Smith L J

Tamsioji sąjunga. Vampyrės dienoraštis

Versta iš:

L. J. Smith

The Vampire Diaries

DARK REUNION

Pirma knyga „Pabudimas“

Antra knyga „Kova“

Trečia knyga „Įniršis“

ISBN 9786090105238

The Vampire Diaries: Dark Reunion

Copyright © 1991 by Daniel Weiss Associates, Inc. and Lisa Smith

All rights reserved. Printed in the United States of America. No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsoever withouth written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles and reviews. For information address HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers, 1350 Avenue of the Americas, New York, NY 10019.

www.harperteen.com

Published by arrangement with Rights People, London

Key Artwork © 2011 Warner Bros. Entertainment Inc. All Rights Reserved.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Viktorija Labuckienė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

Redaktorė Simona Kaziukonytė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Tamsioji sąjunga

1

– Viskas galėtų būti kaip anksčiau, – šiltai tarė Karolina, spustelėdama Bonei ranką.

Bet tai buvo netiesa. Niekas nebebus taip, kaip prieš Elenos mirtį. Niekas. Bonė pagrįstai nerimavo dėl vakarėlio, kurį ketino surengti Karolina. Silpnas maudimas pilve įspėjo, kad nežinia kodėl tai labai labai prastas sumanymas.

– Mereditės gimtadienis jau praėjo, – pabrėžė Bonė. – Jis buvo praėjusį šeštadienį.

– Bet ji nesurengė vakarėlio, tikro vakarėlio, kaip šis. Siausim visą naktį; mano tėvai negrįš iki sekmadienio ryto. Nagi, Bone, tik pagalvok, kaip ji nustebs.

Ak, ji tikrai nustebs, kurgi ne, pamanė Bonė. Taip nustebs, kad net užsigeis mane pritvoti.

– Klausyk, Karolina, Mereditė nekėlė didelio pobūvio, nes dar nenusiteikusi švęsti. Tai atrodo… kažkaip… nepagarbu…

– Bet tai netiesa. Juk žinai, Elenai patiktų, jei mes pasilinksmintume. Ji mėgo vakarėlius. Tikrai nenorėtų, kad praėjus pusei metų po jos mirties vis dar sėdėtume ir ją apraudotume. – Karolina palinko artyn, jos žalios kaip katės akys žvelgė rimtai ir įtikinamai. Žvilgsnyje nebuvo matyti jokio suktumo, jokių Karolinai įprastų bjaurių kėslų.

– Norėčiau, kad būtume draugės kaip anksčiau, – kalbėjo Karolina. – Mes visada kartu švęsdavom gimtadienius, tik mes keturios, prisimeni? Ar prisimeni, kaip bernai mėgindavo įsibrauti į mūsų vakarėlius? Įdomu, ar jie ir šiemet bandys?

Bonė pajuto, kad nepajėgia atsispirti įkalbinėjimams. Tai netikęs sumanymas, labai netikęs, galvojo ji. Bet Karolina taip svajingai, bemaž romantiškai pasakojo apie senus gerus laikus. Bonė nedrįso jai išrėžti, kad seni geri laikai nebegrįš.

– Bet mūsų nebe keturios. Koks gi vakarėlis bus trise? – pasitaikius progai įterpti žodį silpnai paprieštaravo ji.

– Pakviesiu ir Sju Karson. Juk jos su Meredite sutaria, tiesa?

Bonei teko pripažinti, kad tai tiesa; Sju sutarė su visais. Ir vis dėlto Karolina turi suprasti, kad niekas nebebus kaip buvę. Negali Elenos pakeisti Sju ir tarti: „Štai, dabar tvarka.“

Bet kaip tai išaiškinti Karolinai, svarstė Bonė. Ir staiga jai kai kas toptelėjo.

– Pakvieskim Vikę Benet, – pasiūlė ji.

Karolina dėbtelėjo.

– Vikę Benet? Gal juokauji? Pakviesti tą snarglę, išsirengusią prieš visą mokyklą? Po visų jos išsišokimų?

– Kaip tik dėl to, – tvirtai tarė Bonė. – Žinau, ji niekada nebuvo mūsiškė. Bet ji nebepriklauso ir ankstesnei gaujai; draugeliai nuo jos nusigręžė, o Vikė mirtinai jų bijo. Jai reikia draugų. O mums trūksta žmonių. Pakvieskim ją.

Iš pradžių Karolina atrodė nusivylusi ir pasipiktinusi. Bonė iškėlė smakrą, įsisprendė rankomis į klubus ir laukė. Galiausiai Karolina atsiduso.

– Gerai jau, sutinku. Pakviesiu ją. Bet tu turėsi pasirūpinti, kad Mereditė šeštadienio vakarą ateitų pas mane. Be to, nieku gyvu jai neprasitark. Labai noriu padaryti jai staigmeną.

– Aš tuo pasirūpinsiu, – niūriai patvirtino Bonė.

Ji nesitikėjo, kad Karolinos veidas taip staiga nušvis, kad mergina ją taip šiltai apkabins.

– Aš taip džiaugiuosi, kad man pritari, – tarė Karolina. – Bus puikus vakarėlis, vėl visos drauge.

Ji ničnieko nesupranta, Karolinai tolstant priblokšta pamanė Bonė. Kaip jai paaiškinti? Tiesiai šviesiai?

Paskui jai dingtelėjo: o, Dieve, dabar turiu viską papasakoti Mereditei.

Vis dėlto baigiantis dienai ji nusprendė Mereditei nieko nesakyti. Karolina nori ją nustebinti; ką gi, Bonė saugos paslaptį. Bent jau Mereditei neteks jaudintis iš anksto. Taip, nusprendė Bonė, turbūt bus geriausia nieko draugei nesakyti.

„Kas žino“, penktadienio vakarą ji rašė savo dienoraštyje. „Gal buvau per griežta Karolinai. Galbūt ji tikrai gailisi dėl šunybių, kurias mums krėtė, pavyzdžiui, kai siekė pažeminti Eleną prieš visą miestelį ar apkaltinti Stefaną žmogžudyste. Galbūt ji subrendo ir išmoko galvoti apie kitus, ne tik apie save. Gal per jos vakarėlį tikrai bus linksma.“

O gal iki rytojaus vakaro mane pagrobs ateiviai, užversdama dienoraštį pamanė Bonė. Tegalėjo tik pasvajoti.

Dienoraštis buvo pigus sąsiuvinis su smulkiomis gėlytėmis ant viršelio. Bonė pradėjo jį rašyti tik po Elenos mirties, bet jau spėjo priprasti. Tik dienoraščiui ji galėjo patikėti savo mintis, atskleisti tiesą nebijodama, kad žmonės sukrėsti šūkčios: „Bone Makalou!“ arba „O, Bone!“

Išjungusi šviesą ir šmurkštelėjusi po antklode Bonė ir toliau galvojo apie Eleną.

Ji sėdėjo vešlioje, išpuoselėtoje pievoje, besidriekiančioje į visas puses kiek akys regi. Dangus buvo žydras ir visiškai giedras, oras šiltas, kvapnus. Čiulbėjo paukščiai.

– Labai džiaugiuosi, kad atėjai, – tarė Elena.

– Ak… taip, – išlemeno Bonė. – Na, žinoma, atėjau. Žinoma. – Ji vėl apsidairė, tada greitai atsisuko į Eleną.

– Dar arbatos? – paklausė draugė.

Bonė rankoje laikė puoduką. Jis atrodė plonas ir trapus kaip kiaušinio lukštas.

– Taip, mielai. Ačiū.

Elena vilkėjo devyniolikto amžiaus balto plonyčio muslino suknelę, išryškinančią jos liekną figūrą. Ji įpylė arbatos, neišliedama nė lašelio.

– Norėtum pelės?

– Ko?

– Klausiau, ar norėtum sumuštinio prie arbatos?

– Ak, sumuštinio. Taip. Puiku.

Tai buvo plonas agurko griežinėlis su majonezu ant gražiai išpjauto baltos duonos stačiakampio. Be plutos.

