys, jį galima pripildyti Galios. Galbūt tos Galios užtektų Fels Čerčui išgelbėti. Ar bent neleisti visiškai jo sugriauti. O gal net sunaikinti visus egzistuojančius malachus ir vienu smūgiu parblokšti Šiničį su Misao. Juk tai ganėtinai kilnu, broliuk? Ar tokios priežasties užtenka?

– Bet imti Bonę?..

– Jei nori, lik su ja! Kiurksokit čia visą gyvenimą! Galiu dar paminėti, kad be jos nebūčiau surengęs ekspedicijos, ir ji pasiryžusi vykti. Beje, atgal šiuo keliu nebegrįšim. Iš Sarginės į Žemę turėtų būti tiesesnis kelias. Atgal čia gyvi negrįžtume, todėl, po velnių, verčiau tikėkis, kad toks yra.

Stefanas nustebo. Dar nebuvo girdėjęs brolio taip aistringai kalbant apie žmones. Jau ketino jam atsakyti, bet už nugaros išgirdo tikrų tikriausio įtūžio riksmą. Jis gąsdino – ir kėlė nerimą, nes Stefanas bet kada ir bet kur būtų atpažinęs šį balsą. Elenos balsą.

27

Atsigręžęs Stefanas išvydo Bonę, apsigaubusią tik rankšluosčiu, bandančią jėga sulaikyti panašiai tevilkinčią Eleną. Šios plaukai buvo šlapi ir nešukuoti. Kažkas ją privertė iššokti iš kubilo ir koridoriumi atlėkti tiesiai čia.

Stefaną nustebino Deimono reakcija. Negi šiose bedugnėse tamsiose akyse, abejingai stebėjusiose tūkstančius nelaimių, katastrofų ir žiaurumų, žybtelėjo nerimas?

Ne, negali būti. Nors taip tikrai atrodė.

Elena artėjo. Jos balsas aiškiai skambėjo koridoriuje, tokiame erdviame, kad net aidėjo.

– Deimonai! Aš tave matau! Niekur nedink – ateinu tavęs nudėti!

Šįkart dėl žybsnio jo akyse nekilo abejonių. Deimonas dirstelėjo į pravirą langą.

Tuo metu Bonė pralaimėjo kovą, ir Elena kaip gazelė įšoko į kambarį, tik jos akys neatrodė panašios į meilaus žvėrelio akis. Stefanas išvydo, kaip jos pavojingai sukibirkščiavo, Elenai išsisukus nuo jo, bet nedrįso griebti už rankšluosčio, o visos kitos jos dalys buvo slidžios. Elena atsistojo priešais Deimoną, pakilusį nuo kėdės.

– Kaip tu taip galėjai? – šaukė ji. – Šitaip pasinaudoti Bone – paveikti ir nugirdyti, – kad gautum, kas tau nepriklauso! Išeikvojai beveik visą Galią, likusią Misao žvaigždžių rutulyje – kaip manai, ką tada padarė Šiničis? Jis atėjo pas mus, štai ką padarė, ir kas žino, ar tebestovi pensionas?

Deimonas prasižiojo, bet Elena buvo dar ne viską pasakiusi.

– O paskui atsigabenai Bonę į Tamsos Matmenį – gal bijojai, kad vartai vėl neužsivertų, bet man tas pats. Tu žinojai, kad nevalia jos čia imti.

Dabar jis įniršo.

– Aš...

Bet Elena nedvejodama jį nutraukė.

– Atsitempęs čia pametei. Palikai išsigandusią, vieną kambaryje, kur neleidžiama net pro langą pažiūrėti, su krūva žvaigždžių rutulių – tu jų, jai visiškai netinkamų, nė neperžiūrėjai, nuo jų ji sapnavo košmarus! Tu...

– Jei tai kvailiukei būtų užtekę proto tyliai palūkėti...

– Ką? Ką pasakei?

– Pasakiau, jei tai kvailiukei būtų užtekę proto...

Šokdamas artyn Stefanas trumpam užsimerkė. Atsimerkė pačiu laiku – išvydo antausį ir pajuto, kad Elena į jį sudėjo visą Galią. Deimonas net loštelėjo.

Jį pribloškė – nors buvo pasiruošęs kaip tik tokiam atvejui, – tai, kad Deimonas žaibiškai pakėlė ranką kaip kertanti kobra ir sustingo per pusę judesio, bet Stefanas jau buvo pagriebęs Eleną ir atitraukęs nuo pavojaus.

– Paleisk! – šaukė Elena, bandydama ištrūkti jam iš glėbio ar bent atsistoti ant žemės. – Aš jį nudėsiu!

Kitas stulbinamas įvykis, nutraukęs gryno pykčio srovę Elenos auroje, buvo tai, kad ji, tiesą sakant, laimėjo kovą, nors Stefanas buvo šimtą kartų stipresnis. Iš dalies kaltas buvo rankšluostis, gresiantis nukristi kiekvieną akimirką. Iš dalies – Elenos ištobulintas nepakartojamas kovos būdas grumiantis su stipresniais, bet sąžiningais priešininkais. Ji tyčia puldavo taip, kad priešininkas, norintis ją sulaikyti, būtų turėjęs sukelti jai skausmą, bet pati nepasiduodavo. Galiausiai jam tekdavo rinktis: sužeisti ją ar paleisti.

Bet Elena akimirksniu nurimo. Sustingo ir pakreipusi galvą pažvelgė jam už nugaros.

Atsigręžęs Stefanas irgi pasijuto lyg nukrėstas elektros.

Čia pat už jo stovėjo Bonė ir prasižiojusi sielvartingai žiūrėjo į Deimoną. Jos plačios rudos akys buvo sklidinos ašarų, jos ritosi skruostais.

Stefanas paleido Eleną akimirką anksčiau nei pastebėjo maldaujamą jos žvilgsnį. Suprato, kad Elenos nuotaika ir pati padėtis apsivertė aukštyn kojomis.

Ji pasitaisė rankšluostį ir atsigręžė į Bonę, bet ši jau lėkė atgal koridoriumi. Elena plačiais žingsniais netruko ją pasivyti, sugavo mažesniąją merginą ir sulaikė ne tiek jėga, kiek seseriška trauka.

– Nesijaudink dėl to gyvatės, – aiškus Elenos balsas atsklido iki vaikinų, lyg žodžiai būtų skirti jiems. – Jis... – ir iš jos lūpų pabiro įmantrūs keiksmai.

Stefanas viską puikiai girdėjo ir pastebėjo, kad keiksmai aprimo ir virto tyliais kuždesiais. Elena pasuko prie durų į maudymosi salę.

Stefanas pašnairavo į Deimoną. Būtų mielai su juo pasimušęs; pats niršo dėl Bonės. Bet Deimonas nekreipė į jį dėmesio, lyg Stefanas tebūtų sienos apmušalas, tik spoksojo į vieną tašką šaltu ir piktu veidu.

Tą akimirką Stefanas išgirdo tylų garsą tolimajame koridoriaus gale, taigi gana toli. Vampyro juslės bylojo, kad artinasi įtakinga moteris, galbūt jų šeimininkė. Jis žengė į priekį, kad ją pasveikintų bent vienas apsirengęs asmuo.

Bet paskutinę akimirką priešais jį iššoko Elena su Bone, pasipuošusios suknelėmis, veikiau chalatais – paprastais, bet pasiūtais tikro genijaus. Elenos chalatėlis atrodė kaip laisvo kirpimo sodraus lazurito mėlio suknelė, džiūstantys plaukai švelniu auksiniu debesiu gaubė pečius. Bonė vilkėjo trumpesnį ir lengvesnį apdarą: šviesiai violetinį, išmargintą sidabriniais siūlais, be jokio aiškaus rašto. Stefanas staiga suvokė, kad abu apdarai gražiai atrodytų ir niekada nenusileidžiančios saulės šviesoje, ir uždarame belangiame kambaryje, apšviestame dujinių šviestuvų.

Jis prisiminė Eleną pasakojant, kaip ponia Ulma jai kūrė sukneles, ir suprato, kad jo šeimininkė, kad ir kas ji būtų, siuva išties genialiai.

Elena pasileido bėgte, dailios auksinės basutės tiesiog skriejo oru, iš paskos mirgėjo sidabrinės Bonės šlepetės. Stefanas irgi neatsiliko, baimindamasis kokio nors nežinomo pavojaus. Jie visi tuo pat metu pasiekė koridoriaus galą, ir Stefanas išvydo, kad ten stovinti moteris apsirengusi dar ištaigingiau už merginas. Moteris vilkėjo tamsiai raudono žaliojo šilko suknelę, segėjo sunkų deimantų ir rubinų vėrinį ir mūvėjo žiedą – bet buvo be apyrankių.

Merginos grakščiai, žemai tūptelėjo. Stefanas kaip mokėdamas nusilenkė.

Ponia Ulma ištiesė rankas į Eleną, ir ši dėl kažkokios Stefanui nežinomos priežasties labai susijaudino. Pagriebė ištiestas rankas, tankiai ir paviršutiniškai kvėpuodama.

– Ponia Ulma... jūs tokia liekna...

Kaip tik tada pasigirdo kūdikio vapėjimas. Elenos veidas nušvito, ir ji lengvai atsidususi nusišypsojo poniai Ulmai. Jauna tarnaitė – iš pažiūros dar jaunesnė už Bonę – švelniai paguldė poniai Ulmai ant rankų mažą nėrinių ir batisto ryšelį. Elena su Bone, vos sulaikydamos ašaras, spindinčiais veidais žvelgė į kūdikį ir skleidė paikus garsus. Stefanas jas suprato – merginos pažinojo ponią dar tada, kai ši buvo nuplakta vergė, kai jai grėsė persileidimas.

– Bet kaip?.. – springdama stebėjosi Elena. – Matėm tave vos prieš kelias dienas, o šiam kūdikiui jau keli mėnesiai...

– Prieš kelias dienas? Jūs taip manot? – nusistebėjo ponia Ulma. – Pas mus jau praėjo daug mėnesių. Bet, Elena, kerai, tavo kerai tebeveikia! Gimdymas buvo lengvas – lengvutėlis! Daktaras Megaras sakė, kad tu mane išgelbėjai, niekam nespėjus sužeisti vaisiaus. Mergytė jau mėgina šnekėti! Elena, tai tu, tavo burtai!

Tai tarusi ponia jau ketino suklupti Elenai prie kojų. Bet palinko vos kelis centimetrus, nes Elena sugriebė ją už rankų ir sušuko:

– Ponia Ulma, ne!

Tuo metu Stefanas visu greičiu čiūžtelėjo prie tarnaitės ir sugriebė ponią už alkūnių.

– Aš visai ne burtininkė, – pridūrė Elena. – Stefanai, pasakyk jai, kad aš ne burtininkė.

Stefanas klusniai pasilenkė prie aukštosios moters ausies.

– Elena – didžiausia burtininkė, kiek man teko sutikti, – garsiai sušnabždėjo jis. – Ji turi Galių, kokių nė aš nesuprantu.

– Ooo! – Elena be žodžių išreiškė pasipiktinimą.

– Ar žinai, kaip ją vadinu? – toliau kalbėjo ponia Ulma.

Jos veidas, nors ir neįprasto grožio, buvo nuostabus, su aristokratiška romėnės nosimi ir aukštais skruostikauliais.

– Ne. – Elena nusišypsojo ir pakartojo: – Ne! – Ji pravirko. – Meldžiu! Nepasmerkit jos gyventi lūkesčiais ir siaubu. Niekam nekelkit pagundos dar vaikystėje ją nuskriausti. Ak, ponia Ulma!

– Bet, brangioji mano gelbėtoja...

Tada Elena griebėsi tvarkyti reikalus. Kai ji viską imdavo į rankas, nieku būdu nebegalėdavai priešintis.

– Ponia Ulma, – aiškiai ištarė ji, – atleiskit, kad kišuosi į jūsų reikalus. Bet Bonė man pasakojo... – Ji sudvejojusi nutilo.

– ...apie bėdas, tykančias stiprių ir daug žadančių mergaičių, dažniausiai skurstančių arba pavergtų, besivadinančių trijų narsiausių moterų, aplankiusių mūsų pasaulį, vardais, – už ją baigė sakinį ponia Ulma.

– Panašiai, – rausdama pritarė Elena.

– Užtat niekas nepasivadino Deimonu, – linksmai ir geranoriškai įsiterpė jaunoji auklė. – Nei berniukas, nei mergaitė.

Stefanas būtų galėjęs ją išbučiuoti.

– Ak, Lakšme! – Elena apkabino smarkiąją paauglę. – Dar dorai neapžiūrėjau tavęs. Pasirodyk. – Ji atsitraukė nuo merginos per ištiestą ranką. – Ar žinai, kad nuo tada, kai tave mačiau, ūgtelėjai mažiausiai tris centimetrus?

Lakšmė švytėjo.

Elena vėl atsigręžė į ponią Ulmą.

– Taip, aš būgštauju dėl kūdikio. Kodėl nepavadinus mergaitės Ulma?

Didingoji moteris prisimerkė.

– Nes, mano mieloji Elena, Helena, Aliena, Aliana, Leina, Ela, niekam nelinkiu vadintis Ulma, juolab savo mylimai dukrai.

– Kodėl nepavadinus jos Adara? – staiga įsiterpė Lakšmė. – Man šis vardas labai patiko nuo vaikystės.

Stojo tyla – visi atrodė nustebę. Paskui Elena tarė:

– Adara – nuostabus vardas.

– Ir visiškai nepavojingas, – pritarė Bonė.

Stefanas tarė:

– Jis nesutrukdys sukelti revoliucijos, jeigu tik ji panorės.

Vėl įsivyravo tyla. Visi sužiuro į Deimoną, be jokios išraiškos žiopsantį pro langą. Laukė, ką jis pasakys.

Galiausiai Deimonas atsigręžė:

– A, puiku, – abejingai tarė jis, regis, nenutuokdamas, apie ką kalbama, ir nėmaž nesidomėdamas.

– Nagi, Deimonai. – Bonės akys tebebuvo patinusios, bet ji kalbėjo jau linksmiau. – Pritarkim vienbalsiai! Tada poniai Ulmai nebekils abejonių.

Dieve brangus, dingtelėjo Stefanui, turbūt ji pati atlaidžiausia mergina visatoje.

– Būtinai, – abejingai ištarė Deimonas.

– Atleiskit, – įsitempusi Elena atsiprašė susirinkusiųjų. – Mums visiems pastaruoju metu buvo nelengva.

Ponia Ulma suprato užuominą.

– Žinoma, – atsakė ji šypsodamasi kaip žmogus, žinantis, kas yra žiauri kančia. – Bonė mums pasakojo, kaip niokojamas jūsų miestas. Nuoširdžiai užjaučiu. Dabar jums reikėtų pavalgyti ir pailsėti. Paprašysiu, kad kas nors jus nuvestų į jūsų kambarius.

– Man derėjo iš pat pradžių pristatyti Stefaną, bet taip susijaudinau, kad užmiršau, – tarė Elena. – Stefanai, čia ponia Ulma, buvusi mums tokia gera. Ponia Ulma – na, jūs žinote, kas jis toks.

Ji pirštų galais pristypino prie Stefano ir ėmė lėtai, ilgai bučiuoti. Taip ilgai, kad Stefanui teko ją švelniai atstumti ir pastatyti ant žemės. Jis vos neišsigando dėl tokio nemandagaus elgesio. Elena išties niršo ant Deimono. Jei neatleis jam, viskas eis tik blogyn. Jei Stefanas neklysta, Elenai netrukus pavyks išskleisti Naikinimo sparnus.

Jam nė į galvą neatėjo, kad Deimonas galėtų ko nors atsiprašyti.

Kai merginos dar kartą susižavėjusios pačiauškėjo su kūdikiu, visi buvo nuvesti į prabangius, skoningai apstatytus ir iki smulkmenų papuoštus miegamuosius. Vis dėlto bičiuliai, kaip įprasta, nejučia susibūrė Stefano kambaryje.

Ant lovos buvo apsčiai vietos visiems trims susėsti ar išsitiesti. Deimonas nedalyvavo, bet Stefanas būtų galėjęs guldyti galvą, kad klausosi.

– Tvarka, – guviai pasakė Elena, apimta noro išsipasakoti.

Ji išklojo Bonei viską, kas įvyko: kaip jie atėmė iš Šiničio ir Misao šeimininko raktus ir kaip atskrido į ponios Ulmos vonią.

– Kai iš tavęs staiga atima šitiek Galios... – Bonė sėdėjo nunarinusi galvą; galėjai nesunkiai suprasti, apie ką mąsto. Ji pakėlė akis. – Elena, meldžiu taip nepykti ant Deimono. Žinau, jis yra pridaręs blogybių, bet Deimonas buvo toks nelaimingas...

– Tai jo nepateisina, – buvo besakanti Elena. – Ir, atvirai tariant, aš...

„Nereikia, Elena! Nesakyk, jog tau gėda, kad ji su tuo taikstosi! Jai jau ir taip gėda!“

– Stebiuosi juo, – tik akimirką susvyravusi baigė mintį ji. – Tikrai žinau, kad jis tavim rūpinasi. Netgi sugalvojo maloninį vardą: mano mažoji raudonplunksnė.

Bonė šniurkštelėjo.

– Visą laiką sakydavai, kad maloniniai vardai yra kvailystė.

– Na, aš turėjau omeny tokius vardus, kaip... o... na, jei jis tave pavadintų, tarkim, Bonbone.

Bonė pakėlė galvą.

– Kūdikėliui tiktų ir toks vardas. – Ji staiga nusišypsojo, tarsi po audros būtų nušvitusi vaivorykštė.

– Taip, argi ji ne žavi? Dar nesu mačiusi laimingesnio kūdikio. Margarita irgi šitaip žiūrėdavo didelėmis akimis. Adara – jei ji bus Adara – turėtų nugyventi laimingą gyvenimą...

Stefanas atsirėmė į galvūgalį. Elena valdė padėtį.

Jis dabar galėjo pasvarstyti, kurgi išlėkė Deimonas. Po kiek laiko vėl ėmė klausytis, kaip Bonė pasakoja apie lobį.

– Jie be paliovos klausinėjo manęs, bet aš niekaip nesupratau, kodėl, juk žvaigždžių rutulys su istorija pūpsojo tiesiog po ranka. Vis dėlto istorijos jame nebuvo – Deimonas patikrino. Šiničis ketino išmesti mane pro langą, o Deimonas išgelbėjo. Sargybinės irgi klausinėjo apie istoriją.

– Keista. – Stefanas sunerimęs atsisėdo. – Bone, papasakok, kaip pirmą kartą peržiūrėjai istoriją; kur tada buvai ir visa kita.

Bonė ėmė pasakoti:

– Na, iš pradžių žiūrėjau, kaip maža mergaitė, vardu Meritė, eina pirkti cukrinės slyvos – todėl ir aš kitą dieną pabandžiau. Paskui atsiguliau į lovą, bet negalėjau užmigti. Vėl pasiėmiau žvaigždžių rutulį, ir jis man papasakojo istoriją apie kicunių lobius. Istorijos rodomos eilės tvarka, taigi ji turėjo eiti iškart po istorijos apie saldumynų krautuvę. Staiga išėjau iš savo kūno ir kartu su Elena ėmiau skristi virš Alariko automobilio.

– Ar atsigulusi dar ką nors darei, prieš žiūrėdama istoriją? – pasidomėjo Stefanas.

Bonė susimąstė ir papūtė lūpas kaip rožės pumpurą.

– Tikriausiai prisukau dujinį šviestuvą. Vakarais jį užsukdavau, kad vos spingsotų.

– O kai nepavyko užmigti, vėl atsukai ir susiradai žvaigždžių rutulį?

– Hm... ne. Juk jie ne knygos! Norint peržiūrėti istoriją, šviesos nereikia.

– Ne tai turėjau omeny. Kaip suradai žvaigždžių rutulį tamsiame kambaryje? Ar jis vienintelis gulėjo ant grindų šalia tavęs?

Bonė suraukė antakius.

– Na... ne. Jų ten buvo dvidešimt šeši. Dar du pasirodė šlykštūs, juos nuspyriau į kampą. Dvidešimt penki rodė muilo operas – baisiai nuobodžias. Ten nebuvo lentynų ar ko nors panašaus jiems sukrauti...

– Bone, nori, pasakysiu, kas, mano manymu, atsitiko?

Ji sumirksėjo ir linktelėjo.

– Manau, tu peržiūrėjai vaikišką istoriją ir nuėjai miegoti. Išties labai greitai užmigai, tik sapnavai, kad nemiegi. O tada tave aplankė regėjimas...

Bonė suaimanavo.

– Ir vėl? Bet šalia nebuvo nieko, kam galėčiau jį papasakoti!

– Taigi kad nebuvo. Bet tu norėjai jį kam nors perteikti, ir tas troškimas tave – tavo dvasią – nuvedė pas Eleną. O Elena taip norėjo perduoti Alarikui žinią, kad ir pati išėjo iš savo kūno. Neabejoju, tuo metu ji irgi miegojo. – Stefanas pažvelgė į Eleną. – Ką apie tai manai?

28

Elena lėtai palingavo galvą.

– Atitinka tai, ką patyriau pati. Iš pradžių išėjusi iš kūno buvau viena, o paskui šalia pamačiau Bonę.

Bonė prikando lūpą.

– Na... aš pirmiausia išvydau Eleną, mudvi abi skridome, aš jai iš paskos, šiek tiek atsilikusi. Bet, Stefanai, kodėl manai, kad užmigau ir susapnavau visą šią istoriją? Kodėl mano versija tau neįtikima?

– Nes tu, ko gero, pirmiausia būtum įjungusi šviesą – jei būtum išties nemiegojusi. Antraip būtum galėjusi išsirinkti ir muilo operą – nuobodų nuobodžiausią!

Galų gale Bonės kakta išsilygino.

– Tada aišku, kodėl niekas nepatikėjo, kai tiksliai pasakiau, kur toji istorija yra! Bet kodėl apie lobį nepapasakojau Elenai?

– Nežinau. Bet kartais, kai pabundi, – o tu, manau, išeidama iš kūno pabudai, – ir aplink vyksta kas nors įdomaus, užmiršti sapną. Bet vėliau, jei kas nors jį primena, jis vėl iškyla.

Bonė susimąsčiusi žvelgė į tolį. Stefanas tylėjo, nes žinojo, kad tik ji viena gali įminti mįslę.

Galop Bonė linktelėjo.

– Galėjo būti ir taip! Pabudusi pirmiausia pagalvojau apie saldumynų krautuvę. Sapno apie lobius nė neprisiminiau, kol kai kas nepaprašė papasakoti istorijos. Tada jis man vėl atėjo į galvą.

Elena perbraukė ranka per tamsią melsvai žalią aksominę lovatiesę, ir ši tapo žalia. Perbraukta į kitą pusę virto mėlyna.

– Ketinau uždrausti Bonei vykti į ekspediciją, – pasakė ji, vergė, neturinti ant savo kūno nė vieno brangakmenio, tik Stefano pakabuką ant plonos grandinėlės, ir vilkinti paprastą vonios chalatėlį. – Bet jei privalom tai atlikti, reikėtų pasišnekėti su ponia Ulma. Regis, laikas brangus.

– Neužmiršk – laikas čia bėga kitaip nei Žemėje. Vis dėlto ryt iš ryto reikia išvykti, – tarė Bonė.

– Tada būtinai turiu su ja pasišnekėti – dabar pat.

Bonė susijaudinusi pašoko:

– Aš tau padėsiu!

– Pala. – Stefanas švelniai uždėjo delną Bonei ant plaštakos. – Noriu tau kai ką pasakyti. Bone, man atrodo, esi tikras stebuklas!

Stefanas tai žinojo: jo spindinčios akys byloja, kad jis vos suvaldo jaudulį. Nors teks patirti pavojų, susidurti su Sargybinėmis ir dar daug kuo, jų laukia didžiausias žvaigždžių rutulys, sklidinas Galios!

Staiga jis karštai apkabino Bonę, nutempė ją nuo lovos, apsuko aplink save ir vėl pasodino.

– Jau ta Bonė su savo aiškiaregystėmis!

– Ooo... – ištarė ji, užvertusi į jį galvą. – Deimonas irgi susijaudino, kai papasakojau jam apie Sarginę ir septynis lobius.

– Žinai, kodėl, Bone? Todėl, kad visi yra girdėję apie tuos septynis lobius – bet niekas nė nenumanė, kur jie... kol tu nesusapnavai. Negi tiksliai žinai, kur jie?

– Taip, jei regėjimas nemelavo. – Bonė išraudo iš pasitenkinimo. – Ar ir tu manai, kad tas milžiniškas žvaigždžių rutulys išgelbės Fels Čerčą?

– Guldau galvą!

– Ūhūūū! – kilnodama kumštį sušuko Bonė. – Eime!

– Juk matai, – kalbėjo Elena, – visko reikėtų dvigubai daugiau. Neįsivaizduoju, kaip rytoj iškeliausim.

– Eik jau, Elena. Aš supratau, hm, prieš vienuolika mėnesių, kai jūs išvykot: jei pasitelkiama daugiau rankų, galima greitai atlikti bet kokį darbą. Šiuo metu esu pasamdžiusi nuolatiniam darbui visas tas moteris, kurias buvome pasikvietę siūti jums šventinių suknelių. – Šnekėdama ponia Ulma mikliai ir grakščiai išmatavo Eleną – kam tenkintis vienu darbu, jei galima atlikti iškart du? Ji pažvelgė į metrą. – Lygiai tiek pat, kiek anąsyk, kai mudvi matėmės. Elena, turbūt tavo gyvensena labai sveika.

Elena nusijuokė.

– Neužmiršk, pas mus praėjo tik kelios dienos.

– Ak taip.

Ponia Ulma nusijuokė, o Lakšmė, sėdinti ant taburetės ir linksminanti kūdikį, pateikė, kaip Elena žinojo, paskutinį prašymą.

– Galėčiau keliauti su jumis, – žiūrėdama į Eleną rimtai ištarė ji. – Galėčiau jums daug kuo padėti. Esu tvirta...

– Lakšme, – švelniai, bet su valdinga gaidele balse tarė ponia Ulma, – prisidėjus Elenai su Stefanu, mums jau ir taip teko padvigubinti drabužių kiekį. Juk nenorėtum užimti Elenos vietos, ką?

– Ne, žinoma, ne, – skubiai atsakė mergaitė. – Ką gi. Aš kiek galėdama rūpinsiuosi mažąja Adara, kad ji jums netrukdytų, kol prižiūrėsite, kaip siuvami drabužiai Elenai ir Stefanui.

– Ačiū, Lakšme, – iš visos širdies padėkojo Elena ir atkreipė dėmesį, kad kūdikis, regis, jau pradėtas oficialiai vadinti Adaros vardu.

– Na, Bonės drabužiai tau netiks, niekaip neišeis tau jų pritaikyti, bet galėtume pasikviesti pastiprinimą ir iki ryto paruošti jums su Stefanu po visą apdarų rinkinį. Apranga bus iš odos ir kailio, kad nesušaltumėt. Naudosim šiaurėje paplitusių gyvūnų odą.

– Bet ne mielų pūkuotų žvėrelių, – tarė Bonė. – O aršių, piktų padarų, iškylančių iš žemesnio Matmens ir puldinėjančių šiaurėje gyvenančius žmones. Tokį nugalabiję medžiotojai mielai parduoda poniai Ulmai odą ir kailį.

– Na ką gi, puiku, – pratarė Elena, nusprendusi kol kas nerėžti kalbos apie gyvūnų teises.

Ji tebesijautė gerokai sukrėsta dėl savo elgesio su Deimonu ir savo reakcijos į jį. Kas ją vertė taip daryti? Ar tik noras išsilieti? Elena vis dar svajojo vožtelėti jam už tai, kad pasigriebė vargšelę Bonę, o paskui paliko vieną. Ir... ir už tai... kad vargšelę Bonę – o ne ją!

Tikriausiai dabar Deimonas jos nekenčia, pamanė Elena, ir staiga pasaulis ėmė nevaldomai siūbuoti, lyg bandant išlaikyti pusiausvyrą ant sūpuoklių; ją net pykino. O Stefanas – ką jis veikiausiai pamanė? Kad ji tikra žiežula, kad tokios pikčiurnos nerastum visam pragare? Kaip jis gali būti toks mielas, toks rūpestingas, kai bet kas, būdamas sveiko proto, suprastų ją siuntant iš pavydo?

Bonė to irgi nesuprato. Ji tebebuvo vaikas, dar ne moteris. Nors... nors tarsi ir suaugo – tapo geresnė, supratingesnė. Tiesiog ji sąmoningai užmerkia akis, kaip ir Stefanas. Bet argi dėl to mažiau subrendusi?

Negi Bonė tikresnė moteris už ją, Eleną?

– Liepsiu, kad vakarienė būtų nunešta jums į kambarius, – sparčiai ir mikliai matuodama Stefaną, kalbėjo ponia Ulma. – Gerai išsimiegokit; rytoj jūsų jau lauks turgai ir... jūsų drabužiai. – Ji visiems akinamai nusišypsojo.

– Gal galėčiau... norėčiau paklausti, ar turit Juodosios magijos? – išlemeno Elena. – Aš labai susijaudinusi... miegosiu viena savo kambaryje. Naktį noriu gerai pailsėti, juk rytoj laukia sunki kelionė. – Visa tai buvo tiesa. Ir visiškas melas.

– Žinoma, atsiųsiu butelį į... – ponia Ulma sudvejojo, bet kaipmat atsitokėjo. – Į tavo kambarį. O gal visi kartu galėtume prieš miegą išlenkti po taurelę? Lauke visą laiką taip pat šviesu, – paaiškino ji naujokui Stefanui, – bet jau gana vėlu.

Elena vienu mauku išgėrė pirmąją taurę. Patarnautojas turėjo iškart pripilti antrą, netrukus ir trečią. Tada ji, regis, mažumėlę atsipalaidavo. Bet jausmas, kad stovi ant sūpuoklių, nepraėjo, ir, nors Elena miegojo viena savo kambaryje, Deimonas neužėjo nei su ja pasiginčyti, nei iš jos pasišaipyti, nei jos nužudyti – nei, žinoma, pabučiuoti.

Turgai, kaip išsiaiškino Elena, buvo panašūs į sudvejintus dramblius. Kiekvienas gyvulys turėjo po du suglaustus straublius ir po keturias pažiūrėti pavojingas iltis. Jų uodegos buvo storos, plačios ir su statmenomis kaulinėmis plokštėmis, kaip roplių. Geltonos akutės išdėstytos aplink didžiulę galvą taip, kad jie matytų 360 laipsnių kampu ir pastebėtų priešus. Grobuonis, galinčius įveikti turgą!

Elena įsivaizdavo kokias nors milžiniškas kardadantes kates baltu kaip pienas kailiu, iš kurio išeitų pamušalas keliems jos ir Stefano drabužiams. Naujieji apdarai jai patiko. Kiekvieną komplektą iš esmės sudarė tunika ir bridžiai iš švelnios, minkštos neperlyjamos odos išorėje ir šilto, prabangaus kailio viduje. Be šių puikių savybių, tai buvo tikri ponios Ulmos kūriniai. Vidinį balto kailio pamušalą galėjai išversti ir išimti, kad persirengtum pagal orą. Apykaklę sudarė trys sluoksniai, ją buvo galima nusirišti arba pasidaryti kaklaskarę ir apsivynioti veidą iki pat akių. Ties riešais iš po rankovių kyšojo balti kailiukai – kumštinės pirštinės, kurių nepamesi. Vaikinų tunikos buvo tiesios, siekiančios truputį žemiau juosmens, susagstomos sagomis. Merginų – ilgėlesnės ir šiek tiek platėjančios. Visos jos buvo dailiai apsiūtos, bet nedažytos, išskyrus Deimono – jo drabužiai, žinoma, buvo juodi, papuošti sabalo kailiu.

Vienas turgas turėjo nešti keleivius ir jų mantą. Kitas, didesnis ir pažiūrėti smarkesnis, bus apkrautas kaitinamaisiais akmenimis, ant kurių žmonės kepsis maistą, ir turgų pašaru, kurį jie ės visą kelią iki Žemutinio pasaulio.

Pelatė jiems parodė, kaip valdyti stambiuosius gyvulius, švelniai baksnojant labai ilga lazda: ja galima brūkštelti už ausies, panašios į hipopotamo, arba smarkiai bakstelėti į jautrią vietą ir taip priversti greičiau judėti.

– Ar galima patikėti Biracai nešti visą turgų ėdalą? Regis, sakei, kad ji nenuspėjama, – paklausė Pelatės Bonė.

– Panele, jei ji būtų nepatikima, aš jums jos neduočiau. Biraca bus pririšta prie Dazaro, taigi jai tereikės sekti įkandin, – atsakė Pelatė.

– Mes jais josim? – Stefanas ištiesė kaklą, kad pasižiūrėtų į mažą uždarą palankiną didžiuliam gyvuliui ant nugaros.

– Teks, – abejingai atsakė Deimonas. – Vargu ar nukulniuotume visą kelią. Mums nevalia naudotis burtais, kaip antai keistaisiais šeimininko raktais, per kuriuos čia atkakote. Pačiame Tamsos Matmens viršuje neveikia jokie burtai, išskyrus telepatiją. Šie Matmenys plokštūs kaip lėkštė ir, pasak Bonės, šiauriniame mūsiškio Matmens pakraštyje, nelabai toli nuo čia, yra plyšys į kitus pasaulius. Plyšys pagal Matmenų standartus siauras, bet mes pralįsim. Jei norim pasiekti septynių lobių Sarginę, turim iš pradžių keliauti turgais.

Stefanas gūžtelėjo pečiais.

– Gerai. Tebūnie taip.

Pelatė statė kopėčias. Ponia Ulma, Bonė ir Elena palinkusios virš kūdikio verkė ir juokėsi.

Iškeliaudamos jos tebesijuokė.

Pirmoji savaitė buvo nuobodi. Jie sėdėjo palankine ant turgo, vardu Dazaras, nugaros, palubėje prisitaisę kompasą iš Elenos kuprinės. Paprastai užuolaidos visose palankino pusėse būdavo pakeltos, nuleistos tik vakaruose, mat horizonte nuolat niūksojo išpurtusi, kruvina saulė; švaresniame, giedresniame užmiesčio ore ji spigino akis. Vaizdai aplink juos buvo siaubingai vienodi, nors eik iš proto: tik kur ne kur medžiai ir daugybė kilometrų kalvų, apaugusių sausa ruda žole. Visiškai nieko įdomaus, jei nesi medžiotojas. Keitėsi tik oras – keliaujant į šiaurę darėsi vis šalčiau.

Visiems buvo nelengva gyventi taip ankštai. Tarp Deimono ir Elenos nusistovėjo pusiausvyra – jie nekreipė vienas į kitą dėmesio ar bent jau apsimetė nekreipiantys; Elena nė nemanė, kad tai įmanoma. Deimonas prisidėjo prie pusiausvyros, nusistatęs savotišką miego ritmą. Be to, šitaip jiems buvo lengviau eiti sargybą, turgams dieną naktį plumpinant pirmyn. Jeigu Deimonas pabusdavo, Elenai nemiegant, išlįsdavo iš palankino ir jodavo turgui ant plataus sprando. Mudu vienodi kietakakčiai, pamanė Elena. Nė vienas nenorime nusileisti pirmas.

Sėdintieji palankine ėmė žaisti žaidimėlius, pavyzdžiui, pakeliui prisipešdavo ilgų sudžiūvusių žolių ir mėgindavo iš jų raišioti lėlytes, lėktuvėlius, skrybėles, botagėlius. Paaiškėjo, kad Stefanas geba tvirčiausiai surišti žoles, jis visiems pridarė lėktuvėlių ir vėduoklių.

Žaisdavo ir kortomis. Tam naudojo kietas vardų korteles (gal ponia Ulma manė, kad pakeliui jie surengs pokylį), ant jų kruopščiai nupiešę keturių rūšių kortas. Vampyrai, be abejo, medžiodavo. Kartais užtrukdavo gana ilgai, nes žvėrių čia buvo reta. Juodoji magija, kuria aprūpino ponia Ulma, padėjo stumti laiką tarp medžioklių.

Kai Deimonas užsukdavo į palankiną, galėdavai manyti, kad įsibrauna į uždarą vakarėlį ir tyčiojasi iš šeimininkų.

Galop Elena nebeištvėrusi paprašė, kad Stefanas ją užskraidintų ant turgo, kol tebeveikė skraidymo kerai (ji nebūtų galėjusi net žemyn pažvelgti, juolab pati ten užsiropšti). Atsisėdusi ant balno šalia Deimono sukaupė drąsą.

– Deimonai, žinau, turi teisę ant manęs pykti. Bet nesiusk ant kitų, ypač ant Bonės.

– Dar vienas pamokslas? – paklausė Deimonas, įsmeigęs į ją tokį žvilgsnį, kad galėtų užšaldyti liepsną.

– Ne, tik... prašymas. – Ji neprisivertė ištarti „maldavimas“.

Deimonui neatsakant ir tylai darantis nepakeliamai, ji tarė:

– Deimonai, tai dėl mūsų – juk keliaujam ieškoti lobio ne iš godumo, ne dėl nuotykių troškimo ar kitos įprastinės priežasties. Mes norime išgelbėti savo miestą.

– Nuo Vidurnakčio, – jai už nugaros ištarė balsas. – Nuo Paskutinio vidurnakčio.

Elena ūmiai atsigręžė. Tikėjosi išvysti Stefaną, laikantį stipriai įsitvėrusią Bonę. Bet ten buvo tik Bonė, pakibusi ant turgo kopėčių Elenos galvos aukštyje.

Elena užmiršo bijanti aukščio. Atsistojo ant linguojančio turgo, pasirengusi lipti žemyn saulėtoje pusėje, jei Bonė netilptų su jais balne.

Bet šios klubai buvo siauriausi mieste, ir jiems visiems kaip tik užteko vietos.

– Artėja Paskutinis vidurnaktis, – pakartojo Bonė.

Elena pažino tą monotonišką balsą, jai jau teko matyti baltus kaip kreida skruostus ir tuščias akis. Bonė buvo panirusi į transą – ir užlipo čionai. Taigi reikalas skubus.

– Deimonai, – sušnabždėjo Elena. – Jei užkalbinsiu, jai baigsis transas. Gal galėtum mintimis paklausti, ką ji turi omeny?

Netrukus ji išgirdo Deimono siunčiamus klausimus: „Kas yra Paskutinis vidurnaktis? Kas tada įvyks?“

– Tada viskas prasidės. Ir baigsis greičiau nei per valandą. Taigi... daugiau vidurnakčių nebebus.

„Atsiprašau, nebebus vidurnakčių?“

– Fels Čerče – ne. Niekas jų nebeišvys.

„O kada tai įvyks?“

– Šiąnakt. Vaikai pagaliau pasirengę.

„Vaikai?“

Bonė paprasčiausiai linktelėjo, jos žvilgsnis klaidžiojo.

„Kažkas atsitiks visiems vaikams?“

Bonės akys beveik užsimerkė. Regis, ji neišgirdo klausimo.

Elenai prireikė į ką nors įsitverti. Staiga rado, į ką – Deimonas ištiesė ranką Bonei virš kelių ir padavė jai.

„Bone, ar vaikai vidurnaktį ką nors padarys?“ – paklausė jis.

Bonės akys sudrėko, ji nunarino galvą.

– Turim grįžti. Reikia vykti į Fels Čerčą, – tarė Elena. Tada beveik nesusigaudydama, ką daro, atlenkė Deimono pirštus ir nulipo kopėčiomis. Raudona išpampusi saulė atrodė pasikeitusi – sumažėjusi. Ji truktelėjo užuolaidą ir vos kaktomuša nesusidūrė su Stefanu, keliančiu užuolaidą, kad Elena įeitų.

– Stefanai, Bonė, apimta transo, pasakė...

– Žinau. Girdėjau. Man nespėjus sugauti, užsikabarojo į viršų. Stryktelėjo ant kopėčių ir užliuoksėjo kaip voveraitė. Kaip manai, apie ką ji šneka?

– Prisimeni, kaip mudvi buvome išėjusios iš kūno? Ir mažumėlę pašnipinėjome Alariką? Štai kas įvyks Fels Čerče. Visi vaikai vienu metu, per patį vidurnaktį... štai kodėl turim grįžti...

– Ramiai. Ramiai, meile. Girdėjai, ką sakė ponia Ulma? Čionykščiai metai prilygsta kelioms dienoms pas mus.

Elena dvejojo. Tai buvo nepaneigiama tiesa. Vis dėlto ją krėtė šaltis...

Tai fizinis šaltis, staiga suprato ji, kai siūbtelėjęs ledinio vėjo gūsis prasiskverbė pro odinį drabužį.

– Mums reikia įsidėti kailius, – aiktelėjo Elena. – Ko gero, jau artėjam prie plyšio.

Jie nuleido palankino užuolaidas ir puolė naršyti po tvarkingą spintą turgui ant užpakalio.

Kailiai buvo tokie plonyčiai, kad Elena po drabužiais lengvai pasivilko dvejus.

Jiems sutrukdė Deimonas, įėjęs vidun su Bone ant rankų.

– Ji nebešneka, – tarė jis ir pridūrė: – Kai apšilsit, siūlyčiau išeiti.

Elena paguldė Bonę ant vieno iš dviejų palankine įtaisytų suoliukų, apkrovė antklodėmis ir apkamšė. Paskui išlindo laukan.

Kurį laiką nieko nematė. Ją apakino ne atšiauri raudona saulė – ši liko už kalnų, nuspalvintų rausva safyro spalva, – bet baltuma. Plokščia, vienoda begalinė baltuma driekėsi į tolį, kol dingo už rūko sienos.

– Pasak legendos, turėtume traukti prie Sidabrinio mirties ežero, – Elenai už nugaros pasakė Deimonas. Keista, šioje žvarboje jo balsas skambėjo šiltai – bemaž draugiškai. – Jis dar vadinamas Veidrodiniu ežeru. Bet aš negaliu pasiversti varnu ir apsižvalgyti. Kažkas man trukdo. O tas priekyje tvyrantis rūkas nepraleidžia tiriamosios Galios.

Elena instinktyviai apsidairė. Stefanas tebesėdėjo palankine, matyt, rūpinosi Bone.

– Dairaisi ežero? Koks jis? Manau, galima spėti, kodėl vadinamas Sidabriniu arba Veidrodiniu, – tarė ji. – O kodėl Mirties?

– Dėl vandens slibinų. Bent jau žmonės taip šneka – bet argi kas nors galėjo iš čia sugrįžti ir papasakoti? – Deimonas pažvelgė į ją.

Jis rūpinosi Bone, kol ši buvo pagauta transo, pamanė Elena. Ir pagaliau kalba su manim.

– Vandens... slibinai? – Ji irgi pasistengė, kad balsas skambėtų draugiškai. Tarsi jie būtų ką tik susitikę ir viską pradėtų iš naujo.

– Aš visą laiką maniau, kad tai kronozaurai, – tarė Deimonas.

Dabar jis stovėjo Elenai už nugaros, užstojo žvarbų vėją – ir ne tik. Deimonas ją apgaubė šilumos skraiste. Elena liovėsi drebėjusi. Pajuto galinti nuleisti rankas, kuriomis buvo apsiglėbusi.

Tada ją apkabino dvi stiprios rankos, ir pasidarė dar šilčiau. Deimonas stovėjo už jos, laikė ją apkabinęs, ir staiga tapo karšta.

– Deimonai, – virpančiu balsu prabilo ji, – mes negalim tiesiog...

– Ana ten yra išsikišusi uola. Niekas mūsų nepamatys, – pasiūlė vampyras Elenai už nugaros – didžiam jos siaubui. Savaitę nesišnekėjo, o dabar šitai.

– Deimonai, vaikinas palankine po pat mumis yra mano...

– ...princas? Tai gal tau reikia riterio? – Deimonas šnabždėjo tiesiai jai į ausį. Elena stovėjo it statula, bet tai, ką jis pasakė vėliau, išmušė ją iš pusiausvyros. – Tau patinka istorija apie Kamelotą, tiesa? O tu, princese, esi karalienė. Ištekėjai už ne visai pasakiško princo, bet štai pasirodė riteris, žinantis dar daugiau tavo paslapčių, ir pašaukė tave...