Viskas aplink tviskėjo ir buvo gražu kaip Sera paveiksle. Karštosios versmės. Štai kur mes esam, prie karštųjų versmių. Nuostabi vietelė iškylai, pamanė Bonė. Bet mes, be abejo, turime svarbesnių reikalų už arbatėlę.

– Kas dabar tave sušukuoja? – paklausė ji. Elena pati niekada nesidarydavo šukuosenos.

– Patinka? – Elena parodė į prašmatniai sugarbiniuotus ir ant sprando suimtus plaukus.

– Tobula, – pagyrė Bonė. Balsas skambėjo kaip jos mamos per Amerikos revoliucijos dukterų pobūvį.

– Ką gi, žinai, kad plaukai svarbūs, – pasakė Elena. Jos akys spindėjo tamsėlesniu mėliu nei dangus, lazurito mėliu. Bonė susigėdusi palietė savo raudonas susivėlusias garbanas.

– Žinoma, svarbus ir kraujas, – tarė Elena.

– Kraujas? O taip, tikrai, – sutrikusi pritarė Bonė. Nė nenutuokė, apie ką šneka Elena, jautėsi taip, lyg vaikščiotų lynu, o apačioje tykotų aligatoriai. – Taip, kraujas išties svarbus, – tyliai patvirtino ji.

– Dar sumuštinį?

– Ačiū.

Šį sykį ant duonos buvo uždėtas sūris su pomidoru. Elena išsirinko vieną ir atsikando kąsnelį. Bonė stebėjo ją jausdama, kaip kas akimirką stiprėja nerimas, ir tada…

Tada pamatė, kad pro sumuštinio šonus sunkiasi purvas.

– Kas… kas tai? – Iš siaubo balsas skambėjo šaižiai. Bonė suprato sapnuojanti, suvokė, kad negali pajudėti, tik žiopčioti ir stebeilytis. Nuo Elenos sumuštinio ant languotos staltiesės tėkštelėjo didelis rudas gumulas. Taip, tai purvas. – Elena… Elena, kas?..

– O, čia mes visi tai valgom. – Elena nusišypsojo, buvo matyti parudavę dantys. Bet balsas buvo ne Elenos; tai buvo bjaurus, iškreiptas vyro balsas. – Ir tu valgysi.

Dingo šiluma ir malonūs kvapai; pasidarė karšta, pasmirdo pūvančiomis atmatomis. Pievoje atsivėrė juodos duobės, žolė virto stagarais ir šabakštynais. Tai buvo nebe karštosios versmės. Bonė sėdėjo senose kapinėse; kaip anksčiau to nepastebėjo? Tik kapai čia buvo švieži.

– Dar pelės? – šlykščiai kikendama paklausė Elena.

Bonė pažvelgė į prakąstą sumuštinį savo rankoje ir suklykė. Viename šone karojo ruda uodega. Ji iš visų jėgų sviedė sumuštinį į antkapį, šis minkštai ištiško. Pajutusi pykinimą, Bonė atsistojo, pirštus nusivalė į džinsus.

– Dar pabūk. Kaip tik atvyksta daugiau draugų.

Elenos veidas mainėsi; plaukai nuslinko, oda papilkėjo ir tapo šiurkšti. Sumuštinių lėkštėje ir neseniai iškastose duobėse kažkas krutėjo. Bonė nenorėjo nieko matyti; jautė, kad pažvelgusi išprotėtų.

– Tu ne Elena! – suklykė ji ir pasileido bėgti.

Vėjas bloškė į akis plaukus, Bonė nieko nematė. Persekiotojas mynė ant kulnų. Reikia bėgti prie tilto, pamanė ji ir į kažką atsitrenkė.

– Laukiau tavęs, – tarė padaras su Elenos suknele – pilki griaučiai ilgais, lenktais dantimis. – Bone, paklausyk. – Padaras stvėrė ją su nepaprasta jėga.

– Tu ne Elena! Tu ne Elena!

– Bone, paklausyk manęs!

Tai buvo Elenos balsas, išties Elenos, ne šlykščiai linksmas, storas ir bjaurus, bet reiklus. Jis suskambo Bonei už nugaros, padvelkė gaivus, šaltas vėjas. – Bone, laiko maža…

Vaizdai išskydo. Kaulėti pirštai ant Bonės rankų, knibždančios kapinės, karštas slogus oras. Elenos balsas kartais skambėjo aiškiai, kartais trūkinėjo, lyg esant prastam ryšiui.

– …Jis viską keičia, iškreipia. Aš ne tokia stipri kaip jis… – Bonė neišgirdo kelių žodžių. – …bet tai svarbu. Turi surasti… dabar pat. – Balsas ėmė slopti.

– Elena, negirdžiu tavęs! Elena!

– …lengvas burtas, tereikia dviejų dalykų, tų, kuriuos jau minėjau…

– Elena!

Sėdėdama lovoje Bonė tebeklykė.

2

– Tiek teprisimenu, – baigė pasakoti Bonė. Jiedvi su Meredite žingsniavo Saulėgrąžų gatve tarp aukštų Viktorijos laikų namų eilių.

– Ar tai tikrai buvo Elena?

– Taip, sapnui baigiantis ji bandė man kažką pasakyti. Bet girdėjau ją neaiškiai, tik supratau, kad tai svarbu, siaubingai svarbu. Ką manai?

– Sumuštiniai su pelėmis ir atviri kapai? – Mereditė kilstelėjo dailų antakį. – Manau, tavo galvoje susipynė Stivenas Kingas ir Luisas Kerolis.

Bonė pamanė, kad Mereditė, ko gero, teisi. Bet sapnas vis nedavė jai ramybės; neišėjo iš galvos visą dieną, ji net užmiršo ankstesnius rūpesčius. Dabar, artėjant prie Karolinos namų, ją apėmė baisus nerimas.

Tikrai reikėjo pasakyti Mereditei apie vakarėlį, pagalvojo ji, neramiai žvilgčiodama į aukštesnę draugę. Negalima jai leisti įeiti nepasiruošusiai…

Mereditė pakėlė akis į apšviestus karalienės Anos rūmų langus ir atsiduso.

– Ar tau šįvakar būtinai reikia tų auskarų?

– Taip, reikia; būtinai. – Dabar jau per vėlu. Reikia vaidinti toliau. – Pamatysi, tau jie labai patiks, – pridūrė Bonė ir savo balse išgirdo sunkiai slepiamą nerimą.

Mereditė stabtelėjo, tamsiomis, veriamomis akimis smalsiai dirstelėjo į Bonę. Tada pabeldė į duris.

– Belieka tikėtis, kad Karolinos šįvakar nebus namie. Kad tik nereikėtų čia užtrukti.

– Karolina tupės namie šeštadienio vakarą? Turbūt juokauji. – Bonė per ilgai sulaikė kvapą, ėmė svaigti galva. Juokas nuskambėjo dirbtinai. – To betrūko, – mažumėlę isteriškai tarė ji, Mereditei pasakius: „Manau, nieko nėra namie.“

Bonė atsargiai pasibeldė. Apimta nepaaiškinamos pašėlusios nuotaikos uždainavo:

– Tra lia lia!

Uždėjusi ranką ant durų bumbulo Mereditė sustingo, paskui atsigręžė į ją.

– Bone, – tyliai pratarė, – ar tau visai stogas nuvažiavo?

– Ne. – Apimta nevilties Bonė sugriebė Mereditę už rankos ir įdėmiai pažvelgė į akis. – Meredite, būk gera, nenudėk manęs…

– Staigmena! – sušuko trys balsai.

– Šypsokis, – sušnibždėjo Bonė, stumdama pastėrusią draugę pro duris į šviesų triukšmingą kambarį ir blizgančių konfeti lietų. Pati išsišiepusi iškošė pro dantis: – Vėliau galėsi nudėti – aš to nusipelniau, – bet dabar šypsokis.

Prieškambaris buvo išpuoštas brangiais balionais, ant staliuko gulėjo krūvelė dovanų. Netgi gėlių buvo pamerkta, nors Bonė pastebėjo, kad orchidėjos idealiai dera prie žalsvo Karolinos šalikėlio. Šis buvo iš Hermès šilko, su vynuogių ir lapelių raštais. Neabejoju, kad vieną orchidėją ji vėliau įsikiš į plaukus, pamanė Bonė.