– Jis mane privertė, – atsigręžusi ir žvelgdama Deimonui tiesiai į tamsias akis tarė Elena, nors proto balsas šaukte šaukė neprasidėti. – Nelaukė, kol išgirsiu jo šauksmą. Tiesiog... pasiėmė, ko norėjo. Kaip vergų prekeiviai. Aš nemokėjau kovoti – anuomet.

– O ne. Tu kovojai be paliovos. Dar nebuvau matęs taip nuožmiai kovojančio žmogaus. Vis dėlto net kovodama girdėjai mano širdies šauksmą. Nemėgink neigti.

– Deimonai... kodėl dabar... taip staiga?..

Jis krustelėjo, lyg ketindamas nusigręžti, paskui vėl atsigręžė.

– Nes rytoj mes jau galim būti negyvi, – bejausmiu balsu atsakė jis. – Prieš mirdamas – arba prieš tau mirštant – norėjau pasakyti, ką tau jaučiu.

– Kol kas tu nė žodžio nepasakei, ką man jauti. Tik ką aš, tavo manymu, tau jaučiu. Atsiprašau, kad rėžiau tau pačią pirmą dieną, kai čia atvykau, bet...

– Buvai nuostabi, – įžūliai patikino Deimonas. – Užmiršk tai. O ką aš jaučiu – galbūt kada nors pasitaikys proga iš tikrųjų parodyti.

Kažkas Elenos širdyje tvykstelėjo – juodu vėl pliekėsi žodžiais, kaip pirmą kartą susitikę.

– Kada nors? Patogūs žodžiai. Kodėl ne dabar?

– Tikrai tai nori pasakyti?

– Ar aš linkusi sakyti ne tai, ko noriu?

Ji laukė kokio nors atsiprašymo, paprastų ir nuoširdžių žodžių, kokius buvo ištarusi jam. Bet Deimonas nė neapsižvalgęs, ar kas nors jų nestebi, atsargių atsargiausiai suėmė šaliku apvyniotus Elenos skruostus plikomis rankomis, nykščiais nuleido šaliką po lūpomis ir švelniai pabučiavo. Švelniai, bet ne trumpai, ir kažkas Elenai tarsi sušnabždėjo, kad ji, be abejo, girdėjo jo šauksmą nuo tada, kai pirmą kartą jį išvydo, kai pajuto jo auros trauką. Anuomet ji nežinojo, kad tai aura; netikėjo auromis. Netikėjo vampyrais. Buvo maža kvaila neišmanėlė...

Stefanas! – krištoliniam balsui trim natomis suskambus galvoje, jai pavyko ištrūkti Deimonui iš glėbio ir pažvelgti į palankiną. Nebuvo matyti, kad kas nors jame judėtų.

– Turiu grįžti, – šiurkščiai tarė ji Deimonui. – Reikia sužinoti, kaip laikosi Bonė.

– Nori pasakyti, kaip laikosi Stefanas, – pataisė jis. – Nesijaudink – kietai miega, kaip ir mūsų mažylė.

Elena sunerimo.

– Tu juos paveikei? Net nematydamas? – Tai buvo aklas spėjimas, bet Deimono lūpų kamputis pakilo lyg ją sveikindamas. – Kaip drįsai? – šūktelėjo ji.

– Atvirai kalbant, nė pats nežinau.

Deimonas vėl prisilenkė, bet Elena nusuko skruostą ir mintimis pašaukė: „Stefanai!“

„Jis tavęs negirdi. Jis tave sapnuoja.“

Eleną nustebino jos pačios reakcija. Deimonas vėl sugavo jos žvilgsnį. Kažkas joje tirpte tirpo nuo įdėmiai, veriamai žiūrinčių juodų akių.

– Aš nenaudoju prieš tave įtaigos; duodu žodį, – sukuždėjo jis. – Bet negali užmiršti, kas tarp mūsų įvyko anąsyk lankantis šiame Matmenyje.

Dabar jis alsavo jai į lūpas – ir Elena nenusigręžė, tik drebėjo.

– Deimonai, meldžiu. Elkis pagarbiai. Aš... o Dieve! Dieve!

– Elena! –„Elena! Elena! Kas atsitiko?“

Skauda – ji galėjo galvoti tik apie tai. Siaubingas skausmas persmelkė krūtinę kairėje pusėje. Lyg jai būtų perverta širdis. Elena vos nesukliko.

„Elena, kalbėk su manim! Jei negali mintimis, tai balsu!“

Sustingusiomis lūpomis Elena pratarė:

– Skauda... širdies priepuolis...

– Tu per jauna ir per sveika. Leisk patikrinti.

Deimonas atsagstė jai palaidinę. Elena nesipriešino. Pati nieko negalėjo daryti, tik aikčiojo:

– O Dieve! Skauda!

Šilta Deimono ranka palindo po oda ir kailiais. Delnas sustojo šiek tiek į kairę nuo krūtinkaulio, tiriančius jo pirštus nuo jos kūno skyrė tik apatiniai marškinėliai. –„Elena, aš tuoj numalšinsiu skausmą. Kliaukis manim.“

Jam tebekalbant, duriantis skausmas ėmė slopti. Deimonas prisimerkė, ir Elena suprato, kad jis perėmė skausmą ir jį tiria.

– Tai ne širdies priepuolis, – po kiek laiko tarė jis. – Esu visiškai tikras. Panašiau į... na, lyg būtum nudurta. Hm... praėjo.

Elenai nebeskaudėjo nuo tada, kai Deimonas perėmė skausmą.

– Ačiū, – sužiopčiojo ir staiga suprato įsikibusi į jį iš didžiulio siaubo, kad miršta. Arba kad miršta jis.

Deimonas jai nusišypsojo retai pasitaikančia nuoširdžia, plačia šypsena.

– Mums abiem viskas gerai. Ko gero, tai buvo mėšlungis. – Jo žvilgsnis nukrypo į jos lūpas. – Nusipelniau bučinio?

– Aš... – Jis ją guodė; perėmė klaikų skausmą. Kaip Elena, būdama sveiko proto, galėtų pasakyti „ne“? – Tik vieną, – sušnabždėjo ji.

Jos smakrą parėmė ranka. Akys bandė merktis, bet Elena jas išplėtė.

Deimono lūpoms palietus josios, ją apkabinusi ranka... tarsi pasikeitė. Tarsi nebebandė jos sulaikyti. Veikiau siekė nuraminti. Kai kita ranka švelniai paglostė plaukų galiukus, spustelėjo ir paskui taip pat švelniai išlygino jų bangeles, Elena pajuto plūstelint šilumą – nuo jos net kūnas suvirpėjo.

Deimonas nemėgino jos priblokšti savo auros jėga; tą akimirką jo aura buvo sklidina vien jausmų jai. Vis dėlto jis, nors ir ką tik atvirtęs į vampyrą, buvo nepaprastai stiprus ir žinojo visas patyrusių vampyrų gudrybes. Elena pasijuto lyg įbridusi į ramų, skaidrų vandenį ir staiga pagauta srovės – negali jai pasipriešinti, su ja susitarti, jos perkalbėti. Neliko kitos išeities, tik pasiduoti ir viltis, kad toji srovė galiausiai nuneš ten, kur galima kvėpuoti ir gyventi. Antraip ji paskęs... Bet net ir ši galimybė neatrodė tokia bauginanti, nes Elena matė, jog potvynio bangą sudaro trumpos akimirkos, suvertos lyg perlų vėrinys. Kiekviename perliuke spindėjo Deimono žavėjimasis ja: perlas jos drąsai, jos protui, jos grožiui. Rodos, nė menkiausias jos judesys, nė trumpiausias ištartas žodis neliko jo nepastebėti – Deimonas juos užrakino savo širdyje tarsi lobį.

„Bet tada mes kovojome“, – mintimis tarė jam Elena, lūžtančioje bangoje įžvelgdama aną kibirkščiuojančią akimirką, kai jį prakeikė.

„Taip – sakiau, kad pykdama esi nuostabi. Kaip deivė, atėjusi įvesti pasaulyje tvarkos.“

„Žinoma, aš noriu pasaulyje įvesti tvarką. Ne, abiejuose pasauliuose: Tamsos Matmenyje ir namuose. Bet nesu deivė.“

Staiga ji kuo aiškiausiai tai suvokė. Elena tėra moksleivė, net nebaigusi vidurinės, ir iš dalies dėl to kaltas šiuo metu pašėlusiai ją bučiuojantis asmuo.

„Ak, tik pamanyk, kiek sužinosi per šią kelionę! Ko niekas pasaulyje nežino, – mintimis kalbėjo jai Deimonas. – O dabar sutelk dėmesį į tai, ką darai!“

Elena sutelkė dėmesį – ne todėl, kad liepė Deimonas, o dėl to, kad kitaip negalėjo. Jos akys užsimerkė. Ji suvokė numalšinsianti šį verpetą tik tada, kai taps jo dalimi: nepasiduos pati, nevers pasiduoti Deimono, bet pasitiks aistrą, ir ši lyg potvynio banga užlies jai širdį.

Vos jai tai padarius, srovė virto vėju, ir Elena nebe skendo, o skriejo. Ne, tai buvo dar geriau už skrydį, geriau už šokį – tai, ko visuomet geidė jos širdis: rami vietelė aukštybėse, kur ničniekas jiems netrukdys ir nekenks.

Ir tada, kai ji tapo pažeidžiamiausia, skausmas atsinaujino, pervėrė krūtinę šiek tiek kairiau nuo krūtinkaulio. Šįkart jųdviejų su Deimonu mintys buvo taip susipynusios, kad jis kaipmat tai pajuto. Elena aiškiai išgirdo Deimono mintį: „Galima taip pat veiksmingai nudurti ir žmogų, ir vampyrą.“ Staiga jį apėmė baimė, kad tai pranašystė.

Siūbuojančiame kambarėlyje miegojo Stefanas, apkabinęs šalia gulinčią Bonę; juodu abu gaubė žiburiuojanti Galia. Stipriai įsikibusi į palankino kopėčias Elena stryktelėjo vidun. Uždėjo ranką Stefanui ant peties ir jį pažadino.

– Kas yra? Jai negera? – paklausė ji, o galvoje sukosi dar vienas klausimas: „Ar tu žinai?“

Bet, Stefanui pakėlus į ją žalias akis, jose atsispindėjo tik susirūpinimas. Buvo aišku, kad jis nesibrovė į jos mintis. Stefano dėmesys buvo sutelktas į Bonę. Ačiū Dievui, jis tikras džentelmenas, tūkstantąjį kartą pamanė Elena.

– Mėginu ją sušildyti, – pasakė Stefanas. – Pabudusi po transo visa tirtėjo. Paskui liovėsi, bet kai paėmiau jos ranką, ši buvo šaltesnė nei paprastai. Apsupau ją šilumos skraiste. Regis, paskui ir pats numigau. – Jis dar paklausė: – Ar ką nors radai?

Radau Deimono lūpas, išsigandusi pamanė Elena, bet prisivertė išstumti prisiminimus.

– Ieškojom Sidabrinio mirties veidrodžio ežero, – atsakė ji. – Bet aplink tik balta. Rodos, sniegas ir rūkas niekad nesibaigs.

Stefanas linktelėjo. Tada atsargiai praskyrė du oro sluoksnius ir įkišęs ranką palietė Bonei skruostą.

– Ji šyla, – šyptelėjo jis.

Vis dėlto Stefanas dar negreit nusprendė, kad Bonė ganėtinai sušilusi. Tada švelniai išvyniojo ją iš šilto oro skraistės ir paguldė ant suoliuko, o pats su Elena atsisėdo ant kito. Galop Bonė atsiduso, pamirksėjo ir atsimerkė.

– Snūstelėjau, – tarė ji, regis, suvokusi, kad kažką praleido.

– Ne visai, – paprieštaravo Elena, stengdamasi kalbėti švelniai ir raminamai. Pasvarstė, ką jos vietoje darytų Mereditė. – Bone, tu patyrei transą. Ar ką nors prisimeni?

Bonė paklausė:

– Apie lobį?

– Apie tai, kam jis reikalingas, – tyliai atsakė Stefanas.

– Ne... ne...

– Sakei, kad artėja Paskutinis vidurnaktis, – tarė Elena. Kiek prisiminė, Mereditė rėždavo gana tiesiai. – Mes manom, kad kalbėjai apie namus, – skubiai pridūrė ji, išvydusi Bonės akyse šmėkštelint siaubą.

– Vidurnaktis, po kurio nebeišauš rytas, – tarė Bonė. – Man atrodo, girdėjau kažką apie tai kalbant. Bet daugiau nieko.

Ji nenustygo kaip laukinis kumeliukas. Elena Bonei priminė, kad abiejuose pasauliuose laikas teka skirtingai, bet, regis, tai jos nepaguodė. Beliko sėdėti ir laikyti ją už rankos.

Nuo minčių apie Deimoną Elenai sukosi galva. Jis jai atleido, nors ir ne iškart, – vis dėlto tai puiku. Svarbiausia žinia ta, kad jis pasiryžęs ja dalytis. Ar bent jau siekia atgauti jos malonę. Jeigu ji ganėtinai gerai jį pažįsta, jeigu ji kada nors sutiktų – o Dieve, ko gero, Deimonas nužudytų Stefaną. Dar kartą. Juk jau buvo tai padaręs, kai panašūs jausmai buvo užvaldę Kateriną.

Elena jo nuolat ilgėdavosi. Bet galvodama apie Deimoną, neužmiršdavo ir Stefano. Ji nebežinojo, ką daryti.

Buvo pakliuvusi į bėdą.

29

– Oi! – šūktelėjo Deimonas iš palankino. – Ar dar kas nors tai matot?

Elena matė. Stefanas su Bone sėdėjo užsimerkę, susisupę į antklodes ir prisiglaudę prie Elenos. Visos palankino užuolaidos, išskyrus vieną, buvo nuleistos.

Ji žvelgė pro vienintelį langą ir matė, kaip pro šalį slenka rūko draiskanos, iš pradžių it plonytės gijos, paskui lyg ilgesni, storesni kaspinai; galiausiai juos užklojo rūko antklodės. Elenai dingojosi, kad jie tyčia atskiriami net nuo pavojingojo Tamsos Matmens, kad peržengė ribą ir pateko į tokią vietą, apie kokią nevalia žinoti, juolab kelti kojos.

– Iš kur žinoti, kad einam reikiama kryptimi? – ji šūktelėjo Deimonui, kai Stefanas su Bone pabudo. Džiaugėsi vėl galėdama šnekėti.

– Turgai žino, – riktelėjo jai Deimonas. – Jiems nustatai kryptį, ir jie eina ta kryptimi, kol kas nors sustabdo arba...

– Arba? – pro angą suriko Elena.

– Arba kol patenkam į štai tokią vietą.

Tai neabejotinai buvo masalas, ir nei Stefanas, nei Elena jam neatsispyrė, juolab kad jų jojamas turgas sustojo.

– Lik čia, – pasakė ji Bonei.

Ji atitraukė užuolaidą ir žemai apačioje išvydo baltą žemę. Dievulėliau, na ir aukšti tie turgai. Po akimirkos Stefanas atsidūrė ant žemės ir atkišo rankas.

– Šok!

– Negali pakilti ir manęs nuskraidinti?

– Atleisk. Kažkas šiose apylinkėse slopina Galias.

Elena negaišo laiko svarstymams. Šoko, ir Stefanas ją vikriai sugavo. Negalvodama pakibo jam ant kaklo ir jo glėbyje patyrė pažįstamą paguodą.

Tada Stefanas tarė:

– Pažvelk.

Jie buvo priėję vietą, kur žemė baigėsi, o rūkas prasiskyrė lyg į šalis atitrauktos užuolaidos. Tiesiai priešais juos plytėjo užšalęs ežeras – spindintis sidabru beveik tobulas apskritimas.

– Veidrodinis ežeras? – Deimonas pakreipė galvą.

– Visą laiką maniau, kad tai pasaka, – pasakė Stefanas.

– Sveiki atvykę į Bonės pasakų knygelę.

Veidrodinis ežeras buvo neaprėpiamas vandens telkinys, dryksantis jiems po kojomis, aptrauktas ledu. Jis išties atrodė kaip veidrodis – kišeninis veidrodėlis, kai švelniai į jį kvėpteli.

– O kaip turgai? – pratarė Elena – veikiau sušnabždėjo.

Garsiau kalbėti negalėjo. Ją slėgė ramus ežeras ir nežmoniška tyla aplink: negiedojo paukščiai, nešnarėjo krūmai – išvis nebuvo krūmų! Nei medžių! Tik rūkas aplink užšalusį vandenį.

– Turgai, – kiek garsiau pakartojo Elena. – Niekaip nepereis!

– Tai priklauso nuo ledo storumo, – tarė Deimonas ir tvykstelėjo savąją 250 kilovatų šypseną. – Jeigu jis gana storas, pereis kaip žeme.

– O jei ne?

– Hmm... Ar jie moka plaukti?

Elena suirzusi dėbtelėjo į jį ir atsigręžė į Stefaną.

– Kaip tu manai?

– Nežinau, – suabejojo šis. – Labai jau stambūs gyvuliai. Paklauskim Bonės apie vaikišką pasaką.

Ši buvo vis dar susisupusi į kailines antklodes – velkamos žeme jos apkibo ledo gurvuoliukais – ir niūriai žvelgė į ežerą.

– Istorijoje neminimos smulkmenos, – tarė ji. – Ten tik pasakojama, kad jie keliavo tolyn, vis tolyn, ir prieš pasiekdami tikslą turėjo drąsos ir... ir... sumanumo išbandymų.

– Laimė, – šypsodamasis tarė Deimonas, – abiejų savybių turiu apsčiai, tad užteks ir mano stokojančiam broliui...

– Baik, Deimonai! – pratrūko Elena.

Vos išvydusi Deimono šypseną ji atsigręžė į Stefaną, truktelėjo jį žemyn iki savo augumo ir ėmė bučiuoti. Žinojo, ką atsigręžęs pamatys Deimonas – juodu karštai apsikabinusius, Stefaną beveik užmiršusį dygius jo žodžius. Jųdviejų mintys taip pat bus susijungusios. Kaip įdomu, pamanė Elena, viskas pasaulyje šalta, o Stefano lūpos šiltos. Ji skubiai dirstelėjo į Bonę, ar jos nesuglumino, bet Bonė atrodė gana linksma.

Regis, kuo smarkiau atstumiu Deimoną, tuo ji laimingesnė, dingtelėjo Elenai. O Dieve... tai išties bėda.

Stefanas tyliai prabilo:

– Bone, dabar tu turi nuspręsti, ką toliau darysim. Nemėgink pasitelkti drąsos, sumanumo ar ko kito, tik nuojautą. Kur mums keliauti?

Bonė atsigręžė į turgus, paskui vėl pažvelgė į ežerą.

– Čia, – nedvejodama atsakė ir parodė į ežerą.

– Kaitinamuosius akmenis, kurą ir kuprines su maistu verčiau neškime patys, – pasiūlė Stefanas. – Nelaimei ištikus, bent išsaugotume savo atsargas.

– Be to, – tarė Elena, – turgams palengvėtų našta – nors truputėlį.

Užkrauti Bonei kuprinę atrodė nusikalstama, bet ji to reikalavo. Galų gale Elena jai prikimšo šiltų, neįtikimai lengvų kailinių. Visi kiti nešė kailius, maistą ir džiovintą gyvulių mėšlą, nuo šiol vienintelį jų kurą.

Iš pradžių buvo sunku. Elena tik kelis kartus buvo susidūrusi su ledu ir turėjo priežasčių jo saugotis. Vienas toks susidūrimas Metui vos nesibaigė mirtimi. Ji buvo pasiruošusi apsigręžti ir mauti atgal, jei tik išgirstų trakštelėjimą ar bet kokį kitą garsą, įspėjantį apie lūžtantį ledą. Bet šis netraškėjo; vanduo nesėmė jai batų.

Turgai, rodos, buvo tiesiog sukurti vaikščioti ledu. Jų kojos susiplojo ir beveik perpus paplatėjo, todėl slėgis į ledą sumažėjo.

Kelionė buvo lėta, bet Elena neįžvelgė jokių mirtinų pavojų. Tiesiog tai buvo lygiausias, slidžiausias ledas, kokį jai kada nors teko matyti. Batai taip ir taikėsi čiūžtelėti.

– Ei, žmonės! – Bonė iš tikrųjų čiuožinėjo lyg čiuožykloje: atgal, pirmyn ir šalis. – Kaip smagu!

– Mes čia atėjom ne smagintis, – sušuko jai Elena.

Norėjo ir pati pamėginti, bet bijojo įskelti – ar bent įbrėžti – ledą. Be to, Bonė eikvojo dvigubai daugiau energijos, nei reikėjo.

Jau ketino užrikti ir ją įspėti, bet Deimonas irzliu balsu perteikė jos nuomonę ir dar pridėjo nuo savęs.

– Tai ne pramoginė išvyka, – tarstelėjo jis. – Kalbame apie tavo miesto likimą.

– Lyg tau tai rūpėtų, – sumurmėjo Elena, nusigręžė nuo jo ir palietė nusiminusiai Bonei ranką, norėdama paguosti ir toliau eiti greta. – Bone, ar jauti, kad šis ežeras kuo nors stebuklingas?

– Ne. – Bet paskui merginos vaizduotė, regis, įsibėgėjo. – Bet gali būti, kad čia susirenka kerėtojai iš abiejų Matmenų, kad apsikeistų burtais. O gal ežero ledas naudojamas kaip stebuklingas veidrodis, rodantis tolimas vietas ir įvykius.

– O gal ir tas, ir anas, – širdyje pralinksmėjusi pasakė Elena, bet Bonė rimtai linktelėjo.

Kaip tik tada pasigirdo Elenos lauktasis garsas.

Tai nebuvo tolimas dundesys, į kurį galėtum nekreipti dėmesio arba dėl kurio abejotum. Jie žingsniavo ištiestos rankos atstumu vienas nuo kito, kad per daug neslėgtų ledo, o turgai pėdino įkandin ir iš šalių – kaip žąsų pulkas be vado.

Labai arti nuaidėjo traškesys, tai buvo lyg šautuvų tratėjimas. Paskui pasigirdo tarsi botago pliaukštelėjimas ir galop lūžimas.

Viskas vyko į kairę nuo Elenos, kur ėjo Bonė.

– Čiuožk, Bone! – suriko ji. – Čiuožk iš visų jėgų! Jei pamatysi krantą, šauk!

Bonė neuždavė nė vieno klausimo, tik nudūmė į priekį kaip olimpinė čiuožikė, o Elena skubiai atsigręžė.

Išvydo Biracą, turgo patelę, apie kurią Bonė buvo teiravusis Pelatės. Milžiniška užpakalinė jos koja buvo įstrigusi lede; gyvuliui mėginant ją ištraukti, ledas vis labiau skilo.

„Stefanai! Girdi mane?“

„Silpnai. Ateinu pas tave.“

„Taip, bet priartėk tik tiek, kad galėtum paveikti turgę.“

„Paveikti?..“

„Nuraminti, užmigdyti ar dar ką nors padaryti. Ji traiško ledą, ir nuo to jai dar sunkiau išlipti!“

Šįkart Stefanas patylėjo prieš atsakydamas. Iš silpno aido Elena sprendė, kad mintimis bendrauja su kuo nors kitu. „Gerai, meile, aš tai padarysiu. Pasirūpinsiu turge. Tu bėk paskui Bonę.“

Jis melavo. Jei nemelavo, tai bent kažką nuo jos slėpė, mintimis bendraudamas su Deimonu. Juodu bandė ją nuraminti ir nė neketino padėti.

Tą akimirką Elena išgirdo šaižų riksmą – ne itin toli. Bonė papuolė į bėdą – ne! Ji pamatė krantą!

Elena negaišo nė sekundės. Sviedė ant ledo kuprinę ir pričiuožė prie pat turgės.

Ji atrodė tokia didžiulė, tokia bejėgė, tokia vargšė. Tai, kas Tamsos Matmenyje saugojo nuo kitų šlykščių pabaisų – stambus kūnas, – dabar tapo jos pražūtimi. Elenai suspaudė krūtinę lyg susiveržus korsetą.

Patelė jos akyse aprimo. Liovėsi traukusi iš properšos kairę koją ir traiškiusi ledą.

Dabar Biraca tarytum pritūpė, kad neįlūžtų kitos trys kojos. Bėda ta, kad neturėjo į ką atsispirti, tik trapų ledą.

– Elena! – Stefanas priartėjo tiek, kad ji išgirdo balsą. – Arčiau neik!

Jam dar nebaigus sakyti, Elena išvydo ženklą. Vos už poros žingsnių ant ledo gulėjo lazdelė, kuria Pelatė valdydavo turgus.

Pričiuožusi Elena ją paėmė ir tada išvydo kitą ženklą. Šalia turgės pūpsojo rusvo šieno krūva, gulėjo didžiulė brezento atraiža, kuria jis pirmiau buvo uždengtas. Tuodu daiktai sudarė platų, sausą ir neslidų kelią.

– Elena!

– Stefanai, tai visai paprasta!

Ji išsitraukė iš kišenės porą sausų kojinių ir užsitempė ant batų. Lazdelę prisisegė prie diržo. Tada pasileido kiek įkabindama.

Batai buvo kailiniai, o padas lyg iš veltinio; užsimovusi kojines ji stryktelėjo ant brezento ir nučiuožė. Troško, kad čia būtų Mereditė ir už ją tai padarytų, bet vis tiek čiuožė, kol galėjo. Galop brezentas baigėsi, už jo plūduriavo ledo lytys.

Bet ant turgės, regis, buvo įmanoma užlipti. Užpakalinė jos dalis buvo nuleista lyg dervoje įklimpusio dinozauro, o priekis kilo į viršų. Jei tik pavyktų kaip nors užsiropšti...

Dar du žingsneliai, ir bus galima atsispirti. Dar žingsnelis.

STRYKT!

Elena atsispyrė dešine koja, amžinybę skriejo oru ir... pliumptelėjo į vandenį.

Akimirksniu peršlapo nuo galvos iki kojų, nuo ledinio vandens užgniaužė kvapą. Dingojosi, lyg koks nors pabaisa ją laiko suspaudęs tarp ledo lyčių. Plaukai uždengė akis, visa aplink nutilo.

Elena nagais kažkaip nusikrapštė nuo burnos ir akių plaukus. Suprato esanti visiškai negiliai po vandeniu, tereikėjo atsispirti, ir burna išniro. Ji įtraukė pilnus plaučius gaivaus oro ir užsikosėjo.

Pirmą kartą išnirau, pamanė ji, prisiminusi seną prietarą, kad skenduolis prieš amžiams nugrimzdamas iškyla tris kartus.

Keisčiausia buvo tai, kad ji neskendo. Šlaunį bukai maudė, bet gelmė netraukė.

Pamažėle Elena susigaudė, kas vyksta. Ji nepataikė turgei ant nugaros, bet užšoko ant ropliškos uodegos. Įsipjovė į vieną uodegos plokštę, bet pavyko atsistoti.

Taigi... dabar... man tereikia užlipti ant turgės, lėtai galvojo ji. Viskas atrodė sulėtėję, aplink pečius plūduriavo ledo lytys.

Ji ištraukė kailine pirštine apmautą ranką ir nusitvėrė už kitos uodegos plokštės. Nors permirkę drabužiai pasunkėjo, vanduo ją šiek tiek kėlė. Elenai pavyko prisitraukti prie kitos plokštės. Ir dar kitos. Galiausiai ji pasiekė pasturgalį ir dabar turėjo saugotis – nebebuvo kur atremti kojos. Todėl ėmė grabalioti rankomis ir kairiąja surado, kur įsikibti – į nutrūkusį šieno krepšio dirželį.

Netruko paaiškėti, kad šis sumanymas buvo prastas.

Kelias minutes, kurias būtų galima priskirti prie baisiausių gyvenime, ant Elenos byrėjo šienas, krito akmenys, ją dusino seno mėšlo dulkės.

Kai ši griūtis baigėsi, ji čiaudėdama ir kosėdama apsidairė – suprato tebesanti ant turgės. Lazdelė buvo nulūžusi, bet užtektinai ilga naudoti. Persigandęs Stefanas balsiai ir mintimis klausinėjo, ar jai nieko nenutiko. Bonė čiuožinėjo pirmyn atgal kaip Tinkerbelė, o Deimonas ją barė, kad grįžtų į krantą ir ten liktų.

Tuo tarpu Elena ropštėsi turgės pasturgaliu. Pavyko perlipti per sutraiškytą maisto krepšį, galiausiai pasiekusi aukščiausią vietą ji įsitaisė prie pat didžiulės galvos, ant vežikui skirtos sėdynės.

Ir pakuteno turgei užausius.

– Elena! – sušuko Stefanas, o paskui paklausė mintimis: „Elena, ką ketini daryti?“

– Nežinau! – šūktelėjo ji. – Bandau išgelbėti turgę!

– Tau nepavyks, – Stefanui už akių užbėgo Deimonas šaltu kaip ši vietovė balsu.

– Jai pavyks! – karštai sušuko Elena – karštai kaip tik todėl, kad ir pati abejojo gyvulio gebėjimais. – Galėtum mums padėti – trūktelėk už vadžių.

– Jokios prasmės, – sušuko Deimonas, apsigręžė ir sparčiai nužingsniavo į rūką.

– Pamėginsiu. Mestelėk jas į priekį, – tarė Stefanas.

Elena iš visų jėgų sviedė sumazgytas vadžias. Stefanui teko pribėgti vos ne prie pat ledo krašto, kad spėtų pagauti ir šios neįkristų į vandenį. Tada jis pergalingai jas iškėlė.

– Turiu!

– Gerai, trauk! Parodyk jai, kur eiti.

– Supratau!

Elena vėl bakstelėjo Biracai už dešinės ausies. Gyvulys tik urgztelėjo, bet nesujudėjo. Ji matė, kaip Stefanas įsiręžęs traukia vadžias.

– Pirmyn, – sušuko Elena ir smarkiai šmaukštelėjo lazdele.

Turgė pakėlė milžinišką koją ir nuleido tolėliau ant ledo. Tada Elena smarkiai sudavė jai už kairės ausies.

Tai buvo lemiama akimirka. Jei ji neleistų Biracai sutraiškyti viso ledo tarp užpakalinių kojų, galbūt joms pavyktų.

Turgė nedrąsiai pakėlė kairę užpakalinę koją ir tiesė tol, kol pastatė ant ledo.

– Šaunuolė, Biraca! Pirmyn! – šūkavo Elena.

Jei tik Biraca toliau žingsniuotų...

Eleną smarkiai krestelėjo. Kurį laiką ji manė Biracą įlūžus visomis keturiomis kojomis. Paskui kratymas virto siūbavimu, ir staiga Elena apdujusi suprato, kad jos laimėjo.

– Ramiai, dabar jau ramiai, – tarė ji gyvuliui ir švelniai pakuteno lazdele.

Biraca palengvėle dramblojo pirmyn. Didžiulė galva sviro vis žemyn, kol galiausiai turgė suklupo rūke, o ledas vėl įlūžo. Bet kūnas nugrimzdo tik keliolika centimetrų ir pasiekė dugną.

Po kelių žingsnių jiedvi išlipo ant tvirtos žemės. Elena vos nesuriko: turgė nunarino masyvią galvą, ir ji dideliu greičiu nučiuožė prie riestų jos ilčių. Pataikė į jų tarpą, o paskui paskubomis nusirabždino Biracai nuo straublio.

– Supranti, tai daryti buvo beprasmiška, – kiūtodamas rūke šalia jos tarė Deimonas. – Rizikuoti savo gyvybe.

– K-kaip tatai b-beprasmiška? – paklausė Elena. Ji nebijojo, tiesiog buvo sušalusi.

– Gyvuliai vis vien nugaiš. Kito išbandymo jie neištvers, nes šiose vietose niekas neauga. Vietoj greitos ir neskausmingos mirties vandenyje jų laukia ilgas badmiriavimas.

Elena tylėjo; galvoje sukosi tik viena mintis: „Kodėl nepasakei anksčiau?“ Ji liovėsi drebėjusi – tai buvo į gera, nes vos prieš akimirką atrodė, kad kūnas subyrės.

Drabužiai, apkvaitusi pamanė ji, yra didžiausia bėda. Čia tikrai negali būti taip šalta kaip vandenyje. Ją šaldo drabužiai.

Elena sustingusiais pirštais ėmė juos vilktis. Iš pradžių puolė sagstytis odinę striukę. Ši kaip tyčia buvo susegama sagomis, o ne užtrauktuku. Pirštai atrodė lyg užšaldytos dešrelės ir tik iš dalies jos klausė. Šiaip ar taip, atsisagstyti pavyko, ir odinis drabužis šleptelėjo ant žemės kartu su vienu kailio sluoksniu. Fe. Šlapio kailio smarvė. O dabar – dabar jai reikia...

Bet ji negalėjo. Nieko nebegalėjo, mat kažkas laikė ją už rankų. Ir degino. Tos rankos erzino, bet ji bent žinojo, kieno jos. Atrodė tvirtos, labai švelnios, bet labai stiprios. Visa tai tiko Stefanui.

Elena pamažu pakėlė varvančią galvą ir jau ketino prašyti Stefano, kad nedegintų jai rankų.

Bet nepaprašė. Nes ant Stefano kūno buvo užkelta Deimono galva. Tai atrodė juokinga. Ji buvo daug regėjusi, ką geba vampyrai, bet kad apsikeistų galvomis...

– Stefanai Deimonai, būk geras, liaukis, – raitydamasi iš isteriško juoko paprašė ji. – Skauda. Per karšta!

– Karšta? Nori pasakyti, tu sušalusi? – Miklūs deginte deginantys pirštai ėmė masažuoti jai rankas, loštelėjo galvą ir patrynė skruostus. Elena tam nesipriešino, nes suprato: jei galva Deimono, tai rankos Stefano. – Tau šalta, bet tu nedrebi? – iš kažkur atsklido paniuręs Deimono balsas.

– Taip, juk pats matai, kad baigiu sušilti.

Elena nesijautė apšilusi. Suvokė tebevilkinti ilgus kailinius iki kelių, pakištus po odiniais bridžiais. Ėmė knebinėti diržą.

– Tu nebaigi sušilti, tiesiog perėjai į kitą hipotermijos stadiją. Jei tuoj pat neišdžiūsi ir nesušilsi, mirsi. – Jis visai nešiurkščiai pakėlė jos smakrą ir pažvelgė į akis. – Tu kliedi – Elena, ar supranti mane? Būtina tave sušildyti.

Šiluma buvo tokia pat miglota ir tolima sąvoka, kaip gyvenimas prieš susitinkant juodviem su Stefanu. Bet ką reiškia kliedėti, ji suprato. Prasti reikalai. Belieka iš to pasijuokti.

– Gerai. Elena, luktelk. Tuoj surasiu...

Netrukus jis grįžo. Elena per tą laiką spėjo nusitraukti kailį iki liemens, bet apatinuko dar nenusivilko.

– Štai. – Jis nuvilko šlapius kailinius ir įvyniojo ją su visu apatinuku į sausus ir šiltus.

Po kiek laiko ji ėmė tirtėti.

– Šaunuolė mergaitė, – tarė Deimono balsas. Jis toliau kalbėjo: – Elena, nesipriešink. Mėginu išgelbėti tau gyvastį. Daugiau nieko. Nieko kito nemėginsiu tau padaryti, duodu žodį.

Ji sutriko. Kodėl turėtų manyti, kad Deimonas – tai turi būti Deimonas, nusprendė ji – nori padaryti jai ką nors bloga?

Nors kartais jis tikras šunsnukis...

Ir dabar ją nurengia.

Ne. Tai neleistina. Nieku gyvu. Juolab kad netoliese turėtų būti Stefanas.

Bet dabar Elena drebėjo taip smarkiai, kad nebegalėjo kalbėti.

Deimonas ją, vilkinčią apatiniais, paguldė ant kailių ir apkamšė kailiais. Elena nesusigaudė, kas vyksta, bet jai tai mažai berūpėjo. Tarsi sklandė už savo ribų ir ne itin domėdamasi stebėjo, kas vyksta.

Paskui prie jos po kailiais šmurkštelėjo kitas kūnas. Elena ūmiai atsitokėjo. Trumpam išvydo nuogą krūtinę. Paskui savadarbiame miegmaišyje prie jos prigludo lieknas kūnas. Eleną apglėbė šiltos, tvirtos rankos, priglaudė ją visą.

Per ūkanas ji neaiškiai išgirdo Stefano balsą.

– Ką, po velnių, darai?

30

– Nusirenk iki apatinių ir lįski iš kito šono, – paliepė Deimonas. Jo balsas nebuvo nei piktas, nei pagyrūniškas. Ir trumpai pridūrė: – Elena miršta.

Paskutiniai du žodžiai, regis, ypač paveikė Stefaną, nors Elenai jie atrodė beprasmiai. Vis dėlto jis nė nekrustelėjo, tik išplėtęs akis sunkiai alsavo.

– Mudu su Bone rinkom šieną ir kurą, jaučiamės gerai.

– Jūs dirbot – judėjot – ir vilkėjot šilumą tausojančius drabužius. Ji paniro į ledinį vandenį, o paskui sėdėjo aukštai vėjyje. Aš su kitu turgu prilaužiau šakų nuo sudžiūvusių medžių aplinkui ir pamėginau užkurti laužą. Dabar, Stefanai, lįsk čia, po galais, ir šildyk ją savo kūnu, antraip paversiu ją vampyre.

– N-nn... – pamėgino ištarti Elena, bet Stefanas, regis, nesuprato.

Deimonas tarė:

– Nesijaudink. Jis tave sušildys iš kito šono. Tau dar nebūtina virsti vampyre. Dėl Dievo meilės, – staiga pratrūko jis, – na ir princą išsirinkai!

Stefano balsas buvo tylus, įsitempęs.

– Bandei apgaubti ją šilumos skraiste?

– Žinoma, bandžiau, kvaily! Už Veidrodžio, be telepatijos, neveikia jokia magija.

Elena nejuto slenkančio laiko, bet staiga iš kito šono prie jos prigludo pažįstamas kūnas.

Ir kažkur tiesiog galvoje jai suskambo: „Elena! Elena! Elena, tu gerai jautiesi, tiesa? Nepykstu, net jei šaipaisi iš manęs. Bet ar tikrai viskas gerai, ką? Tik pasakyk man, meile.“

Elena neįstengė atsakyti.

Į ausis skverbėsi neaiškios garsų nuotrupos.

– Bone... gulk ant jos... prisispauskim vėl iš abiejų šonų.

Elena kažką miglotai suvokė lytėjimo jusle: tarsi stora antklodė ją užgulė smulkus, beveik besvoris kūnelis. Kažkas kūkčiojo, iš viršaus jai ant kaklo lašėjo ašaros. Ir buvo šilta iš abiejų šonų.

Miegu su kitais kačiukais, snūduriuodama pamanė ji. Gal susapnuosim gražų sapną.

– Norėčiau žinoti, kaip jiems sekasi, – stabtelėjusi po vaikščiojimo priepuolio tarė Mereditė.

– Norėčiau, kad jie žinotų, kaip mums sekasi, – pailsęs atsiliepė Metas, lipnia juostele klijuodamas prie lango dar vieną kortelę-amuletą. Ir dar vieną.

– Žinot, brangieji, šiąnakt sapne vis girdėjau verkiant vaiką, – lėtai ištarė ponia Flauers.

Mereditė apstulbusi atsigręžė.

– Aš irgi! Sprendžiant iš garso, priekinėje verandoje. Bet buvau per daug pavargusi, kad atsikelčiau.

– Tai gali ką nors reikšti – arba nieko nereikšti.

Ponia Flauers susiraukė. Ji virė vandenį iš čiaupo arbatai. Elektra buvo tiekiama su pertrūkiais. Anksčiau tądien Metas su Kardu buvo nuvažiavę į pensioną, ir Metas surinko svarbiausias ponios Flauers priemones: žoleles arbatai, kompresams ir pavilgams. Nedrįso jai papasakoti, ko pridarė tie malachų vikšrai, ir kokia dabar pensiono būklė. Jam teko garaže atplėšti lentą, kad patektų į koridorių, o paskui į virtuvę. Trečio aukšto išvis nebebuvo likę, o antro tik dalis.

Jis bent jau nesusidūrė su Šiničiu.

– Noriu pasakyti, gal ten iš tikrųjų yra vaikas, – pasakė Mereditė.

– Naktį, vienas pats? Veikiau koks nors Šiničio zombis, – paneigė Metas.

– Gal ir taip. O gal ir ne. Ponia Flauers, ar numanote, kada girdėjote verksmą? Vėlai vakare ar paryčiui?

– Tuoj pagalvosiu. Manding, išgirsdavau jį kaskart pabudusi – o seni žmonės pabunda dažnokai.

– Aš girdėjau ryte, bet aš paprastai nesapnuodama miegu kelias valandas, o pabundu anksti.

Ponia Flauers kreipėsi į Metą.

– O kaip tu, brangusis Metai? Ar girdėjai panašų į verksmą garsą?

Metas, pastarosiomis dienomis tyčia sunkiai dirbęs, kad naktį galėtų kietai išmiegoti šešias valandas, atsakė:

– Regis, apie vidurnaktį girdėjau aimanavimą ir kūkčiojimą, o gal tik vėjo staugimą.

– Brangieji, galima manyti, kad vaidenasi visą naktį, – ramiai tarė ponia Flauers ir visiems įpylė po puoduką arbatos.

Metas pastebėjo, kaip Mereditė sunerimusi dirstelėjo į jį – bet ji nepažinojo ponios Flauers taip gerai kaip jis.

– Iš tiesų jūs nemanot, kad ten vaiduoklis, – spėjo jis.

– Ne, nemanau. Mamytė apie tai nepratarė nė žodžio, be to, brangusis Metai, čia tavo namai. Ko gero, čia nebuvo jokių žiaurių žmogžudysčių ar šiurpių įvykių. Pažiūrėkim...

Ji užsimerkė ir leido Metui su Meredite pagurkšnoti arbatos. Tada atsimerkė su mįslinga šypsena veide.

– Mamytė liepė ieškoti vaiduoklio namuose. Paskui atidžiai klausytis, ką jis pasakys.

– Gerai. – Metas nutaisė neperprantamą veidą. – Jei jau čia mano namai, turbūt geriausia man pačiam ir ieškoti. Bet kada? Gal įjungti signalizaciją?

– Manau, būtų geriausia budėti pagal grafiką, – pasiūlė ponia Flauers.

– Puiku, – iškart sutiko Mereditė. – Aš apsiimu eiti sargybą nuo vidurnakčio iki ketvirtos; Metas galės budėti pirmas, o jums, ponia Flauers, teks ankstyvas rytas; popiet, jei norėsit, galėsit numigti.

Metas nejaukiai pasimuistė.

– Gal verčiau perskirkim budėjimo laiką pusiau, ir judvi pasidalykit vieną pusę? O aš paimsiu kitą.

– Brangusis Metai, – tarė Mereditė. – Mes nenorim, kad su mumis būtų elgiamasi „kaip su damomis“. Ir nesiginčyk, – ji kilstelėjo kovinę lazdą, – nes aš gerai ginkluota.

Kažkas drebino kambarį. Ir Metą drauge. Vis dar apsimiegojęs jis pakišo ranką po pagalve ir išsitraukė revolverį. Jį kažkas sulaikė; pasigirdo balsas.

– Metai! Tai aš, Mereditė! Pabusk, gerai?

Apdujęs jis ištiesė ranką prie lempos jungiklio. Ir vėl stiprūs pirštai jam neleido daryti, ko nori.

– Nedek šviesos, – sušnabždėjo Mereditė. – Jis labai silpnas, bet jei tyliai eisi su manim, išgirsi. Verksmą.

Dabar Metas galutinai išsibudino.

– Dabar pat?

– Dabar pat.

Metas kuo tyliausiai nutipeno paskui Mereditę tamsiais koridoriais ir laiptais žemyn į svetainę.

– Šš! – perspėjo Mereditė. – Klausyk.

Metas įsiklausė. Iš tikrųjų išgirdo kūkčiojimą, gal net žodžius, bet tai anaiptol neskambėjo vaiduokliškai. Jis priglaudė ausį prie sienos. Verksmas pagarsėjo.

– Turim žibintuvėlį? – paklausė jis.

– Aš turiu du, brangieji. Bet dabar labai pavojingas nakties tarpsnis.

Ponia Flauers atrodė kaip šešėlis tamsiame fone.

– Duokit mums žibintuvėlius, – paprašė Metas. – Nemanau, kad mūsų vaiduoklis pernelyg antgamtiškas. Beje, kiek valandų?

– Maždaug be dvidešimt pirma, – atsakė Mereditė. – Bet kodėl manai, kad jis ne toks?

– Nes spėju, kad gyvena mūsų rūsyje, – atsakė Metas. – Tikriausiai tai Kolis Risas – vaikas, suvalgęs savo jūrų kiaulytę.

Po dešimties minučių ginkluoti lazda, dviem žibintuvėliais ir talkinami Kardo jie sugavo savo vaiduoklį.

– Nenorėjau nieko blogo, – sukūkčiojo Kolis, kai jie nusiviliojo jį į viršų prižadėję saldainių ir stebuklingos arbatos, padėsiančios užmigti.

– Aš nieko nenuskriaudžiau, tikrai. – Jis springdamas rijo vieną po kitos Hershey plyteles iš jų atsargų. – Bijojau, kad jis mane gaudo. Nes nuo tada, kai priklijavai man tą lapelį, nebegirdėjau jo galvoje. Ir tada atvykot jūs, – jis mostelėjo ranka į juos. – Jūs turėjot amuletų, ir aš pamaniau, gal verčiau liksiu viduje. Antraip ir man būtų Paskutinis vidurnaktis.

Jis paistė niekus, bet pastarieji žodžiai privertė Metą suklusti:

– Ką reiškia tas Paskutinis vidurnaktis?

Kolis su siaubu pažvelgė į jį. Ištirpusios Hershey plytelės apvadai aplink lūpas Metui priminė anąkart matytą berniuką.

– Negi nežinai? – suvapėjo Kolis. – Apie vidurnakčius? Atbulinį skaičiavimą? Dvylika dienų iki Paskutinio vidurnakčio? Vienuolika dienų iki Paskutinio vidurnakčio? O dabar... šiąnakt iki Paskutinio vidurnakčio likusi tik viena diena... – Jis vėl ėmė kūkčioti, kimšdamas į burną šokoladą. Buvo matyti, kad vaikas išbadėjęs.

– Kas gi atsitiks Paskutinį vidurnaktį? – paklausė Mereditė.

– Negi nežinot? Tada bus... jūs turit žinoti. – Kolis visus varė iš proto; regis, manė esąs bandomas.

Metas uždėjo rankas jam ant pečių ir baisėdamasis pajuto po pirštais kaulus. Vaikas išties nusibadmiriavęs, suprato jis ir atleido už visas Hershey plyteles. Tada sutiko ponios Flauers žvilgsnį, ir ši iškart nulėkė į virtuvę.

Bet Kolis neatsakė, tik kažką nerišliai lemeno. Metas prisivertė spustelėti tuos kaulėtus petukus.

– Koli, kalbėk garsiau! Kas yra tasai Paskutinis vidurnaktis?

– Jūs patys žinot. Tada... visi vaikai... jūs žinot, jie sulauks vidurnakčio... pasiims peilius arba pistoletus. Jūs žinot. Mes įeisim į tėvų kambarius, kai jie miegos, ir...

Kolio balsas vėl užlūžo, bet Metas atkreipė dėmesį, kad baigdamas sakyti jis peršoko prie „mes“.

Mereditė kalbėjo ramiu balsu.

– Vaikai ketina išžudyti tėvus, taip?

– Jis mums parodė, kur pjauti ar durti. O jei yra pistoletas...

Metas išgirdo ganėtinai.

– Tu gali likti – rūsyje, – tarė jis. – Štai amuletai. Jei jausi, kad gresia pavojus, apsilipink jais. – Jis padavė Koliui visą pakelį limpamų lapelių.

– Tik nebijok, – pridūrė Mereditė, įėjus poniai Flauers su lėkšte dešrelių ir keptų bulvių, skirtų Koliui.

Metas bet kuriuo kitu metu būtų pasijutęs alkanas.

– Visai kaip anoje Japonijos saloje, – tarė jis. – Šiničis su Misao ten tai įvykdė, o čia ruošiasi pakartoti.

– Laikas senka. Tiesą sakant, Paskutinis vidurnaktis jau šiandien – dabar beveik pusė dviejų ryto, – tarė Mereditė. – Mums liko mažiau nei para. Turim arba dingti iš Fels Čerčo, arba rengti pasipriešinimą.

– Pasipriešinimą? Be Elenos, Deimono ir Stefano? – sušuko Metas. – Mus išskers. Prisiminkit šerifą Mosbergą.

– Jis neturėjo šitos. – Mereditė švystelėjo aukštyn kovinę lazdą, mikliai sugavo ir pasidėjo šalia.

Metas papurtė galvą.

– Šiničis vis tiek tave nužudytų. Arba koks nors vaikiukas, ginkluotas pusautomačiu iš tėčio spintos.

– Turim ką nors daryti.

Metas susimąstė. Smilkiniuose tvinksėjo. Galop nunarinęs galvą jis tarė:

– Imdamas žoles pagriebiau ir Misao žvaigždžių rutulį.

– Juokauji? Šiničis jo dar nebuvo radęs?

– Ne. Galbūt su juo mums kas nors pavyktų?

Metas pažvelgė į Mereditę, žiūrinčią į ponią Flauers. Ši pasiūlė:

– Gal reikėtų pašlakstyti skystį įvairiose Fels Čerčo vietose? Galėtume paprašyti Galios saugoti miestą. Gal ji paklausytų.

Mereditė tarė:

– Kaip tik tam iš pradžių ir siekėme gauti Šiničio ir Misao žvaigždžių rutulius. Pasak legendų, tie rutuliai valdo savo šeimininkus.

Metas neprieštaravo.

– Galbūt tai tik prietarai, bet verta pamėginti.

Mereditė tarė:

– Pamėginkim dabar pat.

Mereditei su ponia Flauers laukiant, Metas atnešė Misao žvaigždžių rutulį. Skysčio tebuvo likę vos ant dugno.

– Po Paskutinio vidurnakčio ji ketina pripildyti jį sklidiną naujai atimtų gyvybių energijos, – paaiškino Mereditė.

– To ji nesulauks, – ramiai tarė Metas. – Kai baigsim, sunaikinsim ir patį rutulį.

– Tik, ko gero, reikėtų paskubėti, – paragino Mereditė. – Pasiieškokim kokių nors ginklų: ko nors sidabrinio, ko nors ilgo ir sunkaus, kaip antai žarsteklis. Mažieji Šiničio zombiai neapsidžiaugs – ir kas žino, kas dar jo pusėje?

31

Elena pabudo visa sustingusi, maudžiančiu kūnu. Bet tai nestebino. Regis, ant jos gulėjo dar trys žmonės.

„Elena! Girdi mane?“

„Stefanai, čia tu?“

„Taip! Nemiegi?“

„Man visur maudžia... ir karšta.“

Įsiterpė kitas balsas: „Luktelk, ir tuoj nebemaus“, – ir Elena pajuto, kaip Deimonas pasislinko. Jo vieton atriedėjo Bonė.

Bet Stefanas tebegulėjo prisiglaudęs. „Elena, atleisk. Nesupratau, kokia tavo būklė. Ačiū Dievui už Deimoną. Dovanosi man?“

Nepaisydama karščio ji dar stipriau prisiglaudė prie jo. „Jei tu man atleisi, kad sukėliau pavojų visai ekspedicijai. Juk sukėliau, tiesa?“

„Nežinau. Ir man nesvarbu. Tik suprantu, kad myliu tave.“

Po kelių minučių pabudo Bonė ir išstenėjo:

– Ei! Ką čia veikiat mano lovoj?

– Lipu iš jos, – atsakė Elena ir pabandė atvirsti ir atsistoti.

Pasaulis siūbavo. Ji pati svirduliavo, visur sopėjo. Bet Stefanas nesitraukė nuo jos nė per plauką, sulaikė bevirstančią. Padėjo apsirengti, bet nesielgė kaip su kūdikiu. Apžiūrėjo jos kuprinę, laimė, neįkritusią į vandenį, paskui ištraukė visa, ką joje rado sunkaus. Sunkenybes susikrovė į savo kuprinę.

Užvalgiusi ir pamačiusi ėdančius turgus – abudu – Elena pasijuto kur kas geriau. Gyvuliai tiesė savo didžiulius dvigubus straublius ir laužė šakas nuo skurdžių medžių arba iš po sniego kapstė sudžiūvusią žolę. Jie nėmaž neketino mirti badu.

Elena suprato – visi ją stebi ir svarsto, ar šiandien galės ką nors nuveikti. Ji skubiai baigė gerti arbatą, pašildytą ant degančio mėšlo, mėgindama nuslėpti rankų drebulį. Tada suvaldė mėšlungišką virpulį ir kuo linksmiausiu balsu paklausė:

– Na, kas toliau?

„Kaip jauties?“ –, paklausė Stefanas.

– Mažumėlę sustingusi, bet viskas bus gerai. Turbūt visi tikėjosi, kad gausiu plaučių uždegimą, bet aš net nekosčiu.

Deimonas, pusiaumirka dirstelėjęs į Stefaną, paėmė ją už rankų ir pažiūrėjo į akis. Elena negalėjo – nedrįso – sutikti jo žvilgsnio, tad nukreipė akis į Stefaną, raminamai žvelgiantį į ją.

Galiausiai Deimonas paleido Elenos rankas.

– Įlindau į vidų, kiek galėjau. Tu žinai, kaip giliai, – pridūrė jis Stefanui. – Ji sveika, nosis drėgna, o paltas žvilga.

Stefanas pažiūrėjo į jį lyg ketindamas vožti, bet Elena čiupo jį už rankos ir sulaikė.

– Aš sveika, – patvirtino ji. – Taigi du balsai už tai, kad eičiau gelbėti Fels Čerčo.

– Visada klioviausi tavim, – tarė Stefanas. – Jei manai galinti eiti, tai, ko gero, ir gali.

Bonė šniurkštelėjo.

– Tik daugiau nerizikuok, gerai? – paprašė ji. – Išgąsdinai mane.

– Aš iš tiesų labai gailiuosi, – švelniai atsakė Elena, jausdama, kaip stinga Mereditės. Dabar Mereditė joms abiem labai pagelbėtų. – Na, tai traukiam tolyn? Tik į kurią pusę? Man visai apsisuko galva.

Deimonas atsistojo.

– Siūlyčiau keliauti vorele. Takelis siauras – kas žino, koks bus kitas išbandymas?

Takelis išties buvo siauras, be to, juos užklupo rūkas. Iš pradžių, kaip ir anksčiau, pasirodė plonytės draiskanos, vėliau migla uždengė viską. Elena priešais save praleido Stefaną, nes jo reakcija buvo kaip katės, o pati įsitvėrė į jo kuprinę. Bonė it varnalėša prikibo jai prie nugaros. Vienu metu Elena pamanė: jei reikės dar bent žingsnį žengti slegiamai šios baltos antklodės, ji ims klykti, ir kaip tik tada išsigiedrijo.

Jie buvo beveik pasiekę viršukalnę.

Dabar Elena kulniavo paskui Bonę, nes ši, išvydusi skaidrų orą, nuskubėjo pirmyn. Staiga žemė baigėsi, ir Elena vos spėjo ją sučiupti už kuprinės ir trūktelėti atgal.

– Nieku gyvu! – sušuko Bonė, ir iš apačios garsiai atsiliepė aidas. – Nieku gyvu per šitai neisiu!

Šitai buvo bedugnė, viršum jos kybojo siaurutis tiltas.

Bedugnės šlaitai viršuje buvo apšerkšniję, bet įsitvėrusi į šaltus metalinius turėklus ir šiek tiek pasilenkusi į priekį Elena apačioje išvydo žydrą ledą ir žalumą. Į veidą pūstelėjo žvarbus vėjas.

Tarp šio ir kito pasaulio žiojėjo maždaug šimto metrų pločio plyšys.

Pakėlusi akis nuo tamsios gilumos Elena pažvelgė į siauručiuką tiltą iš medinių lentelių – juo tilptų eiti vienas žmogus. Tiltą šen bei ten prilaikė virvės, nutiestos iki bedugnės šlaitų ir pririštos prie metalinių kuolelių, įkaltų į pliką ledinę uolą.

Tiltas iki vidurio staigiai leidosi žemyn, paskui vėl kilo. Vien žiūrėdamas į jį galėjai pasijusti lyg čiuožtum lynu pramogų parke. Vienintelė bėda buvo ta, kad pramogai stigo saugos diržo, sėdynės, turėklų ir uniformuoto tvarkdario, aiškinančio: „Draudžiama kaišioti rankas ir kojas!“ Čia galėjai laikytis tik už plonos virvės kairėje.

– Klausykit. – Stefanas kalbėjo taip tyliai ir įtaigiai, kaip Elena dar nebuvo girdėjusi. – Galime susikibti ir labai lėtai eiti vienas po kito...

– NEEE! – į šį riksmą Bonė įliejo tiek dvasios galios, kad Elena vos neapkurto. – Ne, ne, ne, ne, NE! Jūs nesuprantat! AŠ NEGALIU! – Ji sviedė ant žemės kuprinę.

Tada, apimta isterijos, prapliupo juoktis ir tuo pat metu verkti. Elenai kilo noras kliustelėti jai į veidą vandens. Bet dar labiau norėjosi kristi prie Bonės ir pačiai klykti: „Aš irgi negaliu! Tai beprotybė!“ Tik kokia iš to būtų nauda?

Po kelių minučių Deimonas, abejingas šiam protrūkiui, tyliai šnekėjosi su Bone. Stefanas žingsniavo ratu. Elena bandė sukurti A planą, tyliam balseliui galvoje burbant: „Tu negali, tu negali, juk tu to irgi negali.“

Tai tik fobija. Galbūt Bonę pavyktų nuo jos išgydyti – jei, tarkim, jie turėtų porą metų?

Stefanas, sukdamas ratu aplink ją, paklausė:

– O tu, meile, nebijai aukščio?

Elena pasistengė nutaisyti narsų veidą.

– Nežinau. Tikiuosi, ištversiu.

Jis, regis, liko patenkintas.

– Tam, kad išgelbėtum gimtąjį miestą.

– Taip... tik gaila, kad čia niekas neįmanoma. Galėčiau išsišaukti Sparnus ir perskristi, tik nemoku jų valdyti...

„Tokie burtai čia išties neveikia“, mintyse suskambėjo Stefano balsas.

„Bet telepatija niekur nedingusi. Juk ir tu mane girdi, tiesa?“

Juodviem vienu metu į galvą šovė ta pati mintis – beprabylanti Elena pamatė, kaip nušvito Stefano veidas.

– Bonę reikia paveikti! Įteigti, kad ji lyno akrobatė, nuo kūdikystės atliekanti triukus. Tik nereikia leisti per daug įsijausti, kad šokinėdama nenuskraidintų mūsų visų nuo tilto!

Tokiu švytinčiu veidu Stefanas atrodė... per gražus. Suėmęs Eleną už rankų jis apsuko ją ratu lyg pūkelį, pakėlė ir pabučiavo.

Ir dar kartą.

Bučiavo tol, kol Elenai ėmė rodytis, kad pro pirštų galus išlašės siela.

Nevertėjo taip daryti, Deimonui matant. Bet džiaugsmas nustelbė sveiką protą, ir Elena nesusivaldė.

Nei ji, nei Stefanas nebandė giliai įsiskverbti į kito mintis. Jiems buvo likusi vien telepatija, ir juodu juokėsi, šnopavo šiltame vienas kito glėbyje, o tarp jų blyksėjo malonūs žaibai. Elenos kūnas atrodė lyg įelektrintas.

Galiausiai ji išsiplėšė jam iš glėbio, bet per vėlai. Juodu gerokai per ilgai žiūrėjo vienas kitam į akis, ir Elenai širdis ėmė daužytis iš baimės. Suvokė, kad į ją įsmeigtos Deimono akys. Elenai vos pavyko sušnabždėti:

– Pasakysi jiems?

– Taip, – tyliai atsiliepė Stefanas. – Aš jiems pasakysiu.

Bet nepajudėjo, kol Elena nenusigręžė nuo Bonės ir Deimono.

Dirsčiodama sau per petį ji klausėsi.

Stefanas atsisėdo prie kūkčiojančios merginos ir tarė:

– Bone, gal galėtum pažiūrėti į mane? Daugiau nieko neprašau. Pažadu, jei nenorėsi, tau nereikės eiti per tą tiltą. Net nebūtina liautis verkus, tik pamėgink pažvelgti man į akis. Ar galėtum? Puiku. Dabar... – Jo balsas ir netgi veidas mažumėlę pasikeitė, tapo įtaigūs, hipnotizuojantys. – Tu visiškai nebijai aukščio, tiesa? Esi akrobatė, nė nemirktelėjusi galėtum pereiti lynu virš Didžiojo Kanjono. Makalou šeima – patys geriausi akrobatai pasaulyje, o tu visų šauniausia – skrajojanti Makalou. Dabar pati nuspręsi, ar eiti šiuo mediniu tiltu. Jei taip, vesi mus. Būsi mūsų vedlė.

Besiklausančios Stefano Bonės veidas pamažėle keitėsi. Įbedusi į jį užverktas akis ji, regis, įdėmiai kažko klausėsi, gal balso savo galvoje. Galiausiai, Stefanui ištarus paskutinį sakinį, pašoko ir pažvelgė į tiltą.

– Gerai, eime! – šūktelėjo Bonė ir pasiėmė kuprinę; Elena sėdėjo ir žiūrėjo į ją.

– Ar tau pavyks? – atsigręžęs į Eleną paklausė Stefanas. – Ją leisim pirmą – ji tikrai nenukris. Aš seksiu įkandin. Elena galės eiti paskui mane, įsikibusi už mano diržo. O tu, Deimonai, tikiuosi, laikysiesi už jos. Ypač jei Elena imtų alpti.

– Aš ją laikysiu, – tyliai pažadėjo Deimonas.

Elena norėjo paprašyti Stefano, kad paveiktų ir ją, bet viskas vyko labai greitai. Bonė užlipo ant tilto ir sustojo tik šaukiama Stefano. Paskui šis atsigręžęs į Eleną paklausė:

– Ar gali stipriai įsikibti?

Deimonas atsistojo už Elenos, uždėjo jai ant peties stiprią ranką ir pamokė:

– Žiūrėk tiesiai į priekį, ne žemyn. Nesijaudink; jei apalpsi, aš tave sugausiu.

Bet medinis tiltas buvo baisiai netvirtas; Elena suvokė vis žvilgčiojanti žemyn, dingojosi, kad jos skrandis išskriejo iš kūno ir pakilo virš galvos. Viena ranka ji iš visų jėgų gniaužė Stefano diržą, kita – virvę.

Jie priėjo vietą, kur trūko vieno skersinio, o gretimi skersiniai galėjo bet kurią akimirką nulėkti.

– Atsargiai! – šūktelėjo Bonė ir juokdamasi peršoko per visus tris skersinius.

Stefanas peržengė netvirtą skersinį, plyšį tarp jų, uždėjo koją ant trečiojo.

Trakšt!

Elena neklykė – neįstengė. Nevaliojo nė pasižiūrėti. Nuo to trakštelėjimo akys pačios užsimerkė.

Ji negalėjo pajudėti. Nė piršto pakrutinti, juolab pakelti kojos.

Pajuto, kaip Deimono rankos apglėbė per liemenį. Panoro atsiremti į jį, kaip ne sykį atsiremdavo anksčiau.

Bet jis ėmė jai kuždėti, žodžiai buvo lyg burtažodžiai, nuo jų kojos liovėsi virpėjusios, atsileido mėšlungis, netgi kvėpavimas sulėtėjo, ir jai nebegrėsė alpulys. Paskui jis pakėlė Eleną, tada ją apsivijo Stefano rankos – abudu vaikinai laikė tvirtai. Stefanas perėmė Elenos svorį ir švelniai pastatė jos kojas ant tvirto skersinio.

Ji panoro apsikabinti jį kaip koala, bet žinojo, kad nevalia. Juodu abu nukristų. Tada pačiose savo sielos gelmėse, kokių nė nenumanė esant, rado drąsos atsistoti ant kojų ir sugriebti virvę.

Pakėlusi galvą Elena kiek galėdama įtaigiau sušnabždėjo:

– Eik. Turim palaisvinti Deimonui vietą.

– Taip, – pašnibždom pritarė Stefanas. Pakštelėjo jai į kaktą – tai buvo trumpas globėjiškas bučinys, – tada nusigręžė ir žengė prie nekantraujančios Bonės.

Už nugaros Elena išgirdo – ir pajuto – Deimoną lyg katę stryktelint per plyšį.

Ji vėl pakėlė akis į Stefano veidą. Net nesuprato visų tą akimirką užliejusių jausmų: meilės, siaubo, susižavėjimo, pagarbos – ir, žinoma, dėkingumo.

Nedrįso atsigręžti į Deimoną, bet tą patį jautė ir jam.

– Dar keli žingsniai, – vis kartojo sau. – Dar keli žingsniai.

Po trumpos amžinybės jie atsidūrė ant kietos žemės priešais didoką urvo landą, ir Elena parklupo. Ją pykino, artėjo alpulys, bet ji pabandė padėkoti Deimonui, lenkiančiam ją apsnigtame kalnų takelyje.

– Tu stovėjai man ant tako, – trumpai ir šaltai lyg vėjas ištarė jis. – Jei būtum nukritusi, ko gero, būtų sugriuvęs visas tiltas. O aš šiandien kažkodėl netrokštu mirti.

– Ką pasakei? Ką tu jai ką tik pasakei? – Nuėjęs tolėliau ir ne viską girdėjęs Stefanas atskubėjo atgal. – Ką jis tau pasakė?

Deimonas, apžiūrinėdamas delną, ar neįsmigo rakštis, atsiliepė nė nepakėlęs galvos:

– Pasakiau tiesą, daugiau nieko. Šioje kelionėje ji mums vienas nuostolis. Tikėkimės, perėję tiltą būsime įleisti į Sarginę, nes jei būtume vertinami pagal laimėjimus, susimautume. O gal tiksliau reikėtų sakyti: vienas mūsų susimautų?

– Užsičiaupk – arba aš tave užčiaupsiu, – tarė Stefanas tokiu balsu, kokio Elena iš jo lūpų dar nebuvo girdėjusi. Ji išpūtė akis – rodos, jis akimirksniu tapo dešimčia metų vyresnis. – Deimonai, niekada šitaip nešnekėk su ja arba apie ją!

Šis susiaurėjusiais vyzdžiais įsistebeilijo į jį. Galiausiai ištarė:

– Kaip pasakysi, – ir nupėdino tolyn.

Stefanas pasilenkęs apkabino Eleną ir laikė, kol liausis drebėjusi.

Viskas baigta, pamanė ji. Eleną sukaustė ledinis įtūžis. Deimonas jos nė trupučio negerbia; išvis negerbia nieko, tik save. Jai nepavyko apsaugoti Bonės nuo to, ką ši jautė. Negalėjo uždrausti Bonei atleisti. Bet jai pačiai, Elenai, Deimono jau gana. Šis paskutinis įžeidimas viskam padarė galą.

Jiems lendant į urvą, vėl užslinko rūkas.

32

– Deimonas nenorėjo pasielgti taip... taip kiauliškai, – jausmingai aiškino Bonė. – Jis tiesiog... jam dažnai atrodo, kad mes trys prieš jį nusistatę... ir... ir...

– Bet kas gi tai pradėjo? Dar tada, kai jojom turgais? – paklausė Stefanas.

– Suprantu, bet esama dar kai ko, – nuolankiai kalbėjo Bonė. – Čia tik sniegas, uolos ir ledas, todėl jis... nežinau. Visas įsitempęs. Jam kažkas negerai.

– Jis alkanas, – staiga susigaudė Elena. Ši mintis ją pribloškė.

Kai baigėsi kelionė turgais, abiem vampyrams nebeliko ko medžioti. Jie negalės pramisti vabzdžiais ar pelėmis, kaip lapės. Be abejo, ponia Ulma jiems prikrovė apsčiai Juodosios magijos, vienintelio bent kiek atstojančio kraują gėrimo. Bet jo atsargos seko, ir, žinoma, dar reikėjo pasilikti grįžimui.

Staiga Elena suprato, kas jai būtų malonu.

– Stefanai, – sumurmėjo ji, tempdama jį prie urvo angos. Nusimetė gaubtą ir nusivyniojo šaliką, kad kaklas iš šono liktų plikas. – Neversk manęs ilgai prašyti, – sušnabždėjo jam. – Negaliu ilgai laukti.

Stefanas pažvelgė jai į akis, suprato kalbant rimtai – ir ryžtingai, – ir pabučiavo pirštinėtą ranką.

– Tikiuosi, jau praėjo gana daug laiko – ne, esu tuo tikras, antraip nė nemėginčiau, – sukuždėjo jis.

Elena atsilošė. Stefanas užstojo ją nuo vėjo, tad buvo beveik šilta. Ji pajuto nestiprų skausmelį, paskui Stefanas ėmė gerti, ir jųdviejų mintys susiliejo kaip du lašeliai ant lango stiklo.

Jis išgėrė labai mažai kraujo. Tik tiek, kad akys iš tykių žalių tvenkinių virstų tviskančiais, čiurlenančiais upeliais.

Paskui jo žvilgsnis vėl surimtėjo.

– Deimonas... – ištarė ir pasijutęs nejaukiai nutilo.

Ką Elena jam galėjo pasakyti? Kad ką tik nukirto visus su juo siejusius saitus? Juk jie turi padėti vienas kitam per šiuos ilgus išbandymus, rodyti sumanumą ir drąsą. Ar atsisakiusi ji vėl susimautų?

– Tai greičiau atsiųsk jį čia, – tarė ji. – Kol neapsigalvojau.

Po penkių minučių Elena vėl stovėjo įsprausta į kamputį, o Deimonas su bejausmiu tikslumu pakreipė jos galvą, paskui staiga kirto ir suleido iltis į pūpsančią veną.

Elenos akys savaime išsiplėtė – tokio skausmingo įkandimo ji nebuvo patyrusi nuo tada, kai buvo kvaila ir nepasirengusi, kai priešindavosi ir visomis jėgomis stengdavosi ištrūkti.

Deimono mintys atrodė lyg plieninė siena. Pasiryžusi duoti jam kraujo ji vylėsi bent išvysti mažą berniuką, gyvenantį slapčiausioje Deimono sielos kertelėje, tą, kuris nenorom sergėjo visas jo paslaptis. Bet pratirpdyti plieno nėmaž nepavyko.

Po poros minučių Stefanas atplėšė nuo jos Deimoną – ne itin švelniai. Šis niūriai nuslimpino šluostydamasis lūpas.

– Kaip tu? – susirūpinusi sušnabždėjo Bonė, Elenai naršant po ponios Ulmos vaistų dėžutę – neužgijusioms žaizdoms ant kaklo sutvarstyti reikėjo marlės.

– Būna ir geriau, – vėl rišdamasi šaliką trumpai atsakė Elena.

Bonė atsiduso.

– Tiesą sakant, čia trūksta Mereditės, – tarė ji.

– Taip, bet ji reikalinga ir Fels Čerče. Tikiuosi, jie atsilaikys, kol sugrįšim.

– O aš tikiuosi, kad parnešim ką nors, kas jiems padėtų, – sukuždėjo Bonė.

Mereditė su Metu nuo antros valandos nakties iki aušros varvino lašelius iš Misao žvaigždžių rutulio miesto gatvėse ir prašė Galios, kad ši kaip nors padėtų jiems kovoti su Šiničiu. Bėgiodami iš vienos vietos į kitą jie sulaukė ir staigmenos: vaikų. Ne pamišusių, o normalių, bijančių savo brolių ir seserų arba tėvų, nedrįstančių grįžti namo, kur regėta tiek siaubingų dalykų. Mereditė su Metu juos grūdo į panaudotą Meto mamos visureigį ir vežė į jo namus.

Galiausiai surinko per trisdešimt vaikų nuo penkerių iki šešiolikos metų; jie buvo per daug išsigandę, kad žaistų, šnekėtų ar bent ko klaustų. Bet sušveitė visa, kas buvo nesugedę iš to, ką ponia Flauers rado Meto šaldytuve ir maisto sandėliuke, taip pat apleistuose Hanikatų kaimynų sandėliukuose.

Stebėdamas, kaip dešimtmetė mergaitė, alkana lyg vilkas, kemša į burną paprastą baltą duoną, kaip kramto ir ryja, liūdnu veidu riedant ašaroms, Metas tyliai tarė Mereditei:

– Manai, ir tarp jų yra Šiničio pasekėjų?

– Neabejoju, – taip pat tyliai atsakė ji. – Ką dabar darysim? Kolis nieko nežino, kas mums praverstų. Belieka melstis, kad neapsėsti vaikai mums padėtų, kai Šiničis su saviškiais puls.

– Susidūrus su apsėstais vaikais turbūt geriausia bėgti – juk jie gali būti ginkluoti.

Mereditė išsiblaškiusi linktelėjo, bet Metas atkreipė dėmesį, kad jau kurį laiką ji visur nešiojasi lazdą. Ji paaiškino:

– Sumaniau jiems nedidelį patikrinimą. Ant kiekvieno užklijuosiu po lapelį ir žiūrėsiu, kas bus. Jei vaikai gailisi dėl savo poelgių, juos veikiausiai ištiks isterija, išsigandusieji galbūt nurims, o Šiničio pasekėjai puls arba bėgs.

– Ir aš norėčiau pažiūrėti.

Mereditės patikrinimas iš visos gaujos iškėlė aikštėn tik du įsibrovėlius: trylikametį berniuką ir penkiolikametę mergaitę. Juodu ėmė pašėlusiai klykdami lakstyti po namus. Metas niekaip negalėjo jų sulaikyti. Viskam pasibaigus ir vyresniesiems vaikams nuraminus mažuosius, Metas su Meredite baigė užkalti langus, o tarp lentų priklijavo amuletų. Vakarą praleido ieškodami maisto, klausinėdami vaikų apie Šiničį ir Paskutinį vidurnaktį, padėdami poniai Flauers gydyti žaizdas. Siekė, kad kas nors nuolat eitų sargybą, bet atsikėlę pusę antros nakties visi jautėsi labai pavargę.

Be penkiolikos dešimtą Mereditė atėjo pas Metą, valantį nubrozdinimus šviesiaplaukei aštuonmetei.

– Gerai, – tyliai pasakė ji. – Pasiimsiu savo mašiną ir nuvažiuosiu pas ponią Saitu naujų amuletų – jau turėtų būti padariusi. Neprieštaraujat, jei pasiimsiu Kardą?

Metas papurtė galvą.

– Ne, važiuosiu aš. Juk aš geriau pažįstu Saitu.

Mereditei iš lūpų išsprūdusį garsą būtum galėjęs palaikyti prunkštelėjimu, jei jį būtų skleidęs ne toks rafinuotas žmogus.

– Ganėtinai gerai jas pažįstu, kad galėčiau pasakyti: „Atsiprašau, Inari obaasan, atsiprašau, Orime san, mes esame tie patys ramybės drumstėjai, nuolat prašantys didelio kiekio amuletų nuo blogio, bet jūs juk neprieštaraujat, tiesa?“

Metas šyptelėjo, paleido aštuonmetę ir tarė:

– Na, gal jos mažiau prieštarautų, jei teisingai ištartum jų vardus. „Obaasan“ reiškia „senelė“, taip?

– Žinoma.

– O „san“ yra toks žodelis, kurį mandagiai kreipdamasis priduri prie vardo?

Mereditė linktelėjo ir pridūrė:

– Tas priduriamasis žodelis vadinamas pagarbos priesaga.

– Taip, taip, tu daug išmanai, bet vis tiek neteisingai ištari jų vardus. Senelė yra Orimė, Izobelės mama irgi Orimė. Taigi reikia kreiptis „Orime obaasan“ ir „Orime san“.

Mereditė atsiduso.

– Klausyk, Metai, mudvi su Bone su jomis susipažinome pirmos. Senelė prisistatė kaip Inari. Žinau, ji kuoktelėjusi, bet savo vardą tikrai turėtų prisiminti, ką?

– Ji prisistatė ir man. Sakė, kad jos vardas Orimė ir kad dukra pavadinta pagal ją. Ką į tai atsakysi?

– Metai, gal man atsivežti nešiojamąjį kompiuterį? Jis pensiono svetainėje...

Metas šaižiai nusijuokė – bemaž sukūkčiojo. Įsitikinęs, kad šalia nėra ponios Flauers, jis sušnypštė:

– Turbūt jis kur nors giliai žemėje. Svetainės nebėra.

Iš pradžių Mereditė atrodė sukrėsta, paskui suraukė kaktą. Metas niūriai žvelgė į ją. Pamanė, kad juodu iš viso jų būrio mažiausiai linkę ginčytis, bet iš tos minties nebuvo naudos. Jis kone regėjo skylant kibirkštis.

– Gerai, – galop ištarė Mereditė. – Nuvažiuosiu ir pasiprašysiu pas Orimę obaasan, o kai jiedvi ims juoktis, pasakysiu, kad kaltas tu.

Metas papurtė galvą.

– Niekas nesijuoks, nes pasakysi teisingai.

– Klausyk, Metai, – kreipėsi Mereditė, – aš tiek daug skaičiau internete, kad vardas Inari man atrodo girdėtas. Kažkur esu su juo susidūrusi. Neabejoju, galėčiau... prisiminti... – Jos balsas užlūžo.

Nuleidęs žvilgsnį nuo lubų į Mereditę, Metas krūptelėjo. Jos veidas buvo baltas, ji tankiai alsavo.

– Inari... – šnabždėjo mergina. – Man girdėtas šis vardas, bet... – Staiga ji taip sugriebė Metą už riešo, kad net suskaudo. – Metai, ar tavo kompiuteris visiškai negyvas?

– Kol buvo elektra, veikė. Dabar išsijungęs net generatorius.

– Bet tu tebeturi mobilųjį su prieiga prie interneto, tiesa?

Nekantrumas jos balse privertė surimtėti ir Metą.

– Žinoma, – patvirtino jis. – Bet jis išsikrovė, ko gero, dar užvakar. Be elektros negaliu įkrauti. O mama savąjį išsivežė, be telefono ji negali. Stefanas su Elena savuosius turbūt paliko pensione... – išvydęs viltingą Mereditės veidą, Metas papurtė galvą. – Gal reikėtų sakyti: ten, kur stovėjo pensionas.

– Bet mums reikia surasti veikiantį mobilųjį arba kompiuterį! Būtinai! Man reikia, kad veiktų bent minutę! – karštligiškai kalbėjo Mereditė, traukdamasi nuo jo ir vėl imdama žingsniuoti, lyg ketintų sumušti pasaulio rekordą.

Metas suglumęs žiūrėjo į ją.

– Kam gi?

– Nes tai būtina. Bent minutę!

Jam beliko tik sutrikusiam spoksoti į ją. Galop Metas pasiūlė:

– Gal galėtume paklausti vaikų?

– Vaikų! Bent vienas jų tikriausiai turi veikiantį mobilųjį! Eime, Metai, reikia dabar pat su jais pasišnekėti. – Ji nutilo ir kimiu balsu pridūrė: – Meldžiuosi, kad tu būtum teisus, o aš klysčiau.

– Hm? – Metas nenumanė, ką tai reiškia.

– Sakau, meldžiuosi, kad būčiau klydusi! Tu, Metai, irgi melskis – būk geras!

33

Elena laukė, kol išsisklaidys rūkas. Jis kaip visada užslinko pamažu, ir dabar ji spėliojo, ar išvis baigsis, o gal tai dar vienas išbandymas. Todėl staiga suvokusi, kad priešais mato Stefano marškinius, pajuto iš džiaugsmo suplastant širdį. Pastaruoju metu ji dar nesusimovė.

– Aš matau! – sušuko Stefanas ir prisitraukė ją prie savęs. Tada: – Voilà... – bet jau pašnibždomis.

– Kas ten? Kas? – Bonė pristraksėjo prie jų. Ir taip pat sustojo.

Deimonas nestraksėjo. Išdidžiai žingsniavo. Bet Elena, gręždamasi į Bonę, iš veido suprato, kad pamatė ir jis.

Priešais juos stūksojo tarytum nedidelė pilaitė arba aukšti vartai, jų smailės siekė žemus virš galvų kabančius debesis. Virš juodų didelių lyg katedros durų buvo kažkas užrašyta, bet Elena dar jokia kalba nebuvo mačiusi tokių išraitymų.

Į šonus nuo pastato stūksojo juodos sienos, beveik tokios pat aukštos kaip smailės. Žvilgtelėjusi kairėn ir dešinėn Elena suvokė, kad jos siekia ligi horizonto ir kad nesinaudojant burtais perlipti jų neįmanoma.

Tai, ką berniukas ir mergaitė iš Bonės matytos istorijos rado tik daug dienų keliavę palei sieną, jie aptiko iškart.

– Tai Septynių lobių sarginė, tiesa, Bone? Juk taip? Žiūrėk! – šūkčiojo Elena.

Bonė stebeilijosi prispaudusi rankas prie širdies, bent kartą negalėdama pratarti žodžio. Elenai bežiūrint, smulkutė mergaitė parklupo ant puraus balto sniego. Už ją atsakė Stefanas. Jis pagriebė Bonę su Elena ir abi iškart apsuko ratu.

– Tai ji! – sušuko jis.

Elena tuo pat metu ištarė:

– Tai ji!

O žinovė Bonė suaikčiojo:

– Ak, išties, išties tai ji! – Jai ant skruostų stingo ašaros.

Stefanas priglaudė lūpas Elenai prie ausies.

– Juk supranti, ką tai reiškia, tiesa? Jei tai Septynių lobių sarginė, ar supranti, kur dabar stovim?

Elena mėgino nekreipti dėmesio į šiltą dilgčiojimą, kylantį nuo kojų padų iki ausies, į kurią kvėpavo Stefanas. Pamėgino susitelkti į klausimą.

– Pažvelk aukštyn, – patarė Stefanas.

Elena pažvelgė – ir aiktelėjo.

Virš jų nebuvo nei rūko, nei tamsiai raudonos amžinai besileidžiančios saulės šviesos – danguje kabojo trys mėnuliai. Vienas jų buvo milžiniškas, dengiantis gal šeštadalį dangaus, jame švytėjo balti ir žydri, pakraščiais ūkanoti verpetai. Tiesiai priešais jį švietė maždaug tris kartus mažesnis nuostabus sidabrinis mėnulis.

Aukštai danguje sukosi ir trečias mėnulis, baltas kaip deimantas; rodos, jis tyčia laikėsi atstu nuo anų dviejų. Visi buvo priešpilniai, ir ant nesutrypto sniego aplink Eleną metė švelnią, raminamą šviesą.

– Mes Žemutiniame pasaulyje, – sukrėsta pratarė Elena.

– O... čia visai kaip anoje istorijoje, – aikčiojo Bonė. – Lygiai taip pat. Net užrašas! Net sniego tiek pat!

– Lygiai taip, kaip istorijoje? – paklausė Stefanas. – Net mėnulių fazė ta pati? Ar ir ten buvo priešpilnis?

– Viskas taip pat.

Stefanas linktelėjo.

– Taip ir maniau. Ta istorija buvo tavo regėjimas, duotas tau, kad padėtum mums rasti patį didžiausią žvaigždžių rutulį.

– Na, eime vidun! – riktelėjo Bonė. – Mes gaištam laiką!

– Gerai – bet visi būkit atsargūs. Dabar nevalia visko sugadinti, – tarė Stefanas.

Į Septynių lobių sarginę jie įžengė tokia tvarka: Bonė – ji atrado, kad tos didžiulės juodos durys atsiveria vos priliestos, bet po ryškios šviesos viduje nieko neįžvelgė; Stefanas su Elena, susikibę už rankų, ir Deimonas, ilgai pralaukęs lauke – Elena spėjo, kad jis nori būti priskirtas „kitai grupei“. Tuo metu kiti patyrė patį maloniausią sukrėtimą nuo tada, kai atėmė šeimininko raktus iš kicunių.

– Seidžai, Seidžai! – vos apsipratus akims, suspigo Bonė. – Ak, Elena, žiūrėk, tai Seidžas! Seidžai, kaip einasi? Ką čia veiki? Ak, kaip gera tave matyti!

Elena porą kartų mirktelėjusi išvydo tamsų aštuonkampį kambarį. Apėjo vienintelį baldą – didelį vidury kambario stovintį stalą.

– Seidžai, ar žinai, kaip tavęs pasiilgom? Ar girdėjai, kad Bonė vos nebuvo parduota kaip vergė viešame aukcione? Girdėjai apie jos sapną?

Elenos akimis, Seidžas neatrodė pasikeitęs. Bronzinis, nepaprastai tvirtas lyg titano kūnas, nuoga krūtinė, basos kojos, juodi džinsai, ilgi susivėlę, garbanomis krintantys bronzos spalvos plaukai ir keistos bronzinės akys. Kartais jos žvelgdavo meiliai kaip ėriuko, o kartais, regis, galėjo perrėžti plieną.

– Mes deux petits chatons, – prabilo Seidžas. – Mano dvi mažosios katytės, jūs mane nustebinote. Sekiau jūsų nuotykius. Vartininkui tenka mažai pramogų, jis negali palikti šios tvirtovės, bet jūs buvote narsios ir linksmos. Je vous félicite.

Jis pabučiavo ranką Elenai, paskui Bonei, tada apkabino Stefaną ir pakštelėjo į abu skruostus. Galiausiai atsisėdo į savo vietą.

Bonė užsiropštė Seidžui ant kelių kaip tikras kačiukas.

– Tu paėmei sklidiną Galios Misao rutulį? – klūpodama jam ant šlaunies paklausė ji. – Turiu omeny, ar tu pusę jo išnaudojai, kad sugrįžtum čia?

– Mais oui, aš tai padariau. Bet palikau poniai Flauers mažą...

– Ar žinai, kad Deimonas kita puse skysčio vėl atvėrė vartus? Ir kad dėl to aš vos nebuvau parduota kaip vergė? Ir kad Stefanas su Elena turėjo atsekti iš paskos ir įsitikinti, kad man viskas gerai? Ir kad pakeliui į čia Elena vos nenukrito nuo tilto, ir mes nežinom, ar turgai išgyvens? Ir ar girdėjai, kad į Fels Čerčą ateina Paskutinis vidurnaktis, o mes nežinom...

Stefanas su Elena ilgai, reikšmingai susižvalgė, ir Stefanas tarė:

– Bone, turim užduoti Seidžui patį svarbiausią klausimą. – Jis pažvelgė į Seidžą. – Ar įmanoma išgelbėti Fels Čerčą? Ar mes spėsim?

– Eh bien. Kiek matau iš laiko verpeto, jūs turit ganėtinai laiko ir dar šiokią tokią atsargą. Išlydėdamas galėčiau pavaišinti Juodąja magija. Bet paskui jau nedelskit!

Elena jautėsi kaip suglamžytas popieriaus lapas, kurį kažkas vėl ištiesino ir išlygino. Ji giliai įkvėpė. Jiems pavyks. Taigi galima prisiminti civilizuotą elgesį.

– Seidžai, kaip nusigrūdai į tokias tolybes? Ar mūsų čia laukei?

– Hêlas, ne – esu čia paskirtas už bausmę. Gavau imperatoriaus iškvietimą, ir negalėjau nepaklusti, mes amis. – Atsidusęs jis pridūrė: – Aš ir vėl patekau nemalonėn. Taigi, kaip matot, dabar esu Žemutinio pasaulio ambasadorius. – Jis tingiai mostelėjo ranka. – Bienvenue.

Elena juste juto, kaip bėga laikas, kaip jie praranda brangias minutes. Bet gal Seidžas pats kaip nors padės Fels Čerčui?

– Ar tikrai turi čia likti?

– Tikrų tikriausiai, kol mon père – mano tėvas, – Seidžas šį žodį ištarė įsižeidęs ir pasipiktinęs, – atlyš ir leis man grįžti į Pragariškąjį Teismą arba, dar geriau, eiti savo keliais ir niekada nebegrįžti. Arba kol kas nors pasigailės ir mane nudės. – Jis klausiamai apžvelgė būrelį, tada atsiduso ir pasidomėjo: – Kaip einasi Kardui su Nage?