Mėlynos Sju Karson akys buvo šiek tiek neramios, šypsena baugšti.

– Meredite, tikiuosi, šiam vakarui neturėjai svarbių planų, – tarė ji.

– Nieko mirtinai svarbaus, – atsakė Mereditė, nutaisiusi šiltą šypseną, ir Bonė aprimo.

Sju kartu su Bone, Meredite ir Karolina dalyvavo karalienės Elenos palydoje per mokslo metų pradžios šventę. Sju vienintelė visoje mokykloje išskyrus Bonę ir Mereditę palaikė Eleną, kai visi nuo jos nusigręžė. Per Elenos laidotuves ji pabrėžė, kad Elena visada bus tikroji Roberto Li karalienė, ir Elenos atminimui atsisakė Sniego karalienės vardo. Sju myli visi. Blogiausia jau praėjo, pamanė Bonė.

– Norėčiau, kad visos nusifotografuotume ant sofos, – sodindama merginas taip, kad būtų matyti puokštė, tarė Karolina. – Vike, galėtum?

Vikė Benet stovėjo tyliai, tarsi nematoma.

– Žinoma, – atsakė ji ir, paėmusi fotoaparatą, nervingai nusibraukė nuo akių ilgus šviesiai rudus plaukus.

Kaip kokia tarnaitė, dingtelėjo Bonei, paskui ją apakino blykstė.

Kai nuotrauka išryškėjo, Sju su Karolina ėmė kikendamos aptarinėti šaltą, mandagią Mereditės išraišką, bet Bonė pastebėjo dar kai ką. Nuotrauka išėjo puiki; Karolina spindinčiais kaštoniniais plaukais šalia orchidėjų kaip visada atrodė pribloškiamai. Mereditė – susitaikiusi su likimu, pašaipi, be jokių pastangų šiurpiai graži. O štai ir ji pati, visa galva žemesnė už kitas, pasišiaušusiomis rusvomis garbanomis, kvailoka veido išraiška. Bet keisčiausia buvo žmogysta šalia jos. Tai Sju, be abejo, Sju, bet akimirką pasirodė, kad šviesūs plaukai ir žydros akys kažkieno kito. Kažkieno, primygtinai žvelgiančio į ją, pasiruošusio ištarti svarbius žodžius. Bonė suraukė kaktą, tankiai sumirksėjo. Vaizdas nuotraukoje išskydo, nugara perbėgo šiurpas.

Ne, tai tik Sju. Gal jai paprasčiausiai trumpam pasimaišė protas, o gal paveikė Karolinos troškimas „kad vėl visos būtume kartu“.

– Dabar aš nufotografuosiu, – stryktelėjusi nuo sofos pasisiūlė Bonė. – Vike, sėskis ir atsiremk. Ne, toliau, toliau – štai ten!

Vikės judesiai buvo skubrūs, miklūs, nervingi. Į fotoaparatą ji žvelgė lyg išgąsdintas žvėrelis į šautuvą.

Karolina į šią nuotrauką tik užmetė akį, atsistojo ir patraukė į virtuvę.

– Spėkit, kas bus vietoj torto! – šūktelėjo ji. – Pagaminau savo patobulintą „Šokoladinę mirtį“. Ateikit čionai, padėsit man išlydyti karamelę.

Sju nusekė paskui, padvejojusi pakilo ir Vikė.

Maloni Mereditės išraiška išnyko, ji kreipėsi į Bonę:

–Turėjai man pasakyti.

– Žinau. – Bonė nuolankiai nuleido galvą. Tada išsišiepusi atsitiesė.

– Bet tada nebūtum ėjusi, ir mes nebūtume gavusios „Šokoladinės mirties“.

– Dėl jos vertėjo visa tai ištverti?

– Na, bent jau lengviau tverti, – išmintingai paprotino Bonė. – Ir gal nebus taip jau blogai. Karolina išties stengiasi būti miela, o ir Vikei reikia kartais ištrūkti iš namų…

– Neatrodo, kad jai čia labai patiktų, – išrėžė Mereditė. – Panašu, kad ją tuoj ištiks širdies smūgis.

– Na, gal ji tik jaudinasi. – Bonės manymu, Vikė turėjo svarių priežasčių jaudintis. Ji beveik visą rudenį išbuvo transe, nesuvokiama galia varė ją iš proto. Niekas nė nesitikėjo, kad ji taip greitai atsigaus.

Mereditė vis dar buvo paniurusi.

– Galų gale, – paguodė ją Bonė, – tai ne tavo tikrasis gimtadienis.

Mereditė paėmė fotoaparatą ir pavartė jį rankose.

– Kaip tik tikrasis, – prisipažino ji.

– Ką? – Bonė įbedė į ją žvilgsnį, tada garsiau paklausė: – Ką sakei?

– Sakiau, kad šiandien tikrasis mano gimtadienis. Tikriausiai Karolinai pasakė mama; jos su mano mama ilgai draugavo.

– Meredite, ką čia šneki? Tavo gimtadienis buvo praėjusią savaitę, gegužės trisdešimtą.

– Ne, jis šiandien, birželio šeštą. Iš tikrųjų. Taip parašyta mano vairuotojo pažymėjime ir kituose dokumentuose. Tėvai pradėjo švęsti savaite anksčiau, nes birželio šešta jiems per liūdna diena. Tą dieną buvo užpultas ir išprotėjo mano senelis.

Praradusi žadą Bonė tik aiktelėjo, bet Mereditė ramiai pridūrė:

– Žinai, jis mėgino nužudyti senelę. Ir mane. – Mereditė atsargiai padėjo fotoaparatą pačiame staliuko viduryje. – Turim eiti į virtuvę, – tyliai tarė. – Užuodžiu šokoladą.

Bonė tebesijautė suparalyžiuota, bet galva jau ėmė dirbti. Ji neaiškiai prisiminė Mereditę kažką minėjus anksčiau, bet anuomet ji neatskleidė visos tiesos. Ir nepasakė, kada tai atsitiko.

– Užpultas – nori pasakyti, taip, kaip buvo užpulta Vikė? – išstenėjo Bonė. Neprisivertė ištarti žodžio „vampyras“, bet žinojo, kad Mereditė supras.

– Taip, kaip buvo užpulta Vikė, – patvirtino Mereditė. – Eime, – dar tyliau pridūrė ji. – Merginos mūsų laukia. Nenorėjau tavęs jaudinti.

Mereditė nenorėjo manęs jaudinti, taigi nesijaudinsiu, nusprendė Bonė, pildama karštą karamelę ant šokoladinio pyrago ir šokoladinių ledų. Mes esame geriausios draugės nuo pirmos klasės, bet ji niekada anksčiau neatskleidė man šios paslapties.

Bonei staiga pašiurpo oda, iš tamsios smegenų kertelės išniro žodžiai. „Nė vienas nėra toks, koks atrodo.“ Pernai perspėjo per ją prabilęs Honorijos Fel balsas, ir pranašystė pasirodė esanti kraupiai teisinga. O jei ji iki galo neišsipildė?

Bonė ryžtingai papurtė galvą. Kol kas nevalia apie tai mąstyti, dabar reikia galvoti apie vakarėlį. Aš pasistengsiu, kad tai būtų puikus vakarėlis, ir mes visos sutartume, pasiryžo ji.

Keista, bet buvo visai lengva. Mereditė su Vike iš pradžių šnekėjo mažai, tačiau Bonė nėrėsi iš kailio stengdamasi būti maloni Vikei, o ir Mereditė galiausiai neatsispyrė pagundai apžiūrėti spalvingai supakuotų dovanų. Kol išvyniojo paskutinę, visos jau šnekučiavosi ir juokėsi. Taiki ir pakili nuotaika išliko ir merginoms perėjus į Karolinos kambarį pasižiūrėti jos drabužių, kompaktinių plokštelių ir nuotraukų albumų. Artėjant vidurnakčiui, merginos sukrito ant miegmaišių ir toliau plepėjo.

– Kaip laikosi Alarikas? – Sju pasiteiravo Mereditės.

Alarikas Zalcmanas buvo lyg ir Mereditės vaikinas. Jis studijavo magistrantūroje Djuko universitete, jo specializacija buvo parapsichologija. Pernai, vampyrams pradėjus puldinėti žmones, jį iškvietė į Fels Čerčą. Nors iš pradžių jis buvo laikomas priešu, vėliau tapo sąjungininku ir draugu.

– Dabar jis Rusijoje, – atsakė Mereditė. – Žinai, ten Perestroika. Jis nuvyko išsiaiškinti, kaip per šaltąjį karą panaudojami ekstrasensai.

– Ką jam pasakysi, kai grįš? – pasidomėjo Karolina.

Šį klausimą ir Bonė būtų mielai uždavusi Mereditei. Alarikas ketveriais metais vyresnis už Mereditę, todėl ji paprašė palaukti, kol baigs mokyklą, o tada jau kalbėti apie ateitį. Bet dabar Mereditei jau aštuoniolika – sukako šiandien, priminė sau Bonė, – ir po dviejų savaičių ji baigs mokyklą. Kas bus paskui?

– Dar nenusprendžiau, – atsakė Mereditė. – Alarikas nori, kad stočiau į Djuką, ir mane ten priėmė, bet dar gerai nežinau. Turiu pagalvoti.

Bonė pradžiugo. Ji troško, kad Mereditė stotų į Jaunimo koledžą kartu su ja, o ne išvyktų ir ištekėtų ar susižadėtų. Paika tokiai jaunai pasirinkti vieną vaikiną. Ji pati lengvai įsimyli ir taip pat lengvai išsiskiria.

– Aš dar nesuradau vaikino, kuris būtų vertas mano ištikimybės, – tarė Bonė.

Visos sužiuro į ją. Sju, pasirėmusi smakrą kumščiais, paklausė:

– Net ir Stefanas?

Bonė turėjo tai numatyti. Šviečiant tik vienai blausiai naktinei lemputei, už lango šnarant jauniems gluosnių svyruoklių lapeliams pokalbis neišvengiamai turėjo pakrypti prie Stefano – ir prie Elenos.

Stefanas Salvatorė ir Elena Gilbert virto miestelio legenda, kaip Romeo ir Džuljeta. Kai Stefanas atvyko į Fels Čerčą, jo užsigeidė visos merginos. Jo troško ir Elena, gražiausia, populiariausia, sunkiausiai pasiekiama mokyklos mergina. Tik laimėjusi jį suvokė pavojų. Stefanas nebuvo toks, koks atrodė – jis turėjo paslaptį – šiurpesnę, negu kas nors galėjo numanyti. Jis turėjo ir brolį Deimoną, dar paslaptingesnį ir pavojingesnį už jį. Elena blaškėsi tarp dviejų brolių, mylėjo Stefaną, bet negalėjo atsispirti ir laukinei Deimono aistrai. Galiausiai ji žuvo, kad išgelbėtų brolius ir priverstų juos susitaikyti.

– Galbūt Stefanas – jei aš būčiau Elena, – lyg pasiduodama sumurmėjo Bonė.

Nuotaika pakito. Merginos nutyko, apėmė šioks toks liūdesys, atėjo metas vėlyvo vakaro prisipažinimams.

– Vis dar negaliu patikėti, kad jos nebėra, – purtydama galvą ir užmerkdama akis tyliai tarė Sju. – Ji buvo kur kas gyvybingesnė už kitus.

– Jos liepsna degė skaisčiau, – žvelgdama į rožinius ir auksinius nuo lubų kabančios lempos raštus atsiduso Mereditė. Jos balsas skambėjo švelniai, bet rimtai, ir Bonei dingtelėjo, kad šie žodžiai Eleną apibūdina geriau už visus iki šiol girdėtus.

– Kartais jos nekęsdavau, bet visada skaitydavausi, – primerkusi žalias akis prisiminė Karolina. – Ji buvo žmogus, kurio privalėjai paisyti.

– Iš jos mirties pasimokiau, kad tai gali nutikti bet kuriam iš mūsų, – tarė Sju. – Nevalia švaistyti gyvenimo, nes niekada nežinai, kiek jo liko.

– Gal šešiasdešimt metų, o gal šešiasdešimt minučių, – tyliai pritarė Vikė. – Bet kuri iš mūsų šiąnakt gali mirti.

Bonė sutrikusi pasimuistė. Bet jai nespėjus prasižioti, Sju pakartojo:

– Vis dar negaliu patikėti, kad jos nebėra. Kartais atrodo, lyg ji būtų šalia.

– Man irgi, – išsiblaškiusi patvirtino Bonė. Galvoje šmėkštelėjo vaizdas iš arbatėlės prie karštųjų versmių, akimirką jis atrodė ryškesnis už tamsų Karolinos kambarį. – Šiąnakt sapnavau Eleną, jaučiau, kad tai tikrai ji, ji mėgino man kažką pasakyti. Mane vis dar kankina tas jausmas, – tarė Bonė Mereditei.

Merginos tyliai sužiuro į ją. Anksčiau Bonei užsiminus apie antgamtę, jos būtų tik nusikvatojusios. Dabar viskas pasikeitė, draugės nebeabejojo antgamtinėmis Bonės galiomis, stebėjosi ir mažumėlę būgštavo.

– Tikrai? – žioptelėjo Vikė.

– Kaip manai, ką ji norėjo tau pranešti? – paklausė Sju.

– Nenutuokiu. Ji taip stengėsi pasišnekėti su manim, bet negalėjo.

Vėl stojo tyla. Galiausiai Sju dvejodama, sulaikiusi kvapą pasiteiravo:

– Manai… manai, galėtum su ja susisiekti?

Merginos susidomėjo. Bonė dirstelėjo į Mereditę. Anksčiau Mereditė būtų numojusi į sapną ranka, bet dabar ji rimtai sutiko Bonės žvilgsnį.

– Nežinau, – lėtai ištarė Bonė. Galvoje vis sukosi košmaro vaizdai. – Bet nė už ką nenoriu patekti į transą ir atsiverti būtybei, kuri to ir telaukia.

– Ar tai vienintelis būdas pabendrauti su mirusiaisiais? O kaip Ouija lenta ir panašūs dalykai? – pasiteiravo Sju.

– Mano tėvai turi Ouija lentą, – kiek per garsiai tarė Karolina. Staiga tyla ir ramybė buvo sutrikdyta, kambaryje įsivyravo įtampa. Visos atsisėdo tiesiau ir susimąsčiusios susižvelgė. Net ir išsigandusi Vikė, regis, susidomėjo.

– Ar pavyktų? – Mereditė paklausė Bonės.

– Ar mėginsim? – balsiai svarstė Sju.

– Ar nebijom – štai ko turim savęs paklausti, – pasakė Mereditė.

Bonė vėl pajuto į ją įsmeigtus žvilgsnius. Dar akimirką padvejojo, tada gūžtelėjo. Iš jaudulio net pilvą maudė.

– Kodėl ne? – tarė. – Ar turim ką prarasti?

Karolina kreipėsi į Vikę:

– Vike, laiptų apačioje yra spinta. Viduje, ant viršutinės lentynos, tarp kitų žaidimų turi būti ir Ouija lenta.

Ji net nepaprašė: „Gal galėtum atnešti?“ Bonė susiraukė ir jau žiojosi prieštarauti, bet Vikė išėjo pro duris.

– Galėtum būti ir mandagesnė, – Bonė prikišo Karolinai. – Vaidini piktąją Pelenės pamotę?

– O, Bone, liaukis, – nekantriai nukirto Karolina. – Tegu džiaugiasi, kad apskritai pakvietėm. Jai pasisekė.

– Manau, ji pakerėta mūsų kolektyvinio spindesio, – sausai tarstelėjo Mereditė.

– Beje… – pradėjo sakyti Bonė, bet neužbaigė.

Pasigirdo aukštas, šaižus garsas. Jis staigiai nutrūko. Bet tai neabejotinai buvo riksmas. Stojo mirtina tyla, paskui vėl vienas po kito nuaidėjo veriami klyksmai.

Akimirką merginos stovėjo lyg stabo ištiktos. Tada išlėkė į koridorių ir nudūmė laiptais žemyn.