– Mums išvykstant viskas buvo gerai, – atsakė Elena, nekantraudama pereiti prie svarbiausio darbo.

– Bien, – maloniai žiūrėdamas į ją tarė Seidžas, – o dabar turbūt pageidaujate apsižvalgyti, ką?

Elena dirstelėjo į duris, paskui vėl į Stefaną, bet Seidžas jau šaukė – balsu ir mintimis: – Deimonai, mon poussinet, ar nenori užeiti su savo bičiuliais?

Ilgai tvyrojo tyla, paskui durys atsivėrė ir įžengė sugižęs Deimonas. Jis neatsakė į draugišką Seidžo „Bienvenue“, tik išrėžė:

– Aš čia atėjau ne bendrauti. Noriu pamatyti lobius ir spėti išgelbėti Fels Čerčą. Neužmiršau to prakeikto miesteliūkščio, net jei visi kiti užmiršo.

– Alors maintenant, – įsižeidęs atsakė Seidžas. – Jūs visi išlaikėt kelionės išbandymus, ir dabar išvysite lobius. Netgi galite vėl naudotis burtais, nors nežinau, ar turėsite iš to naudos. Nelygu, kokio lobio ieškote. Félicitations!

Visi, išskyrus Deimoną, sumišo.

– Dabar, – toliau kalbėjo Seidžas, – turiu aprodyti jums visus vartus, kad galėtumėte rinktis. Pasistengsiu tai padaryti greitai, bet, s’il vous plaît, būkit atsargūs. Kai išsirinksit lobį, jums atsidarys tik vienos durys.

Elena nejučia įsikibo Stefanui į ranką – jau atkištą jai. Tada durys vienos po kitų suspindo silpna sidabrine šviesa.

– Už jūsų, – tarė Seidžas, – yra tie patys vartai, pro kuriuos čia įėjote, taip? O prie jų, ak...

Durys sušvito, už jų atsivėrė įstabus urvas. Įstabus tuo, kad brangakmeniai mėtėsi ant žemės ir kyšojo iš sienų. Rubinai, deimantai, smaragdai, ametistai, visi ne mažesni už Elenos kumštį, riogsojo didžiausiomis krūvomis, tik imk.

– Čia nuostabu, bet... žinoma, ne! – tvirtai pasakė ji ir uždėjo ranką Bonei ant peties.

Ėmė švytėti kitos durys, paskui sušvito dar skaisčiau ir, regis, visai pradingo.

– O čia, – atsiduso Seidžas, – yra garsusis kicunių rojus.

Elenai plėste plėtėsi akys. Tai buvo saulėta diena gražiausiame, kiek jai teko matyti, parke. Tolumoje nedidelis krioklys krito į upelį, tekantį tarp žalių kalvų, o tiesiai priešais juos po medžiu, panašiu į sužydusią vyšnią, stovėjo akmeninis suoliukas dviem.

Padvelkus vėjeliui, pleveno žiedlapiai ir šnarėjo kiti vyšnių bei persikų medžiai netoliese, nuo jų lijo aušros spalvos žiedeliais. Nors Elena šią vietą matė vos akimirką, ji jai pasirodė pažįstama. Galėtų tiesiog įžengti...

– Ne, Stefanai!

Ji turėjo paliesti jam ranką. Stefanas jau buvo bekeliąs koją į sodą.

– Ką? – Jis papurtė galvą lyg pažadintas iš sapno. – Nesuprantu, kas įvyko. Tarsi būčiau grįžęs į senus senus namus... – Jis nutilo. – Seidžai, eime toliau!

Kitos durys jau švietė, už jų buvo matyti daugybė lentynų su Klariono lioso Juodosios magijos vynu. Tolumoje Elena matė vešlų vynuogyną su kabančiomis sunkiomis uogomis, niekada neišvysiančiomis saulės šviesos, kol iš jų bus pagamintas garsusis gėrimas.

Visi jau ir taip gurkšnojo iš taurių Juodąją magiją, todėl net saldžiausių vynuogių nebuvo sunku atsisakyti.

Suspindus kitoms durims, Elena išgirdo save aiktelint. Už jų buvo šviesus vidurdienis. Akimi neaprėpiamuose laukuose augo aukšti krūmeliai, lipte aplipę ilgastiebėmis rožėmis – aksominio juodumo žiedais.

Ji nustebusi išvydo, kad visi žiūri į Deimoną, nejučia žengiantį žingsnį ten link. Stefanas atkišo ranką ir užtvėrė jam kelią.

– Gerai neįsižiūrėjau, – tarė Deimonas, – bet man atrodo, čia tokios pačios kaip ta, kurią... sunaikinau.

Elena atsigręžė į Seidžą.

– Jos tokios pačios, tiesa?

– O taip. – Seidžas atrodė nusiminęs. – Tai Vidurnakčio rožės, noir pur – kaip toji iš baltosios kicunės puokštės. Bet šitos tuščiavidurės. Tik kicunės gali įkelti į jas burtus – kaip antai vampyrų prakeiksmo nuėmimą.

Klausytojai nusivylę atsiduso, o Deimonas tik dar labiau paniuro. Elena jau ketino prabilti, pasakyti, kad Stefanui nevertėjo to priminti, bet išgirdusi tolesnius Seidžo žodžius ir pamačiusi kitus vartus pati pajuto paprastą, savanaudišką troškimą.

– Jį turbūt pavadintumėte amžinos jaunystės ir gyvybės šaltiniu, – aiškino Seidžas.

Elena matė trykštant įmantrų fontaną, jo pursluose švietė vaivorykštė. Aplink skraidė įvairiausių spalvų drugeliai, jie tūpė ant apraizgiusių pavėsinę augalų lapų.

Čia nebuvo Mereditės, gebančios blaiviai mąstyti ir išsaugoti sveiką protą, tad Elena suleido nagus sau į delnus ir kuo greičiau, kuo garsiau sušuko:

– Ne! Toliau!

Seidžas vėl kalbėjo. Ji prisivertė klausytis.

– Karališkoji radžika, gėlė, pasak legendų, prieš daugel tūkstantmečių pavogta iš Dangiškojo Teismo. Ji geba keisti pavidalą.

Paprasta pasakyti... bet tai išvysti...

Elena apstulbusi stebėjo, kaip maždaug tuzinas storų susisukusių stiebų su nuostabiais baltais kalijų žiedais vos vos virptelėjo. Po akimirkos ji jau žvelgė į žibuoklių kupstelį aksominiais lapeliais, ant žiedlapio spindėjo rasos lašelis. Po akimirkos ant stiebų išsiskleidė skaisčiai violetiniai žioveiniai, rasos lašelis tebekabojo. Vos jai spėjus prisiminti, kad nevalia tiesti rankos ir liesti gėlės, žioveiniai virto išsiskleidusiomis rožėmis. Kai rožes pakeitė kažkokios egzotiškos, Elenai neregėtos gėlės, jai teko nusigręžti.

Stengdamasi blaiviai mąstyti ji susivokė kumščiuojanti tvirtą nuogą vyro krūtinę. Artėjo Vidurnaktis – ir ne rožės pavidalu. Fels Čerčui reikia pagalbos tiek, kiek tik įmanoma gauti, o ji spokso į gėles.

Staiga Seidžas ją kilstelėjo ir tarė:

– Kokia pagunda, belle madame, ypač tokiai la beauté mėgėjai, kaip tu. Na ir kvaila taisyklė, neleidžianti nusiskinti bent pumpuro! Bet, Elena, yra kai kas aukštesnio ir tyresnio už grožį. Tu pavadinta tuo vardu. Senovės graikų kalba Elena reiškia „šviesa“! Tamsa sparčiai artėja – Paskutinis, amžinas Vidurnaktis! Grožis jo nesulaikys; jis tėra mažmožis, pigus niekutis, bevertis negandų laikais. Bet šviesa, Elena, šviesa nugalės tamsą! Tikiu tuo, kaip tikiu tavo narsa, tavo sąžiningumu ir tavo švelnia, mylinčia širdimi.

Tai taręs pabučiavo ją į kaktą ir pastatė ant žemės.

Elena jautėsi apsvaigusi. Ką žinojo, tai žinojo – kad viena pati niekaip neįveiks artėjančios tamsos.

– Betgi tu ne viena, – sušnabždėjo Stefanas, ir ji suvokė, kad jis stovi greta, o ji atvirai, aiškiai siunčia savo mintis, tarsi kalbėtų.

– Mes visi su tavim, – dvigubai didesniu už savo ūgį balsu tarė Bonė. – Mes nebijom tamsos.

Stojo tyla; visi stengėsi nežiūrėti į Deimoną. Galop jis tarė:

– Kažkaip leidausi įtraukiamas į šią beprotybę – pats tuo neatsistebiu. Bet jei jau iki čia atėjau, nebesitrauksiu.

Seidžas pasigręžė į paskutines duris, ir jos nušvito. Neryškiai. Viduje buvo matyti tarsi didelio medžio pavėsis. Keista buvo tai, kad ten niekas neaugo – nei paparčiai, nei krūmokšniai, nei smilgos, nebuvo net visur dygstančių vijoklių ir piktžolių. Ant žemės gulėjo keli sausi lapai, o šiaip ji buvo plika.

Seidžas tarė:

– Šioje planetoje tėra viena kūniška gyvybės forma – didysis medis, užimantis visą pasaulį. Jo vainikas dengia viską, išskyrus natūralius gėlavandenius jį girdančius ežerus.

Elena žvelgė į sutemų pasaulį.

– Taip toli nukeliavome, tad galbūt kartu... galbūt surastume žvaigždžių rutulį, išgelbėsiantį mūsų miestą?

– Taigi renkatės šitas duris? – paklausė Seidžas.

Elena apžvelgė kitus grupės narius. Visi, regis, laukė jos patvirtinimo.

– Taip – ir kuo greičiau. Turim paskubėti.

Ji sujudėjo, lyg norėdama padėti taurę, ir ši išnyko. Elena dėkinga nusišypsojo Seidžui.

– Pagal taisykles man draudžiama jums padėti, – tarė jis. – Bet jei turėtumėt kompasą...

Elena turėjo. Kompasas visą laiką kabojo ant jos kuprinės, nes ji mokėsi juo naudotis.

Seidžas paėmė kompasą ir pirštu švelniai nubrėžė liniją. Atgavusi kompasą Elena pamatė, kad rodyklė rodo nebe į šiaurę, ji pakrypusi į šiaurės rytus.

– Eikite pagal rodyklę, – paliepė Seidžas. – Ji jus nuves prie didžiojo medžio kamieno. Jei reikėtų spėti, kur rasti didžiausią žvaigždžių rutulį, tai ieškočiau ten. Tik saugokitės! Buvo ir kitų ėjusių šiuo keliu. Jų kūnai pamaitino didįjį medį – kaip trąšos.

Elena jo beveik negirdėjo. Baiminosi, kad žvaigždžių rutulio teks ieškoti po visą planetą. Žinoma, gal tai labai mažas pasaulis, kaip... kaip...

„Kaip mažasis deimantinis mėnulis, tavo matytas Žemutinio pasaulio danguje?“

Balsas Elenos mintyse buvo lyg ir pažįstamas, lyg ir ne. Ji dirstelėjo į Seidžą, šis šypsojosi. Tada apsidairė po kambarį. Visi, regis, laukė, kol ji žengs pirmą žingsnį.

Ir Elena žengė.

34

– Mes jus maitinom ir jumis rūpinomės, kaip tik galėjom, – žvelgdama į jaunus, neramius ir išsigandusius veidus rūsyje tarė Mereditė. – Už tai noriu paprašyti vieno dalyko. – Ji pasistengė kalbėti ramiu balsu. – Noriu paklausti, gal kas nors žinote, kur gauti mobilųjį su prieiga prie interneto arba veikiantį kompiuterį. Tiesiog labai prašau – jei bent tariatės žinantys, sakykit.

Įtampa buvo tarsi stora guminė virvė, traukianti Mereditę prie tų blyškių, iškankintų veidų, artinanti tuos veidus prie jos.

Mereditė jiems padarė įspūdį savo santūrumu. Išsyk pakilo maždaug dvylika rankų, o vieniša penkiametė sušnabždėjo:

– Mano mama turi telefoną. Ir tėtis.

Mereditė ne iškart prisivertė paklausti:

– Ar kas nors pažįstat šitą vaiką?

Prabilo vyresnė mergaitė:

– Ji tik nori pasakyti, kad jie juos turėjo, prieš ateinant Liepsnojančiam vyrui.

– Ar Liepsnojantis vyras – tai Šiničis? – paklausė Mereditė.

– Žinoma. Kartais padaro taip, kad raudoni plaukų galai liepsnotų jam virš galvos.

Mereditė šią žinią kaipmat priskyrė dalykams, kurių nenorėtų išvysti – „rimtai, nė už ką gyvenime“.

Tada pasipurčiusi atsikratė tokio vaizdo.

– Berniukai ir mergaitės, būkit geri, galvokit. Man tereikia vieno vienintelio šiuo metu veikiančio mobiliojo su internetu. Vieno nešiojamojo arba paprasto kompiuterio, galbūt imančio elektros srovę iš generatoriaus. Bent vienos šeimos su tebeveikiančiu generatoriumi. Ar žinot tokią?

Rankos nusileido. Vienas Mereditės pažįstamas berniukas, gal dešimties ar vienuolikos metų Loringų vaikas, tarė:

– Liepsnojantis vyras mums pasakė, kad mobilieji telefonai ir kompiuteriai yra blogi. Dėl to mano brolis susimušė su tėčiu. Jis visus mobiliuosius, kokie buvo namuose, sumetė į tualetą.

– Aišku. Gerai, ačiū. Bet ar kas nors žinot apie veikiantį mobilųjį arba kompiuterį? Arba buitinį generatorių...

– O taip, brangioji, aš tokį turiu, – nuo laiptų viršaus atsklido balsas.

Ten stovėjo ponia Flauers, apsivilkusi naują treningą. Keista, rankoje ji laikė išsipūtusią rankinę.

– Jūs turit... generatorių? – Mereditei suspurdėjo širdis.

Kokia gaišatis! O jei neganda įvyks dėl to, kad Mereditė nespės perskaityti, ko ieško? Minutės slinko, ir jei visi Fels Čerče žus, ji bus dėl to kalta. Mereditė nemanė, kad tai ištvertų.

Ji visą gyvenimą siekė ramybės, susikaupimo ir pusiausvyros – tai buvo atsvara kovos įgūdžiams ir įvairiausioms treniruotėms. Mereditei tai puikiai sekėsi, ji mokėjo stebėti, buvo gera dukra, netgi puikiai mokėsi, nors priklausė didelių užmojų turinčiam, nenustygstančiam vietoje Elenos būreliui. Visos jos – Elena, Mereditė, Karolina ir Bonė – derėjo tarpusavyje kaip keturios dėlionės detalės. Mereditė kartais ilgėdavosi senų dienų ir jų drąsių, išmoningų išdaigų, kurios niekam nepakenkdavo, nebent paikiems berniūkščiams, besispiečiantiems aplink kaip skruzdėlės aplink iškylos stalą.

Bet dabar vertindama save ji jautėsi sutrikusi. Kas ji tokia? Mergina iš Lotynų Amerikos, pavadinta geriausios mamos koledžo draugės iš Velso vardu? Vampyrų žudikė su katės dantimis, turinti dvynį brolį vampyrą ir priklausanti draugų būriui, kuriame yra vampyras Stefanas, buvusi vampyrė Elena ir gal dar vienas vampyras – nors ji labai abejojo, ar Deimoną galima vadinti draugu.

Kas visa tai sudėjus išeina?

Mergina, pamišusiame pasaulyje besistengianti išlaikyti pusiausvyrą ir dėmesį. Mergina, kuriai tebesisuka galva nuo to, ką sužinojo apie savo šeimą, ir kuri vis dar delsia patvirtinti siaubingus įtarimus.

Liaukis galvojusi. Baik! Turi pranešti poniai Flauers, kad jos pensionas sugriautas.

– Ponia Flauers – dėl pensiono... noriu su jumis pasišnekėti...

– Gal pirmiau pasinaudok mano BlackBerry?

Ponia Flauers atsargiai, žiūrėdama sau po kojomis nulipo į rūsį, ir vaikai prasiskyrė kaip Raudonoji jūra.

– Jūs?..

Mereditė spoksojo praradusi žadą. Ponia Flauers atsegė didžiąją rankinę ir jau tiesė jai stamboką juodą daiktą.

– Jis tebeveikia, – paaiškino senutė, Mereditei drebančiomis rankomis imant daiktą lyg kokią šventenybę. – Aš jį ką tik buvau įjungusi, ir jis veikė. Turiu ir interneto ryšį! – išdidžiai pasakė ji.

Mereditės pasaulis susitraukė iki mažo pilkšvo senovinio ekrano. Ji taip susijaudino ir susižavėjo tai matydama, kad vos neužmiršo, kam šis prietaisas reikalingas. Bet pats kūnas tai atsiminė: pirštai judėjo, nykščiai lakstė virš mažytės klaviatūros. Ji atsivertė savo mėgstamiausią paieškų tinklalapį ir įrašė žodį „Orimė“. Išvydo nuorodas į tinklalapius – daugiausia japoniškus. Paskui, drebant keliams, surinko „Inari“.

6 530 298 rezultatai.

Spustelėjusi pačią pirmą nuorodą ji aptiko tinklalapį su apibrėžimu. Reikšminiai žodžiai, regis, puolė ją kaip grifai.

Inari – tai japonų šintoizmo ryžių ir... lapių... deivė. Ties įėjimu į Inari šventyklą stovi... dvi kicunių statulos... viena vyriškos lyties, kita – moteriškos... Abu kicunės burnoje arba letenose laiko po raktą arba brangakmenį... Šios lapės-dvasios yra Inari tarnai ir pasiuntiniai. Jos vykdo Inari įsakymus...

Ten buvo ir dviejų lapės pavidalo kicunių statulų nuotrauka. Priekinėmis letenomis lapės laikė po žvaigždžių rutulį.

Prieš trejus metus Mereditė, su pussesere slidinėdama Blu Ridžo kalnuose, atsitrenkė į medį ir susilaužė koją. Paskutinę akimirką jos neišgelbėjo jokie koviniai įgūdžiai; žinojo šliuožianti neprižiūrima trasa ir galinti užlėkti ant bet ko: puraus sniego, purvo, apledėjusių šaknų. Ir, be abejo, ten buvo medžių. Daugybė. Ji puikiai mokėjo šliuožti, bet lėkė per greitai ir žiūrėjo ne į tą pusę. Paskutinę akimirką suvokė šliuožianti tiesiai į medį, o ne pro jį.

Dabar ji jautėsi taip pat, kaip andai pabudusi po trinktelėjimo stačia galva į medį. Išgąstis, svaigulys ir pykinimas buvo baisesni už skausmą. Skausmą Mereditė galėjo tverti. Bet tvinksėjimas galvoje, šlykštus suvokimas, kad padarė didelę klaidą ir kad už ją teks sumokėti, buvo nepakeliami. Be to, šiurpiai stebino nelaikančios kojos. Pasąmonėje sukosi tie patys beprasmiai klausimai: kaip galėjau būti tokia kvaila? Gal tai sapnas? Dieve, meldžiu, kad leistum paspausti mygtuką „naikinti“.

Staiga Mereditė pasijuto prilaikoma iš šonų ponios Flauers ir šešiolikametės Avos Veikfild. Mobilusis gulėjo ant cementinių rūsio grindų. Ji iš tikrųjų buvo pradėjusi keipti. Keli mažesni vaikai klykė Meto vardą.

– Ne... aš... aš nepargriūsiu...

Labiausiai pasaulyje ji troško panirti į tamsą ir pabėgti nuo šio siaubo. Norėjo leisti kojoms sulinkti, protui išsijungti, išskristi...

Bet negalėjo pabėgti. Juk paėmusi lazdą perėmė pareigas iš senelio. Visos antgamtinės jėgos, siekiančios pakenkti Fels Čerčui, kai Mereditė eina sargybą, yra jos rūpestis. Bėda ta, kad jos sargyba niekada nesibaigia.

Metas nubildėjo laiptais, nešinas septynmete Heile – šią buvo ištikęs nesunkus epilepsijos priepuolis.

– Meredite! – Regis, Metas negalėjo patikėti savo akimis. – Kas yra? Dėl Dievo meilės, ką sužinojai?

– Eikš... žiūrėk.

Mereditė pamažu prisiminė smulkmenas, turėjusias ją perspėti. Metas kažkaip iškart atsidūrė šalia, jai prisimenant, kaip Bonė pirmą kartą apibūdino Izobelę Saitu.

„Ji iš tų ramiųjų. Sunkiai perprantama. Drovi. Ir... miela.“

Prieš akis iškilo pirmasis apsilankymas Saitu namuose. Tylioji, drovioji, mieloji Izobelė Saitu, virtusi tikru siaubu – badymosi deive su tekančiu iš visų ertmių krauju ir pūliais. Kai jie nešė senelei vakarienę, Mereditė abejingai pastebėjo, kad Izobelės kambarys yra tiesiai po panašios į lėlę senučiukės kambariu. Išvydusi susibadžiusią ir pakrikusio proto Izobelę Mereditė spėjo, kad blogis gali kilti aukštyn, tad nerimavo dėl vargšės senutės. Bet juk blogis taip pat lengvai gali sklisti ir žemyn. Galbūt Izobelę apkrėtė malachais visai ne Džimis Braisas? Gal tai ji perdavė pamišimą Džimiui, o šis – Karolinai ir savo seseriai.

O tas vaikiškas žaidimas! Žiauri daina, kurią jiems padainavo Inari obaasan: „Lapė su vėžliu ėjo lenktynių...“ Ir jos žodžiai: „Čia nagus bus prikišęs kicunė.“ Ji tyčiojosi iš jų ir linksminosi! Tiesą sakant, kaip tik iš jos, iš Inari obaasan, Mereditė pirmą kartą ir išgirdo žodį „kicunė“.

Mereditė prisiminė dar vieną žiaurų poelgį, kurį buvo priskyrusi prastai obaasan regai. Tą vakarą Mereditė su Bone stovėjo nusigręžusios nuo durų – abi buvo sutelkusios dėmesį į „vargšę nukaršusią senelę“. Bet obaasan žvelgė į duris, tik ji galėjo pamatyti – ir pamatė – prie Bonės tykinant Izobelę. Ir tada, kai žiaurioji dainelė liepė Bonei atsigręžti... Izobelė pritūpė, ketindama rausvu dvišaku liežuviu palaižyti jai kaktą...

– Kodėl? – Mereditė išgirdo savo pačios balsą. – Kodėl buvau tokia kvaila? Kaip galėjau to neperprasti iš pat pradžių?

Metas pakėlė BlackBerry ir perskaitė tinklalapį. Paskui liko stovėti kaip įbestas, išpūtęs mėlynas akis.

– Tu buvai teisi, – po ilgos tylos ištarė jis.

– Taip norėčiau būti klydusi...

– Meredite, Šiničis su Misao – Inari tarnai... Jei toji senutė išties yra Inari, tai mes kaip išprotėję vaikėmės ne tuos žmones, samdomus žudikus...

– Prakeikti užrašų lapeliai, – suvaitojo Mereditė. – Tie, kuriuos padarė obaasan, pilni klaidų ir niekam nenaudingi. Visos tos jos pašventintos kulkos nebūtų padariusios nieko gero – o gal ji žaisdama iš tikro jas pašventino. Izobelė netgi priėjo prie manęs ir pakeitė visus senutės užrašytus rašmenis, skirtus ąsočiams, kuriuose bus uždaryti Šiničis ir Misao. Ji sakė, kad obaasan beveik akla. Mano mašinoje ant sėdynės liko jos ašara. Nesupratau, ko jai verkti.

– Aš ir dabar nesuprantu. Juk ji anūkė – veikiausiai trečios pabaisų kartos atstovė! – prapliupo Metas. – Ko jai verkti? Ir kodėl limpami lapeliai vis dėlto veikia?

– Nes juos padarė Izobelės mama, – tyliai įsiterpė ponia Flaurs. – Brangusis Metai, aš rimtai abejoju, kad senutė giminiuojasi su Saitu. Būdama dievybė – arba galinga burtininkė, pasivadinusi dievybės vardu – ir neabejotinai pati kicunė, ji galėjo paprasčiausiai atsikraustyti pas jas ir jomis naudotis. Izobelės mama ir Izobelė neturėjo kitos išeities, tik vaidinti jos spektaklį, nes bijojo, kad senutė ko nors neiškrėstų.

– Bet, ponia Flauers, kai andai mes su Taironu iš tankmės ištraukėm tą kojos kaulą, argi nesakėt, kad Saitu moterys pagamino puikių amuletų? Ir negi nesakėt, kad reikia paprašyti Saitu moterų, kad išverstų žodžius ant molinių ąsočių, kai Alarikas atsiuntė jų nuotraukas iš Japonijos salų?

– Ką gi, turiu pripažinti dėl Saitu moterų šiek tiek klydusi, – atsakė ponia Flauers. – Nežinojau, kad obaasan yra bloga, kad geros ir malonios tik kitos dvi; jos mums nepaprastai padėjo – pačios smarkiai rizikuodamos.

Mereditė burnoje pajuto tulžies skonį.

– Izobelė galėjo mus išgelbėti. Galėjo pasakyti: „Mano apsimetėlė senelė iš tiesų yra demonas.“

– Ak, brangioji Meredite, jauni žmonės tokie neatlaidūs. Inari tuose namuose turbūt apsigyveno, kai Izobelė buvo dar vaikas. Iš pradžių ši težinojo, kad senutė yra tironė deivės vardu. Paskui galbūt išvydo jos galią – įdomu, kas atsitiko Orimės vyrui, kad teko grįžti atgal į Japoniją – jei jis išvis ten grįžo? O galbūt mirė? Izobelė augo drovi, tyli, uždara – buvo įbauginta. Čia ne Japonija, nėra šventikių, kurioms galėtum išsipasakoti. Ir matėt, kas atsitiko, kai ji užmezgė ryšį su žmogumi ne iš savo šeimos – kuo tai baigėsi jos vaikinui Džimiui Braisui.

– Mums irgi – na, judviem su Bone, – pasakė Metas Mereditei. – Ji užsiundė ant tavęs Karoliną.

Beveik nesuvokdami, ką daro, juodu kalbėjo vis greičiau.

– Turim tuojau pat ten važiuoti, – nusprendė Mereditė. – Gal Paskutinį vidurnaktį ir rengia Šiničis su Misao, bet įsakymus duoda Inari. Ir veikiausiai skiria bausmes. Mes nežinom, kokio dydžio jos žvaigždžių rutulys.

– Ir kur yra, – pridūrė senutė.

– Ponia Flauers, – skubiai kreipėsi Metas, – jūs verčiau likit čia su vaikais. Ava galima kliautis, o kur Džeikobas Lagertis?

– Aš čia, – atsiliepė pažiūrėti vyresnis nei penkiolikos metų berniukas.

Jis buvo ūgio sulig Metu, tik liesas.

– Gerai. Ava, Džeikai, jūs čia kartu su ponia Flauers už viską atsakot. Paliksim jums ir Kardą. – Šuo buvo vaikų numylėtinis ir elgėsi kuo gražiausiai, net jei mažyliai krimstelėdavo jam uodegą. – Judu klausykit ponios Flauers ir...

– Brangusis Metai, aš čia neliksiu. Bet gyvūnai, be abejo, galės juos saugoti.

Metas spoksojo į senutę. Mereditė suprato, ką jis mąsto. Negi ponia Flauers, iki šiol atrodžiusi tokia patikima, ketina viena kur nors pasislėpti? Ar ji juos palieka?

– Man reikės vieno iš jūsų, kad nuvežtumėte pas Saitu – kuo greičiausiai. Kitas galėsite likti ir saugoti vaikus.

Mereditė aprimo, bet ir susirūpino; Metas taip pat.

– Ponia Flauers, tai bus kova. Jus gali lengvai sužeisti arba paimti įkaite...

– Brangusis Metai, tai mano kova. Jau daug mano šeimos kartų nuo pat naujakurių laikų gyvena Fels Čerče. Jaučiuosi tiesiog gimusi tai kovai. Ir, žinoma, ji bus paskutinė mano gyvenime.

Mereditė stebeilijosi į ją. Blausioje rūsio šviesoje ponia Flauers atrodė tarsi kitokia. Pakito jos balsas. Net smulkus kūnas, regis, keitėsi, tvirtėjo, augo.

– Kaipgi jūs kausitės? – apdujęs paklausė Metas.

– Su šituo. Mielasis jaunikaitis Seidžas jį man paliko kartu su atsiprašymu už Misao žvaigždžių rutulį. Jaunystėje su tokiais neblogai sekdavosi.

Ponia Flauers iš savo talpios rankinės išsitraukė kažkokį baltą, ilgą ir ploną daiktą. Sviedė jį į rūsio tuštumą – pasigirdo garsus trinktelėjimas. Daiktas atsidaužė į stalo teniso kamuoliuką, apsivijo jį ir atitempė poniai Flauers į atverstą delną.

Tai buvo vytinis, pagamintas iš sidabro spalvos medžiagos, neabejotinai stebuklingas. Net Metas, regis, išsigando.

– Kol mūsų nebus, Ava su Džeiku galėtų pamokyti vaikus žaisti stalo tenisą – o mums, brangieji, pats metas keliauti. Negalim gaišti nė minutės. Artėja siaubinga nelaimė – taip kalba mamytė.

Mereditė ją stebėjo tokia pat apkvaitusi, kaip ir Metas. Bet tuoj pat pasakė:

– Aš irgi turiu ginklą. – Pasiėmusi lazdą ji pridūrė: – Metai, aš kausiuosi. Ava, tu rūpinkis vaikais.

– Ir aš, – pasišovė Džeikobas ir tuoj pat paklausė: – Ar tik ne kirvis kabo ten prie krosnies?

Paaiškėjo, kad vaikinas irgi gali būti naudingas. Metas pribėgęs pačiupo kirvį. Mereditė iš jo veido suprato, ką jis mąsto: taip! Sunkus, mažumėlę aprūdijęs, bet dar ganėtinai aštrus kirvis. Jei kicunės pasiųstų prieš juos žoles ar medžius, Metas būtų ginkluotas.

Ponia Flauers jau lipo rūsio laiptais. Mereditė su Metu greitai susižvalgė ir bėgte pasileido ją vytis.

– Važiuok savo mamos visureigiu. Aš sėdėsiu užpakaly. Man vis dar mažumėlę... na, sukasi galva. – Mereditei nepatiko pripažinti savo silpnumą, bet tai geriau, nei sudaužyti automobilį.

Metas linktelėjo ir susiprotėjo nekamantinėti, nuo ko jai sukasi galva. Spėjo, kad Mereditė vis dar negali patikėti buvusi tokia kvaila.

Ponia Flauers ištarė tik vieną sakinį:

– Brangusis Metai, nepaisyk jokių eismo taisyklių.

35

Elenai atrodė, lyg nieko daugiau gyvenime nebūtų dariusi, tik žingsniavusi aukštų šakų vainikų ūksmėje. Čia nebuvo šalta, tik vėsu. Juos supo ne tamsa, o prietema. Jie keliavo ne amžinai raudonos, išpurtusios pirmojo Tamsos Matmens saulės šviesoje, o nuolatinėje prieblandoje. Glumino tai, kad pakėlus akis nebuvo matyti veikiausiai kabančio danguje mėnulio, kelių mėnulių ar kitų planetų. Vietoj dangaus tebuvo išsiraičiusios medžio šakos, storos ir susipynusios, lyg stengdamosi užimti kiekvieną erdvės lopinėlį.

Gal jai galvoj pasimaišė, kai pamanė, kad jie galėtų būti tame mažyčiame skaisčiame kaip deimantas mėnulyje, matytame iš Žemutinio pasaulio sarginės? Negi jis ne per mažas, kad turėtų atmosferą? Negi ne per mažas, kad jame veiktų traukos jėga? Vis dėlto Elena pastebėjo, kad čia jaučiasi lengvesnė, net Bonės žingsniai atrodo platesni. Gal jai pavyktų?.. Elena įtempė kojas, paleido Stefano ranką ir šoko.

Ji pašoko aukštai, bet nė iš tolo nepriartėjo prie susipynusių vainiko šakų. Ir grakščiai nenusileido ant kojų pirštų. Kojos paslydo ant tūkstantmečius tręšiamos lapais žemės, ji gal metrą čiuožė ant užpakalio, kol kabindamasi pirštais ir kojomis sustojo.

– Elena! Ar tu sveika? – išgirdo už nugaros šaukiant Stefaną su Bone, jiems nekantriai antrino Deimonas: – Gal išprotėjai?

– Bandžiau išmatuoti trauką ir išsiaiškinti, kur esam, – atsakė ji stodamasi be niekieno pagalbos ir – koks pažeminimas – braukdama nuo džinsų sėdynės lapus.

Po galais! Tų lapų buvo prilipę ir prie marškinėlių, net prilindę po apatiniais. Didumą kailių jie paliko Sarginėje saugoti Seidžui, ir net Elena neturėjo drabužių pamainos. Tai buvo kvaila, piktai subarė ji save. Susigėdo ir pamėgino nusipurtyti sudūlėjusius lapus eidama, kol galiausiai paprašė:

– Luktelkit. Vaikinai, ar negalėtumėt nusigręžti? Bone, gal ateitum man padėti?

Ši mielai padėjo, o Elena stebėjosi, kad Bonei taip ilgai teko krapštyti lipnią masę nuo šiurpstančios jos nugaros.

„Kai kitą kartą prireiks specialisto nuomonės, pabandyk pasiklausti“, mintimis pašaipiai patarė Deimonas, o balsiai pridūrė:

– Sakyčiau, čia veikia maždaug aštuoniasdešimt procentų Žemės traukos, taigi mes galėtume būti palydove. Bet tai nesvarbu. Jei Seidžas mums nebūtų padėjęs su kompasu, nieku gyvu nerastume medžio kamieno – bent jau laiku.

– Atminkit, – tarė Elena, – mes tik spėjam, kad žvaigždžių rutulys yra šalia kamieno. Turim būti akyli!

– Ko gi mums dairytis? – Anksčiau Bonė būtų suaimanavusi, dabar tik tyliai paklausė.

– Na... – Elena atsigręžė į Stefaną. – Jis švytės, tiesa? Šioje klaikioje prietemoje?

– Šioje klaikioje dengiamosios žalumos prietemoje, – pritarė Stefanas, – jis turėtų atrodyti kaip mirguliuojanti ryški šviesa.

– Pasvarstykim, – grakščiai grįždamas prie jų ir akimirką visus apdovanodamas 250 kilovatų šypsena tarė Deimonas. – Jei neklausysim Seidžo pasiūlymo, niekaip nerasim kamieno. Jei be tikslo klaidžiosim po šį pasaulį, niekada nieko nerasim – nė kelio atgal. Tada žus ne tik Fels Čerčas, bet ir mes visi tokia seka: pirmiausia abu išbadėję vampyrai atsisakys civilizuotai elgtis...

– Stefanas neatsisakys, – sušuko Elena.

Bonė jai pritarė:

– Tu su savo požiūriu į mus ne geresnis už Šiničį!

Deimonas gudriai šyptelėjo.

– Jei būčiau ne geresnis už Šiničį, mano mažoji raudonplunksne, tai tu jau būtum subadyta kaip tuščias sulčių pakelis – arba aš sėdėčiau su Seidžu ir gurkšnočiau Juodąją magiją...

– Klausykit, tai beprasmiška, – nutraukė jį Stefanas.

Deimonas suvaidino jį užjaučiąs.

– Galbūt, broliuk, turi... keblumų... dėl iltinių dantų, bet aš ne. – Šįkart jis tyčia šypsojosi ilgai, kad visi pamatytų smailus dantis.

Stefanas neužkibo ant kabliuko.

– Mes tik gaištam...

– Klysti, broliuk. Kai kurie įvaldę meną kalbėti ir eiti tuo pat metu.

– Deimonai, liaukis. Baik pagaliau! – šaltais pirštais trindamasi kaktą paprašė Elena.

Šis vis dar eidamas greta gūžtelėjo pečiais.

– Tavo žodis man įsakymas, – tarė jis, vos vos pabrėždamas pirmąjį įvardį.

Elena jam nieko neatsakė. Ją purtė šaltis.

Jie negalėjo visą laiką žygiuoti tik tiesiai. Kelyje dažnai pasipainiodavo didžiuliai sumazgytų šaknų kauburiai, tekdavo juos perlipti. Kartais Stefanas, iš kuprinės išsitraukęs kirvį, padarydavo atramas kojoms.

Elena ėmė labiau už viską nekęsti šios tamsiai žalios prieblandos. Ji dirgino akis, o klausą trikdė slopus žingsnių garsas ant lapais nuklotos žemės. Kelis kartus ji sustojo – kartą tai padarė ir Stefanas – sakydama: „Čia dar kažkas yra! Mus seka!“

Kaskart sustoję visi suklusdavo. Stefanas su Deimonu siųsdavo tiriamuosius Galios spindulius, kiek tik pasiekdavo – mėgino aptikti kitą mąstančią būtybę. Bet ši buvo puikiai pasislėpusi arba jos išvis nebuvo.

Ir tada, kai Elenai ėmė rodytis, kad žingsniuoja visą gyvenimą ir žingsniuos iki amžinybės pabaigos, Deimonas ūmiai sustojo. Bonė, sekusi jam įkandin, šaižiai įkvėpė. Elena su Stefanu nuskubėjo į priekį pasižiūrėti, kas ten.

Nuo reginio Elenos balsas ėmė drebėti.

– Man atrodo, mes praėjom kamieną ir... suradom... kraštą...

Jai po kojomis ir aplink, kiek tik akys aprėpė, plytėjo žvaigždėmis nusėta tamsi erdvė. Žvaigždžių šviesą stelbė didžiulė planeta ir du nemaži palydovai: vienas jų puikavosi žydrais ir baltais verpetais, kitas buvo sidabrinis.

Stefanas laikė ją už rankos ir taip pat stebėjosi. Nuo lengvo kaip plunksna jo pirštų prisilietimo jos kūnu bėgiojo šiurpuliai, staiga ėmė linkti keliai.

Tada Deimonas kandžiai pasiūlė:

– Pažvelkit į viršų.

Tai padariusi Elena aiktelėjo. Akimirką pasirodė, kad žemė slysta iš po kojų. Abu su Stefanu nejučia apsivijo rankomis vienas kitą. Tada Elena suvokė, ką reginti viršuje ir apačioje.

– Tai vanduo, – pasakė stebeilydamasi į priešais juos plytintį telkinį. – Vienas tų Seidžo minėtų gėlavandenių ežerų. Ir nė bangelės. Nė menkiausio vėjelio.

– Bet neatrodo, kad būtume mažiausiame palydove, – švelniai tarė Stefanas ir tarsi nekaltai dirstelėjo į Deimoną.

– Išeitų, kad šio mėnulėlio branduolyje yra kažkas nepaprastai sunkaus, jei jo traukos jėga sudaro aštuonis dešimtadalius mums įprastos traukos jėgos ir jis išlaiko tokį kiekį atmosferos – bet kam rūpi logika? Į šį pasaulį mes įžengėme per Žemutinįjį. Kodėl jis turėtų paklūsti logikai? – Deimonas pažvelgė į Eleną primerktomis paslaptingomis akimis.

– O kur trečioji – rimtuolė?

Balsas pasigirdo jiems už nugaros – Elenai taip pasidingojo. Ji – ir visi kiti – sužiuro į ryškią šviesą prietemoje. Jai mirgėjo akyse, vaizdas liejosi.

Rimtuolė Mereditė,

Kvatoklė Bonė

Ir auksaplaukė Elena.

Jos kuždas ir galvoja...

Ir ką ten rezga, nežinia...

Man reikia tik Elenos,

Gražuolės auksaplaukės...

– Manęs tu negausi! – sušuko Elena. – Be to, šis eilėraštis – netiksli citata. Prisimenu jį iš pirmos gimnazijos klasės anglų pamokų. O tu pamišęs! – Net įpykusi ir išsigandusi ji galvojo apie Fels Čerčą. Jei Šiničis čia, ar jam pavyks ten surengti Paskutinį vidurnaktį? O gal Misao tik vangiai mostelės ranka, ir jis prasidės?

– Bet aš gausiu tave, auksine Elena, – pasakė kicunė.

Stefanas su Deimonu išsitraukė peilius.

– Štai čia, Šiniči, tu klysti, – tarė Stefanas. – Daugiau nieku gyvu nepaliesi Elenos.

– Turiu pamėginti. Visa kita tu atėmei.

Elenos širdis daužyte daužėsi. Jei jis kam nors ir atskleistų tiesą, tai tik man, pamanė ji.

– Šiniči, argi neturėtum ruoštis Paskutiniam vidurnakčiui? – draugišku balsu paklausė ji, nors būgštavo, kad jis nepasakytų: „Jau viskas baigta.“

– Jai manęs nereikia. Ji neapgynė Misao. Kodėl turėčiau jai padėti?

Akimirką Elena prarado žadą. Ji? Ji? Kokia dar kita ji, be Misao, dalyvauja žaidime?

Deimonas išsitraukė arbaletą, užtaisytą strėle. Bet Šiničis svaičiojo toliau.

– Misao nebegalėjo nė pajudėti. Suprantat, ji visą Galią buvo supylusi į žvaigždžių rutulį. Nebesijuokė, nebedainavo – ir nieko su manim neberezgė. Ji tik... sėdėjo. Galop paprašė, kad įkelčiau ją į save. Manė, kad tokiu būdu tapsime vieniu. Taigi ji išsisklaidė ir susiliejo su manim. Bet tai nepadėjo. Dabar... vos girdžiu ją. Atėjau pasiimti savo žvaigždžių rutulio. Pasitelkęs jo energiją keliavau per Matmenis. Jei perkelčiau Misao į savo žvaigždžių rutulį, ji atsigautų. Tada vėl jį paslėpčiau – tik ne ten, kur buvau paslėpęs pirmiau. Taip nukiščiau, kad niekas niekada neberastų. – Jis kalbėjo sutelkęs dėmesį į klausytojus. – Taigi, manau, dabar su jumis šnekamės mudu su Misao. Bet jaučiuosi toks vienišas – visiškai jos negirdžiu.

– Tu nepaliesi Elenos, – tyliai ištarė Stefanas.

Šiničiui ištarus: „Taip jį nukiščiau...“, Deimonas rimtai apžvelgė būrelį.

– Bone, eik, – paliepė Stefanas. – Elena, tu irgi. Mes judvi pavysim.

Elena praleido Bonę kelis žingsnius pirma savęs, tada mintimis pasakė: „Stefanai, mes negalim išsiskirti; tėra vienas kompasas.“

„Atsargiai, Elena! Jis gali tave išgirsti! – atsklido Stefano balsas, o Deimonas abejingai pridūrė: – Užsičiaupk!“

– Gali nevargti ir neliepti jai užsičiaupti, – tarė Šiničis. – Jūs idiotai, jei manot, kad negaliu pasiimti minčių tiesiai iš kiekvieno jūsų galvos. Nemaniau, kad esat tokie kvaili.

– Mes nekvaili, – plykstelėjo Bonė.

– Ne? Tai ar įminėt mįsles, kurias jums užminiau?

– Dabar neturim tam laiko, – atkirto Elena.

Padarė klaidą – Šiničio dėmesys vėl atkrypo į ją.

– Elena, ar papasakojai jiems, ką manai apie Kameloto tragediją? Ne, turbūt neišdrįsai. Tai aš jiems pasakysiu, gerai? Paskaitysiu, ką užrašei dienoraštyje.

– Ne! Tu negalėjai perskaityti mano dienoraščio! Šiaip ar taip, tai jau praeitis! – karščiavosi Elena.