– Vike! – Ilgakojė Mereditė nusileido pirmoji.

Vikė stovėjo priešais spintą ištiesusi rankas, lyg saugodama veidą. Tebeklykdama puolė Mereditei į glėbį.

– Vike, kas yra? – griežtai paklausė Karolina. Jos balsas skambėjo veikiau piktai nei baugščiai. Ant grindų mėtėsi žaidimų dėžės, „Monopolio“ lapeliai ir „Bendrų žinių“ kortelės. – Ko čia žviegi?

– Jis mane griebė! Siekiau viršutinės lentynos, ir tada kažkas stvėrė mane už liemens!

– Iš už nugaros?

– Ne! Iš spintos.

Bonė apstulbusi dirstelėjo į atdarą spintą. Ten sugrūsti kabojo žieminiai paltai, kai kurių skvernai siekė grindis. Švelniai išsilaisvinusi iš Vikės Mereditė paėmė skėtį ir pabaksnojo paltus.

– O, ne… – nejučia aiktelėjo Bonė, bet skėtis atsimušė tik į drabužius.

Mereditė skėčiu pastūmė paltus į šoną, buvo matyti kedrinė spintos siena.

– Matai? Nieko nėra, – linksmai ištarė ji. – Čia tik paltų rankovės. Jeigu prisiglaudei prie jų, tikrai galėjo pasirodyti, kad tave apglėbė kažkieno rankos.

Vikė žingtelėjo į priekį ir palietė nukarusią rankovę. Veidu įsikniaubė į delnus, ilgi šilkiniai plaukai visiškai jį uždengė. Akimirką Bonė išsigando, kad ji verkia, tada pasigirdo kikenimas.

– O, Dieve! Aš tikrai maniau – ak, kokia aš kvaila! Sutvarkysiu daiktus, – pasišovė Vikė.

– Vėliau, – tvirtai ištarė Mereditė. – Eime į svetainę.

Žengdama pro šalį Bonė dirstelėjo į spintą. Visos susėdo aplink kavos staliuką, Karolina, norėdama sukurti tinkamą atmosferą, užgesino kelias lempas. Bonė švelniai uždėjo pirštus ant plastikinės rodyklytės. Jai dar nebuvo tekę naudotis Ouija lenta, bet žinojo, kaip tai daroma. Rodyklytė juda, rodo raides ir taip užrašo žinią – jei tik dvasios nori bendrauti.

– Mes visos turime liesti rodyklę, – tarė ji, ir merginos pakluso. Mereditės pirštai buvo ilgi ir grakštūs, Sju laibi, su ovaliais nagais. Karolinos nagai buvo nulakuoti blizgančio vario spalva, Vikės – apkramtyti.

– Dabar užsimerkime ir susikaupkime, – tyliai paprašė Bonė.

Merginos net virpėjo iš nekantrumo. Jas visas apėmė jaudulys.

– Galvokit apie Eleną. Įsivaizduokit ją. Jei ji netoliese, mes ją prisikviesime.

Erdviame kambaryje stojo tyla. Nors buvo užsimerkusi, Bonė išvydo auksinius plaukus ir lazuritus primenančias akis.

– Ateik, Elena, – sukuždėjo ji. – Pasikalbėkim.

Rodyklytė ėmė judėti.

Nė viena negalėjo jos judinti; visos lietė ją iš skirtingų pusių. Vis dėlto plastikinis trikampėlis sukiojosi sklandžiai, aiškiai. Bonė atsimerkė tik tada, kai jis sustojo. Rodyklytė rodė žodį „Taip“.

Vikė lyg ir tyliai sukūkčiojo.

Bonė pažvelgė į kitas. Karolina, primerkusi žalias akis, tankiai alsavo. Sju vienintelė tebebuvo stipriai užsimerkusi. Mereditė atrodė išblyškusi.

Jos visos tikėjosi, kad Bonė žinos, ką daryti.

– Būkit susikaupusios, – paliepė Bonė. Ji buvo nepasirengusi, jautėsi kvailokai kreipdamasi į tuštumą priešais save. Bet ji aiškiaregė, turi tai atlikti.

– Elena, ar tai tu? – paklausė Bonė.

Rodyklytė apsisuko ratu ir grįžo prie „Taip“.

Staiga Bonės širdis ėmė taip daužytis, kad ji išsigando, jog ims drebėti pirštai. Rodyklytė atrodė pasikeitusi, bemaž įsielektrinusi, lyg per ją srūtų antgamtinė jėga. Bonė suvokė, kad tikrai prisikvietė Elenos dvasią. Jos akys pritvino ašarų, matė, kad ir Mereditės akys blizga. Mereditė linktelėjo Bonei.

– Iš kur mums žinoti? – garsiai, įtariai paklausė Karolina.

Karolina nieko nejaučia, suprato Bonė; antgamtės atžvilgiu ji tikra žioplė.

Rodyklytė vėl pajudėjo, dabar ji rodė į raides taip greitai, kad Mereditė vos spėjo balsu skaityti žinią. Buvo aišku ir be skyrybos ženklų.

KAROLINA NEBŪK KVAIŠA, rašė. DŽIAUKIS KAD APSKRITAI SU TAVIM ŠNEKUOSI

– Tai tikrai Elena, – sausai tarstelėjo Mereditė.

– Panašu į ją, bet…

– O, Karolina, užsičiaupk! – riktelėjo Bonė. – Elena, aš tokia laiminga… – Jai užgniaužė gerklę, ji pamėgino prabilti iš naujo.

BONE NĖRA LAIKO LIAUKIS VERKŠLENUSI IR EIK PRIE DARBO

Tai irgi Elena. Bonė šniurkštelėjo ir tarė:

– Šiąnakt tave sapnavau.

ARBATA

– Taip. – Bonės širdis tvaksėjo kaip niekad gyvenime. – Norėjau su tavim pasišnekėti, bet sapnas pasidarė toks keistas, ir mūsų ryšys ėmė trūkinėti…

BONE NEIK Į TRANSĄ NEIK Į TRANSĄ NEIK Į TRANSĄ

– Gerai. – Tai buvo atsakymas į jos klausimą, ir Bonei palengvėjo jį išgirdus.

BLOGA ĮTAKA TRUKDO MUMS BENDRAUTI ČIA YRA BLOGŲ DALYKŲ LABAI BLOGŲ DALYKŲ

– Pavyzdžiui? – Bonė pasilenkė prie lentos. – Kokių?

NĖRA LAIKO! Atrodė, kad rodyklytė parašė šauktuką. Ji šokinėjo nuo raidės prie raidės, tarsi Elenai trūktų kantrybė. JIS UŽSIĖMĘS TODĖL DABAR GALIU SU JUMIS KALBĖTIS BET LAIKO MAŽAI PAKLAUSYKIT KAI BAIGSIT KUO GREIČIAU IŠEIKIT IŠ NAMŲ JUMS GRESIA PAVOJUS

– Pavojus? – pakartojo Vikė. Atrodė, kad ji tuoj pašoks nuo kėdės ir išlėks iš kambario.

PALA PIRMA PAKLAUSYKIT VISAM MIESTELIUI GRESIA PAVOJUS

– Ką mums daryti? – tuojau pat paklausė Mereditė.

JUMS REIKIA PAGALBOS JIS PRANAŠESNIS UŽ JUS NEĮTIKĖTINAI STIPRUS DABAR PAKLAUSYKIT IR LAIKYKITĖS NURODYMŲ TURITE ATLIKTI IŠKVIETIMO BURTUS KURIŲ PIRMA SUDĖTINĖ DALIS YRA P…

Rodyklytė netikėtai pasitraukė nuo raidžių ir ėmė blaškytis po lentą. Parodė stilizuotus mėnulio, paskui saulės piešinėlius, galop nukrypo į žodžius UAB Parker Brothers.

– Elena!

Rodyklytė vėl šoktelėjo prie raidžių.

DAR VIENA PELĖ DAR VIENA PELĖ DAR VIENA PELĖ

– Kas darosi? – išplėtusi akis sušuko Sju.

Bonę apėmė baimė. Iš rodyklytės sklido tamsi ir bjauri energija, ji degino pirštus tarsi juoda verdanti smala. Bet ji juto ir virpančią sidabrinę giją – su tamsiąja energija kovojančią Elenos dvasią.

– Likit savo vietose! – apimta nevilties šūktelėjo Bonė. – Nepatraukit rankų!

PELIŲPURVASJUSNUŽUDYS, sukosi rodyklytė. KRAUJASKRAUJASKRAUJAS. O tada… BONE IŠEIK BĖK JIS ČIA BĖK BĖK BĖ…

Rodyklytė blaškėsi kaip pašėlusi, spurdėjo po Bonės pirštais, galiausiai ištrūko iš po jų, perlėkė lentą ir tarsi pamėtėta pakilo į orą. Vikė ėmė klykti. Mereditė atsistojo.

Tada užgeso visos lempos, namas paskendo tamsoje.

3

Vikė klykė be perstojo. Bonė pajuto, kaip krūtinėje auga nerimas.

– Vike, nutilk! Turime dingti iš čia! – Mereditė turėjo šaukti, kad būtų išgirsta. – Karolina, čia tavo namai. Visos susikibkim už rankų, ir tu mus nuvesi prie pagrindinių durų.

– Gerai, – sutiko Karolina. Ji neatrodė tokia išsigandusi kaip kitos. Neturėti vaizduotės – kartais irgi privalumas, pamanė Bonė. Neįsivaizduoji, kokios baisybės tau gali nutikti.

Kai siaura, šalta Mereditės plaštaka sugriebė jos delną, Bonė pasijuto geriau. Pagrabaliojusi kitoje pusėje surado Karolinos ranką, pajuto į delną smingant jos ilgus kietus nagus.

Ničnieko nematė. Akys jau turėjo apsiprasti su tamsa, bet nebuvo matyti nė žiburėlio, jokio šešėlio. Karolina pradėjo jas vesti durų link. Iš gatvės pro langus nesklido šviesa. Regis, elektra dingo visur. Karolina, atsitrenkusi į kažkokį baldą, nusikeikė, Bonė stuktelėjo į ją.

Tyliai inkšdama Vikė ėjo paskutinė.

– Laikykis, – sušnabždėjo Sju. – Vike, laikykis, mums pavyks.

Jos palengva slinko tamsoje. Bonė po kojomis pajuto plyteles.

– Čia prieškambaris, – tarė Karolina. – Luktelėkit, kol surasiu duris. – Jos pirštai išslydo iš Bonės delno.

– Karolina! Kur tu? Karolina, duok man ranką! – karštligiškai grabaliodama kaip akla suriko Bonė.

Tamsoje kažkas didelis ir drėgnas suėmė jos pirštus. Tai buvo ranka. Bet ne Karolinos.

Bonė suklykė.

Vikė iškart prisidėjo, ėmė rėkti kaip pasiutusi. Karšta, drėgna ranka tempė Bonę. Ji spardėsi, priešinosi, bet nepajėgė išsivaduoti. Tada pajuto, kaip Mereditė abiem rankomis apkabino ją per liemenį ir trūktelėjo į save. Bonės plaštaka buvo laisva.

Bonė apsigręžė ir leidosi bėgti. Tik miglotai suvokė, kad Mereditė lekia šalia. Net nesuprato, kad spiegia, kol atsitrenkė į didžiulį fotelį ir išgirdo savo balsą.

– Ša! Bone, ša, liaukis! – purtė ją Mereditė. Jos nuslydo fotelio atlošu ant grindų.

– Kažkas mane sučiupo! Meredite, kažkas mane griebė!

– Žinau. Tyliau! Jis tebėra netoliese, – tarė Mereditė.

Kad nesuriktų, Bonė įsikniaubė veidu Mereditei į petį. O jei jis šiame kambaryje?

Slinko sekundės, aplink merginas tvenkėsi tyla. Kad ir kaip įtempusi ausis klausėsi, Bonė girdėjo tik savo pačios kvėpavimą ir besidaužančią širdį.

– Paklausyk! Turime surasti galines duris. Dabar mes turbūt svetainėje. Vadinasi, virtuvė už mūsų. Turime eiti tenai, – tyliai svarstė Mereditė.

Bonė jau ketino linktelėti, bet staiga jai toptelėjo viena mintis.

– Kur Vikė? – kimiai sušnabždėjo.

– Nenumanau. Turėjau ją paleisti, kad atplėščiau tave nuo to padaro. Judinamės.

Bonė ją sulaikė.

– Bet kodėl Vikė neklykia?

Mereditės kūnu perbėgo virpulys.

– Neįsivaizduoju.

– O, Dieve! O, Dieve! Meredite, negalim jos palikti.

– Privalom.

– Meredite, negalim. Tai aš priverčiau Karoliną ją pakviesti. Jei ne aš, jos čia nebūtų. Turim ją surasti.

Kurį laiką patylėjusi Mereditė sušnypštė:

– Gerai jau! Bet tu, Bone, pasirenki keistą laiką kilniems poelgiams.

Trinktelėjo durys, abidvi pašoko. Pasigirdo kaukšėjimas, tarsi žingsniai aidėtų ant laiptų, pamanė Bonė. Staiga merginos išgirdo balsą:

– Vike, kur tu? Vike, ne! Ne!

– Čia buvo Sju, – pašokusi aiktelėjo Bonė. – Ji nulipo žemyn!

– Kodėl neturim žibintuvėlio? – niršo Mereditė.

Bonė suprato, ką ji turi omeny. Pernelyg tamsu bėgioti po namus; pernelyg baisu. Kūną sukaustė pirmykštė baimė. Reikėjo šviesos, bet kokios šviesos.

Ji negali klupinėti po tamsą, iš visų pusių tykant pavojams. Ji negali.

Vis dėlto Bonė drebėdama pasitraukė per žingsnį nuo fotelio.

– Eime, – sužiopčiojo ji, ir abidvi kartu žengė į juodumą.

Bonė būgštavo, kad ją vėl stvers drėgna, karšta ranka. Nuo baimingo laukimo dilgčiojo kiekvieną odos centimetrą, ypač tą ranką, kurią ištiesusi čiuopė kelią.

Tada Bonė padarė klaidą – prisiminė sapną.

Šnerves akimirksniu užplūdo šleikščiai saldus atmatų dvokas. Ji įsivaizdavo iš duobės lendančius padarus, paskui prisiminė pilką Elenos veidą, beplaukę galvą, iššieptus dantis. Jei ją sugriebė tas padaras…

Toliau nebegaliu; negaliu, negaliu, galvojo ji. Man gaila Vikės, bet toliau eiti negaliu. Meldžiu, leiskit man čia sustoti.

Ji vos ne verkdama laikėsi įsikibusi Mereditės. Ir tada iš viršaus pasigirdo baisiausias garsas, kokį tik ji kada nors buvo girdėjusi.

Tiesą sakant, tai buvo ištisa garsų seka, bet jie visi susiliejo į vieną klaikų triukšmo pliūpsnį. Pirmiausia pasigirdo klyksmas. Sju šaukė:

– Vike! Vike! Ne!

Paskui pasigirdo dūžtančio stiklo džeržgesys, lyg vienu metu būtų subyrėję šimtai langų. Visa tai nustelbė ilgas, kupinas siaubo riksmas.

Galop stojo tyla.

– Kas čia buvo? Meredite, kas atsitiko?

– Kažkas bloga. – Mereditė kalbėjo įsitempusi, dusdama. – Kažkas labai bloga. Bone, paleisk mane. Aš eisiu pažiūrėti.

– Ne, tik ne viena! – karštai sušuko Bonė.

Jos surado laiptus ir ėmė kilti. Kai pasiekė aikštelę, Bonė išgirdo keistą, šleikštulį keliantį garsą, byrančių stiklo šukių žvangesį.

Tada užsidegė šviesos.

Taip staigiai, kad Bonė nejučia spygtelėjo. Pasisukusi į Mereditę vėl vos nesuriko. Tamsūs Mereditės plaukai buvo susivėlę, skruostikauliai pernelyg išsišovę. Veidas baltas, skruostai įkritę.