– Tuoj prisiminsiu... štai kokie buvo tavo žodžiai. – Jis apsimetė skaitąs: – „Brangusis dienorašti, Šiničis užminė mįslę, ką aš manau apie Kamelotą. Juk žinai legendą apie karalių Artūrą, karalienę Gineverę ir jos mylimą riterį Lanselotą? Štai kaip man atrodo. Daug nekaltų žmonių žuvo ar jautėsi nelaimingi dėl to, kad trys savanaudžiai – karalius, karalienė ir riteris – nesugebėjo elgtis civilizuotai. Jie nesuprato, kad kuo daugiau myli, tuo daugiau meilės tavyje randasi. Negalėjo paprasčiausiai mylėti ir dalytis – visi trys...“

– Nutilk! – suriko Elena. – Nutilk!

„Dieve brangus, – tarė Deimonas, – mano gyvenimas kartojasi iš naujo.“

„Mano irgi“, – Stefanas atrodė lyg apdujęs.

„Pamirškit visa tai! – sušuko jiems abiem Elena. – Tai praeitis. Stefanai, aš tavo amžinai; visada buvau tavo. O dabar turim atsikratyti šito šunsnukio ir lėkti prie kamieno.“

– Mudu su Misao taip darydavom, – tarė Šiničis. – Kalbėdavomės ypatingu dažniu. Elena, tau puikiai sekasi manipuliuoti, jei jie iki šiol dėl tavęs nenužudė vienas kito.

– Taip, tai ypatingas dažnis, aš jį vadinu tiesa, – tarė Elena. – Bet gebėjimu manipuliuoti nė iš tolo neprilygstu Deimonui. Dabar pulk mus arba praleisk. Mes skubam!

– Pulti jus?

Šiničis, regis, svarstė šią mintį. Paskui, greičiau, nei Elena spėjo pamatyti, puolė Bonę. Vampyrai manė, kad jis bandys griebti Eleną, ir nebuvo tam pasiruošę, bet ši pastebėjusi, kaip jo žvilgsnis kryptelėjo į silpnesnę merginą, jau šoko prie jo. Šiničis taip vikriai judėjo, kad Elena suvokė krentanti prie jo kojų, bet paskui susigaudė, jog tai proga išmušti jį iš pusiausvyros. Ji tyčia trenkėsi galva jam į kelio girnelę ir tuo pat metu giliai suvarė peilį į pėdą.

„Atleisk, Bone“, mintimis paprašė ji, nes žinojo, ką darys Šiničis. Tą patį, ką privertė daryti savo marionetę Deimoną, kai šis paėmė įkaitais Eleną su Metu, – tik Šiničiui neprireikė pušies šakos, kad sukeltų skausmą. Iš jo rankos į Bonės kūnelį plūstelėjo juodoji energija.

Bet Šiničis neatsižvelgė į vieną veiksnį. Andai, kai jis privertė Deimoną pulti Metą su Elena ir siųsti skausmą į jų kūnus, susiprotėjo pats laikytis atokiau. Šįkart jis laikė Bonę stipriai sugriebęs, o ši buvo nepaprasta telepatė, ypač gebanti perduoti mintis. Pajutusi pirmą skausmo bangą ji sukliko – ir nukreipė skausmą į Šiničį.

Tai buvo tarsi uždara grandinė. Bonei skaudėjo ne mažiau, bet ir Šiničis savo kūnu juto visa, ką jai darė – dar ir Bonės siaubą. Į šią sistemą Elena trenkėsi iš visų jėgų. Kai jos galva atsidaužė į kelį, paaiškėjo, kad šis už galvą trapesnis – kažkas trakštelėjo. Elena, nors ir apkvaitusi, susikaupė ir suktelėjo peilį, kuriuo buvo kiaurai persmeigusi Šiničiui koją.

Tai nebūtų pavykę, jeigu ne du itin miklūs vampyrai. Vis dėlto Šiničis nepargriuvo, taigi Elenos sprandas atsidūrė jam parankiausioje padėtyje, kad būtų nusuktas.

Bet Stefanas atsiliko nuo jos vos menką akimirksnį. Kicunei nespėjus deramai įvertinti padėties, sugriebė Eleną ir dingo iš ten, kur siekė šio ranka.

– Paleisk mane, – šnabžtelėjo Stefanui ji. Buvo pasiryžusi gelbėti Bonę. – Palikau peilį, – gudriai pridūrė, radusi svaresnę priežastį būti jo grąžintai į mūšio lauką.

– Kur?

– Šiničio kojoje, žinoma.

Elena pajuto, kaip Stefanas stengiasi garsiai nesikvatoti.

– Manau, tai puiki vieta jam palikti. Paimk vieną iš manųjų, – pasiūlė jis.

„Jei jau baigėt plepėtis, tai galėtumėte atsikratyti jo uodegų“, atsklido šaltos Deimono mintys.

Tą akimirką Bonė nualpo, bet jos minčių srovė liko atvira ir susieta su Šiničiu. Deimonas tapo atžarus, lyg jam nėmaž nerūpėtų Bonės gerovė, kad tik galėtų prieiti prie Šiničio.

Stefanas greitai kaip kertanti gyvatė sugriebė vieną iš daugybės švytuojančių Šiničio uodegų, naudodamasis nežmoniška savo Galia. Daugelis jų buvo permatomos ir ratu supo tikrąją uodegą iš kūno ir kraujo, kokią turi visos lapės.

Šmaukštelėjo Stefano peilis, viena vaiduokliška uodega nukrito ant žemės ir išnyko. Kraujo nebuvo, bet Šiničis iš pykčio ir skausmo riktelėjo.

Tuo metu Deimonas negailestingai puolė iš priekio. Kai tik Stefanas atkreipė kicunės dėmesį iš užnugario, Deimonas perrėžė jam abu riešus – vieną staigiu judesiu į viršų, kitą tokiu pat staigiu judesiu žemyn. Tą akimirką, kai Stefanas, laikydamas Eleną ant klubo kaip kūdikį, nukirto dar vieną vaiduoklišką uodegą, Deimonas pasiruošė smogti Šiničiui.

Elena spurdėjo. Ji rimtai nerimavo, kad Deimonas, norėdamas prieiti prie Šiničio, gali nužudyti Bonę. Be to, ji negalėjo leistis nešiojama kaip kokia rankinė! Aplink ją iro civilizacija, ir ji pakluso patiems pirminiams instinktams: ginti Stefaną, ginti Bonę, ginti Fels Čerčą, sunaikinti priešą. Apimta pakilumo veik nesuvokė, kaip suleido, deja, vis dar žmogiškus dantis Stefanui į petį.

Šis mažumėlę susiraukė, bet pakluso. „Gerai! Pamėgink prieiti prie Bonės ir pažiūrėk, ar nepavyktų jos atkabinti.“

Stefanas paleido Eleną kaip tik tada, kai Šiničis gręžėsi į jį, norėdamas pasiųsti juodą skausmą, kokiu andai Žemėje parbloškė Metą su Elena ir sukėlė traukulius.

Paleista Elena suvokė, kad visi sustoję taip, kaip reikia, ir čia pat kai ką sumanė. Griebė suglebusį Bonės kūnelį, ir Šiničis įmetė mergaitę jai į rankas.

Elenos smegenyse aidėjo žodžiai: prieiti prie Bonės. Pažiūrėti, ar nepavyktų jos atkabinti.

Ką gi, Bonę ji jau turi. Jos pačios protas prie Stefano paliepimų pridėjo trečią: patraukti ją, vertingą įkaitę, nuo Šiničio.

Elena kone klykė iš įniršio. Jai reikėjo saugoti Bonę – bet dėl to teko palikti Stefaną, švelnųjį Stefaną Šiničio malonei. Ji vilko tolyn Bonę – tokią mažą ir lengvą, – tuo pat metu per petį dirsčiodama į jį. Jis susikaupė, net antakius suraukė, bet neatrodė, kad būtų parblokštas skausmo, priešingai, pats sėkmingai puolė Šiničį.

Šiničio galva liepsnojo. Skaisčiai raudoni juodų plaukų galai užsidegė, lyg jis niekaip kitaip negebėtų išreikšti savo priešiškumo ir tikėjimo pergale. Karūnavo save ugnies vainiku, pragarišku nimbu.

Elena nebejuto net pykčio, tik stebėjo tai, ko diduma žmonių neišvysta, o jei išvysta, tai neišgyvena tiek, kad spėtų išnagrinėti: du vampyrai tobulai suderinę veiksmus puolė bendrą priešą. Nuo to vaizdo nugara bėgiojo šiurpuliai. Puolėjų judesiuose buvo matyti ne tik pirmykštis plėšrūnų žiaurumas, bet ir šiurpus grožis, kai dvi būtybės veikia kaip vientisas, nedalomas kūnas. Šaltumas Stefano ir Deimono veiduose bylojo, kad ši kova žūtbūtinė. Stefanas kartais susiraukdavo, o Deimonas piktai išsišiepdavo – tai reiškė, kad Šiničis vienam ar kitam siunčia savo tamsiąją svilinančią Galią. Bet dabar jam teko susiremti ne su silpnais žmonėmis. Abu jo priešininkai buvo vampyrai, kurių kūnai beveik akimirksniu pasveiksta, ir abu buvo neseniai gėrę jos – Elenos – kraujo. Šis nepaprastas kraujas kovotojams teikė jėgų.

Taigi ir aš dalyvauju kovoje, pamanė Elena. Ir dabar jiems padedu. To užteko numalšinti įkarščiui, sukeltam šios kovos be taisyklių. Sutrikdyti tobulą darną, dviem vampyrams puolant Šiničį, būtų nusikaltimas, juolab kai ant rankų tebeguli suglebusi Bonė.

Mudvi abi, žmonijos atstovės, esame kliuviniai. Deimonas nedvejodamas man tai išrėžtų, net jei tenorėčiau vožtelėti vienintelį kartą.

„Bone, nagi, Bone, – mintimis prašė ji. – Laikykis manęs. Turim pasitraukti kuo toliau.“

Elena ėmė tempti sugriebusi mažesniąją mergaitę už pažastų. Atbula traukėsi į prietemą, tvyrančią aplinkui. Užkliuvusi už šaknies ir netyčia atsisėdusi nusprendė, kad atsidūrė gana toli, ir pasiguldė Bonę ant kelių.

Delnais suėmusi smulkų ovalų Bonės veiduką ji ėmė mąstyti apie pačius maloniausius dalykus, kokius tik galėjo prisiminti. Kaip pasinerdavo į vėsias karštąsias versmes. Kaip maudėsi šiltoje ponios Ulmos vonioje, o paskui patogiai gulėjo ant sofos, masažuojama keturių rankų, aplink tvyrant gėlių kvapams. Kaip mylavo Kardą jaukioje ponios Flauers svetainėje. Kaip senais gerais laikais vėlai vakare eidavo miegoti ir pabusdavo savo lovoje, namie esant mamai, tėčiui ir sesutei.

Nuo šio prisiminimo Elena nejučia tyliai aiktelėjo, ir Bonei ant kaktos nukrito ašara. Jos akių vokai virptelėjo.

– Ei, tik tu neliūdėk, – sukuždėjo ji. – Elena...

– Aš tave laikau, ir daugiau niekas tavęs nebenuskriaus. Ar vis dar silpna?

– Šiek tiek. Bet mintyse tave girdėjau, ir nuo to pasijutau geriau. Norėčiau ilgai maudytis ir šveisti picą. Ir laikyti mažylę Adarą. Žinai, ji jau beveik šneka. Elena – tu nesiklausai manęs!

Ji išties nesiklausė – stebėjo Stefano ir Deimono kovos su Šiničiu finalą. Vampyrai, parbloškę kicunę, pešėsi dėl jo kaip du paukšteliai dėl itin gardaus kirmino. O gal kaip pora jaunų slibinukų – Elena nebuvo įsitikinusi, ar paukščiai vienas ant kito taip šnypščia.

– O ne, fui!

Bonė išvydo, į ką žiūri Elena, ir įsikniaubė jai į petį. Ką gi, pamanė Elena, tai suprantama. Bone, tavyje nėra nė lašelio žiaurumo, tiesa? Tu išdykusi, bet nėmaž netrokšti kraujo. Tai labai gerai.

Jai taip bemintijant, Bonė staiga atsitiesė, tai darydama stuktelėjo Elenai į smakrą ir parodė į tolį.

– Pala! – sušuko ji. – Matai šitai?

„Šitai“ buvo itin ryški šviesa, sutviskusi dar skaisčiau, kai vampyrai susirado reikiamas vietas Šiničio kūne ir abu tuo pat metu suleido dantis.

– Būk čia, – sušveplavo Elena, nes, Bonei atsitrenkus į smakrą, buvo netyčia įsikandusi liežuvį.

Ji pribėgo prie vampyrų ir iš visų jėgų smogė abiem per galvas. Turėjo atitraukti jų dėmesį, kol jo visiškai neužvaldė maitinimosi džiaugsmas.

Nenuostabu, kad Stefanas atsiplėšė pirmas ir padėjo Elenai nutempti Deimoną nuo nugalėto priešo.

Deimonas urzgė ir žingsniavo, nenuleisdamas akių nuo lėtai besisėdančio sumušto kicunės. Elena pastebėjo, kad aplink prilašėję kraujo. Tada išvydo Deimonui už diržo kyšant kai ką juoda, plona raudonu galu: tikrąją Šiničio uodegą.

Jai greitai išgaravo bet koks nuožmumas. Elena tetroško įsikniaubti Stefanui į petį, bet pakėlė galvą bučiniui. Stefanas pasidavė.

Tada ji atšlijo, ir jie sustojo trikampiu aplink Šiničį.

– Nė nemanyk pulti, – maloniai ištarė Deimonas.

Šiničis vos gūžtelėjo.

– Pulti jus? Kam man vargti? Net jei aš žūsiu, jūs nebeturėsit kur grįžti. Vaikai užprogramuoti žudyti. Bet, – jis staiga užsidegė nauja mintimi, – gailiuosi, kad apskritai atvykom į jūsų sumautą miesteliūkštį, ir gailiuosi, kad klausiau jos įsakymų. Gailiuosi, kad prileidau prie jos Misao. Gailiuosi... – Jis staiga nutilo. Ne, ne šiaip nutilo, suprato Elena, bet sustingo išplėtęs akis. – O ne, – sušvokštė jis. – O ne, ne tai norėjau pasakyti! Ne tai! Aš nė kiek nesigailiu...

Elena juto, jog kažkas prie jų artėja didžiuliu greičiu – taip greitai, kad, jai vos spėjus žioptelėti, tas kažkas smogė Šiničiui. Kad ir kas tai buvo, ši nežinoma jėga nužudė Šiničį, nepalietusi nieko kito.

Jis nuvirto kniūbsčias.

– Nėra reikalo, – švelniai tarė Elena, Stefanui nejučia žingtelėjus prie lavono. – Jis nebegyvas. Pats kaltas.

– Bet nuo ko? – vienu balsu paklausė Stefanas ir Deimonas.

– Aš ne specialistė, – atsakė Elena. – Mereditė išmano daugiau. Bet ji man sakė, kad kicunę galima nužudyti tik sunaikinus jo žvaigždžių rutulį, peršovus pašventinta kulka... arba „gailesčio nuodėme“. Anuomet mes su Meredite nesupratom, kas toji nuodėmė – tai buvo dar prieš mums patenkant į Tamsos Matmenį. Bet aš manau, kad dabar pamatėme, kaip tai veikia.

– Vadinasi, būdamas kicune, negali gailėtis, ką padarei? Tai... žiauru, – tarė Stefanas.

– Visai ne. – Deimono balsas buvo šaižus. – Kita vertus, jei tai galiotų vampyrams, tu, be abejo, nuolat būtum miręs – nuo tada, kai pabudai šeimos kapo rūsyje.

– Anksčiau, – bejausmiu balsu pasakė Stefanas, – gailėjausi, kad mirtinai perdūriau tave, nors ir mirdamas. Nuolat sakai, kad per daug kremtuosi, bet dėl to vieno dalyko atiduočiau savo gyvastį.

Stojo tyla, ji truko ilgai. Deimonui stovint būrelio priešakyje, niekas, išskyrus Bonę, nematė jo veido.

Staiga Elena sugriebė Stefaną už rankos.

– Mums dar gali pavykti! – sušuko ji. – Mudvi su Bone tenai matėm kažkokią šviesą! Maunam!

Stefanas su Elena bėgte aplenkė Deimoną, Stefanas pastvėrė Bonę už rankos.

– Bone, kaip vėjas!

– Bet jei Šiničis negyvas – na, ar mums vis dar būtina ieškoti jo žvaigždžių rutulio arba didžiausio šioje klaikioje vietoje paslėpti rutulio? – paklausė ji.

Anksčiau, pamanė Elena, būtų inkštusi. Dabar, nepaisydama skausmo, bėgo.

– Bijau, kad teks jį surasti, – atsakė Stefanas. – Nes, sprendžiant iš to, ką pasakė Šiničis, jis nebuvo viršiausias. Juodu su seserimi kažkam dirbo – kažkokiai moteriai, jai. Kad ir kas tai būtų, ji gali bet kurią akimirką pulti Fels Čerčą.

– Padėtis pasikeitė, – tarė Elena. – Turim nežinomą priešą.

– Bet vis dėlto...

– Gali iškristi bet kuri korta, – pridūrė ji.

36

Važiuodamas į Saitu gatvę Metas sulaužė daug eismo taisyklių. Mereditė rymojo ant dėtuvės tarp priekinių sėdynių, kad matytų elektroninį laikrodį, kurio skaičiai artėjo prie vidurnakčio, ir pastebėjo, kaip keičiasi ponia Flauers.

Galop jos sveikas, blaivus protas buvo priverstas pripažinti:

– Ponia Flauers, jūs keičiatės.

– Taip, brangioji Meredite. Iš dalies tai susiję su Seidžo palikta dovanėle. Iš dalies ir su mano pačios valia – aš grįžtu į laikus, kai buvau pačiame jėgų žydėjime. Tikiu, kad tai bus paskutinė mano kova, taigi nebijau išeikvoti jas visas. Fels Čerčas turi būti išgelbėtas.

– Bet... ponia Flauers... čionykščiai žmonės... na, jie ne visada buvo... labai malonūs...– Metas vapėjo, kol visai nutilo.

– Žmonės čia tokie patys, kaip ir kitur, – ramiai atsakė ši. – Elkis su jais taip, kaip nori, kad elgtųsi su tavim, ir viskas bus gerai. Tik tada, kai virtau vieniša, tulžinga sene, amžinai nirštančia, kad, norėdama sudurti galą su galu, turiu paversti namus pensionu, žmonės su manim ėmė elgtis... na, geriausiu atveju kaip su sena ragana.

– Ak, ponia Flauers, dar ir mes pridarėm jums vargo! – Mereditei žodžiai liejosi be jokių valios pastangų.

– Vaikai, jūs man buvote tikras išsigelbėjimas. Iš pradžių brangusis Stefanas, kaip numanote, nenorėjo man aiškinti visų smulkmenų, todėl buvau įtari, tačiau jis visada buvo toks nuoširdus ir pagarbus. Elena man priminė saulės spindulėlį, o Bonė – juoką. Galų gale išgrioviau visas nereikalingas savo užtvaras, kaip ir jūs, jaunuoliai. Nenoriu daug kalbėti apie čia esančius, kad negluminčiau jūsų, bet jūs man padarėt labai daug gero.

Metas pralėkė pro dar vieną „Stop“ ženklą ir atsikrenkštė. Paskui, vairui kryptelėjus, vėl atsikrenkštė.

Mereditė atėjo jam į pagalbą.

– Manau, mudviem su Metu derėtų pasakyti... na, jūs mums tapot labai svarbi, ir nenorėtume, kad nukentėtumėt. Ši kova...

– Tai kova už visa, kas man brangu. Už visus mano prisiminimus. Labai seniai, kai tebebuvau vaikas, buvo pastatytas mano pensionas – anuomet tiesiog namai, – tada jaučiausi labai laiminga. Nugyvenau ilgą gyvenimą, kol pasenau; na, be jūsų, vaikai, dar susiradau tokių draugų kaip Sofija Alpert ir Orimė Saitu. Jiedvi abi gydytojos, puikiai išmanančios savo darbą. Mes kartais pasitariame, kaip naudoti įvairias žoleles.

Metas spragtelėjo pirštais.

– Tai dar viena priežastis, kodėl jaučiuosi sutrikęs, – tarė jis. – Daktarė Alpert sakė, kad judvi su ponia Saitu – nuostabūs žmonės. Maniau, ji turi omeny senąją ponią Saitu...

– Kuri visai nėra „ponia Saitu“, – griežtai nukirto ponia Flauers. – Nė nenumanau, koks tikrasis jos vardas – galbūt ji iš tiesų Inari, įpykusi dievybė. Prieš dešimt metų nesupratau, kodėl Orimė Saitu staiga taip pasikeitė, tapo tyli. Dabar prisimenu, kad maždaug tuo metu pas ją ir atsikraustė „mama“. Mylėjau mažąją Izobelę, bet ir ji tapo nevaikiškai uždara. Dabar viską suprantu. Ir esu pasiryžusi kovoti už ją, už jus ir už miestelį, vertą gelbėti. Žmonių gyvybės yra labai, tiesiog neapsakomai brangios. Na, štai ir atvykome.

Metas jau buvo įsukęs į Saitu kvartalą. Mereditė atvirai spoksojo į žmogystą ant keleivio sėdynės.

– Ponia Flauers! – sušuko ji.

Metas irgi atsigręžė, išpūtė akis, o tada trinktelėjo į Jetta modelio folksvageną, stovintį prie šaligatvio.

– Ponia... Flauers?

– Metai, pastatyk automobilį. Jei nepatinka, gali nebevadinti manęs ponia Flauers. Aš grįžau į senus laikus, kai buvau Teofilija, o draugai mane vadindavo Teo.

– Bet... kaip... kodėl?... – lemeno Metas.

– Jau sakiau. Pajutau, kad atėjo laikas. Seidžas man paliko dovaną, ji padėjo pasikeisti. Atsirado priešas, su juo grumtis jūsų jėgų neužtenka. Pajutau tai dar pensione. Aš šito laukiau – paskutinio mūšio su tikruoju Fels Čerčo siaubu.

Mereditei dingojosi, kad širdis tuoj išlėks iš krūtinės. Ji turėjo išlikti rami ir blaiviai mąstanti. Buvo daug kartų regėjusi stebuklus. Žinojo, kaip jie atrodo, kokius jausmus sukelia. Bet dažniausiai būdavo pernelyg užsiėmusi: guosdavo Bonę arba stengdavosi jai padėti – todėl gerai nesuvokdavo, ką regi.

Čia buvo tik juodu su Metu, o ir šis atrodė priblokštas, nustėręs, lyg niekada anksčiau neregėjęs burtų. Lyg tuoj nuleiptų.

– Metai, – garsiai pasakė ji ir dar garsiau pakartojo: – Metai!

Jis atsigręžė į ją, mėlynos akys buvo tamsios, paklaikusios.

– Meredite, jie ją nužudys! – sušuko jis. – Šiničis su Misao – tu nežinai, koks tai jausmas...

– Eime, – tarė Mereditė. – Turim pasirūpinti, kad jie jos nenužudytų.

Metas išsiblaivė.

– Būtinai turim, – pritarė jis.

– Teisingai, – pagyrė Mereditė ir pagaliau jį paleido.

Juodu kartu išlipo iš automobilio ir atsistojo prie ponios Flauers – ne, ponios Teo.

Šios plaukai krito beveik ligi juosmens, jie buvo tokie šviesūs, kad mėnesienoje atrodė kaip sidabras. Veidas spinduliavo, jis buvo jaunas – jaunas ir išdidus, klasikinių bruožų, sklidinas ramaus ryžto.

Važiuojant kažkaip pasikeitė ir jos drabužiai. Dabar ji vilkėjo nebe paltą, aplipdytą popieriaus lapeliais, o baltą berankovę suknelę su potrumpiu šleifu. Mereditei ji priminė „undinės“ suknelę, kurią ji pati vilkėjo eidama į puotą Tamsos Matmenyje, tik Mereditė su savo suknele atrodė aistringa, o Teo buvo... didinga.

Limpami lapeliai išnyko, amuletų rašmenys padidėjo, virto simboliais, užrašytais tiesiai ant baltosios suknelės. Teo tiesiogine prasme buvo įvyniota į paslaptingą apsaugą.

Nors liekna kaip nendrė, ji atrodė aukšta. Aukštesnė už Mereditę, aukštesnė už Metą, net už Stefaną, klaidžiojantį Tamsos Matmenyse. Ji atrodė tokia aukšta ne tik dėl to, kad ištįso, bet ir todėl, kad šleifas vos siekė žemę. Moters visiškai neveikė traukos jėga. Seidžo padovanotasis vytinis, susuktas į kamuoliuką ir prisegtas prie juosmens, tviskėjo sidabru kaip plaukai.

Metas su Meredite vienu metu užtrenkė visureigio dureles. Metas paliko veikiantį variklį – jei tektų skubiai sprukti.

Jaunuoliai apėjo aplink garažą, kad matytų, kas vyksta priešais namus. Nesirūpindama, ką pagalvos kiti, nesistengdama atrodyti kieta ir santūri Mereditė nusišluostė į džinsus vieną, paskui kitą ranką. Tai bus pirmasis ir, geriausiu atveju, vienintelis tikras jos mūšis su kovine lazda. Dabar svarbiausia ne išvaizda, o rezultatai.

Išvydę žmogystą, stovinčią ant apatinio verandos laipto, juodu su Metu sustojo kaip įbesti. Tai buvo jiems nepažįstamas asmuo. Bet paskui raudonos lūpos prasiskyrė, liaunos rankos jas uždengė, ir pro pirštus išsiveržė juokas lyg vėjo varpelių skimbčiojimas.

Kurį laiką jie tegalėjo stovėti ir pakerėti spoksoti į šią juodai vilkinčią moterį. Ji buvo ne žemesnė už Teo, tokia pat liekna ir grakšti ir taip pat pakilusi nuo žemės. Bet Mereditė su Metu negalėjo atplėšti akių nuo jos plaukų, panašių į Šiničio ir Misao, tik raudona ir juoda spalvos buvo sukeistos vietomis. Šios moters kelių metrų ilgumo plaukai buvo ryškiai raudoni, o jų galiukai juodi.

– Obaasan? – netikėdamas savo akimis aiktelėjo Metas.

– Inari! – riktelėjo Mereditė.

Žavioji būtybė nė nepažvelgė į juos. Tik niekinamai dėbsojo į Teo.

– Maža mažo miestelio ragana, – tarė ji. – Tu beveik visą Galią išnaudojai, kad pakiltum taip, kaip aš. Tu niekam tikusi!

– Taip, mano Galios menkos, – sutiko Teo. – Bet jei miestas bevertis, kodėl taip ilgai negali jo sunaikinti? Kodėl stebėjai, kaip kiti tai mėgina – o gal jie visi buvo tavo pėstininkai, Inari? Katerina, Klausas, vargšas jaunasis Taileris – ar jie buvo tavo pėstininkai, kicunių deive?

Inari nusijuokė – vėl pasigirdo tasai skambus mergaitiškas kikenimas pro pirštus.

– Man pėstininkų nereikia! Šiničis ir Misao – ištikimi mano tarnai, kaip ir visi kicunės! Laisvę jiems suteikiau tam, kad įgytų patirties. Paskui keliausim siaubti didesnių miestų.

– Iš pradžių tau tektų įveikti Fels Čerčą, – ramiai tarė Teo. – Bet aš neleisiu.

– Tu vis dar nieko nesupranti, ką? Tu žmogus ir beveik nebeturi Galių! O mano žvaigždžių rutulys didžiausias visuose pasauliuose! Aš deivė!

Teo nuleido galvą, paskui pažvelgė Inari į akis.

– Inari, ar nori sužinoti, ką aš manau? – paklausė ji. – Manau, kad ilgų ilgiausias, bet ne begalinis tavo gyvenimas baigiasi. Manau, esi tokia sukriošusi, kad norėdama šitaip atrodyti pati išsėmei daug Galios iš savo žvaigždžių rutulio – kad ir kur jis būtų. Tu itin sena moteris, visame pasaulyje kurstanti vaikus prieš tėvus, o tėvus prieš vaikus, nes pavydi vaikams jaunystės. Tave apėmė pavydas netgi Šiničiui su Misao, tad norėdama atkeršyti leidai juos sužeisti.

Metas su Meredite išpūtę akis susižvalgė. Inari tankiai alsavo, bet, regis, nesumojo, ką atsakyti.

– Netgi ėmei elgtis kaip mergiotė, apsimetei įžengusi į antrą jaunystę. Bet niekas tavęs netenkino, nes paprasta skaudi tiesa yra ta, kad baigi nugyventi savo ilgą gyvenimėlį – kad ir kokia didelė būtų tavo Galia. Ši paskutinė kelionė laukia mūsų visų, ir dabar tavo eilė.

– Melagė! – sužviegė Inari ir kurį laiką atrodė dar didingesnė – dar labiau spindinti.

Bet paskui Mereditė suprato, kodėl. Raudoni plaukai iš tikrųjų ėmė smilkti, veidą apgaubė raudonos šokančios liepsnos. Galop Inari tulžingai prabilo:

– Na, jei manai, kad tai mano paskutinis mūšis, tai pasistengsiu sukelti kuo daugiau skausmo. Ir pradėsiu nuo tavęs, ragana.

Mereditė su Metu aiktelėjo. Jie baiminosi dėl Teo, juolab kad Inari plaukai susivijo į gyvatės storumo virves, vinguriuojančias jai aplink galvą tarsi Medūzai.

Aiktelėdami jie padarė klaidą – atkreipė Inari dėmesį. Bet ji nė nekrustelėjo, tik ištarė:

– Jaučiat salsvą vėjo atnešamą kvapą? Tai deginama auka! Manau, rezultatas bus oišii – gardus! Bet gal judu norėtumėte paskutinį kartą pasišnekėti su Orime ir Izobele? Bijau, kad jodvi nebeišeis su jumis pasimatyti.

Mereditė suprato, kad Saitu namai dega, ir jai smarkiai sugniaužė širdį. Liepsna neatrodė smarki, bet didžiausią baimę kėlė nuojauta, kad Inari kažką jau padarė motinai ir dukrai.

– Metai, ne! – sušuko ji, griebdama Metą už rankos. Nedaug trūko, kad jis būtų nulėkęs prie tos besikvatojančios, juodai vilkinčios moters ir pamėginęs sugriebti už kojų – o dabar kiekviena akimirka buvo neįkainojama. – Eikš, padėsi man jas surasti!

Juodviem į pagalbą atėjo Teo. Išsitraukusi apsuko sau aplink galvą baltąjį vytinį ir kirto Inari per iškeltas rankas; ant vienos jų liko kruvinas rėžis. Įniršusi Inari atsigręžė į ją, ir Mereditė su Metu nukūrė.

– Užpakalinės durys, – sušuko Metas, jiems dumiant palei namą.

Priešais save jie išvydo medinę tvorą be vartų. Mereditė jau ketino panaudoti lazdą kaip kartį ir peršokti per ją, bet Metas sušnopavo:

– Čionai! – ir iš delnų padarė atramą kojoms. – Aš tave pamėtėsiu!

Ji dvejojo vos akimirką. Čiūžtelėjusi sustojo, prišoko ir užkėlė koją ant sunertų pirštų. Staiga pasijuto skrendanti, prisitaikiusi nusileido ant plokščio tvoros viršaus kaip katė, o paskui nušoko žemyn. Girdėjo Metą besiropščiant tvora, ir staiga ją apsupo juodi dūmai. Stryktelėjusi metrą atgal ji sukliko:

– Metai, dūmai pavojingi! Gulkis ir sulaikyk kvapą! Lik lauke ir padėk joms, kai išnešiu!

Mereditė nenumanė, ar Metas jos klausys, ar ne, bet laikėsi savo pačios taisyklių, slinko pažeme sulaikiusi kvapą, tik trumpam atmerkdama akis, kad rastų duris.

Jai širdis vos neiššoko iš krūtinės išgirdus, kaip kirvis trinkteli į medį, medis subraška, vėl trinkteli kirvis. Atsimerkusi išvydo, kad Metas nepakluso, bet apsidžiaugė, jog jis surado duris. Meto veidas buvo juodas nuo suodžių.

– Jos buvo užrakintos, – kilnodamas kirvį paaiškino jis.

Bet kai Mereditė pažvelgė vidun, visos viltys žlugo: ten buvo tik liepsnos, nieko daugiau.

Dieve mano, dingtelėjo jai, visa, kas yra viduje, jau dega, gyvųjų veikiausiai nebėra.

Bet iš kur ši mintis? Ar tai žinojimas, ar baimė? Mereditė nebegalėjo sustoti. Ji žengė žingsnį į svilinantį karštį ir sušuko:

– Izobele! Ponia Saitu! Kur jūs?

Pasigirdo silpnas, pridusęs riksmas.

– Virtuvė! – tarė ji. – Metai, ten ponia Saitu! Išgelbėk ją!

Metas pakluso, bet grįžtelėjęs per petį sušuko:

– Toliau neik!

Mereditei būtinai reikėjo eiti toliau. Puikiai prisiminė, kur Izobelės kambarys: apačioje po „senelės“ kambariu.

– Izobele! Izobele! Ar girdi mane?

Jos balsas nuo dūmų skambėjo tyliai ir dusliai; suprato turinti eiti tolyn. Galbūt Izobelė be sąmonės arba per daug užkimusi, kad atsilieptų. Mereditė parklupusi ėmė ropoti, nes pažemėje buvo šiek tiek vėsiau ir mažiau dūmų.

Gerai. Izobelės kambarys. Ji nenorėjo ranka liesti durų rankenos, tad apvyniojo ją savo marškinėliais. Rankena nesisuko. Užrakinta. Mereditė negaišo su spyna, paprasčiausiai nusigręžė ir atbula spyrė šalia rankenos. Medis subraškėjo. Po kito spyrio durys trakštelėjo ir atsidarė.

Mereditė jautėsi apkvaitusi, bet reikėjo apžiūrėti kambarį. Žengė du žingsnius į vidų – štai!

Karštame, pilname dūmų, bet šiaip nepaprastai tvarkingame kambarėlyje ant lovos sėdėjo Izobelė. Prisiartinusi Mereditė, savo pykčiui, pastebėjo, kad mergaitė lipnia juosta pririšta prie žalvarinio galvūgalio. Mereditė porą kartų kirto lazda ir ją išlaisvino. Jos nuostabai, Izobelė sujudėjo ir pakėlė pajuodusį veidą.

Mereditės įniršis pasiekė ribą – mergaitės burna buvo užklijuota lipnia juosta, kad nesišauktų pagalbos. Susiraukusi, norėdama parodyti žinanti, kad skaudės, ji suėmė lipnią juostą ir nuplėšė. Izobelė nesuriko, tik vis kvėpė pilną dūmų orą.

Mereditė nusvirduliavo prie spintos, pačiupo dvejus pažiūrėti vienodus baltus marškinėlius ir grįžo prie Izobelės. Greta ant naktinio staliuko stovėjo sklidina vandens stiklinė. Mereditė spėjo, kad ji buvo tyčia taip pastatyta, siekiant padidinti Izobelės kančias, bet nedvejodama ja pasinaudojo. Davė gurkštelėti Izobelei, gurkštelėjo pati, paskui pamirkė marškinėlius ir vienus jų prisidėjo prie lūpų, – Izobelė ją pamėgdžiojo, – kitais užsidengė nosį ir burną. Mereditė pagriebė mergaitę ir nusitempė prie durų.

Tolesnė kelionė virto tikru košmaru. Mereditė ropojo, atsiklaupusi kosėjo, visą laiką paskui save vilko Izobelę. Jau manė, kad tai niekada nesibaigs, nes kiekvienas žingsnis buvo vis sunkesnis. Lazda atrodė tiesiog nepakeliama, bet jos palikti Mereditė nenorėjo.

Ji brangi, įtikinėjo proto balsas, bet ar verta tavo gyvybės?

Ne, nusprendė Mereditė. Kalbama ne apie mano gyvybę – kas mudviejų laukia, kai ištempsiu Izobelę į šaltą tamsą?

Niekada nesužinosi, jei žūsi dėl... dėl daikto.

Tai ne daiktas! Mereditė lazda nušlavė nuo kelio smilkstančias lūženas. Ji priklausė mano seneliui dar tada, kai šis buvo sveikas. Ji tinka mano rankai. Ji ne šiaip daiktas!

Kaip sau nori, pratarė balsas ir nutilo.

Po kojomis mėtėsi vis daugiau nuolaužų. Nors spaudė krūtinę, Mereditė neabejojo, kad pavyks pasiekti užpakalines duris. Žinojo, kad dešinėje turi būti skalbykla. Ten turėtų aptikti tarpą sienoje.

Staiga iš tamsos kažkas iškilo ir smogė jai per galvą. Apsiblaususiu protu ji negreit suvokė, kad tai krėslas.

Jiedvi kažkaip įsigudrino per toli nuropoti ir atsidūrė svetainėje.

Mereditę apėmė siaubas. Jos nušliaužė per toli – ir negali išeiti pro priekines duris tiesiai į patį mūšį. Reikės sugrįžti ir šįkart būtinai surasti skalbyklą, jų vartus į laisvę.

Ji apsigręžė ir nusitempė Izobelę, vildamasi, kad jaunesnioji mergaitė supras, ką daryti.

Lazdą paliko ant degančių svetainės grindų.

Elena vos gaudė kvapą, bet jau leidosi Stefano padedama. Jis bėgo viena ranka laikydamas Bonę, kita – Eleną. Deimonas buvo priekyje – žvalgėsi.

Jau nebegali būti toli, vis galvojo ji. Mes su Bone matėm šviesą – abidvi matėm. Staiga Elena ją vėl išvydo – lyg lange būtų užsidegęs žibintas.

Ji didelė, štai kur bėda. Vis maniau, kad tuoj ją pasieksim, nes mintyse klaidingai nustačiau dydį. Kuo labiau artėjam, tuo ji didėja.

Mums tai tik į gera. Mums reikia kuo daugiau Galios. Bet turim kuo greičiau ją pasiekti, nes jei pavėluosim, jokia pasaulio Galia nebepadės.

Šiničis užsiminė, kad jie pavėluos – bet jis buvo apsigimęs melagis. O už anos žemos šakos tikrai...

Brangiausias Dieve, pamanė ji. Tai žvaigždžių rutulys.

37

Galop Mereditė išvydo tai, kas nebuvo nei dūmai, nei ugnis. Vos vos įžiūrėjo durų rėmą – ir pajuto vėsaus oro dvelktelėjimą. Palaikoma vilties ji nuskuodė tiesiai prie durų į užpakalinį kiemą, paskui save vilkdama Izobelę.

Žengdama per slenkstį pajuto, kad ant jos kažkas šliukštelėjo palaimingai šalto vandens. Mereditė stumtelėjo Izobelę po purslais, ir mergaitė paskleidė pirmą valingą garsą per visą jųdviejų kelionę: be žodžių dėkodama sukūkčiojo.

Meto rankos prilaikė Mereditę, perėmė iš jos Izobelę. Atsistojusi Mereditė susverdėjo ir parpuolė ant kelių. Degė plaukai! Prisiminė, kaip vaikystėje kartodavo sau: sustok, krisk, riedėk; tada pajuto šalto vandens srovę. Vanduo iš žarnos purškė į ją, ji gręžiojosi mėgaudamasi vėsa, kol išgirdo Metą sakant:

– Ugnis užgeso. Tvarka.

– Ačiū, Metai. Ačiū. – Jos balsas buvo užkimęs.

– Juk tai tau teko nueiti iki pat miegamųjų ir sugrįžti. Ištraukti ponią Saitu pasirodė visai lengva – virtuvės kriauklė buvo pripilta vandens, tad kai atpalaidavau ją nuo virtuvinės kėdės, mes susidrėkinom ir išlėkėm laukan.

Mereditė šyptelėjo ir greitai apsidairė. Dabar ji tapo atsakinga už Izobelę. Savo palengvėjimui, išvydo, kaip mama glėbesčiuoja mergaitę.

Užteko pasirinkti: daiktas, kad ir koks brangus, ar gyvybė. Žiūrėdama į mamą su dukra Mereditė džiaugėsi. Lazdą galės pasidirbdinti naują. O mergaitės niekas nepakeis.

– Izobelė prašė tau ją perduoti, – tarė Metas.

Mereditė atsigręžė į jį, ugnies šviesoje pasaulis atrodė beprotiškai, ir kurį laiką ji negalėjo patikėti savo akimis. Metas laikė atkišęs jos kovinę lazdą.

– Vadinasi, Izobelė ją tempė laisvąja ranka – ak, Metai, kai išlaisvinau, ji atrodė vos gyva...

Metas tarė:

– Ji užsispyrusi. Kaip ir kita mano pažįstama.

Mereditė gerai nesuprato, ką jis turi galvoje. Buvo svarbesnių dalykų.

– Verčiau visi eime į priekinį kiemą. Vargu ar atvažiuos gaisrinė. Be to... Teo...

– Aš jas palydėsiu. Tu apžiūrėk vartų pusę, – tarė Metas.

Mereditė nukūrė į užpakalinį kiemą, kraupiai apšviestą namo, kuris buvo jau visiškai prarytas liepsnų. Laimė, šoninis kiemas dar nedegė. Mereditė lazda atidarė vartus, Metas kartu su ponia Saitu ir Izobele sekė jai įkandin.

Ji greitai pribėgo prie degančio garažo ir sustojo. Už nugaros išgirdo siaubo riksmą. Nebuvo laiko raminti rėkiantįjį, nebuvo kada galvoti.

Abi besikaunančios moterys jos nė nepastebėjo – ir Teo reikėjo pagalbos. Inari išties atrodė kaip ugnies Medūza, jos plaukai rangėsi it rūkstančios, liepsnojančios gyvatės. Degė tik raudonosios jų dalys, jas ji panaudojo kaip botagą: viena gyvatė Teo iš rankų ištraukė vytinį, kita apsivijo gerklę ir ėmė smaugti. Teo beviltiškai stengėsi nusiplėšti nuo kaklo liepsnojančią kilpą.

Inari kvatojosi.

– Skauda, raganpalaike? Netrukus viskas bus baigta – tau ir visam tavo miesteliui! Pagaliau atėjo Paskutinis Vidurnaktis!

Mereditė atsigręžė į Metą – to užteko. Jis nudūmė pro ją ir atsidūrė prie besikaunančių moterų kojų. Tada pasilenkė ir sunėrė rankas.

Mereditė metėsi į priekį, visas jėgas sutelkė šiam trumpam nuotoliui įveikti, pasiliko tik tiek, kiek reikėjo šuoliui, tada užkėlė koją ant Meto delnų ir pasijuto pakilusi į orą. Atstumas buvo kaip tik toks, kad jai pavyko lazda dailiai perkirsti Teo smaugiančią plaukų gyvatę.

Paskui Mereditė ėmė kristi, Metas bandė ją sugauti. Ji plumptelėjo daugmaž ant jo, ir abu matė, kas vyko toliau.

Sumušta, kraujuojanti Teo nusiplėšė smilkstančią suknelės dalį. Ištiesė ranką, ir vytinis atskrido tiesiai jai į delną. Bet Inari nepuolė, tik paklaikusi mosikavo rankomis ir staiga suklykė: tai buvo toks skausmo riksmas, kad Mereditė nejučia šaižiai kvėptelėjo. Taip rėkiama mirštant.

Jų akyse moteris vėl virto obaasan: raukšlėta, bejėge, panašia į lėlę senute, kokią pažinojo Metas su Meredite. Palietęs žemę šis sudžiūvęs kūnas jau buvo sustingęs ir negyvas, veidas sklidinas tokio nuožmaus įtūžio, kad net baugino.

Izobelė su ponia Saitu priėjusios palinko virš jo ir iš palengvėjimo ėmė kūkčioti. Mereditė pažvelgė į jas, paskui į Teo, lėtai besileidžiančią ant žemės.

– Ačiū, – vos vos šypsodamasi pratarė ji. – Jūs mane išgelbėjot – ir vėl.

– Kaip manot, kas jai atsitiko? – paklausė Metas. – Ir kodėl Šiničis su Misao neatėjo jai padėti?

– Spėju, kad jie nebegyvi, – Teo balsą stelbė ugnies riaumojimas. – O Inari – turbūt kas nors sunaikino jos žvaigždžių rutulį. Aš, deja, buvau per silpna, kad ją įveikčiau.

– Kiek valandų? – staiga prisiminusi sušuko Mereditė.