Džergžt, džergžt.

Degant šviesoms viskas atrodė dar baisiau. Mereditė žengė prie paskutinių durų koridoriuje, iš už kurių sklido triukšmas. Bonė nusekė įkandin, bet staiga visa širdimi pajuto, kad nenori įžengti į kambarį.

Mereditė atplėšė duris. Kurį laiką sustingusi stovėjo tarpduryje, paskui greitai įpuolė vidun. Bonė žengė prie durų.

– O, Dieve, toliau neik!

Bonė nė nesirengė paklusti. Šmurkštelėjo pro duris, bet staiga sustojo. Iš pirmo žvilgsnio atrodė, lyg būtų nugriuvusi pusė namo. Prancūziški langai, skiriantys šeimininkų miegamąjį nuo balkono, regis, išsprogo, medis sutrupėjo, stiklai išdužo. Šen bei ten, ant medinio rėmo likučių, karojo aštrūs stiklo gabalėliai. Krisdami jie skimbčiojo.

Baltos peršviečiamos užuolaidos pleveno žiojinčioje namo kiaurymėje. Priešais Bonė išvydo Vikės siluetą. Mergina stovėjo įsisprendusi rankomis į šonus, nejudėdama, lyg suakmenėjusi.

– Vike, ar tau viskas gerai? – Bonei taip palengvėjo pamačius ją gyvą, kad net suskaudo. – Vike?

Vikė neatsigręžė ir nieko neatsakė. Bonė atsargiai prisiartino ir pažvelgė merginai į veidą. Vikė spoksojo priešais save, jos vyzdžiai buvo susitraukę. Ji alsavo tankiai, trūkčiojamai, krūtinė kilnojosi.

– Kita būsiu aš. Jis sakė, kad kita būsiu aš, – pašnibždomis vis kartojo ji, bet neatrodė, kad kalbėtųsi su Bone. Regis, nė nematė jos.

Bonė suvirpėjusi apsigręžė. Mereditė stovėjo balkone. Bonei prilėkus prie užuolaidų, draugė atsisuko ir pamėgino pastoti jai kelią.

– Nežiūrėk. Nežiūrėk žemyn, – tarė ji.

Kur žemyn? Staiga Bonė viską suprato. Prasibrovė pro Mereditę, ši pastvėrė ją už rankos ir sulaikė ant pat atbrailos. Balkono turėklai buvo subyrėję kaip ir prancūziški langai, Bonė tiesiai po kojomis matė apšviestą kiemą. Ant žemės gulėjo persikreipęs kūnelis – tarytum sulaužyta lėlė, išsukiotomis rankomis ir kojomis, nenatūraliai užlaužtu kaklu, ant tamsios sodo žemės pasklidusiais šviesiais plaukais. Tai buvo Sju Karson.

Per vėliau kilusią sumaištį Bonės galvoje sukosi tik dvi mintys. Viena, kad Karolina niekada nebesuburs ketveriukės. Antra, nesąžininga, kad visa tai turėjo nutikti per Mereditės gimtadienį. Baisiai nesąžininga.

– Atleisk, Meredite. Nemanau, kad dabar ji tam nusiteikusi.

Bonė, vangiai maišydama saldiklį ramunėlių arbatoje, išgirdo tėčio balsą prie pagrindinių durų. Iškart padėjo šaukštelį. Ji tai jau tikrai nenusiteikusi ilgiau sėdėti virtuvėje. Jai reikia gryno oro.

– Tėti, aš tuoj grįšiu.

Mereditė atrodė bemaž taip pat prastai, kaip vakar vakare: veidas sulysęs, aplink akis juodavo ratilai. Lūpos kietai sučiauptos.

– Mes mažumėlę pasivažinėsim, – pranešė Bonė tėčiui. – Gal sutiksim pažįstamų. Juk pats sakei, kad tai nepavojinga, tiesa?

Kaip jis galėjo prieštarauti? Ponas Makalou pažvelgė į smulkutę dukrą, į atkakliai iškeltą smakrą, paveldėtą iš jo paties. Bonė ryžtingai atlaikė tėvo žvilgsnį. Jis kilstelėjo rankas tarsi pasiduodamas.

– Jau beveik keturios. Grįžkit iki tamsos, – paliepė jis.

– Jie patys nežino, ko nori, – eidama į Mereditės automobilį tarė Bonė.

Įsėdusios abi merginos išsyk užsirakino dureles.

Užvedusi automobilį Mereditė pažiūrėjo į Bonę niūriu, supratingu žvilgsniu.

– Ir tavim tėvai netiki.

– O, jie tiki viskuo, ką papasakojau, tik ne pačiais svarbiausiais dalykais. Kaip jie gali būti tokie kvaili?

Mereditė nusikvatojo.

– Pažvelk į situaciją jų akimis. Policija suranda kūną be jokių smurto žymių. Mergina užsimušė iškritusi pro balkoną. Šviesa apylinkėje dingo dėl gedimo „Virdžinijos elektroje“. Suaugusieji mato mus, ištiktas isterijos, keistokai atsakinėjančias į klausimus. Kas tai padarė? Kažkoks pabaisa prakaituotomis rankomis? Iš kur žinom? Mirusi draugė Elena mums pranešė per Ouija lentą. Kas čia nuostabaus, kad tėvams kyla abejonių?

– Tarsi jie niekada anksčiau nebūtų matę nieko panašaus! – kumščiu trankydama automobilio dureles sušuko Bonė. – Bet juk jie matė. Negi mano, kad išgalvojome tuos šunis, užpuolusius žmones pernai per Sniego šokius? Negi mano, kad Eleną nužudė vaizduotė?

– Žmonės jau spėjo užmiršti, – švelniai atsakė Mereditė. – Tu pati tai numatei. Gyvenimas grįžo į vėžes, Fels Čerčo gyventojai jaučiasi saugesni. Jie lyg pabudę iš baisaus sapno ir mažų mažiausiai nori vėl į jį pasinerti.

Bonė tik papurtė galvą.

– Juk kur kas lengviau patikėti, kad būrelis paauglių įsibaugino žaisdamos Ouija lenta ir užgesus šviesoms apimtos siaubo ėmė bėgioti po namą ieškodamos išėjimo. Viena jų taip persigando, kad išlėkė pro balkoną.

Patylėjusi Mereditė pridūrė:

– Norėčiau, kad Alarikas būtų čia.

Įprastomis aplinkybėmis Bonė būtų kumštelėjusi jai į šoną ir aistringu balsu pritarusi:

– Aš taip pat.

Alarikas buvo vienas žaviausių jos matytų vaikinų, nors ir dvidešimt dvejų metų senis. Dabar ji tik liūdnai spustelėjo Mereditei ranką.

– Gal galėtum jam kaip nors paskambinti?

– Į Rusiją? Aš net nežinau, kurioje Rusijos vietoje jis yra.

Bonė prikando lūpą.

Tada atsitiesė. Mereditė važiavo Li gatve, gimnazijos stovėjimo aikštelėje buvo matyti minia.

Abi merginos susižvelgė, Mereditė linktelėjo.

– Gal prisidėkim? – pasiūlė ji. – Pažiūrėkim, ar jie protingesni už tėvus.

Automobiliui lėtai sukant į aikštelę, Bonė matė į jas žvelgiančius apstulbusius veidus. Kai jiedvi su Meredite išlipo, moksleiviai atsitraukė ir praleido jas į minios vidurį.

Ten stovėjo Karolina, rankomis susiėmusi už alkūnių išsiblaškiusi purtė kaštoninius plaukus.

– Mes nenakvosim tuose namuose, kol jų nesuremontuos. – Ji vilkėjo baltu megztuku ir visa drebėjo. – Tėtis sakė, kad kol kas išsinuomosime apartamentus Herone.

– Koks skirtumas? Neabejoju, kad jis suras tave ir Herone, – išrėžė Mereditė.

Karolina atsigręžė, bet nė nežvilgtelėjo į Mereditę žaliomis katės akimis.

– Kas? – suglumusi paklausė.

– O, Karolina, tik neapsimetinėk! – pratrūko Bonė.