Pribėgo prie vis dar užvesto senutėlio visureigio. Jo laikrodis rodė lygiai dvyliktą nakties.

– Ar mes išgelbėjom žmones? – išsigandęs paklausė Metas.

Teo kryptelėjo galvą į miesto centrą. Beveik minutę stovėjo nejudėdama, lyg ko klausytųsi. Pagaliau, kai Mereditė jau manė subyrėsianti nuo įtampos, moteris atsigręžė ir tyliai tarė:

– Dabar brangioji mamytė, senelė ir aš esame viena. Regiu, kaip vaikai atsitokėja ir susivokia rankose laikantys peilius – o kai kurie ir šautuvus. Regiu juos stovint miegančių tėvų kambariuose ir negalint prisiminti, kaip čia pateko. Regiu, kaip pasislėpę spintose tėvai, dar prieš akimirką būgštavę dėl savo gyvybės, mato vaikus metant ginklus, krintant ant miegamojo grindų ir kūkčiojant iš sumišimo.

– Taigi mums pavyko. Jums pavyko. Jūs ją užlaikėt, – šniokštavo Metas.

Teo taip pat švelniai ir rimtai atsakė:

– Kažkas kitas – labai toli – padarė kur kas daugiau. Žinau, kad miestą teks gydyti. Bet senelė ir mamytė su manim sutinka. Šiąnakt nė vienas vaikas nenužudė savo tėvų ir nė vienas tėvas nenužudė vaiko. Ilgai trukęs Inari ir jos Paskutinio Vidurnakčio košmaras baigėsi.

Paišina ir susitaršiusi Mereditė pajuto savyje kažką kylant, plečiantis, didėjant – ir, kad ir kiek treniravusis, nebesusilaikė. Jai iš gerklės išsiveržė džiaugsmo riksmas.

Išgirdo krykštaujant ir Metą. Jis buvo toks pat purvinas, susivėlęs kaip ir ji, bet sugriebęs už rankų ėmė sukti Mereditę ratu, šokti barbarų pergalės šokį.

Išties buvo linksma suktis ratu ir spygauti kaip vaikams. Galbūt... galbūt stengdamasi visada išlikti rami, visada atrodyti suaugusi, ji neišmoko džiaugtis, mat tai atrodė vaikiška.

Metui nebuvo keblumų reikšti jausmus, kad ir kokie jie būtų: vaikiški, brandūs, įkyrūs, geri. Mereditė nejučia ėmė juo žavėtis ir suvokė jau seniai į jį įdėmiau nežiūrėjusi. Dabar ją staiga užplūdo jausmai jam. Matė, kad ir Metas jaučiasi panašiai, lyg niekada nebūtų jos dorai matęs.

Šią akimirką jiems... buvo lemta pasibučiuoti. Mereditė taip dažnai matydavo bučiuojantis filmuose ir skaitydavo knygose, kad tai atrodė savaime suprantama.

Bet čia buvo gyvenimas, ne pasaka. Mereditė susivokė laikanti Metą už pečių, Metas laikė ją, ir ji matė jį galvojant apie bučinį lygiai taip pat.

Akimirka užtruko...

Tada Metas išsišiepė – buvo matyti, kad jis žino, ką daryti. Mereditė irgi žinojo. Juodu puolė vienas kitam į glėbį. Atsitraukę abu nusišypsojo. Suprato, kas esantys. Labai skirtingi ir labai artimi draugai. Mereditė vylėsi, kad visada taip bus.

Paskui abudu atsigręžė į Teo, ir Mereditei pirmą kartą nuo tada, kai išgirdo, kad miestelis išgelbėtas, suspaudė širdį. Teo vėl keitėsi, jos, stebinčios juodu, veidas kėlė gailestį.

Pabuvusi jauna, pačiame jėgų žydėjime, ji vėl seno, raukšlėjosi, plaukai vėl tapo žili, nebe sidabriniai kaip mėnesiena. Galiausiai moteris virto senute, vilkinčia lietpaltį, apklijuotą popieriaus lapeliais.

– Ponia Flauers!

Pabučiuoti šį žmogų buvo visiškai saugu, be to, būtinai reikėjo. Mereditė apkabino gležną seną moterį ir susijaudinusi kilstelėjo nuo žemės. Metas prisidėjo prie jų, ir abu iškėlė ją virš galvų. Taip ir nunešė pas Saitu, mamą ir dukterį, stebinčias ugnį. Ten surimtėję nuleido žemėn.

– Izobele, – kreipėsi Mereditė. – Dieve! Labai užjaučiu – tavo namai...

– Ačiū tau, – mažumėlę švepluodama atsiliepė ši. Tada nusigręžė.

Mereditę nukrėtė šaltis. Ji jau ėmė gailėtis džiūgavusi, bet ponia Saitu tarė:

– Ar žinot, kad tai nuostabiausia akimirka mūsų šeimos istorijoje? Šimtus metų ta sena kicunė – o taip, aš visada žinojau, kas ji tokia – prisiplakdavo prie nekaltų žmonių. Pastaruosius tris šimtmečius terorizavo mūsų, samurajų, giminę. Pagaliau mano vyras galės grįžti namo.

Mereditė apstulbusi pažvelgė į ją. Ponia Saitu linktelėjo.

– Jis bandė pasipriešinti kicunei, ir ji išvijo jį iš namų. Gimus Izobelei, nuolat dėl jos baiminausi. O dabar prašau jai atleisti. Jai sunku išreikšti jausmus.

– Man tai pažįstama, – tyliai tarė Mereditė. – Jei neprieštaraujat, šnektelėsiu su ja.

Jei kada nors gyvenime ir galėsiu paaiškinti bendražygiui, kaip smagu džiaugtis, tai tik dabar, pamanė ji.

38

Deimonas stabtelėjo ir atsiklaupė už milžiniškos nulaužtos medžio šakos. Stefanas pritempė prie brolio abi merginas. Visi trys sustojo už Deimono.

Elena stebeilijosi į labai storą medžio kamieną. Vis dėlto jis toli gražu nebuvo toks storas, kokį ji vaizdavosi. Be abejo, keturiese jie nebūtų apglėbę medžio. Bet galvoje jai sukosi mėnulių ir medžių vaizdai, ten kamienai buvo aukšti kaip dangoraižiai, o žvaigždžių rutulys galėjo būti paslėptas bet kuriame „aukšte“, bet kuriame „kambaryje“.

Čia būta tiesiog didžiulio ąžuolo, jis augo tarsi kokiame užburtame maždaug septynių metrų skersmens ratile, švariame nuo sudžiūvusių lapų. Žemė čia buvo šviesesnė už priemolį, kuriuo jie vaikščiojo, ir keliose vietose netgi blizgėjo. Tiesą sakant, Elenai palengvėjo.

Be to, ji išvydo žvaigždžių rutulį. Būgštavo daugybės dalykų: kad gali tekti aukštai lipti, kad rutulys gali būti taip įsipainiojęs tarp šaknų ar šakų, kad šiandien, praėjus šimtams ar net tūkstančiams metų, bus neįmanoma jo išpainioti. Bet štai jis, didžiausias iš visų esamų žvaigždžių rutulių, dydžio sulig paplūdimio kamuoliu, ramiai guli ant žemiausios šakos.

Jos mintys jau skriejo tolyn. Jiems pavyko, jie surado žvaigždžių rutulį. Bet kiek truks, kol sugrįš pas Seidžą? Elena negalvodama dirstelėjo į kompasą ir, savo nuostabai, pamatė krypstant rodyklę į pietvakarius, kitaip tariant, į Sarginę. Seidžas jais pasirūpino. Galbūt grįžtant jiems nebeteks patirti išmėginimų; galbūt užteks paprasčiausiai pasinaudoti šeimininko raktu ir patekti į Fels Čerčą. O tada... na, ponia Flauers žinos, ką su juo daryti.

Jei pasiseks, galbūt jie įkalbės ją, kad ir kas tai būtų, manais už žvaigždžių rutulį išsikraustyti amžiams. Nors... ar jie galės gyventi žinodami, kad ji, ko gero, tą patį daro vis kitame mieste?

Kurdama planus Elena stebėjo draugų veidus: vaikiškai nustebusį ovalų Bonės veidelį, atidų Stefano žvilgsnį, pavojingą Deimono šypseną.

Pagaliau jie išvydo sunkiai pelnytą atlygį.

Bet ji negalėjo ilgai žiūrėti. Dabar reikėjo veikti. Jų akyse žvaigždžių rutulys sušvito, suspindo tokiomis ryškiomis, vaiskiomis spalvomis, kad net spigino. Elena prisidengė akis ir išgirdo kvėptelint Bonę.

– Kas čia vyksta? – paklausė Stefanas, laikydamas delną prieš akis, be abejo, daug jautresnes šviesai nei žmogaus akys.

– Kažkas dabar juo naudojasi! – atsakė Bonė. – Šitaip sušvitęs jis siunčia Galią – tolių toliausiai!

– Senajame Fels Čerče, jei iš jo kas nors dar liko, darosi karšta, – tarė Deimonas, įdėmiai žvelgdamas į šakas virš galvos.

– Nekalbėk taip! – sušuko Bonė. – Tai mūsų namai. Ir mes juos pagaliau apginsime!

Elena tiesiog regėjo, apie ką Bonė svajoja: kaip šeimos apsikabina, kaimynai vėl šypsosi kaimynams, visas miestelis dirba, kad atitaisytų žalą.

Štai kaip kartais įvyksta didžiausios tragedijos. Kai žmonės turi bendrą tikslą, bet nėra vieningi. Kai jiems trukdo išankstinės nuostatos. Ir, turbūt visų svarbiausia, kai jiems nepavyksta susėsti ir pasišnekėti.

Stefanas kaip tik tai ir mėgino padaryti, nors Elena matė, kad jis vis dar apakintas žvaigždžių rutulio spindesio. Vaikinas tyliai pasiūlė:

– Pasišnekėkim, pažiūrėkim, gal kas šaus į galvą...

Bonė tik nusijuokė iš jo, nors ir maloniai. Tada pasiūlė:

– Galiu užlipti greitai kaip voverė. Man tereikia, kad kas nors stipresnis jį sugautų, kai nudaušiu žemėn. Žinau, kad su juo nenulipčiau; aš ne tokia kvaila. Ei, vaikinai, eime!

Štai kaip viskas įvyko. Skirtingos asmenybės, skirtingos mąstysenos. Ir viena lengvabūdė kvatoklė, kai reikia, negebanti spėti ateities.

Elena, svajodama apie kovinę Mereditės lazdą, nė nematė, kaip viskas prasidėjo, tik žiūrėjo į Stefaną – šis tankiai mirksėjo, kad prisitaikytų akys.

Bonė lengvai, kaip ir gyrėsi, užsiropštė ant kyšančios virš jų nudžiūvusios medžio šakos. Netgi juokais pasveikino visus iškėlusi ranką, prieš nušokdama į tuščią tviskantį ratilą aplink medį.

Akimirkos virto begalybe. Elena juto palengva plečiantis savo akis, nors žinojo, kad jos išsipūtė akimirksniu. Ji matė, kaip Stefanas lėtai tiesia ranką ir bando pirštais sučiupti Bonę už kulkšnies, nors žinojo reginti greitą kaip žaibas judesį. Ji netgi išgirdo Deimono siunčiamą mintį: „Ne, kvailiuke!“, tarsi jis kalbėtų tingiai ir, kaip įprastai, rodytų savo pranašumą.

Paskui, jai vis dar žiūrint šį sulėtintą filmą, Bonės keliai sulinko, ji išlėkė į orą virš ratilo,

bet nepasiekė žemės. Elenos siaubo filmas sukosi toliau: ten, kur Bonė turėjo nušokti, ant žemės stulbinamai greitai nusileido juodas dryžis. O ji buvo išsviesta iš plikojo rato taip greitai, kad Elena nespėjo sekti akimis. Pasigirdo duslus žnektelėjimas – ji vėl nespėjo susigaudyti, kad tai nukrito Bonė. Paskui gana aiškiai išgirdo, kaip Stefanas kraupiu balsu šaukia:

– Deimonai!

Ir tada Elena išvydo besileidžiant smailius juodus daiktus – tarsi lenktas ietis. Tai buvo dar vienas įvykis, kurio ji nespėjo sekti. Akims prisitaikius suvokė, kad tai ilgos, riestos juodos šakos, tolygiai augančios iš medžio kaip trisdešimt voro kojų, trisdešimt ilgų iečių, skirtų lyg už grotų įkalinti patekusį vidun padarą arba... prismeigti jį prie keisto smėlio jai po kojomis.

„Prismeigti“ buvo tinkamas žodis, Elenai jis visada patiko. Spoksodama į smailai užlenktus spyglius ant šakų, skirtus tam, kad prismeigtas padaras nebepakiltų nuo žemės, ji pagalvojo, kaip subjurtų Deimonas, jei tokia strėlė perdurtų jo odinę striukę. Imtų plūstis, o Bonė apsimestų negirdinti ir...

Ji priėjo gana arti ir suprato, kad viskas ne taip paprasta. Geros ieties ilgio šaka buvo persmeigusi Deimonui petį, jam turėjo velnioniškai skaudėti. Sužeistojo lūpų kamputyje ištryško kraujo lašelis. Bet kur kas labiau erzino tai, kad jis nenorėjo į ją žiūrėti ir užsimerkė, bent jau Elenai taip atrodė. Tyčia užsisklendė nuo jų – gal dėl to, kad niršo, o gal todėl, kad skaudėjo petį. Bet jai tai priminė plieninę sieną, į kurią buvo atsitrenkusi pastarąjį kartą, kai mėgino patirti jo mintis. Po galais, negi jis negali bent pasakyti, kad nenori jų matyti?

– Deimonai, atsimerk, – paliepė ji rausdama, mat kaip tik to jis iš jos norėjo – išties didžiausias manipuliatorius. – Sakau, atsimerk! – Dabar ji rimtai suirzo. – Nevaidink, kad miegi, nes nieko neapgausi, mums jau gana!

Ji jau ketino jį smarkiai papurtyti, bet kažkas pakėlė ją nuo žemės iki pat Stefano veido.

Jam skaudėjo, bet tikrai ne taip smarkiai, kaip Deimonui, todėl ji vėl nusigręžė šio plūsti. Tada Stefanas šiurkščiu balsu pasakė:

– Elena, jis negali!

Trumputę akimirką jai tai atrodė nesąmonė. Žodžiai skambėjo iškreiptai, beprasmiškai, lyg kas sakytų, kad negali sustabdyti savo apendikso veiklos – kad ir ką tasai veiktų. Po šio atokvėpio jai teko suvokti savo akimis regimą vaizdą.

Deimonui buvo perdurtas ne petys. Persmeigta krūtinė – šiek tiek kairiau nuo vidurio.

Kaip tik ten, kur yra širdis.

Mintyse iškilo kadaise kažkieno ištarti žodžiai – Elena dabar neprisiminė, kieno: vampyro taip lengvai nenužudysi. Mes mirštame tik kuolu perverti per širdį...

Mirštame? Deimonas mirs? Tai turbūt klaida...

– Atsimerk!

– Elena, jis negali!

Bet Elena iš kažkur žinojo, kad Deimonas nemiręs. Nesistebėjo, kad Stefanas to nežino, juk ji su Deimonu bendravo asmeniniu dažniu.

– Greičiau duok man kirvį, – taip karštai paprašė Elena, spinduliuodama tokį tikrą žinojimą, kad Stefanas netaręs nė žodžio padavė jai įrankį ir pakluso, kai ji liepė iš viršaus ir iš apačios prilaikyti vorakoję šaką.

Elena keliais staigiais smūgiais nukirto juodą šaką, tokią storą, kad nebūtų apėmusi pirštais. Tai padarė plūstelėjus adrenalinui, bet juto pelniusi Stefano pagarbą – jis leido jai darbuotis toliau.

Jai baigus, nukirsta vorakojė šaka pakilo, o Deimonas išties atrodė kaip pervertas kuolu.

Tik tada, kai ji ėmė traukti aukštyn šaką, išsigandęs Stefanas ją sustabdė.

– Elena! Elena, sakau tau tiesą! Šios šakos tam ir skirtos – įsibrovėliams vampyrams. Žiūrėk, meile, ar matai?

Jis parodė jai kitą voro koją, įsmeigtą į smėlį, ir spyglius ant jos, panašius į dantytą akmeninį primityvios strėlės antgalį.

– Šios šakos nepaprastos, – aiškino Stefanas. – Jei stipriau patrauksi... išplėši jam... gabalą širdies.

Elena apmirė. Nebuvo tikra, kad supranta, ką jis sako – neleido sau suprasti, antraip būtų ir įsivaizdavusi. Bet tai atrodė nesvarbu.

– Tada sunaikinsiu ją kaip nors kitaip, – tarstelėjo žiūrėdama į Stefaną, bet prieblandoje gerai nematydama žalių jo akių. – Tu tik palauk. Lauk ir žiūrėk. Surasiu Sparnų galią, kad ištirpdytų šitą... šitą prakeiktą šlykštynę. – Ji būtų sugalvojusi dar daug žodžių pavadinti pagaliui, bet reikėjo valdytis.

– Elena.

Rodos, Stefanui buvo sunku ištarti jos vardą. Netgi prietemoje ji matė ašaras jam ant skruostų. Toliau jis kalbėjo be žodžių: „Elena, pažvelk į tas užmerktas akis. Šis medis – žiaurus žudikas, tokios medienos dar nesu matęs, tik apie ją girdėjęs. Ji... ji auga – jo viduje.“

– Jo viduje? – kvailai pakartojo Elena.

„Jo arterijose ir venose – ir nervuose. Visur, kiek tai susiję su širdimi. Jis... o Dieve, Elena, pažvelk jam į akis!“

Elena pažvelgė. Stefanas atsiklaupęs švelniai kilstelėjo Deimono vokus, ir Elena sukliko.

Bedugniuose vyzdžiuose, pačioje jų gelmėje, talpinančioje žvaigždėtą dangų, spingsojo kibirkštėlė – bet ne žvaigždės spindulys, o žaluma. Dingojosi, kad ji švyti pragariška šviesa.

Stefanas žvelgė į ją su skausmu ir užuojauta. Švelniai prisilietęs užmerkė tas akis – amžiams, kaip pats manė.

Viskas atrodė keista lyg sapne, beprasmiška. Stefanas atsargiai paguldė Deimono galvą – atsisveikino su juo.

Net beprotiškame, pakrikusiame savo pasaulyje Elena žinojo nieku gyvu negalėsianti to padaryti.

Ir tada įvyko stebuklas. Elena mintyse išgirdo svetimą balsą.

„Visa tai gana netikėta. Vienintelį kartą pasielgiau neapgalvotai, ir štai atlygis.“

Jis sklido asmenišku jos ir Deimono dažniu.

Elena atsiplėšė nuo Stefano, mėginančio ją sulaikyti, ir parkritusi sugriebė Deimoną už pečių. „Aš žinojau! Žinojau, kad tu negali būti miręs!“

Tik tada suvokė, kad jos veidas šlapias, ir nusišluostė jį minkšta odine rankove. „Ak Deimonai, tu mane siaubingai išgąsdinai! Daugiau niekada niekada taip nedaryk!“

„Ko gero, galiu duoti žodį, – Deimonas kalbėjo sau neįprastu tonu: rimtai ir mįslingai. – Bet už tai tu man irgi turi kai ką duoti.“

„Taip, žinoma, – sutiko Elena. – Tik leisk nusibraukti plaukus nuo kaklo. Mums tai geriausiai pavykdavo, kai Stefanas gulėdavo – kai nešėm jį neštuvais iš kalėjimo...“

„Ne tai, – nutraukė ją Deimonas. – Šįkart, angele, netrokštu tavo kraujo. Man reikia, kad kuo iškilmingiausiai pažadėtum būti narsi. Žinau, moterims tai sekasi geriau nei vyrams. Jos drąsiau sutinka tai... ką tau dabar teks sutikti.“

Elenai jo žodžiai nepatiko. Sąstingis, kaustęs lūpas, dabar apėmė visą kūną. Jai nėra dėl ko būti narsiai. Deimonas ištvers skausmą. Ji suras Galios sparnus, sunaikinsiančius visą jį nuodijantį medį. Galbūt Deimonui skaudės, bet jis liks gyvas.

„Nešnekėk man taip!“ – griežtai subarė ji, ir tik paskui prisiminė turinti būti švelni. Viskas tarsi išskydo, Elena net užmiršo, kodėl turi tokia būti, bet juk esama kažkokios priežasties... Sutelkusi visą dėmesį ji visomis jėgas ieškojo Galios sparnų, apie kokius net nebuvo girdėjusi. Apsivalymo? Ar jie ištrauktų šakalį, o gal tik nušluotų tą šelmišką šypsenėlę Deimonui nuo veido? Šiaip ar taip, būtų neprošal pamėginti. Jis atrodė toks baltas, kad ją ėmė neviltis.

Bet Elena negalėjo net prisiminti Apsivalymo sparnų pozos.

Staiga visą Deimono kūną supurtė stiprus drebulys – mėšlungis. Ji išgirdo kapotus žodžius sau už nugaros.

– Meile, meile, tu tikrai turi jį paleisti. Jis gyvena... ir patiria nepakeliamą skausmą tik todėl, kad tu jį čia laikai, – kalbėjo Stefano balsas. Stefano, kuris jai niekada nemeluoja.

Akimirką Elena sudvejojo, bet paskui jos kūną užliejo liepsnojantis įniršis, jis suteikė jėgų kimiai sušukti:

– Aš... negaliu! Niekada negalėsiu jo paleisti! Deimonai, po galais, turi kovoti! Leisk, aš tau padėsiu! Mano kraujas – jis ypatingas. Jis suteiks tau jėgų. Gerk!

Ji pagrabaliojo peilio. Jos kraujas stebuklingas. Galbūt, jei duos jo ganėtinai, Deimonui užteks jėgų pasipriešinti medžio skaiduloms, tebeplintančioms kūne.

Elena džirkštelėjo sau per gerklę. Paprasčiausiai pagriebė metalinį peilį ir vienu mostu paleido kraują. Miego arteriją ji tik užkliudė – matyt, pasąmonė apsaugojo nuo didesnio sužeidimo. Paplūdo ryškiai raudonas arterinis kraujas, net prietemoje jis buvo vilties spalvos.

– Štai, Deimonai! Štai! Gerk jo. Kiek tik nori – tiek, kiek tau reikia, kad pasveiktum.

Elena kiek galėdama prisitaikė prie jo padėties, girdėjo, bet nesiklausė, kaip Stefanas, pasibaisėjęs neatsargiu jos pjūviu, aiktelėjo jai už nugaros, nekreipė dėmesio į ją laikančias rankas.

Bet Deimonas... negėrė. Negėrė net svaiginančio savosios Tamsos princesės kraujo. Kaip jis ten sakydavo? Šis kraujas kaip raketų degalai, palyginti su kitų merginų venomis tekančiu benzinu. Dabar šis brangus skystis tiesiog tekėjo jam per lūpas, sruvo ant blyškaus veido, merkė juodus marškinius ir telkėsi ant odinės striukės.

Ne...

„Deimonai, – mintyse maldavo Elena, – būk geras. Meldžiu. Prašau. Padaryk tai dėl manęs, Elenos. Būk geras, gerk. Mums tai pavyks – kartu.“

Šis nė nekrustelėjo. Elena pražiojo jam burną, į ją pritekėjo kraujo ir ėmė lietis per kraštus. Tarsi Deimonas būtų ją erzinęs, tardamas: „Norėjai, kad atsisakyčiau žmonių kraujo? Ką gi, atsisakiau – amžiams.“

O Dieve, brangus Dieve, meldžiu...

Elena pasijuto dar labiau apkvaitusi. Išoriniai įvykiai atrodė migloti lyg vandenynas, švelniai siūbuojantis giliai panirusį žmogų. Dabar visas jos dėmesys buvo sutelktas į Deimoną.

O jos narsa... Deimonas dėl jos klydo. Kažkur iš gelmių veržėsi smarki rauda. Elena ištrūko iš Stefano rankų ir nebesusivaldė.

Parkrito ant jos krauju nutaškyto Deimono kūno. Prisiglaudė skruostu prie jo skruosto.

Jis buvo šaltas. Net per kraują buvo justi šaltis.

Elena nė nepastebėjo, kaip ją ištiko isterija. Susivokė klykianti ir kūkčiojanti, trankanti Deimoną per pečius, keikianti jį. Anksčiau niekada jo smarkiai neplūdo, bent jau į akis. Bet ji ne šiaip klykė, o klykdama liepė jam ieškoti būdų pasipriešinti.

Galop ėmė žadėti. Giliai širdyje žinojo, kad tie pažadai melagingi. Ji tuoj surasianti būdą jį pagydyti. Ji jau jaučianti, kaip kyla nauji Galios sparnai, skirti jam išgelbėti.

Paistė bet ką, kad tik nereikėtų pažvelgti tiesai į akis.

– Deimonai... Meldžiu... – Tai buvo klyksmo pertrauka, Elena švelniai kalbėjo savo naujuoju kimiu, dusliu balsu. – Deimonai, padaryk dėl manęs vienintelį dalyką. Paspausk man ranką. Žinau, kad gali. Tik spustelėk ją.

Bet nė viena savo ranka nepajuto spaudimo. Tik kraują; jis jau darėsi lipnus.

Tada įvyko stebuklas ir ji galvoje dar kartą išgirdo Deimono balsą – vos girdimą.

„Elena... Brangioji... neverk. Ne taip jau... baisu, kaip sakė Stefanas. Kūno beveik nejaučiu, tik veidą. Aš... jaučiu tavo ašaras. Nebeverk... prašau nebeverkti, angele.“

Šis stebuklas padėjo susitvardyti. Jis Stefaną pavadino Stefanu, o ne broliuku. Bet dabar reikėjo pamąstyti apie kitus dalykus. Jo veidas vis dar jautrus! Tai svarbi, vertinga žinia. Elena tuoj pat delnais suėmė jam skruostus ir pabučiavo į lūpas.

„Aš ką tik pabučiavau tave. Ir dar kartą pabučiuosiu. Jauti?“

„Amžinai, Elena, – atsakė Deimonas. – Aš... pasiimsiu tai su savim. Dabar tai bus mano dalis... supranti?“

Ji nenorėjo nieko suprasti. Dar kartą pabučiavo jį į lūpas – šaltas kaip ledas. Ir dar kartą.

Norėjo jam duoti ką kita. Kokią nors gerą mintį. „Deimonai, prisimeni, kaip pirmą kartą susitikom? Mokykloje, užgesus šviesoms, kūriau vaiduoklių namų dekoracijas. Anuomet tu tiesiog išnirai iš tamsos, ir aš vos nesileidau pabučiuojama – nors net nežinojau tavo vardo.“

Jos nuostabai, Deimonas iškart atsakė. „Taip... o tu... tu mane nustebinai, nes buvai pirmoji mergina, išsyk nepasidavusi mano įtaigai. Mums kartu... buvo smagu – tiesa? Buvom nuėję į pokylį... ir šokom. Aš ir tai pasiimsiu su savim.“

Elenos galvoje tvyrančiame rūke buvo viena aiški mintis. Nebetrikdyk jo. Į tą pokylį juodu andai ėjo tik gelbėdami Stefanui gyvybę. Bet ji tarė jam: „Mums buvo smagu. Tu puikiai šoki. Prisimink, kaip sukom valsą!“

Deimono mintys buvo lėtos, išskydusios. „Atleisk... pastaruoju metu elgiausi siaubingai. Pasakyk... jai tai. Bonei. Pasakyk jai...“

Elena susitvardė. „Būtinai pasakysiu. Dar kartą tave pabučiuosiu. Jauti, kad bučiuoju?“

Tai buvo retorinis klausimas, todėl ji pasijuto sukrėsta, kai Deimonas mieguistai, lėtai atsakė: „Ar aš... tau prisiekiau sakyti tiesą?“

Taip, akimoju sumelavo ji. Elenai reikėjo iš jo išgirsti tiesą.

„Tada... atvirai tariant, ne... nejaučiu. Lyg... nebeturėčiau kūno. Man patogu ir šilta, nieko nebeskauda. Ir... beveik jaučiu, kad esu ne vienas. Nesijuok.“

„Tu ir nesi vienas! Ak Deimonai, negi nežinai? Aš niekada, nieku gyvu nepalikčiau tavęs vieno.“ Elena springo, svarstė, kaip jį įtikinti. Dar bent kelias akimirkas...

„Klausyk, – mintimis sušnabždėjo ji. – Atskleisiu tau didžiausią savo paslaptį. Niekam kitam to nesakysiu. Prisimeni, kaip važiuodami buvom apsistoję motelyje ir kaip visi – netgi tu – spėliojote, kas tą naktį įvyko?“

„Motelis?.. Važiavom?“ Jis atrodė labai sutrikęs. „A... taip. Prisimenu. Ir... kitą rytą... spėliojau.“

„Nes Šiničis atėmė tavo prisiminimus“, – tarė Elena vildamasi, kad nekenčiamas vardas atgaivins Deimoną. Bet nesulaukė. Šis, kaip ir Šiničis, jau buvo atsisveikinęs su pasauliu.

Elena priglaudė skruostą prie šalto ir kruvino jo skruosto. „Brangusis, laikiau tave štai taip apkabinusi – ne, beveik taip. Visą naktį. Tu tik to norėjai, kad nesijaustum vienišas.“

Ilgai buvo tylu, ir tą nedidelę Elenos dalį, vis dar neapmirusią ar nepatyrusią isterijos, apėmė siaubas. Bet paskui iki jos atsklido žodžiai.

„Ačiū... Elena. Ačiū tau... kad atskleidei man savo brangią paslaptį.“

„Taip, ir pasakysiu tau kai ką dar svarbesnio. Tu ne vienas. Iš tikrųjų ne vienas. Niekas niekada nebūna vienas.“

„Tu su manim... tokia šilta... nebėra ko nerimauti...“

„Nebėra, – patikino jį Elena. – Aš visada būsiu su tavim. Niekas nėra vienas; pažadu.“

„Elena... viskas keistėja. Nieko neskauda. Bet turiu tau pasakyti... nors patyriau, kad jau žinai... Kaip aš tave pamilau... juk prisimeni, tiesa? Neužmirši manęs?“

„Užmiršti tave? Kaip galėčiau kada nors tave užmiršti?“

Bet Deimonas kalbėjo toliau, ir staiga Elena suprato, kad jos nebegirdi, net minčių.

„Ar prisiminsi? Dėl manęs? Tik kad... kadaise mylėjau – per visą gyvenimą kartą iš tikrųjų mylėjau. Ar prisiminsi, kad mylėjau tave? Tuomet mano gyvenimas bus... ko nors... vertas...“ Jo balsas nutilo.

Elena dabar jautėsi visai apdujusi. Žinojo sparčiai netenkanti kraujo. Pernelyg sparčiai. Mintys blausėsi. Ir staiga ją supurtė nauja kūkčiojimo audra. Dabar ji nebesiplūs – nebėra ko plūsti. Deimonas išėjo, pabėgo be jos.

Ji troško sekti įkandin. Niekas nebeatrodė tikra. Negi jis nesupranta? Ji neįsivaizduoja visatos, kad ir kiek Matmenų turinčios, be Deimono. Pasaulis jai nebebus pasaulis, jei jame jo neliks.

Jis negali taip su ja pasielgti.

Nežinodama, ką daro, ir nesijaudindama dėl to ji gilių giliausiai pasinėrė į Deimono protą, mintimis lyg kardu perkirto medines užtvaras, kiek tik jų rado. Ir galiausiai pasijuto nerianti į pačią giliausią jo dalį... ten, kur kadaise grandinėmis sukaustytas berniukas, Deimono pasąmonės metafora, saugojo didžiulį akmenį – jame Deimonas laikė įkalinęs savo jausmus.

O Dieve, jam tikriausiai baisu, pamanė ji. Nieku gyvu negaliu jo išleisti išsigandusio...

Tada Elena jį išvydo – mažylį Deimoną. Mielame apskritame veidelyje kaip visada įžvelgė jaunuolį išsišovusiais skruostikauliais, kokiu taps Deimonas, plačiose juodose akyse regėjo būsimą bedugnę tamsą.

Nors vaikelis nesišypsojo, jis atrodė atviras ir nuoširdus, toks, koks vyresnysis Deimonas niekada nebūdavo. O grandinių... grandinių nebeliko. Didysis akmuo irgi buvo dingęs.

– Žinojau, kad ateisi, – sušnabždėjo berniukas, ir Elena jį apkabino.

Ramiai, tarė ji sau. Ramiai. Jis netikras. Čia tai, kas liko iš Deimono proto, atokiausia jo užpakalinių smegenų dalis. Jis dar mažesnis už Margaritą, toks pat meilus ir šiltas. Dieve, meldžiu neleisti jam suprasti, kas iš tiesų vyksta.

Bet tose plačiose, tamsiose vaikiškose į ją žvelgiančiose akyse atsispindėjo žinojimas.

– Taip džiaugiuosi tave matydamas, – prisipažino jis. – Maniau, jau niekada su tavim nebepasišnekėsiu. Žinai... jis... prašė kai ką perduoti. Turbūt pats nebegalės pasakyti, todėl paprašė manęs.

Elena suprato. Jei ir yra vieta, kurios dar nepasiekė medis, tai ši giliausia, pati primityviausia smegenų dalis. Deimonas dar gali su ja šnekėtis – per šį mažylį.

Bet dar nespėjusi prabilti Elena vaiko akyse išvydo ašaras, jo kūnelį sutraukė mėšlungis ir jis smarkiai įsikando į lūpą – veikiausiai tam, kad nesuriktų.

– Skaudėjo? – paklausė ji, stengdamasi įtikinti save, kad ne, žūtbūt trokšdama tuo patikėti.

– Nelabai.

Bet Elena suprato jį meluojant. Vis dėlto berniukas neišliejo ašarų. Šis mažasis Deimonas irgi buvo išdidus.

– Turiu tau ypatingą žinią, – tarė jis. – Jis liepė tau pasakyti, kad visada bus su tavim. Ir kad tu niekada neliksi viena. Kad niekas iš tikrųjų nebūna vienas.

39

Elena prisiglaudė vaikelį. Deimonas net ir nusilpęs, apdujęs suvokė, ką ji sako. Visi yra susiję. Niekas nėra vienas.

– Jis dar kai ko prašė. Klausė, ar galėtum laikyti mane glėbyje, jei imčiau snausti? – Tamsios aksominės akys tyrė Elenos veidą. – Ar padarysi tai?

Elena stengėsi išlikti rami.

– Aš laikysiu tave glėbyje, – pažadėjo ji.

– Ir niekada nepaleisi?

– Ir niekada nepaleisiu, – patvirtino Elena, nes jis buvo vaikas – beprasmiška gąsdinti, jei jis dar nebijo. O gal dėl to, kad ši Deimono dalis – ši maža nekalta dalelė – gyvuos amžinai?

Ji buvo girdėjusi, kad vampyrai nebesugrįžta, nepersikūnija kaip žmonės. Tamsos Matmens viršuje vampyrai „tebegyvena“ – tampa nuotykių, laimės ieškotojais arba Dangiškasis Teismas juos nuteisia kalėti.

– Aš tave laikysiu apkabinusi, – dar kartą pažadėjo Elena. – Amžinai.

Tada kūnelį vėl sutraukė mėšlungis, ir Elena ant tamsių berniuko blakstienų išvydo ašaras, o ant lūpų – kraują. Bet, jai nespėjus nieko pasakyti, jis kalbėjo toliau.

– Turiu ir daugiau žinių. Moku jas atmintinai. Bet, – jo akys maldavo atleisti, – turiu jas perduoti kitiems.

Kokiems dar kitiems, iš pradžių sutrikusi nusistebėjo Elena, o paskui prisiminė: Stefanui ir Bonei. Kitiems mylimiems žmonėms.

– Aš galiu... jas perduoti, – dvejodama pasakė ji ir pirmą kartą šyptelėjo lūpų kampučiu.

– Jis man paliko ir šiek tiek telepatinių gebėjimų, – kalbėjo mažylis. – Išsaugojau juos, jei tektų tave šaukti.

Vis dar užsispyręs ir nepriklausomas, pamanė Elena. Bet teištarė:

– Na tai klok.

– Pirma žinia skirta mano broliui Stefanui.

– Tuoj galėsi jam pačiam perduoti, – tarė Elena.

Ji laikė apglėbusi mažą berniuką Deimono sieloje, nes žinojo, kad tai paskutinė jos dovana jam. Vis dėlto galėtų paaukoti kelias neįkainojamas sekundes, kad atsisveikintų ir Stefanas su Bone. Elena vargais negalais sugrįžo į savo tikrąjį kūną – esantį už Deimono proto ribų – ir susivokė mirksinti, bandanti sutelkti dėmesį.

Išvydo blyškų Stefano veidą, jis atrodė palaužtas.

– Ar jis?..

– Ne. Bet netrukus. Jis girdi mintis, jei mąstai aiškiai, tarsi kalbėtum. Nori pasišnekėti su tavim.

– Su manim?

Stefanas lėtai pasilenkė ir priglaudė skruostą prie brolio. Elena užsimerkė ir nuvedė jį per tamsą ten, kur tebespingsojo švieselė. Pajuto, kaip nustebo Stefanas, išvydęs ją, glėbyje tebelaikančią mažą tamsiaplaukį berniuką.

Elena nenumanė, kad per savo ryšį su vaiku girdės kiekvieną ištartą žodį. Arba kad Deimonas savo žinią praneš vaiko lūpomis.

Berniukas tarė:

– Turbūt manai, kad aš baisiai kvailas.

Stefanas krūptelėjo – dar nebuvo matęs ir girdėjęs mažylio Deimono.

– Nieku gyvu taip nemanyčiau, – stebėdamasis iš lėto atsakė jis.

– Tai nebuvo panašu į... jį, supranti. Nepanašu į... mane.

– Tikriausiai, – drebančiu balsu tarė Stefanas, – baisiai liūdna, kad gerai nepažinojau nė vieno iš jūsų.

– Neliūdėk. Jis man liepė tai pasakyti. Kad neliūdėtum... ir nebijotum. Sakė, tai šiek tiek panašu į miegą ir bent kiek į skrydį.

– Aš... tai prisiminsiu. Ir... dėkui tau, didysis brolau.

– Manau, tai ir viskas. Tu sugebėsi pasirūpinti mūsų merginomis...

Dar vienas siaubingas traukulių priepuolis atėmė berniukui žadą. Stefanas greitai pasakė:

– Žinoma. Aš viskuo pasirūpinsiu. Skrisk.

Elena juto, kaip sielvartas pervėrė jam širdį, nors balsas skambėjo ramiai: – Skrisk tolyn, brolau. Skrisk.

Per juodu jungiantį saitą Eleną kai ką pajuto – Bonė palietė Stefanui petį. Šis skubiai atsistojo, kad mergina galėtų atsigulti. Bonė bemaž isteriškai kūkčiojo, bet, kaip pastebėjo Elena, padarė gerą darbą. Kol Elena buvo savo mažame pasaulėlyje su Deimonu, Bonė išsitraukė durklą ir nupjovė ilgą jos plaukų sruogą. Paskui nusirėžė savo braškių spalvos garbanėlę ir abi sruogas – vieną banguotą ir auksinę, kitą garbanotą ir rusvą – padėjo Deimonui ant krūtinės. Pasaulyje, kuriame neaugo gėlės, jos tik šitaip galėjo jį pagerbti, amžiams pasilikti su juo.

Per savo ryšį su Deimonu Elena girdėjo ir Bonę, bet iš pradžių ši tegalėjo kūkčioti.

– Deimonai, meldžiu! Ak, meldžiu! Nežinojau – nė nepagalvojau, – kad kas nors susižeis! Tu išgelbėjai man gyvybę! O dabar... ak, meldžiu! Aš negaliu atsisveikinti!

Ji nesupranta, pamanė Elena, kad šnekasi su mažu vaiku. Bet Deimonas berniukui buvo liepęs perduoti žinią.

– Aš turėčiau nuo jo su tavim atsisveikinti. – Vaikas, regis, pirmą kartą pasijuto nejaukiai. – Ir dar turėčiau tavęs atsiprašyti. Jis manė, kad tu žinosi, už ką, ir man atleisi. Bet... jei tu neži... tada sunku pasakyti, kas... atsitiks – oi!

Vaiką vėl supurtė bjaurūs traukuliai. Elena jį stipriai apkabino ir taip įsikando į lūpą, kad net kraujas ištryško. Tuo pat metu bandė paslėpti nuo vaiko savo jausmus. Giliai Deimono mintyse ji matė, kaip keičiasi Bonės veidas iš verksmingo ir atgailaujančio į nustebusį ir išsigandusį, o paskui į santūrų. Tarsi Bonė akimirksniu būtų suaugusi.

– Be abejo – be abejo, žinau! Ir atleidžiu tau – nors tu nieko blogo nepadarei. Aš tokia paikšė... aš...

– Mes nemanom, kad tu paikšė, – su didžiuliu palengvėjimu tarė vaikas. – Bet ačiū, kad atleidai. Turėčiau tave pavadinti ypatingu vardu, bet aš... – Jis vėl prigludo prie Elenos. – Regis... mane... ima miegas...

– Gal raudonplunksne? – atsargiai paklausė Bonė, ir vaikelio veidas nušvito.

– Tikrai. Tu pati žinai. Jūs visi... tokie mieli ir drąsūs. Ačiū jums... kad palengvinot... Ar galėčiau dar kai ką pasakyti?

Elena jau ketino atsakyti, bet staiga buvo išplėšta iš Deimono minčių ir grąžinta į tikrovę. Medis susmeigė į žemę kitas vorakojes šakas ir tarsi medinėmis grotomis atskyrė juodu su Deimonu nuo likusio pasaulio.

Ji neturėjo jokio plano. Neišmanė, kaip pasiekti žvaigždžių rutulį, dėl kurio žuvo Deimonas. Arba tasai medis protingas, arba jam įdiegta tokia veiksminga gynyba, kad elgiasi kaip protingas. Dabar jie gulėjo ant įrodymų, kad daugybė žmonių mėgino gauti žvaigždžių rutulį – ir paliko smėlyje savo kaulus.

Įdomu, spėliojo ji, kodėl jis nepuolė mūsų – ypač Bonės. Ši atsidūrė rate, išėjo iš jo ir vėl sugrįžo – jokiu būdu nebūčiau leidusi jai taip elgtis, bet mes visi galvojom apie Deimoną. Kodėl medis jos nepersmeigė?

Stefanas stengėsi išlikti stiprus, rasti kokią nors išeitį, bet Elena tik sėdėjo priblokšta. Bonė vėl kūkčiojo, net širdį spaudė.

Abejos medinės grotos ėmė leisti šakeles – tokias surizgusias, kad net Bonė nebūtų galėjusi prasisprausti. Smėlio ratile atsidūręs Elenos būrelis buvo sėkmingai atskirtas nuo likusio pasaulio ir taip pat sėkmingai nuo žvaigždžių rutulio.

– Kirvį! – šūktelėjo jai Stefanas. – Mesk man...

Bet nebuvo laiko. Rutulį apsivijo šaknelė ir ėmė tempti aukštyn ant šakų.

– Stefanai, atleisk! Aš per lėta!

– Jis per greitas! – pataisė Stefanas.

Sulaikiusi kvėpavimą ji laukė paskutinio dūrio iš viršaus, nužudysiančio juos visus. Nesulaukusi kai ką suprato. Medis ne tik protingas, bet ir sadistas. Jie uždaryti spąstuose, atskirti nuo maisto atsargų, kad lėtai mirtų iš troškulio ir bado arba išprotėtų žiūrėdami, kaip miršta kiti.

Geriausia, ko jie galėjo tikėtis – kad Stefanas pribaigs jiedvi su Bone. Bet nė jam nepavyks ištrūkti. Šios šakos be paliovos smigs į žemę, kiek tik medžiui prireiks, kol sutraiškyti Stefano kaulai prisidės prie kitų, sumaltų į smulkų smėlį.

Bemąstant apie juos visus, įkalintus kartu su Deimonu, apie pasityčiojimą iš jo mirties, Elenai kai kas nutiko. Tai, kas savaičių savaites joje kaupėsi klausantis istorijų apie vaikus, suvalgančius savo gyvūnėlius, apie būtybes, kurioms kitų skausmas suteikia malonumą, sulig Deimono mirtimi taip išsiplėtė, kad ji nebegalėjo sulaikyti savyje.

– Stefanai, Bone – pasitraukit nuo šakų, – sušvokštė ji. – Pažiūrėkit, ar kur nors neliečiat medžio.

– Aš neliečiu, meile, Bonė irgi. O ką?

– Nebegaliu to sulaikyti! Turiu atsistoti štai šitaip...

– Elena, ne! Tas burtažodis...

Elena nebegalėjo mąstyti. Šlykšti prietema varė ją iš proto, priminė žalius taškelius Deimono vyzdžiuose, klaikią žaliąją medžio spalvą.

Ji puikiai suprato, kaip jis ruošiasi kankinti jos draugus... Akies kampučiu regėjo juodą dėmelę... tarsi skudurinę lėlę. Tik tai buvo ne lėlė, o Deimonas – palaužta laukine, sąmojinga dvasia. Deimonas... jau turbūt iškeliavęs iš šio ir visų kitų pasaulių.

Jo veidas buvo kruvinas. Jis neatrodė nei ramus, nei orus. Medis iš jų atėmė ir tai.

Elena pametė galvą.

Klyksmas, rodos, su krauju atplyšo nuo stuburo ir dusliai išsiveržė iš gerklės, Elena sugriebė medžio šaką, nužudžiusią Deimoną, atėmusią mylimąjį ir ketinančią pribaigti ją pačią bei kitus du taip pat mylimus žmones.

Ji nemąstė. Nebegalėjo mąstyti. Bet instinktyviai suspaudė medžio narvą ir leido išsiveržti pykčiui, nužudytos meilės įniršiui.

Sunaikinimo sparnai.

Ji pajuto, kaip už nugaros išsilenkė sparnai lyg išpjaustinėtas juodmedis su juodaisiais perlais, ir įsivaizdavo esanti mirtį nešanti deivė – toji deivė žinojo, kad ši planeta niekada nebepriglaus gyvybės.

Galiai išsiskleidus, ūksmė virto matine tamsa. Kokia derama spalva, Deimonui ji patiktų, suglumusi pamanė Elena, o tada vėl atsitokėjo, iš jos ištrūko visa griaunantis galios pliūpsnis, kad sunaikintų medį, iškerojusį per visą šį pasaulėlį. Galia sprogdino iš vidaus, bet Elena leido jai tvenktis. Joks fizinis skausmas negalėjo prilygti tam, kas vyko širdyje – netekties sielvartui. Joks fizinis skausmas negalėjo išreikšti, kaip ji jautėsi.

Storos šaknys po žeme ėmė kilnotis lyg per žemės drebėjimą, ir tada...

Pasigirdo kurtinamas garsas, didžiojo medžio kamienas šovė tiesiai į viršų tarsi raketa ir skriedamas suiro į pelenus. Vorakojai strypai aplink juos paprasčiausiai išnyko kartu su vainiku viršuje. Kažkas Elenos galvoje pastebėjo, kad tolybėse vyko toks pat sprogimas, šakos ir lapai byrėjo į mažulytes dulkeles, šios tvyrojo ore lyg dūmai.

– Žvaigždžių rutulys! – šiurpioje tyloje sielvartingai sušuko Bonė.

– Išgaravo! – Stefanas sugavo beparklumpančią Eleną, nežemiški juodi jos sparnai nyko. – Bet mes vis tiek nebūtume jo gavę, juk medis jį saugojo tūkstančius metų! Būtume sulaukę tik lėtos mirties.

Elena atsigręžė į Deimoną. Ji nelietė jį pervėrusios lazdos – netrukus tai bus vienintelė medžio liekana šiame pasaulyje. Vargu ar beliko vilties, kad jame rusena gyvybės kibirkštėlė, bet vaikelis norėjo su ja pasišnekėti, ir ji stengsis kiek įmanydama. Elena beveik nejuto ją apglėbusių Stefano rankų.

Ji vėl pasinėrė į pačias Deimono proto gelmes. Šįkart tiksliai žinojo, kur eiti.

Ir ten per stebuklą jį rado, neabejotinai kamuojamą baisaus skausmo. Vaikelio skruostais ritosi ašaros, jis stengėsi nekūkčioti. Lūpos buvo nukramtytos iki kraujo. Jos Sparnai nepajėgė sunaikinti medžio, prasismelkusio į Deimono kūną ir spėjusio jį apnuodyti – nieko nebegalėjai pakeisti.

– O ne, o Dieve! – Elena sugriebė vaikelį į glėbį. Ant rankos nutiško ašara. Ji pasūpavo mažylį, vos suvokdama, ką vapa. – Kaip galėčiau tau padėti?

– Tu vėl čia, – ištarė balselis, ir jame Elena išgirdo atsakymą. Jis to tetroško – buvo labai paprastas vaikelis.

– Aš būsiu čia – visada. Amžinai. Niekada tavęs nepaliksiu.

Tai nepadarė norimo poveikio. Berniukas sužiopčiojo, pamėgino nusišypsoti, bet jį tąsė siaubingi traukuliai, kūnelis taip išsirietė, kad ji vos išlaikė.

Elena suprato, kad tai, kas neišvengiama, pati pavertė ilga kankyne.

– Aš tave laikysiu, – pakeitė ji savo pažadą, – kol panorėsi, kad paleisčiau. Gerai?

Jis linktelėjo, iš skausmo neįstengdamas atgauti kvapo.

– Ar galėčiau... ar galėčiau užsimerkti? Tik... trumpam?

Vaikelis turbūt nenumanė, bet Elena žinojo, kas atsitiks, kai ji liausis jį bakinusi ir leis miegoti. Bet nebegalėjo žiūrėti, kaip jis kenčia, visa atrodė nebetikra, pasaulyje nieko nebeliko, ir jai buvo vis vien, net jei tektų mirti paskui jį.

Rūpestingai nutaisiusi ramų balsą ji tarė:

– Galbūt... mes galim abu užsimerkti. Neilgam, ne! Tik... akimirkai.

Ji sūpavo mažą kūnelį. Tebejuto silpną gyvybės pulsavimą... ne širdies dūžius, tik tvinksėjimą. Žinojo, kad jis dar neužsimerkęs, kad vis dar kovoja ir kenčia.

Dėl jos. Ne dėl ko nors kito, tik dėl jos.

Prikišusi lūpas jam prie ausies ji sušnabždėjo:

– Užsimerkim kartu, gerai? Užsimerkim... kai suskaičiuosiu iki trijų. Ar gerai?

Jo balse buvo justi palengvėjimas ir meilė.

– Taip. Kartu. Aš pasiruošęs. Gali skaičiuoti.

– Vienas.

Nieko neatsitiko, Elena laikė jį ir stengėsi išlikti rami.

– Du. Ir...

– Elena.

Ji krūptelėjo. Ar berniukas kada nors anksčiau buvo ištaręs jos vardą?

– Ką, mielasis?

– Elena... aš... tave myliu. Ne tik jis. Ir aš tave myliu.

Elenai teko paslėpti veidą jo plaukuose.

– Ir aš tave myliu, mažyli. Visada tai žinojai, tiesa?

– Taip – visada.

– Taip. Tu visada tai žinojai. O dabar... mes užsimerksim – akimirkai. Trys.

Ji palaukė, kol kūnelis liovėsi virpėjęs, galva atsilošė, akys užsimerkė, o kančios šešėlis išnyko. Jis neatrodė ramus, tiesiog mielas ir švelnus. Žiūrėdama į vaikelio veidą Elena įsivaizdavo, kaip atrodytų suaugęs žmogus Deimono bruožais ir tokia išraiška.

Paskui kūnelis ėmė garuoti Elenai iš rankų. Ak, kokia ji kvaila – užmiršo kartu su juo užsimerkti. Svaigo galva, nors kraujavimą iš kaklo Stefanas sustabdė. Jei užsimerktų... galbūt atrodytų taip kaip jis. Elena džiaugėsi, kad galų gale vaikelis išėjo taikiai.

Galbūt tamsa ir jai bus maloni.

Viskas nutyko. Laikas susidėti žaislus ir užtraukti užuolaidas. Laikas gultis į lovą. Paskutinis apsikabinimas... ir štai jos rankos tuščios.

Neliko nieko, net su kuo kovoti. Ji padarė, ką galėjo. Bent jau vaikeliui buvo nebaisu.

Dabar laikas gesinti šviesą. Laikas užsimerkti pačiai.

Tamsa buvo labai maloni, ir Elena ramiai paniro į ją.

40

Bet ją, amžinybę prabuvusią toje švelnioje, mieloje tamsoje, kažkas ištempė į šviesą. Tikrą šviesą, ne aną klaikią žaliąją Medžio prieblandą. Net pro užmerktus vokus Elena matė tą šviesą, juto jos šilumą. Geltona saulė. Kurgi ji šviečia? Ji neprisiminė.

Tai nerūpėjo. Kažkas viduje tvirtino, kad švelnioji tamsa buvo geriau. Bet paskui ji prisiminė vardą: Stefanas.

Stefanas yra?..

Stefanas yra tas, kurį... tas, kurį ji myli. Bet jis niekada nesuprato, kad meilių gali būti daug. Kad ji gali mylėti Deimoną, ir tai nė kiek nesumažina jos meilės jam. Arba kad jo nesupratingumas taip gniuždo ir skaudina, kad ji kartais jaučiasi plėšiama perpus.

Dar nespėjusi atsimerkti Elena suvokė gerianti. Ji gėrė vampyro, bet ne Stefano kraują. Tasai kraujas buvo kažkuo nepaprastas. Stipresnis, sodresnis ir sunkesnis.

Nesusilaikiusi ji atsimerkė. Kažkodėl vokai pakilo staiga, tad jai teko iškart mėginti sutelkti dėmesį į kvapą, jausmą ir spalvą to, kuris stovėjo palinkęs ir ją laikė.

Palengva susigaudė, kad tai Seidžas laiko ją priglaudęs sau prie kaklo švelniai, bet tvirtai, kad jo bronzinė krūtinė nuoga ir šilta nuo saulės šviesos. Elena nežinojo, kodėl nusivylė tai suvokusi.

Iš to, ką lietė rankos, suprato gulinti ant žolės... Jos galva kažkodėl buvo šalta. Labai šalta.

Šalta ir drėgna.

Ji liovėsi gėrusi ir pamėgino atsisėsti. Švelnios rankos suėmė tvirčiau. Ji išgirdo Seidžo balsą ir pajuto dudenant jo krūtinę.

– Ma pauvre petite, po kiek laiko tau dar reikės pagerti. O tavo plaukai pilni pelenų.

Pelenų? Pelenų? Argi pelenais nebarstoma galva, kai... Ką gi ji čia svaičioja? Atrodo, lyg galvoje būtų užtvara, neleidžianti prisiartinti prie... kažko. Bet ji neketino bet kam paklusti.

Elena atsisėdo.

Ji buvo – taip, nėmaž tuo neabejojo – kicunių rojuje, ir dar prieš akimirką gulėjo taip išsirietusi, kad plaukai mirko andai matytame skaidriame upelyje. Stefanas su Bone jai iš galvos plovė kažką juoda kaip derva. Ir patys buvo išsiterlioję juodai: Stefanui per skruostą ėjo didelis dryžis, o Bonei po akimis buvo matyti pilkšvos dėmelės – nuo ašarų. Bonė buvo verkusi.

Ji tebeverkė, tyliai kūkčiojo, stengdamasi susiturėti. Įdėmiau pažvelgusi Elena pamatė, kad Stefano vokai patinę ir kad jo irgi verkta.

Elenos lūpos buvo sustingusios. Ji vėl atvirto ant žolės ir pažvelgė į Seidžą, vogčia besišluostantį akis. Jai skaudėjo gerklę, ne tik viduje, kaip esti smarkiai kūkčiojant, bet ir išorėje. Regėjo save peiliu rėžiant sau per kaklą.

Tada apmirusiomis lūpomis sušnabždėjo:

– Ar aš vampyrė?

– Pas encore, – virpančiu balsu atsakė Seidžas. – Dar ne. Bet mudu su Stefanu turėjom tau duoti daug kraujo. Dabar kelias dienas būk labai atsargi. Esi prie pat slenksčio.

Tai paaiškino jos savijautą. Tikriausiai Deimonas, tas pasiutėlis, vylėsi, kad ji virs vampyre. Ji nejučia ištiesė ranką į Stefaną – ar negalės jam padėti?

– Kol kas nieko nedarysim, – pasakė ji. – Neliūdėk.

Bet ir pati jautėsi kaip nesava. Tokią jauseną patyrė tik tada, kai išvydo Stefaną kalėjime ir suprato jį galint bet kurią akimirką mirti.

Ne... šįkart buvo dar blogiau... nes dėl Stefano ji turėjo viltį, o dabar atrodė, kad jos nebeliko. Nieko nebeliko. Ji jautėsi tuščia: iš pažiūros tvirta mergina, bet išimtais viduriais.

– Aš mirštu, – sušnabždėjo ji. – Aš žinau... Ar jūs susirinkot su manim atsisveikinti?

Tai išgirdęs Seidžas – Seidžas! – kvėptelėjo ir ėmė kūkčioti. Stefanas, vis dar keistai susitaršęs, suodinu veidu ir rankomis, permirkusiais plaukais ir drabužiais, ištarė:

– Elena, tu nemirsi. Nebent pati taip nuspręstum.

Ji dar niekada nematė jo tokio, netgi kalėjime. Stefano liepsnelė, vidinė ugnis, beveik niekam, be Elenos, jo nerodoma, buvo išblėsusi.

– Seidžas mus išgelbėjo, – lėtai, sunkiai kalbėjo jis, tarsi tam reikėtų didžiulių pastangų. – Krito pelenai, ir judvi su Bone būtumėte mirusios, jei dar bent kiek būtumėte jų įkvėpusios. Bet Seidžas prie pat mūsų atvėrė duris į Sarginę. Vos įžiūrėjau ją; akys buvo pilnos pelenų, ir tame palydove viskas einasi tik blogyn.

– Pelenai, – sukuždėjo Elena.

Atokioje proto kertelėje kažkas glūdėjo, bet atmintis ją vėl apvylė. Bemaž atrodė, jog jai įteigta, kad užmirštų. Bet juk tai juokinga.

– Kodėl krito pelenai? – paklausė ji ir pastebėjo savo balsą esant užkimusį, duslų – lyg būtų ilgai rėkavusi futbolo varžybose.

– Tu panaudojai Sunaikinimo sparnus, – ramiai atsakė Stefanas, žiūrėdamas į ją užtinusiomis akimis. – Išgelbėjai mums gyvybę. Bet nužudei medį – ir žvaigždžių rutulys subyrėjo.

Sunaikinimo sparnai. Taigi ji buvo praradusi kantrybę. Ir sunaikino pasaulį. Ji žudikė.

Prarastas ir žvaigždžių rutulys. Fels Čerčas. O Dieve. Ką jai pasakys Deimonas? Elena viską, o viską sugadino. Bonė nusigręžusi kūkčiojo.

– Atsiprašau, – ištarė Elena pati suprasdama, kaip to maža. Sumišusi apsidairė. – Deimonai... – pašnibždom kreipėsi ji. – Ar jis su manim nesišneka? Dėl to, ką padariau?

Seidžas su Stefanu susižvalgė.

Jai per nugarą perbėgo šalti šiurpuliai.

Tada mėgino stotis, bet kojos buvo ne tokios, kokias prisiminė. Jos nebelaikė per kelius. Elena nužvelgė save, savo šlapius ir purvinus drabužius, o paskui jai per kaktą nuvarvėjo tarsi dumbliai, o gal krešantis kraujas.

Bonė tebekūkčiodama prabilo savo naujuoju kimiu balsu, darančiu ją daug vyresnę.

– Elena, mes dar neišplovėm pelenų tau iš viršugalvio. Seidžui teko skubiai duoti tau kraujo.

– Aš juos išsiplausiu, – bejausmiu balsu atsiliepė ji. Paskui leido kojoms sulinkti. Parkrito ant kelių, susitrenkė. Tada grįžtelėjo, pasilenkė prie upokšnio ir panardino galvą. Nustėrusi nuo žvarbos vos girdėjo žmonių riksmus virš vandens ir griežtą Stefano klausimą „Elena, ar tau viskas gerai?“ savo galvoje.

„Ne, – mintimis atsakė ji. – Bet aš nesiskandinu. Tik trenkuosi galvą. Jei padoriai atrodysiu, gal Deimonas bent prieis prie manęs. Gal keliaus su mumis ir kovos dėl Fels Čerčo.“

„Leisk, padėsiu atsikelti“, tyliai pasiūlė Stefanas.

Elena pristigo oro. Ištraukė iš vandens sunkią galvą ir švystelėjo varvančius, bet švarius plaukus, kad sukristų ant nugaros. Įsmeigė akis į Stefaną.

– Kodėl? – paklausė ji ir ūmiai apimta siaubo sušuko: – Ar jis jau išėjo? Ar jis... pyksta ant manęs?

– Stefanai. – Seidžo balsas atrodė pavargęs.

Stefanas žaliomis, klaidžiojančiomis lyg medžiojamo žvėries akimis išleido tylų garsą.

– Įtaiga neveikia, – pasakė Seidžas. – Ji tuoj pati prisimins.

41

Stefanas ilgai tylėjo ir nejudėjo. Elenai plastėjo širdis. Staiga ją suėmė tokia pat baimė, kokia, be abejo, kankino ir jį. Ji priėjo ir paėmė jį už drebančių rankų.

„Brangusis, neverk, – paprašė mintimis. – Mes dar spėsim išgelbėti Fels Čerčą. Tikrai spėsim. Negali viskas taip baigtis. Be to, Šiničio nebėra! Galim prieiti prie vaikų, pašalinti jiems įdiegtą programą...“ Ji tarsi nutolo. Ausyse aidėjo žodis „programa“. Elenos regos lauką užpildė žalios Stefano akys. Jos mintys... skydo. Viskas vėl tapo netikra. Tuoj ji nebegalės...

Sunkiai alsuodama Elena atplėšė žvilgsnį.

– Tu mane paveikei, – tarė ji, girdėdama piktą savo balsą.

– Taip, – sušnabždėjo Stefanas. – Tai truko pusę valandos.

„Kaip drįsai?“ – vien jo paklausė ji.

– Dabar jau... baigiu, – tyliai atsakė Stefanas.

– Ir aš, – regis, nuilsęs paantrino Seidžas.

Pasaulis lėtai susvyravo – Elena prisiminė, ką visi nuo jos slėpė.

Siaubingai kūkčiodama ji atsistojo taškydama purslus lyg keršto deivė. Pažvelgė į Seidžą, paskui į Stefaną.

Ir šis įrodė, koks yra narsus, kaip ją myli. Pranešė tai, ką ji jau žinojo.

– Elena, Deimonas išėjo. Labai užjaučiu. Atleisk, jei... jei neleidau tau pabūti su juo tiek, kiek norėjai. Atleisk, jei stojau tarp jūsų. Aš nesupratau... kaip labai judu vienas kitą mylit. Dabar suprantu. – Ir jis įsikniaubė veidu į delnus.

Ji troško prieiti prie jo. Pabarti, apkabinti. Pasakyti, kad myli jį taip pat karštai. Bet kūnas sustingo, vėl ėmė masinti tamsa... Elena susmuko ant žolės, vos spėjusi atsiremti rankomis. Bonė su Stefanu kažkaip atsidūrė šalia, visi trys kūkčiojo: Elena priblokšta naujai išgirstos žinios, Stefanas apimtas praradimo skausmo, – Elena tokios raudos dar nebuvo girdėjusi, – o Bonė buvo tokia nuvargusi, kad, rodos, mažas jos kūnelis suirs.

Laikas prarado bet kokią prasmę. Elena troško apraudoti kiekvieną skausmingą Deimono mirties akimirką ir kiekvieną jo gyvenimo akimirką. Tiek daug prarasta. Ji tiesiog negalėjo to aprėpti protu, taip pat nenorėjo nieko daryti, tik sielvartauti, kol jos esybę vėl įtrauks ta maloni tamsa.

Tarp jų įsiveržė Seidžas – sugriebęs pastatė Eleną ir papurtė už pečių. Jos galva sumaskatavo pirmyn atgal.

– Tavo miestelis sugriautas! – užriko jis, tarsi Elena būtų dėl to kalta. – Vidurnaktį gali ištikti, o gali ir neištikti, neganda. Taip, taip, visa tai mačiau tavo mintyse, kai buvau į jas prasiskverbęs, kad tave paveikčiau. Mažasis Fels Čerčas jau nusiaubtas, o jūs net neketinat už jį kovoti!

Kažkas Elenoje plykstelėjo ir ištirpdė stingdantį ledą.

– Taip, aš už jį kovosiu! – sušuko ji. – Kovosiu iki paskutinio atodūsio, kol sustabdysiu tai padariusius asmenis arba kol jie mane nužudys!

– O kaip, puis-je savoir, spėsit grįžti laiku? Kol pareisit tuo keliu, kuriuo čia atkakot, viskas bus baigta!

Stefanas atsistojo prie jos petys į petį, apkabino.

– Tada priversim tave parsiųsti mus kitu keliu – kad spėtume grįžti laiku!

Elena išpūtė akis. Ne. Ne. Stefanas negalėjo taip pasakyti. Juk jis niekada negrasina – ir ji neleis jam būti kitokiam. Ji atsigręžė į Seidžą.

– Nereikia peštis! Aš kuprinėje turiu šeimininko raktą, o čia, Sarginėje, burtai veikia! – šūktelėjo ji.

Bet Stefanas su Seidžu tik dėbsojo vienas į kitą niršiu, įdėmiu žvilgsniu. Elena norėjo prieiti prie Stefano, bet pasaulis dar kartą lėtai apsivertė kūlio. Ji išsigando, kad Seidžas puls Stefaną, o ji niekaip negalės šiam padėti.

Bet Seidžas atsilošė ir nusikvatojo kaip laukinis – tai buvo tarsi griausmingas juokas, sumišęs su rauda. Garsas skambėjo šiurpiai, lyg staugtų vilkas, ir Elena pajuto, kaip ją apkabino virpanti Bonė – joms abiem reikėjo paguodos.

– Po velnių! – užriaumojo Seidžas, ir jo žvilgsnis taip pat buvo kaip laukinio. – Mais oui, po velnių? – Jis vėl nusikvatojo. – Juk aš esu vartininkas ir įleisdamas jus pro dvejas duris jau nusižengiau taisyklėms.

Stefanas vis dar sunkiai alsavo. Atkišęs ranką sugriebė Seidžą už plačių pečių ir papurtė su pašėlusio vampyro jėga.

– Ką čia pliurpi? Šnekoms nėra laiko!

– Ak, laiko yra, mon ami. Yra, mano drauge. Jei norite išgelbėti Fels Čerčą, jums reikia dangaus Sargybinių – jos padės ir atitaisyti padarytą žalą. Ištrinti ją, lyg nieko nė nebūtų įvykę. Ir, – žiūrėdamas Elenai į akis lėtai pridūrė Seidžas, – galbūt – tik galbūt – panaikinti šios dienos įvykius.

Staiga jai ėmė dilgsėti odą. Elena visa savo esybe klausėsi Seidžo, pasvirusi prie jo, nekantraudama; sulig kiekvienu svarbiu klausimu akys jai vis labiau plėtėsi.

Seidžas labai tyliai, labai pergalingai patvirtino:

– Taip. Jos gali numirėliams suteikti gyvastį. Turi tokią Galią. Jos galėtų sugrąžinti mon petit tyran Deimoną – kaip sugrąžino tave.

Stefanas su Bone prilaikė Eleną. Pati ji nebepastovėjo.

– Kodėl gi jos turėtų padėti? – skausmingai sušnabždėjo ji. Neleis sau nė menkiausios vilties, kol visko neišsiaiškins.

– Mainais už tai, kas prieš tūkstantmetį iš jų buvo pavogta, – atsakė Seidžas. – Ar žinot, kad esat Pragaro tvirtovėje? Štai kas yra Sarginė. Sargybinės negali čia įžengti. Negali pulti vartų ir pareikalauti to, kas yra viduje... septynių – pardon, jau šešių – kicunių lobių.

Nė kruopelės vilties, nė trupinėlio. Vis dėlto Elena išgirdo save pašėlusiai kvatojantis.

– Kaip mes jiems grąžintume parką? Arba juodųjų rožių lauką?

– Grąžintume teises į žemę, kurioje yra parkas ir rožių laukas.

Nė kruopelės, nors abu kūnai Elenai iš šalių jau virpėjo.

– O kaip mes joms pasiūlysim Amžinos jaunystės ir gyvybės šaltinį?

– Niekaip. Bet aš čia turiu įvairių butelių, laukiančių, kol bus išvežti su šiukšlėmis. Jei pagrasintume, kad Žemėje kur pakliuvo išlaistysime penkialitrį butelį La Fontaine... jos pasiustų. Ir, be abejo, – pridūrė Seidžas, – aš žinau, kokių brangakmenių su užkeikimais jos visų labiausiai geidžia. Štai, leiskit, iškart atversiu visas duris! Paimsim visa, ką galim – išplėšim visus kambarius!

Jo entuziazmas buvo užkrečiamas. Elena pasigręžė ir sulaikiusi kvapą, išplėtusi akis laukė, kol durys sušvis.

– Pala. – Stefano balsas staiga sugriežtėjo. Bonė su Elena atsigręžė į jį ir apsikabinusios, virpėdamos, sustingo. – Ką tavo... tavo tėvas... padarys, kai sužinos, kad tu tai leidai?

– Juk nenudės manęs, – šiurkščiai atsakė Seidžas, ir jo balsas vėl įgavo laukinį skambesį. – Gal jam tai pasirodys taip pat juokinga, kaip ir man, ir kitądien mudu kvatosimės net susiriesdami.

– O jei pasirodys nejuokinga? Seidžai, nemanau... Vargu ar Deimonas būtų norėjęs...

Seidžas ūmiai atsigręžė, ir Elena pirmą kartą nuo tada, kai jį sutiko, visa širdimi patikėjo, kad jis savo tėvo sūnus. Net jo akys, rodos, pasidarė ugnies geltonumo spalvos su deimantiniais lyg katės vyzdžiais, o balsas, dar rūstesnis nei Stefano, priminė lūžtantį plieną.

– Mano santykiai su tėvu – mano reikalas, ir nieko kito! Jei norit, likit čia. Beje, tėvas apskritai nesuka galvos dėl vampyrų – tvirtina, kad jie ir šiaip prakeikti. Bet aš padarysiu viską, kad sugrąžinčiau mon chéri Deimoną.

– Bet kokia kaina?

– Velniop tą kainą!

Elenos nuostabai, Stefanas trumpam sugriebė Seidžą už pečių, o paskui apkabino tiek, kiek siekė rankos.

– Aš tik norėjau įsitikinti, – tyliai ištarė jis. – Ačiū, Seidžai. Ačiū tau.

Tada jis nusigręžė, nudrožė prie karališkosios radžikos ir trūktelėjęs išrovė ją iš pavėsinės.

Elena visame kūne tvinksinčia širdimi nulėkė rinkti tuščių butelių ir kitokių indų, Seidžo svaidomų pro devintąsias duris, atsiradusias tarp kasyklos ir juodųjų rožių lauko. Pačiupo penkialitrį ir mineralinio vandens butelį, abu tvirtai užkimštus. Jie buvo plastikiniai, todėl ji galėjo juos švystelėti per kambarį tiesiai prie kunkuliuojančio šaltinio. Rankos siaubingai drebėjo, ir ji visą laiką vienodai meldėsi: ak, meldžiu. Ak, meldžiu. Ak, meldžiu!

Ji prisipylė iš Šaltinio abu butelius ir užkimšo. Tada suvokė, kad Bonė tebestovi vidury Sarginės. Draugė atrodė sutrikusi, išsigandusi.

– Bone!

– Seidžai, – kreipėsi ši. – Kaip mes šituos daiktus nugabensime į Dangiškąjį Teismą, kad galėtume derėtis?

– Nesijaudink, – maloniai atsakė Seidžas. – Neabejoju, kad Sargybinės jau laukia mūsų lauke ir iškart suims. Jos mus ir nugabens į Teismą.

Bonė nesiliovė virpėjusi, bet linktelėjo ir nuskubėjo padėti Seidžui nešti Juodosios magijos butelių – ir daužyti.

– Tai simboliška, – pasakė jis. – Un signe to, ką padarysim šiai vietai, jei dangiškosios Sargybinės nesutiks tartis. Atsargiai, nesusipjaustyk savo gražiųjų rankelių.

Elena tarėsi išgirdusi kimų Bonės balsą, jo tonas nebuvo džiaugsmingas. Bet dudenantis Seidžo murmesys ramino. Ji neleido sau nei viltis, nei nusiminti. Turėjo užduotį. Ir kūrė savus planus Dangiškajam teismui.

Kai jiedvi su Bone prisigrobė, kiek galėjo panešti, ir prisikimšo pilnas kuprines, kai Stefanas į dvi siauras juodas dėžes sukrovė dokumentus, o Seidžas atrodė kaip Kalėdų senelio ir žavaus bronzinio ilgaplaukio Heraklio hibridas, nešinas dviem maišais iš pagalvių užvalkalų, jie paskutinį kartą apžvelgė nusiaubtą Sarginę.

– Ką gi, – ištarė Seidžas. – Metas susitikti su Sargybinėmis. – Jis drąsinamai šyptelėjo Bonei.

Kaip paprastai, jis buvo teisus. Vos tik jie išėjo su savo grobiu, Sargybinės iš dviejų skirtingų Matmenų jau laukė. Vienos buvo šiek tiek panašios į Eleną: šviesiaplaukės, tamsiai mėlynų akių, lieknos. Žemutinio pasaulio Sargybinės, regis, viršesnės už anas, buvo grakščios moterys tamsia, beveik juodmedžio spalvos oda ir standžiomis garbanėlėmis, prigludusiomis prie galvos kaip kepuraitė. Už jų stovėjo spindintys oromobiliai.

– Jūs suimti, – tarė viena iš tamsiųjų, iš pažiūros nesižavinti šia užduotimi, – už tai, kad pagrobėte lobius, teisėtai priklausančius Dangiškajam teismui, ir saugotus, kaip susitarta, šventovėje pagal abiejų Matmenų įstatymus.

Paskui jiems tereikėjo laikytis įsikibus auksinių oramobilių ir tuo pat metu nepaleisti neteisėtai įgyto laimikio.

* * *

Dangiškasis Teismas buvo... dangiškas – perlų baltumo su šviesiu žydru atspalviu. Besipuikuojantis minaretais. Nuo kruopščiai saugomų vartų – prie jų Elena išvydo trečiojo tipo Sargybines trumpais rusvais plaukais ir įkypomis, kiaurai veriančiomis žaliomis akimis – iki tikrųjų kone miesto dydžio rūmų buvo nemenkas kelias.

Bet didžiausią nuostabą jie patyrė įvesti į menę. Ši buvo kur kas erdvesnė ir didingesnė už bet kokią Elenos įsivaizduojamą patalpą. Per jokią puotą ar pokylį Tamsos Matmenyje ji nebuvo regėjusi ko nors panašaus. Aukštas kaip katedroje lubas iš gryno aukso rėmė dviem eilėmis stovinčios įspūdingos auksinės kolonos. Grindys buvo grįstos vingriais raštais išmargintu malachitu ir lazuritu su aukso gijomis – aukso, regis, nepagailėta vietoj skiedinio. Trys auksiniai fontanai menės viduryje (vidurinis didžiausias ir įmantriausias) purškė ne vandenį, o subtiliai kvepiančius žiedlapius – šie pakilę iki aukščiausio taško sutviksdavo lyg deimantai, o tada plevendavo žemyn. Vitražiniai skaisčių, Elenai dar neregėtų spalvų langai lyg palaiminimą metė vaivorykštes ant sienų ir šildė vėsų išraižytą auksą.

Seidžas, Elena, Stefanas ir Bonė buvo susodinti ant patogių kėdučių vos už poros žingsnių nuo didžiosios pakylos, užklotos nuostabiai išausta auksine medžiaga. Lobiai buvo paskleisti priešais juos, ir tarnautojos, vilkinčios laisvai krintančius mėlynus ir auksinius drabužius, ėmė daiktus ir vieną po kito nešė valdžios triumviratui.

Valdovės – šviesiaplaukė, tamsiaodė ir rusvaplaukė – atitiko tris Sargybinių grupes. Jų kėdės ant pakylos buvo toli nuo teisiamųjų – ir aukštai. Bet sutelkusi Galią į akis Elena puikiai matė, kad jos visos sėdėjo gausiai brangakmeniais papuoštuose auksiniuose sostuose. Valdovės tyliai šnekučiavosi, žavėjosi karališkąja radžika – šiuo metu mėlynais pentiniais. Tada tamsiaodė nusišypsojo ir pasiuntė vieną patarnautoją bėgte atnešti augalui vazono su žemėmis.

Elena tuščiomis akimis spoksojo į kitus lobius. Penkialitrį vandens iš Amžinos jaunystės ir gyvybės šaltinio. Šešis nesudaužytus butelius Juodosios magijos vyno ir dar daug šukių aplinkui. Spindinčią vaivorykštę, konkuruojančią su vitražiniais langais, sudarytą iš kumščio dydžio brangakmenių: vieni jų buvo šlifuoti, kiti dar neapdirbti, bet daugelis ne tik nušlifuoti, bet ir išraižyti paslaptingais auksiniais ir sidabriniais užrašais. Dvi pailgos, juodos, aksomu išmuštos dėžės, prikrautos pageltusių papiruso ar popieriaus ritinių, prie vienos jų gulėjo juodut juodutėlė rožė, prie kitos tebuvo pribarstyta lengvų pavasario žalumo lapelių. Elena žinojo, kas tuose dokumentuose su įtrūkusiais vaškiniais antspaudais: juodųjų rožių lauko ir kicunių rojaus perdavimo aktai.

Žiūrint į visus tuos lobius vienoje vietoje Elenai dingojosi, kad jų net per daug. Vieno bet kurio daikto iš septynių – ne, jau šešių – kicunių lobių būtų užtekę, kad nupirktum pasaulį. Vienintelė šakelė nuo karališkosios radžikos (rausvi pentiniai virto baltomis orchidėjomis), jau deramai pasodintos ir sugrąžintos į vietą, buvo neįkainojama – kaip ir aksominė rožė, pasižyminti galingiausių burtų galia. Prieš vieną brangakmenį iš kasyklos lobio, maždaug dviejų kumščių dydžio deimantą, būtų nublėsusi Afrikos žvaigždė ir Auksinis jubiliejus. Viena diena kicunių rojuje būtų atrodžiusi kaip tobulai nugyventas gyvenimas. Išgėrę gurkšnelį putojančio vandens žmonės gyventų tiek, kiek Senieji...

Be abejo, tarp jų turėjo būti ir didžiausias pasaulyje žvaigždžių rutulys, sklidinas antgamtinės Galios, bet Elena vylėsi, kad Sargybinės į tai neatkreips dėmesio.

Vylėsi? Atsitokėjusi papurtė galvą, ir Bonė spustelėjo jai ranką. Jokių vilčių. Ji nedrįso viltis. Nė trupučio.

Kita rusvaplaukė patarnautoja, metusi į juos šaltą žalių akių žvilgsnį, paėmė plastikinį penkialitrį, ant kurio etiketės buvo užrašas „Trečiojo sektoriaus vanduo“. Jai nueinant, Seidžas burbtelėjo:

– Qu’est-ce qui lui prend? Norėjau pasakyti, kas jai nepatinka? Aš mėgstu vandenį iš vampyrų sektoriaus. Nemėgstu Žemesniojo pasaulio gręžinių vandens.

Elena jau spėjo išnagrinėti Sargybinių spalvų kodą. Šviesiaplaukės buvo itin veiklios, nemėgstančios gaišti. Tamsiaodės atrodė mieliausios – galbūt Žemutiniame pasaulyje turėjo mažiau darbo. Žaliaakės rusvaplaukės atrodė tikros žiežulos. Deja, jauna moteris viduriniame soste ant pakylos buvo rusvaplaukė.

– Bone... – sukuždėjo Elena.

Ši nurijo seiles, šniurkštelėjo ir tik tada išspaudė:

– Ką?

– Ar kada nors sakiau, kaip man patinka tavo akys?

Prieš pradėdama kretėti iš juoko Bonė ilgai spitrijosi į ją rudomis akimis. Tada ėmė juoktis, paskui įsikniaubė Elenai į petį ir tik tirtėjo.

Stefanas spustelėjo Elenai ranką.

– Ji labai stengiasi – dėl tavęs. Ji... supranti, ji irgi jį mylėjo. Aš to nė nežinojau. Regis... regis buvau visiškai aklas.

Jis laisvąja ranka persibraukė jau ir taip sušiauštus plaukus. Atrodė labai jaunas, vos ne mažas berniukas, staiga nubaustas už tai, kas pirmiau nebuvo uždrausta. Elena prisiminė jį užpakaliniame pensiono kieme, pasistačiusį ją sau ant kojų ir šokantį, paskui palėpės kambarėlyje bučiuojantį jai rankas, plaktuku numuštus krumplius, pulsuojančius riešus. Troško jam pasakyti, kad viskas bus gerai, kad į jo akis vėl sugrįš juokas, bet bijojo pameluoti.

Staiga Elena pasijuto, lyg būtų labai sena, prastai girdinti ir reginti moteris, kuriai kiekvienas judesys sukelia klaikų skausmą, o kūną krečia šaltis. Kiekvienas sąnarys, kiekvienas kaulas atrodė lyg sukaustyti ledo.

Kai visi lobiai, tarp jų ir deimantais nusagstytas auksinis šeimininko raktas, galiausiai buvo prinešti prie jaunųjų moterų sostų, apčiupinėti, pakilnoti, apžiūrėti ir aptarti, šiltaakė tamsiaodė moteris priėjo prie Elenos būrelio.

– Dabar galite prisiartinti prie jų didenybių teisėjų. Ir, – pridūrė ji švelniu kaip laumžirgio sparno prisilietimas balsu, – jūs joms padarėte itin didelį įspūdį. Nedažnai taip nutinka. Kalbėkit nuolankiai nuleidę galvas ir, aš manau, jūsų širdies troškimai išsipildys.

Kažkas Elenos sieloje suspurdėjo, ji jau būtų pašokusi ir sugriebusi nueinančią patarnautoją už mantijos, laimė, Stefanas ją laikė geležiniais gniaužtais. Bonės galva pakilo Elenai nuo peties, ir šiai savo ruožtu teko sulaikyti mergaitę.

Kaip nuolankumo įsikūnijimas jie nusliūkino ten, kur ant auksinio grindų audeklo tviskėjo keturios tamsiai raudonos pagalvėlės. Anksčiau Elena būtų nesutikusi žemintis, o dabar jautėsi dėkinga už paminkštinimą po keliais.

Atsidūrusi taip arti ji matė, kad valdovės ant galvų dėvi skirtingo metalo vainikėlius, nuo jų kiekvienai ant kaktos kabo po akmenėlį.

– Mes apsvarstėm jūsų prašymą, – tarė juodukė, jos baltojo aukso vainikėlis su kabančiu deimantu nutvieskė Eleną alyviniais, raudonais ir karališkojo mėlio spindulėliais. – O taip, – juokdamasi pridūrė ji. – Mes žinom, ko jūs norit. Net gatvės Sargybinė prastai dirbtų savo darbą, jei nežinotų. Norit, kad jūsų miestas... vėl atgimtų – sudeginti pastatai būtų atstatyti, malachų epidemijos aukos atgaivintos, jų siela sugrąžinta į kūną, o prisiminimai...

– Bet iš pradžių, – mostelėjusi ranka nutraukė ją šviesiaplaukė, – gal sutvarkykim reikalus? Ši mergina – Elena Gilbert – negali kalbėti visų vardu. Jeigu ji taps Sargybine, nebepriklausys prašytojams.

Rusvaplaukė atmetė plaukus kaip nekantraujanti mergaitė, jos rausvojo aukso vainikėlis blykstelėjo, o rubinas sumirgėjo.

– Ak, baik, Rajanena. Jeigu jūsų reikalavimai naujokams tokie žemi...

Dalykiškoji šviesiaplaukė nekreipė į ją dėmesio, tik palinko į priekį,; plaukams ant veido užkristi neleido geltonojo aukso vainikėlis su safyro pakabuku.

– Ką manai, Elena? Žinau, pirmasis mūsų susitikimas buvo... nevykęs. Patikėk, aš dėl to gailiuosi. Nedaug trūko, kad būtum tapusi tikra Sargybine, bet anąsyk mes gavom įsakymą iš aukščiau įausti tave į naują kūną, kad galėtum toliau gyventi kaip žmonių mergina.

– Jūs tai padarėt? Žinoma, jūs. – Elenos balsas buvo švelnus, žemas, malonus. – Jūs galit viską. Bet... pirmasis mūsų susitikimas? Aš neprisimenu...

– Tu buvai per maža ir matei tik blyksnį, oromobiliui lekiant pro tavo tėvų važiuoklę. Tai turėjo būti nedidelė avarija, per ją būtų žuvęs vienas žmogus – tu. Bet...

Bonė rankomis užsidengė burną. Ji neabejotinai kai ką suprato, nors Elenai kol kas tai buvo neaišku. Jos tėvų važiuoklė?.. Paskutinį kartą ji su tėčiu, mama ir mažąja Margarita važiavo tą dieną, kai... įvyko avarija. Tądien ji išblaškė vairuojantį tėtį...

„Žiūrėk tėti! Žiūrėk, koks gražus...“

Tada pajuto smūgį.

Elena užmiršo, kad turi būti nuolanki ir klūpoti nusilenkusi. Pakėlė galvą ir sutiko labai panašias į savo mėlynas akis, nutaškuotas auksu. Žinojo pati žvelgianti veriamai ir griežtai.

– Tu... nužudei mano tėvus? – sušnabždėjo ji.

– Ne, ne! – sušuko tamsiaodė. – Tai tebuvo nepavykusi operacija. Turėjom per kelias minutes kirsti Žemės Matmenį. Bet tuo metu visai netikėtai pabudo tavo talentas – pamatei mūsų oromobilį. Todėl žuvai ne tu; tavo tėvas grįžtelėjo, kad pasižūrėtų, ir...

Elena žvelgė į valdovę nepatikliomis akimis, ir šios balsas pamažu nuslopo.

Bonė tuščiu žvilgsniu žiopsojo į tolį, lyg apimta transo.

– Šiničis, – sužiopčiojo ji. – Ta keistoji jo mįslė, ar kas ten buvo. Kad vienas mūsų yra žudikas, ir tai nesusiję nei su vampyryste, nei su žudymu iš gailesčio...

– Visą laiką maniau, kad tai aš, – tyliai tarė Stefanas. – Mane pagimdžiusi mama taip ir neatsigavo – mirė.

– Joks tu žudikas! – sušuko Elena. – Ne taip kaip aš. Ne taip kaip aš!

– Na, apie tai dabar ir noriu paklausti, – tarė dalykiškoji šviesiaplaukė. – Anuomet nepavyko įvykdyti užduoties, bet tu supranti, kad mes tik bandėm tave pasiimti? Tai įprastinis būdas. Mes iš prigimties puikiai gebame suvaldyti galingus, neprotingus demonus, nepaklūstančius įprastinei galiai, kai reikia nuolat apgalvoti ir pergalvoti savo veiksmus...

Elena nuslopino riksmą. Įsiūčio ir kančios, nuostabos ir kaltės, nežinia kieno riksmą. Jos planai. Gudrybės. Tai, kaip senais blogais laikais ji susitvarkydavo su padūkusiais berniūkščiais – visa įgimta. O... jos tėvai... dėl ko gi jie žuvo? Stefanas atsistojo įsitempusiu veidu, žalios akys liepsnojo skaisčia ugnimi. Jo veide nebuvo švelnumo. Jis sugniaužė Elenai ranką, ir ji išgirdo: „Jei nori kautis, aš su tavim.“

„Mais non, – Grįžtelėjusi Elena išvydo Seidžą. Jo minčių balso negalėjai su niekuo supainioti. Ir negalėjai neklausyti. – Neįmanoma su jomis kautis jų pačių teritorijoje ir laimėti. Net man tai nepavyktų. Bet tu gali priversti jas už tai sumokėti! Elena, mano narsuole, tavo tėvų dvasios tikrai rado naujus namus. Būtų žiauru tempti jas atgal. Bet pareikalauk iš Sargybinių visa, ko tau reikia. Pageidauk, ko tik nori – ko norėjai prieš metus ir vieną dieną! Manau, mes visi tave palaikysim.“

Elena nutilo. Pažvelgė į Sargybines, dirstelėjo į lobius. Pasižiūrėjo į laukiančius Bonę ir Stefaną. Jų akys jai davė leidimą.

Tada lėtai ištarė Sargybinėms:

– Tai jums nemažai kainuos. Ir nenoriu girdėti, kad kas nors neįmanoma. Už visus lobius ir šeimininko raktą noriu atgauti... ankstesnį savo gyvenimą. Ne, noriu naujo gyvenimo su ta pačia praeitimi. Noriu būti Elena Gilbert, tokia, kokia buvau baigdama mokyklą, noriu įstoti į Dalkresto koledžą. Noriu rytą pabusti savo tetos Džuditos namuose, ir kad niekas nebūtų pastebėjęs, jog buvau dingusi beveik dešimt mėnesių. Noriu, kad paskutinių mano mokslo metų vidurkis būtų 4,5 balo – dėl visa ko. Dar noriu, kad Stefanas visą tą laiką būtų ramiai gyvenęs pensione, ir visi jį pažinotų kaip mano vaikiną. Noriu, kad kiekvienas Šiničio ir Misao poelgis, kad ir kam jie dirbo, būtų panaikintas ir užmirštas. Kad asmuo, kuriam jie tarnavo, būtų negyvas. Dar noriu panaikinti visa, ko Fels Čerče pridarė Klausas. Noriu, kad sugrįžtų Sju Karson! Ir Vikė Benet! Noriu, kad visi sugrįžtų!

Bonė tyliai paklausė:

– Net ponas Taneris?

Elena ją suprato. Jei ponas Taneris nebūtų žuvęs, – paslaptingai netekęs kraujo, – tai Alarikas Zalcmanas nebūtų iškviestas į Fels Čerčą. Elena prisiminė, kaip išėjusi iš savo kūno matė Alariką smėlio spalvos plaukais, linksmomis šviesiai rudomis akimis. Pagalvojo apie Mereditę ir judviejų bemaž įvykusias sužadėtuves.

Bet kas ji tokia, kad vaidintų Dievą? Kad ištartų: „Taip, šis žmogus gali mirti, nes jis nemylėjo ir buvo nemylimas, o anas turi gyventi, mat buvo mano draugas.“

42

– Tai ne bėda, – netikėtai atsiliepė šviesiaplaukė valdovė Rajanena. – Galim padaryti taip, kad jūsų ponas Taneris būtų apsigynęs nuo vampyro, o mokykla – iškvietusi Alariką Zalcmaną, kad šis užimtų jo vietą ir atliktų tyrimus. Gerai, Idola? – kreipėsi ji į rusvaplaukę, o paskui į juodaplaukę: – Gerai, Susure?

Elenai nebuvo gerai. Ji beveik nieko negirdėjo, tik apie gebėjimus regzti planus ir sąmokslus. Žinojo, kad jos gerklė užkimusi; akis temdė ašaros.

– O už šeimininko raktą... noriu...

Stefanas paspaudė Elenai ranką. Staiga Elena suvokė, kad visi trys bičiuliai stovi greta. Ir visų veiduose ta pati išraiška – didžiulis ryžtas.

– Noriu, kad sugrįžtų Deimonas. – Tokios gaidelės savo balse Elena negirdėjo nuo tada, kai jai buvo pranešta, kad žuvo abu tėvai. Jei čia būtų stovėjęs stalas, ji tikrai būtų įsirėmusi į jį kumščiais ir grėsmingai pažvelgusi į moteris. Bet dabar tik palinko prie jų ir tyliai gergždžiančiu balsu ištarė: – Jei tai padarysit – sugrąžinsit jį tokį, koks buvo prieš įeidamas į Sarginę, – gausit šeimininko raktus ir lobius. Jei ne – prarasit viską. Viską. Aš nesideru, aišku?

Ji stebeilijosi Idolai į žalias akis. Stengėsi nematyti, kaip tamsiaodė Susurė parėmė kaktą trim pirštais ir ėmė masažuoti sukamaisiais judesiais. Nė nedirstelėjo į šviesiąją Rajaneną, įdėmiai žiūrinčią į ją, pasirengusią įsikišti. Spigino tiesiai į tas žalias akis po valingais antakiais. Idola atsiduso ir papurtė dailią galvelę.

– Klausykit, kažkas ruošdamas jus šiam pokalbiui iškreipė tiesą. – Ji dirstelėjo į Susurę. – Kiti jūsų prašomi dalykai – visi kartu – gana sunkiai įvykdomi. Ar suprantat? Ar suprantat, kad tam reikės pakeisti visų žmonių, gyvenančių kelių kilometrų spinduliu aplink jūsų miestelį, prisiminimus, pakeisti kiekvieną dešimties mėnesių dieną? Teks pakeisti viską, kas spaudoje buvo rašoma apie Fels Čerčą – o rašoma buvo daug, ką jau kalbėti apie kitokią žiniasklaidą? Teks maldauti trijų žmonių dvasių ir vėl austi joms kūnus. Nežinau, ar tam užteks darbuotojų...

Šviesiaplaukė Rajanena uždėjo delną rusvaplaukei ant plaštakos.

– Mums jų nestinga. Susurės moterys Žemutiniame pasaulyje beveik neturi ką veikti. Galėčiau paskolinti bene trisdešimt procentų saviškių – juk turėsime persiųsti prašymą dėl tų dvasių aukštesniajam teismui...

Rusvaplaukė Idola ją nutraukė.

– Gerai. Aš tik noriu pasakyti, kad galbūt mums tai ir pavyktų – jei pridėtumėte raktą. O dėl jūsų bendražygio vampyro... mes negalim sugrąžinti gyvybės negyviesiems. Negalim dirbti su vampyrais. Sykį išėję jie prapuola išvis.

– Jūs mums taip tik sakot! – mėgindamas atsistoti priešais Eleną sušuko Stefanas. – Kodėl gi mes iš visų būtybių labiausiai pasmerkti? Iš kur žinot, kad tai neįmanoma? Ar kada nors bent bandėt?

Rusvaplaukė Idola pasibjaurėjusi numojo ranka, bet įsiterpė Bonė drebančiu balsu.

– Tai juokinga! Jūs galit atstatyti miestą, nužudyti asmenį, atsakingą už visus Šiničio ir Misao darbus, bet nevaliojat sugrąžinti vieno vampyrėlio? Juk sugrąžinot Eleną!

– Elenos, kaip vampyrės, mirtis jai leido tapti Sargybine – šitai buvo nulemta. O Šiničiui su Misao įsakinėjo Inari Saitu – jūsų pažįstama kaip obaasan Saitu – ir ji jau negyva, nes jūsų draugai Fels Čerče ją susilpnino, o jūs patys galiausiai sunaikinote jos žvaigždžių rutulį.

– Inari? Kalbi apie Izobelės senelę? Sakai, kad tai jos žvaigždžių rutulys buvo didžiojo medžio kamiene? Tai neįmanoma! – šūkčiojo Bonė.

– Tai tiesa, – paprastai ištarė šviesioji Rajanena.

– Ir ji nebegyva?

– Po ilgo mūšio, per kurį jūsų draugai vos nežuvo. Taip – bet iš tiesų ji mirė dėl to, kad buvo sunaikintas jos žvaigždžių rutulys.

– Taigi, – tyliai kalbėjo tamsioji Susurė, – viską įvertinus... tam tikra prasme Deimonas išgelbėjo Fels Čerčą nuo skerdynių, kokios įvyko anoje Japonijos saloje. Jis vis kartojo tam tikslui atkakęs į Žemutinį pasaulį. Ar nemanot, kad jis būtų... patenkintas? Kad ilsėtųsi ramybėje?

– Ramybėje? – su kartėliu išspjovė Stefanas, o Seidžas suurzgė.

– Moterys, – pasakė jis, – aišku, kad Deimono Salvatorės jūs nepažįstate.

Nuo jo balso – dar labiau aidinčio, dar grėsmingesnio – Elena pagaliau išsibudino ir nusuko akis nuo rusvaplaukės Idolos. Atsigręžusi išvydo...

...išvydo per visą menę išskleistus Seidžo Sparnus.

Jie nebuvo panašūs į nežemiškus josios Galios sparnus. Šie Sparnai neabejotinai buvo Seidžo dalis. Atrodė aksominiai, kaip roplio, ir išskleisti siekė nuo vienos sienos ligi kitos, lietė auksines lubas. Dabar paaiškėjo, kodėl Seidžas paprastai nevilki marškinių.

Jis atrodė nuostabiai: bronzinė oda ir plaukai milžiniškų odinių minkštų lankų fone. Bet pažvelgusi į jį Elena suprato, kad laikas griebtis kito plano. Atsigręžusi sutiko žalias Idolos akis.

– Visą šį laiką derėjomės dėl lobių pilnos Sarginės, – pasakė ji. – Ir dėl vieno šeimininko rakto.

– Rakto, prieš marias laiko pavogto kicunių, – pakeldama tamsias akis tyliai paaiškino Susurė.

– Ir jūs sakėt, kad to negana Deimonui sugrąžinti. – Elena privertė balsą nevirpėti.

– Ne, net jei tai būtų vienintelis jūsų prašymas. – Rajanena persimetė auksinę garbaną per petį.

– Jūs taip sakot. O jei... pridėčiau... kitą šeimininko raktą?

Stojo tyla, ir Elenai iš neapsakomo siaubo ėmė daužytis širdis. Nes tyla buvo ne tokia, kokios reikėjo. Nepasigirdo apstulbę aikčiojimai. Sargybinių valdovės nesusižvalgė iš nuostabos. Nešaudė nepatiklūs žvilgsniai.

Po valandėlės Idola išdidžiai pareiškė:

– Jei kalbi apie kitus pavogtus raktus, jūsų draugų turėtus Žemėje, tai jie buvo konfiskuoti iškart, vos tik buvo paslėpti. Tai buvo vogta nuosavybė. Raktai priklauso mums.

Ji per ilgai gyvena Tamsos Matmenyje, dingtelėjo Elenai. Per daug patenkinta savimi.

Lyg patvirtindama Elenos spėjimą Idola pasilenkė prie jos.

– Tai – tiesiog – neįmanoma, – atjaučiančiu balsu ištarė ji.

– Visiškai neįmanoma, – skubiai patvirtino Rajanena. – Mes nežinom, kas atsitinka vampyrams. Mūsų patikra jų neapima, po mirties jų nebematome. Paprasčiausia paaiškinti tuo, kad jie tiesiog... išeina. – Ji spragtelėjo pirštais.

– Aš tuo netikiu! – Elena suvokė savo balsą pagarsėjus. – Nė akimirką nepatikėsiu!

Aplink ją užvirė ginčai, jie skambėjo kaip poema, nė nebežinojai, kam priskirti balsus.

– Neįmanoma. Tai tiesiog neįmanoma! – Bet meldžiu... – Ne! Deimonas išėjo. Klausti, kur, tai tarsi teirautis, kur išeina užpūstos žvakės liepsna. – Gal vis dėlto bent pamėgintumėt jį sugrąžinti? – Kur jūsų dėkingumas? Jūs keturiese turėtumėte būti dėkingi už tai, kad kitus jūsų prašymus galima patenkinti. – Bet mainais į abu šeimininko raktus... – Jokia mums pavaldi Galia nesugrąžintų Deimono! Elena turi pasistengti susitaikyti su tikrove. Ji ir taip nežmoniškai išpaikinta! – Negi pakenktų dar kartą pabandyti? – Gerai! Jei norit žinoti, tai Susurė mus jau buvo privertusi pamėginti. Ir nieko iš to neišėjo! Deimono... nebėra! Jo dvasios niekur eteryje neradome! Štai kas nutinka vampyrams, visi tai žino!

Elena susivokė žiūrinti į savo rankas, švarias, bet aplūžinėjusiais nagais ir kruvinais krumpliais. Išorinis pasaulis vėl tapo netikras. Ji užsivėrė savyje, susitiko su savo sielvartu, apsvarstė žinią, kad Idola, aukščiausia Sargybinių valdovė, anksčiau nė neužsiminė, kad jos ieškojo Deimono dvasios. Ir kad... nerado.

Staiga menės sienos ją ėmė slėgti. Trūko oro. Beliko tik tos moterys, tos galingos burtininkės Sargybinės, kurioms vis tiek neužtenka galios ar burtų Deimonui išgelbėti – arba tai joms ne itin svarbu, kad pamėgintų iš naujo.

Nesuprato, kas jai darosi. Gerklė atrodė išbrinkusi, krūtinė išsiplėtusi, bet lyg ir suspausta. Kiekvienas širdies tvinksnis, regis, siekė ją mirtinai užpurtyti.

Mirtinai. Prieš akis ji išvydo ranką, laikančią Klariono lioso Juodosios magijos taurę.

Ir tada Elena suprato, kad jai reikia tam tikru būdu atsistoti, tam tikru būdu ištiesti rankas ir mintyse sušnabždėti reikiamus žodžius. Tik paskutinius iš jų, burtų pavadinimą, dera ištarti balsiai.

Jai atsistojus ir ištiesus rankas, viskas tarsi sulėtėjo. Žaliaakei Idolai – tobulas vardas save dievinančiai žmogystai, pamanė Elena, – veikliajai šviesiaplaukei Rajanenai ir rūpestingajai Susurei spoksant pražiotomis burnomis ir iš siaubo negalint pakrutinti nė piršto, Elena tyliai ir ramiai ištarė:

– Sunaikinimo sparnai...

Ją sustabdė paprasta žemesniojo rango kariškė, eilinė, viena iš tamsiaplaukių moterų. Užšoko ant pakylos ir nežmogišku greičiu užspaudė Elenai burną, tad paskutinį skiemenį ji tegalėjo išmykti. Auksinė, žalia ir žydra menė neišsprogo, karštas metalas nepasruvo upeliukais kaip lava, gėlių fontanas neišgaravo, o vitražiniai langai nesubyrėjo į atomus.

Paskui Eleną sugriebė daugiau rankų, pargriovė, ji vos begalėjo įkvėpti, net suglebo nuo oro stokos. Kovodama dantimis ir nagais, kaip žvėriukas, ji bandė ištrūkti, bet galiausiai buvo tvirtai sučiupta ir prispausta prie žemės. Girdėjo žemu balsu grumant Seidžą ir Stefaną, tarp nevilties kupinų jai skirtų minčių protrūkių maldaujantį ir aiškinantį:

– Ji dar neatsitokėjo! Nežino, ką daranti!

Bet geriausiai buvo girdėti Sargybinių balsai.

– Ji galėjo mus visus nužudyti!

– Tie Sparnai – niekada nesu mačiusi tokių pavojingų dalykų!

– Žmogus! Ir vos trimis žodžiais būtų mus nušlavusi!

– Jei Lenėja nebūtų jos sulaikiusi...

– Arba jei būtų stovėjusi tolėliau...

– Žinot, ji sunaikino palydovą! Jame visai nebeliko gyvybės, o iš dangaus tebebyra pelenai!

– Ką jau ten. Esmė ta, kad jai apskritai nevalia turėti Galios sparnų. Juos reikia nukirpti.

– Teisingai – nukirpkim jai Sparnus! Padarykim tai!

Galiausiai Elena atpažino Rajanenos ir Idolos balsus. Dar bandė priešintis, bet buvo laikoma taip stipriai ir negailestingai prispausta, kad teko kovoti net už oro gurkšnį, ir ji visiškai išseko.

Tada jai buvo nukirpti sparnai. Bent jau viskas įvyko greitai, ir Elena beveik nieko nepajuto. Labiausiai skaudėjo širdį. Kovojant tarsi iškildavo išdidi, užsispyrusi jos dalis, ir dabar jai buvo gėda prarasti visas Sparnų poras. Pirmiausia buvo sunaikinti Atpirkimo sparnai, tie didžiuliai vaivorykštiniai lankai. Paskui balti ir mirguliuojantys kaip apšerkšniję voratinkliai Apsivalymo sparnai. Vėjo sparnai, primenantys medaus spalvos usnies pūkelį. Švelniai violetiniai ir vidurnakčio mėlynumo Atminties sparnai. Paskui smaragdų žalumo ir auksiniai Apsaugos sparnai – šiais ji apgynė draugus nuo įtūžusios Gėliaveidės puolimo, kai kartu su jais pirmą kartą lankėsi Tamsos Matmenyje.

Ir galiausiai buvo nukirpti Sunaikinimo sparnai – aukšti juodmedžio spalvos skliautai subtiliais lyg juodi nėriniai krašteliais.

Kol jie buvo kerpami, Elena stengėsi neišleisti nė garso. Bet, pirmajai porai nukritus šalia, į, ko gero, vien jai matomą šešėlį, išgirdo tylų aiktelėjimą ir suprato, kad tai jos pačios balsas. Kai buvo nukirpti antrieji Sparnai, ji nejučia riktelėjo.

Akimirką tvyrojo tyla. Ir staiga kilo baisus triukšmas. Elena girdėjo raudant Bonę, riaumojant Seidžą ir Stefaną – švelnųjį Stefaną, keikiantį ir plūstantį Sargybines. Iš prislopintų garsų Elena spėjo, kad jis grumiasi su jomis, grumiasi norėdamas prie jos prieiti.

Prisiartino tik tada, kai mirtinai pavojingi, subtilūs Sunaikinimo sparnai buvo nupjauti jai nuo pečių ir nukrito ant žemės kaip ilgi šešėliai. Elena džiaugėsi, kad jis šalia, nes dabar, jai tapus mažiausiai pavojinga nuo tada, kai joje ėmė busti sparnų Galia, Sargybinės jos tarsi išsigando. Tos trys stiprios ir pavojingos moterys atsitraukė atgal, ir Stefanas ją pagavęs apkabino.

Priblokšta, apkvaitusi ji tapo paprasta aštuoniolikamete mergina. Tik jos kraujas tebebuvo kitoks. Sargybinės panoro atimti iš jos ir jį – „apvalyti“. Trys ryžtingai nusiteikusios valdovės ir jų patarnautojos sustojo į spalvotą trikampį aplink ją ir ėmė burti, kol Seidžas užstaugė:

– Liaukitės!

Pakibusi Stefanui ant peties Elena tik miglotai matė jį vis dar puikuojantis nuo sienos lig sienos išskleistais ir auksines lubas siekiančiais juodais sparnais. Bonė prisispaudė prie jo kaip paklydęs pienės pūkelis.

– Jūs jau taip sumažinot jos aurą, kad beveik nieko neliko, – urzgė jis. – Jei visiškai „išvalysite“ šios pauvre petite kraują, ji mirs – ir tada pabus. Mesdames, jūs būsite sukūrusios un vampire.

Susurė atšoko. Ji buvo bemaž per švelni valdyti tokią atšiaurią, grėsmingą sritį – bet ne per švelni nukirpti man Sparnus, pamanė Elena, sukiodama pečius, kad atsipalaiduotų. Gal ji nežinojo, kaip tai skaudu, pasiūlė mintį kita smegenų dalelė.

Paskui visos jos smegenys sušaukė skubų susirinkimą. Sprandu mažais lašeliais ritosi kažkas šilto, gaivaus. Ne kraujas. Ne, kai kas daug brangesnio už tai, ką atėmė Sargybinės. Stefano ašaros.

Ji pasiūbavo, pamėgino išlaikyti pusiausvyrą. Pavyko, nors visa drebėjo. Kaip smarkiai dreba, suprato tik pamėginusi pakelti ranką ir nykščiu nušluostyti ašaras Stefanui nuo skruostų. Ranka kratėsi, lyg ji pokštautų. Nykštys taip bedė į skruostą, kad bet kuris kitas būtų susiraukęs. Ji pažvelgė į jį paiku atsiprašomu žvilgsniu – buvo pernelyg priblokšta, kad bandytų prašnekti.

Bet Stefanas kalbėjo nesustodamas.

– Tai nesvarbu, – aiškino jis. – Viskas gerai, meile. Ak, didžioji mano meile, viskas bus gerai.

Jis šluostė jai akis tvirta kaip akmuo ranka, visą laiką žiūrėjo tik į ją ir – Elena žinojo – galvojo tik apie ją.

Žinojo, nes pastebėjo, kai tai pasikeitė.

Jos akiratyje atsidūrė rusvi plaukai, neryškūs per ašaras. Rusvi plaukai ir siauros žalios akys – pernelyg arti. Tada Elena ir pajuto, kad Stefanas prisiminė, jog pasaulyje, be Elenos, esama ir dar kai ko.

Jo veidas pasikeitė. Jis nesuurzgė, nepakėlė galvos. Tikrasis pokytis atsispindėjo akyse, žvilgsnis tapo atšiaurus, niršus, o visi kiti bruožai tik paaštrėjo.

– Jei dar kartą ją paliesi, šlykšti kale, išplėšiu tau gerklę, – tarė Stefanas, ir kiekvienas žodis skambėjo kaip ant žemės numesta ledo šaltumo geležies drožlė.

Iš nuostabos Elena liovėsi verkusi. Stefanas su moterimis taip nesišneka. Netgi Deimonas nesišneka – nesišnekėjo. Bet žodžiai tebeaidėjo staiga stojusioje erdvios menės tyloje. Visi traukėsi atbuli.

Idola irgi traukėsi, tik iššiepusi dantis.

– Manai, jei esam Sargybinės, tai negalim tau pakenkti?.. – buvo besakanti, bet Stefano balsas ją kirste nukirto.

– Būdamos Sargybinės jūs galite šventeiviškai žudyti ir išsisukti, – tarė Stefanas, ir jo lūpos iš įtūžio išlinko dar šiurpiau ir įtikinamiau nei Idolos. – Jei Seidžas nebūtų sulaikęs, būtumėte nužudžiusios Eleną. Būkit prakeiktos, – pridūrė jis tyliai, bet taip tvirtai, kad Idola atsitraukė dar per žingsnį. – Taip, verčiau suburk aplink save visas draugužes, – pridūrė jis. – Šiaip ar taip, galiu sumanyti tave nudėti. Nužudžiau savo brolį – neabejoju, kad žinai.

– Bet tik pats gavęs mirtiną kirtį. – Stovėdama tarp jųdviejų Susurė bandė taikyti.

Stefanas gūžtelėjo pečiais ir dėbtelėjo į ją taip pat niekinamai, kaip ir į kitas valdoves.

– Vis tiek valdžiau savo ranką, – pamąstęs pasakė. – Galėjau išmesti kardą arba tik sužeisti jį. Bet nusprendžiau ašmenimis perverti jam širdį. – Jis visiškai nedraugiškai iššiepė dantis. – O dabar man net nereikia ginklo.

– Stefanai, – pagaliau pavyko sušnabždėti Elenai.

– Žinau. Ji silpnesnė už mane, ir tu nenori žiūrėti, kaip ją žudau. Tik todėl, meile, ji vis dar gyva. Tik dėl šios vienintelės priežasties.

Elenai pakėlus į jį mažumėlę išsigandusias akis, Stefanas tik jai girdimu balsu pridūrė: „Iš tiesų, Elena, tu dar ne viską apie mane žinai. Tikėjausi, kad kai kurių dalykų niekada nesužinosi. Kai susipažinau su tavim – pamilau tave, – juos beveik užmiršau.“

Tasai balsas kažką pažadino Elenos galvoje. Ji pakėlė akis ir apžvelgė margą juos supančių Sargybinių minią. Matė ore pakibusias šviesiai rusvas garbanas. Bonė. Ji kovojo. Silpnai, bet tik todėl, kad pora šviesiaplaukių ir pora tamsiaplaukių Sargybinių ją laikė pakėlusios už rankų ir kojų. Elenai bežiūrint ji, regis, atgavo jėgas ir smarkiau suspurdėjo. Elena kai ką išgirdo. Silpną ir tolimą garsą, skambantį beveik kaip... jos vardas, tariamas šnarančių šakų arba riedančio dviračio stipinų.

...le... na... eee... le...

Ji mėgino kam nors priskirti tą garsą. Kiek įmanydama bandė suvokti, iš kur jis sklinda, bet nepavyko. Išmėgino gudrybę, kuri dar vakar būtų lengvai pavykusi – sutelkti Galią į telepatijos centrą. Nieko neišėjo. Pamėgino pati pasiųsti mintį.

„Bone! Girdi mane?“

Mažosios merginos veidas nė per plauką nepasikeitė.

Elena buvo praradusi ryšį su Bone.

Matė, kad ši suvokia tą patį, kad smulkus kūnelis liaujasi grūmęsis. Iš nevilties aukštyn užverstas Bonės veidas buvo neapsakomai liūdnas ir tuo pat metu tyras, nuostabus.

„Mudviem niekada taip neatsitiks, – galvoje nuaidėjo sujaudintas Stefano balsas. – Niekada! Duodu...“

„Ne!“ – Elena jį sudraudė mintimis, prietaringai bijodama nelaimės. Jei Stefanas prisiektų, galėtų nutikti kas nors bloga: ji virstų vampyre arba dvasia, – kad tik jam netektų sulaužyti žodžio.

Stefanas nutilo, ir Elena suprato esanti išgirsta. Žinojimas, kad Stefanas girdi kiekvieną jos žodį, ramino. Elena suprato, kad jis nešnipinėja. Išgirdo todėl, kad mintį ji pati jam pasiuntė. Ji ne viena. Galbūt ji vėl virto paprasčiausia mergina; galbūt iš jos atimti sparnai ir diduma kraujo Galios, bet ji ne viena. Elena pasilenkė prie Stefano, kakta įsirėmė jam į smakrą.

Niekas nėra vienas. Ji buvo taip sakiusi Deimonui Salvatorei, būtybei, kuri nebeegzistuoja, bet priverčia ją dar kartą ištarti tą žodį, sušukti jo vardą.

Deimonai!

Jis žuvo už keturių Matmenų. Bet Elena juto, kaip Stefanas ją palaiko, sustiprina jos žinią, siunčia ją kaip paskutinį spindulį per daugybę pasaulių, skiriančių juos nuo jo šalto, negyvo pavidalo.

Deimonai!

Nė menkiausio atsako. Žinoma. Elena apsijuokė.

Staiga ją apėmė kažkas stipresnio už sielvartą, stipresnio už savigailą, netgi už kaltę. Deimonas nebūtų norėjęs, kad ją iš šios menės nešte išneštų – netgi Stefanas, ypač jis. Jis norėtų, kad šioms ją apkarpiusioms ir pažeminusioms moterims ji neparodytų nė menkiausio silpnumo.

Taip. Tai buvo Stefano balsas. Jos meilė, bet ne mylimasis, trokštantis tyrai mylėti iki pat dienų pabaigos...

Jos dienų... pabaigos?

Staiga Elena pradžiugo, kad nebegali siųsti minčių svetimiems ir kad Stefanas, ją apkabinęs, apsupo juodu skydais. Tada atsigręžė į Rajaneną, stebinčią ją... budriai, bet ir dalykiškai.

– Jei neprieštaraujat, jau norėčiau eiti, – tarė ji, pasigriebė kuprinę ir kiek galėdama išdidžiau užsimetė ant peties.

Dirželiui prispaudus tą vietą, iš kurios dygo daugelis Sparnų, nusmelkė skausmas, bet Elenos veidas liko toks pat niekinantis ir abejingas.

Liovusis priešintis ir vėl atsidūrusi ant žemės Bonė pasekė jos pavyzdžiu. Stefanas savo kuprinę buvo palikęs Sarginėje, tad delnu švelniai apglėbė Elenos alkūnę – ne vesdamas ją, o tik parodydamas esąs šalia. Seidžas sulankstė ir įtraukė sparnus.

– Supranti, kad už šiuos teisėtai priklausančius mums lobius, kurių negalėjom atgauti, išpildysime jūsų prašymą, išskyrus tai, kas neįma...

– Suprantu, – šaltai atsakė Elena.

Stefanas ištarė šiurkščiau:

– Ji supranta. Taip ir padarykit.

– Viskas jau organizuojama.

Rajanenos akys, tamsiai mėlynos, nutaškuotos auksu, su šiokia tokia užuojauta pažvelgė į Eleną.

– Mums bus maloniausia, – skubiai pridūrė Susurė, – užmigdyti tave ir nusiųsti į tavo... į tavo naujuosius, tai yra senuosius namus. Kai pabusi, viskas bus atlikta.

Elena prisivertė nepakeisti išraiškos.

– Jūs mane nusiųsit į Klevų gatvę? – žiūrėdama į Rajaneną paklausė ji. – Į tetos Džuditos namus?

– Taip, tau miegant.

– Aš nenoriu miegoti. – Elena prisislinko dar arčiau prie Stefano. – Neleisk, kad jos mane užmigdytų!

– Niekas tau nedarys to, ko nenori. – Stefano balsas buvo lyg skustuvo ašmenys.

Seidžas pritariamai sududeno, o Bonė įsmeigė į moterį griežtą žvilgsnį.

Rajanena palenkė galvą.

Elena pabudo.

Buvo tamsu, ji miegojo. Gerai neprisiminė, kaip užmigo, tik suprato esanti ne palankine ir ne miegmaišyje.

„Stefanai! Bone! Deimonai!“ – negalvodama ji pašaukė mintimis, bet telepatija veikė kažkaip keistai. Lyg būtų įkalinta galvoje.

Ar ji Stefano kambaryje? Lauke tikriausiai tamsu, nors į akį durk, nes nematyti nuleidžiamųjų durų, vedančių į stogo terasą, apribų.

– Stefanai... – sušnabždėjo ji, o mintyse telkėsi įvairiausių vaizdinių nuotrupos.

Tvyrojo pažįstamas ir tuo pat metu svetimas kvapas. Ji gulėjo patogioje dvigulėje lovoje, bet ne ištaigingoje šilkinėje ir aksominėje ponios Ulmos prabangoje ir ne gumuliuotuose plunksniniuose pensiono pataluose. Ar ji viešbutyje?

Šioms įvairioms mintimis smegenyse suėjus į krūvą, pasigirdo tylus nekantrus beldimas krumpliais į stiklą.

Eleną valdė jos kūnas. Nusimetusi antklodę ji net nemąstydama aplenkė visas kliūtis ir prilėkė prie lango. Rankos pačios atitraukė užuolaidas, – kažkodėl ji žinojo jas čia kabant, – o iš plastančios širdies pro lūpas ėmė veržtis vardas.

– Dei...

Staiga pasaulis sustojo ir lėtų lėčiausiai apsivertė kūlio. Veidas anapus antro aukšto lango, susijaudinęs ir susirūpinęs, mylintis ir keistai nusiminęs, grąžino Elenai prisiminimus.

Visus.

Fels Čerčas išgelbėtas.

O Deimonas negyvas.

Jos galva lėtai sviro, kol kakta palietė vėsų stiklą.

43

– Elena, – tyliai pašaukė Stefanas. – Ar galėtum pakviesti mane vidun? Jei nori... pasišnekėti, turi pakviesti...

Pakviesti jį vidun? Juk jis jau viduje – jos širdyje. Ji paprašė Sargybinių, kad visi pripažintų, jog Stefanas yra jos vaikinas, juodu draugauja beveik metus.

Bet tai nesvarbu. Ji tyliai pasakė:

– Užeik, Stefanai.

– Elena, langas uždarytas iš tavo pusės.

Elena sugrubusiais pirštais jį atidarė. Po akimirkos ją karštai, aistringai glėbesčiavo šiltos, stiprios rankos. Bet netrukus jos nusviro, ir ji liko sustirusi, vieniša.

– Stefanai, kas ne taip?

Jos akys prisitaikė prie tamsos, ir pro langą krentančioje žvaigždžių šviesoje ji matė Stefaną dvejojant.

– Aš negaliu... Ne... Juk tu nori ne manęs, – išspaudė jis, lyg gerklėje būtų įstrigęs gumulas. – Tik noriu pranešti, kad... kad Mereditė su Metu palaiko Bonę. Supranti, guodžia ją. Jie visi sveiki, ponia Flauers taip pat. Ir pamaniau, kad tu...

– Jos mane užmigdė! Sakė, neužmigdys!

– Tu pati užmigai, mei... Elena. Belaukdama, kol jos parsiųs mus namo. Visi tave saugojom: Bonė, Seidžas ir aš. – Jis tebekalbėjo neįprastu, oficialiu tonu. – Tik pamaniau... na, kad gal šiąnakt norėsi pasišnekėti. Prieš man... išvykstant. – Jis priglaudė pirštą prie lūpų, kad nedrebėtų.

– Tu prisiekei, kad nepaliksi manęs! – sušuko Elena. – Pažadėjai – nesvarbu, dėl kokių priežasčių, kokiam laiko tarpui, dėl kokio kilnaus reikalo!

– Bet... Elena... tada aš dar nesupratau...

– Tu vis dar nesupranti! Ar žinai...

Jis delnu užspaudė jai burną ir prikišo lūpas prie ausies.

– Mei... Elena. Mes tavo namuose. Tavo teta...

Elena pajuto, kaip jos akys plečiasi, nors, žinoma, pasąmone visą laiką tai suvokė. Pažįstama aplinka. Ši lova – tai jos lova, užtiesta mėgstama auksine ir balta lovatiese. Išgirdusi beldimą į langą ji tamsoje apėjo kliūtis... Elena grįžo namo.

Kaip alpinistė, įveikusi iš pažiūros neįveikiamą uolėtą ruožą, Elena pajuto gausiai plūstelint adrenaliną. Gal dėl to, o gal paprasčiausiai dėl užliejusios meilės jėgos pavyko tai, ką ji iki šiol bergždžiai mėgino. Elena pajuto savo sielą išsiplečiant ir išeinant iš kūno. Toji siela susitiko su Stefano siela.

Ją išgąsdino Stefano vienišumo jausmas – tiesa, jis veikiai išsisklaidė – ir nuramino meilė, plūstelėjusi nuo jos minčių prisilietimo ir užliejusi kiekvieną jo sielos dalį.

„Ak, Stefanai. Tik... pasakyk, kad... kad gali man atleisti, daugiau nieko. Jei atleisi, aš gyvensiu. Gal net vėl galėsi būti su manim laimingas – jei tik truputį palūkėsi.“

„Aš jau dabar laimingas su tavim. Bet galiu laukti tiek, kiek reikės“, patikino ją Stefanas. Bet Elena pastebėjo paskubomis paslėptą jo niūrių minčių šešėlį. Jis gali laukti, kiek tik reikia. Bet ji...

Ji vos susilaikė neprunkštelėjusi, o paskui staiga įsikibo į Stefaną. „Mano kuprinė... ar jos ją paėmė? Kur ji?“

„Prie tavo naktinio staliuko. Galiu paimti. Nori?“

Jis ištiesė ranką į tamsą ir ištraukė kai ką sunkaus, šiurkštaus ir ne itin maloniai kvepiančio. Elena karštligiškai įgrūdo vidun ranką, kita vis dar įsitvėrusi Stefano.

„Taip! Ak, Stefanai, jis čia!“

Stefanas ėmė šį tą įtarti – bet įsitikino tik tada, kai Elena ištraukė butelį mineralinio vandens ir prisiglaudė sau prie skruosto. Vanduo išliko šaltas kaip ledas, nors naktis buvo švelni ir drėgna. Jis smarkiai burbuliavo ir švytėjo kaip ne visai paprastas vanduo.

„Neketinau to daryti, – staiga sunerimusi, kad Stefanas nepalaikytų jos vagile, tarė Elena. – Bent jau iš pradžių. Seidžas liepė į butelius pripilti vandens iš Amžinos jaunystės ir gyvybės šaltinio. Pačiupau vieną didelį butelį ir vieną mažą. Mažąjį kažkaip įsigrūdau į kuprinę – būčiau įsidėjusi ir didįjį, bet netilpo. Neprisiminiau šio buteliuko, iki jos atėmė iš manęs Sparnus ir telepatijos gebėjimą.“

„Ir puiku, – pamanė Stefanas. – Jei būtų tave sučiupusios... ak, mano meile! – Jis taip apglėbė Eleną, kad išspaudė jai iš plaučių orą. – Tai štai kodėl taip skubinaisi išeiti!“

– Jos atėmė iš manęs beveik visus antgamtinius gebėjimus, – sušnabždėjo Elena, priglaudusi lūpas Stefanui prie ausies. – Dabar teks gyventi kitaip. Jei būtų atsiklaususios, būčiau sutikusi dėl Fels Čerčo... jei būčiau galėjusi logiškai mąstyti...

Ji nutilo staiga suvokusi, kad išties buvo pametusi galvą. Pasielgė blogiau už vagį. Mėgino užpulti būrį nekaltų – daugiausia nekaltų – žmonių ir išžudyti. Visų blogiausia atrodė tai, kad sielos gilumoje ji žinojo, jog Deimonas būtų pateisinęs jos pamišimą, o Stefanas – vargu.

– Dabar tau nereikės manęs paversti – pats žinai, kuo, – kuždėjo vėl įsikarščiavusi Elena. – Pora gurkšnių, ir galėsiu amžinai būti su tavim. Amžinai ir... am-žinai, Stefanai... – ji nutilo ir pamėgino atgauti kvapą bei dvasios pusiausvyrą.

Stefanas suspaudė jos rankas ant kamštelio.

– Elena.

– Aš neverkiu. Tai dėl to, kad džiaugiuosi. Amžių amžius, Stefanai. Galėsim būti kartu, tik... tik mudu... amžinai.

– Elena, meile. – Jo pirštai neleido jai atkimšti butelio.

– Ar... tu to nenori?

Stefanas kita ranka ją stipriai apglėbė. Elenos galva nusviro jam ant peties, o jis pasidėjo smakrą jai ant viršugalvio.

– To trokštu labiau už viską. Man atrodo, aš tik... apdujęs. Taip jaučiuosi nuo... – Jis nutilo ir pamėgino iš naujo. – Jei turėsim visą pasaulio laiką, tai turėsim ir rytojų. – Jo balsą slopino jos plaukai. – Taigi rytoj galėsi viską ramiai apsvarstyti. Šiame butelyje vandens užteks gal keturiems ar penkiems žmonėms. Meile, tu turėsi nuspręsti, kas jį gers. Bet ne šiąnakt. Šiąnakt mes...

Elena jį suprato, ir ją apėmė didis džiaugsmas.

– Pasišnekėsim apie... Deimoną.

Keista, kaip sunku paprasčiausiai ištarti jo vardą. Tarsi tai būtų šventvagystė, ir vis dėlto...

„Akimirką galėdamas kalbėti – šitaip, mintimis, – jis man pasakė, ko nori, – pasiuntė mintį Elena. Stefanas šiek tiek pasimuistė tamsoje, bet tylėjo. – Stefanai, prieš... išeidamas jis prašė tik vieno – kad mes jo neužmirštume. Tik tiek. Mudu jį labiausiai prisiminsime. Mudu ir Bonė.“

O balsiai pridūrė:

– Aš jo niekada neužmiršiu. Ir niekam kitam, jį pažinojusiam, neleisiu užmiršti – kol būsiu gyva.

Ji suprato kalbanti per garsiai, bet Stefanas nemėgino tildyti. Suvirpėjęs vėl tvirtai apkabino ir įsikniaubė jai į plaukus.

„Prisimenu, – mintimis tarė jis, – kai Katerina jį kvietė, kad prisidėtų prie jos – mums trims būnant Honorijos Fel kriptoje. Prisimenu, ką jis jai atsakė. O tu?“

Elena pajuto, kaip jų sielos susipynė, ir jie išvydo tą sceną vienas kito akimis. „Žinoma, prisimenu.“

Stefanas kone juokdamasis atsiduso. „Prisimenu, vėliau Florencijoje bandžiau juo rūpintis. Jis elgėsi negražiai, maitindavosi merginomis net jų nepaveikęs. – Dar vienas atodūsis. – Manau, anuomet norėjo būti sučiuptas. Net negalėjo pažiūrėti man į akis ir pasišnekėti apie tave.“

„Paprašiau, kad Bonė tave iškviestų. Pasistengiau, kad atsirastumėte abu“, prisipažino Elena. Jai vėl ėmė riedėti ašaros, tik lėtai ir negausiai. Akys buvo užmerktos, ji juto savo lūpose atsirandant šypsenėlę.

„Žinai, – Stefano minčių balsas buvo nustebęs, kone priblokštas, – dar kai ką prisiminiau! Iš tų laikų, kai buvau labai mažas, gal trejų ar ketverių. Mano tėvą ištikdavo siaubingi pykčio proveržiai, ypač iškart po mamos mirties. Anuomet, kai buvau mažas, o tėvas pasigėręs niršdavo, Deimonas tyčia įsikišdavo tarp mūsų. Tyčia ką nors bjauraus pasakydavo ir... na, galiausiai tėvas prilupdavo jį, o ne mane. Neįsivaizduoju, kaip galėjau tai užmiršti.“

„Aš tave suprantu, – pamanė Elena prisimindama, kaip bijojo Deimono, kai buvo atvirtęs į ,žmogų – nors jis Tamsos Matmenyje užstojo ją nuo vampyrų, norėjusių nubausti. – Jis turėjo dovaną: tiksliai žinodavo, ką pasakyti, – kaip atrodyti, ką daryti, – kad suerzintų kitą.“

Juto Stefaną nelinksmai sukikenant. „Sakai, dovaną?“

„Na, aš galėdavau apvynioti aplink pirštą daugelį žmonių, – tyliai atsakė Elena. – Tik ne jį. Jo niekaip neperkąsdavau.“

Stefanas pridūrė: „Bet jis paprastai būdavo malonesnis silpniesiems nei stipriesiems. Visada jautė silpnybę Bonei...“ Jis nutilo lyg išsigandęs, kad per daug priartėjo prie to, kas šventa.

Bet Elena apie tai turėjo savo nuomonę. Ji džiaugėsi, nepaprastai džiaugėsi, kad galiausiai Deimonas žuvo gelbėdamas Bonę. Pačiai Elenai nebereikėjo jo jausmų įrodymų. Ji visada mylės Deimoną ir niekada neleis tai meilei išblėsti.

Buvo gera juodviem su Stefanu sėdėti senajame jos miegamajame ir pusbalsiu dalytis prisiminimais apie Deimoną. Ji nusprendė rytoj taip pat daryti su kitais.

Kai Elena galų gale užmigo Stefano glėbyje, buvo jau gerokai po vidurnakčio.

44

Mažiausiame Žemesniojo pasaulio palydove snigo pelenais. Pelenai pe paliovos krito ant dviejų jais jau padengtų kūnų. Ant pelenais apiberto vandens. Jie temdė saulę, ir pelenais nuklotame palydove tvyrojo nesibaigiantis vidurnaktis.

Ir dar kai kas krito: mažiausiais lašeliais, kokius tik galima įsivaizduoti, lašėjo vaivorykštinis skystis, spalvos mirgėjo, lyg mėgindamos atsverti pelenų bjaurumą. Tų mažulyčių lašelių krito milijardų milijardai, jie lašėjo be galo ir telkėsi ten, kur kadaise sudarė didžiausią trijuose Matmenyse grynos Galios talpyklą.

Toje vietoje ant žemės gulėjo kūnas – nevisiškai lavonas. Širdis neplakė, jis nekvėpavo, smegenys neveikė. Bet kūno viduje buvo justi lėtas tvinksėjimas, krintant lašeliams jis pamažu greitėjo.

Tvinksėjimą sudarė ne kas kita, kaip prisiminimai. Apie merginą tamsiai mėlynomis akimis ir auksiniais plaukais, apie smulkų veidelį su plačiomis rudomis akimis. Ir apie skonį: dviejų mergelių ašarų skonį. Elena. Bonė.

Kartu sudėtos jos sudarė dar ne mintį, dar ne vaizdą. Bet suprantančiam tik žodžius būtų galima išversti: jos laukia manęs. Jei tik išsiaiškinsiu, kas esu.

Tai pažadino didį ryžtą.

Regis, praslinko šimtmečiai, bet iš tiesų vos po kelių valandų pelenuose kažkas sujudėjo. Susigniaužė kumštis.

Ir kažkas krustelėjo smegenyse – savęs suvokimas. Vardas.

Deimonas.

Content

Smith L J Vidurnaktis. Vampyrės dienoraštis