– Aš tik noriu iš čia dingti, – pasakė Karolina. Ji pakėlė akis, ir Bonė išvydo didžiulį išgąstį draugės veide. – Aš daugiau nebegaliu. – Ir tarsi norėdama patvirtinti savo žodžius, ėmė brautis per minią.

– Bone, leisk jai eiti, – tarė Mereditė. – Nieko nepeši.

– Iš jos nieko nepeši, – įtūžusi riktelėjo Bonė. Jei Karolina, kuri viską žino, šitaip elgiasi, tai ką jau kalbėti apie kitus vaikus?

Aplinkinių veiduose Bonė išskaitė atsakymą. Mokiniai atrodė išsigandę, tarsi jos su Meredite būtų atnešusios kokią bjaurią ligą. Lyg jos pačios būtų gyva bėda.

– Negaliu patikėti, – sumurmėjo Bonė.

– Ir aš, – tarė Sju draugė Dina Kenedi. Ji stovėjo arčiausiai rato vidurio ir neatrodė tokia sutrikusi kaip kiti. – Vakar popiet šnekėjausi su Sju, ji buvo tokia linksma, tokia laiminga. Negali būti, kad ji žuvo.

Dina sukūkčiojo. Ją apkabino draugas, kitos merginos irgi ėmė šniurkščioti. Vaikinai, nutaisę griežtus veidus, pradėjo neramiai mindžikuoti.

Bonė pajuto kylant šiokią tokią viltį.

– Sju – tik pirmoji auka, – toliau kalbėjo ji. – Elena mums sakė, kad pavojus gresia visam miesteliui. Elena sakė… – Bonės balsas užlūžo pamačius, kaip, paminėjus Elenos vardą, vaikų akys tapo stiklinės. Mereditė teisi; jie stengiasi užmiršti žiemos įvykius. Jie nebenori to prisiminti.

– Kas jums visiems nutiko? – bejėgiškai paklausė ji. Niežtėjo delnai kam nors pliaukštelėti. – Juk nemanot, kad Sju pati iššoko pro balkoną?!

– Žmonės šneka… – nutęsė Dinos draugas, tada lyg gindamasis gūžtelėjo. – Na… jūs sakėt policijai, kad kambaryje buvo ir Vikė Benet, tiesa? Dabar jai vėl atsisuko varžtelis. O kiek anksčiau girdėjot Sju šaukiant: „Ne, Vike, ne!“?

Bonė pasijuto lyg gavusi smūgį į paširdžius.

– Manai, kad Vikė… O, Dieve, tu išprotėjai! Paklausyk. Kažkas tuose namuose griebė mane už rankos, ir tai nebuvo Vikė. Vikė tikrai neišstūmė Sju pro balkoną.

– Antra vertus, ji ne tokia stipri, – pabrėžė Mereditė. – Daugių daugiausia sveria kokius keturiasdešimt penkis kilogramus.

Kažkas iš minios sumurmėjo, kad pamišėliai pasižymi antžmogiška jėga.

– Vikė gydėsi psichiatrinėje…

– Elena mums sakė, kad tai vyras! – Praradusi savitvardą Bonė vos nešaukė. Į ją spoksojo uždari, nepatiklūs mokinių veidai. – Metai! Pasakyk, kad tiki mumis.

Metas Hanikatas stovėjo nuošalyje, susikišęs rankas į kišenes, nunarinęs šviesią galvą. Dabar atsitiesė, ir nuo to, ką išvydo jo žydrose akyse, Bonei užgniaužė kvapą. Meto žvilgsnis nebuvo atšiaurus ir uždaras kaip visų kitų, bet sklidinas bukos nevilties. Tai buvo ne ką geriau. Metas, neištraukdamas rankų iš kišenių, gūžtelėjo pečiais.

– Tikiu, jei tai ką nors reiškia, – atsakė jis. – Bet koks skirtumas? Vis tiek niekas nepasikeis.

Bonė pirmą kartą gyvenime prarado žadą. Metas buvo prislėgtas nuo pat Elenos mirties, bet šitaip…

– Jis bent jau tiki, – pabrėžė Mereditė. – Kaip dabar įtikinti kitus?

– Gal iškvieskit mums Elvį? – pasiūlė žmogus, kurį išvydus Bonei net kraujas užvirė. Taileris. Taileris Smolvudas. Išsišiepęs kaip beždžionė su superbrangiu Perry Ellis megztiniu, buvo matyti pilna burna stiprių baltų dantų.

– Ne taip smagu, kaip gauti parapsichologinį laišką nuo mirusios abiturientų karalienės, bet pradžiai tiks, – pridūrė Taileris.

Metas nuolat kartodavo, kad jam knieti vožtelėti į tą išsiviepusią marmūzę. Bet dabar Metas, vienintelis vaikinas minioje, jėga prilygstantis Taileriui, niauriai spoksojo į žemę.

– Taileri, užsičiaupk! Net nenumanai, kas dėjosi tuose namuose, – atrėžė Bonė.

– Ką gi, atrodo, kad ir jūs nenumanot. Jei nebūtumėt pasislėpusios svetainėje, gal būtumėt mačiusios. Gal tada jumis kas nors ir patikėtų.

Bonė jau ketino atsikirsti, bet žodžiai sustingo lūpose. Ji tik išsižiojusi dėbsojo į Tailerį, paskui užsičiaupė. Taileris laukė. Bonei tylint vėl išsiviepė.

– Lažinuosi, tai Vikės darbas, – mojuodamas buvusiam Vikės vaikinui Dikui Karteriui tarė jis. – Ji stipri mažylė, tiesa, Dikai? Ji galėjo tai padaryti. – Taileris nusigręžė ir per petį mąsliai pridūrė: – O gal į miestelį sugrįžo Salvatorė?

– Ak, tu šunsnuki! – užriko Bonė.

Net ir Mereditė šūktelėjo iš nevilties. Vien paminėjus Stefaną užvirė tikra sumaištis – šito Taileris ir norėjo. Vaikai žvilgčiojo vieni į kitus, spygavo iš nerimo, siaubo ir susijaudinimo. Daugiausia triukšmo kėlė mergaitės.

Tuo susibūrimas ir baigėsi. Kai kurie vaikai jau anksčiau slapčia traukėsi šalin, dabar jie greitai išsiskirstė ir ginčydamiesi nuskubėjo namo.

Bonė piktai žvelgė jiems pavymui.

– Tarkim, jie tavim patikėtų. Ką, tavo manymu, jie turėtų daryti? – paklausė Metas. Bonė nė nepastebėjo, kad jis šalia.

– Nežinau. Bent jau nelaukti, kol būsime po vieną išžudyti. – Ji pamėgino pažvelgti Metui į akis. – Metai, ar gerai jautiesi?

– Nežinau. O tu?

Bonė pasvarstė.

– Ne. Viena vertus, stebiuosi, kad dar neblogai laikausi, nes žuvus Elenai tiesiog negalėjau rasti sau vietos. Tikrai. Antra vertus, su Sju nebuvom tokios artimos… Nežinau! – Ji vėl panoro kam nors užvožti. – Tiesiog visko per daug susikaupė!

– Tu pyksti.

– Taip, pykstu. – Staiga Bonė suprato, koks jausmas persekiojo ją visą dieną. – Nužudyti Sju ne šiaip neteisinga, tai bloga. Išties bloga. Kad ir kas taip padarė, neišsisuks nenubaustas. Jei tik šiame pasaulyje dar yra teisybė ir nusikaltėliai sulaukia atpildo. O jei ne… – Bonė negalėjo užbaigti sakinio.

– Kas tada? Nebenori čia gyventi? Jei pasaulis toks žiaurus?

Meto žvilgsnis buvo sklidinas kartėlio. Bonė pasijuto sukrėsta. Bet tvirtai tarė:

– Aš neleisiu, kad taip nutiktų. Ir tu neleisi.

Metas pažvelgė į ją tarsi į vaiką, tvirtinantį, kad egzistuoja Kalėdų Senelis.

Prabilo Mereditė:

– Jei norim, kad kiti mus rimtai vertintų, turime susiimti. Elena tikrai su mumis bendravo. Ji kažko iš mūsų norėjo. Jei išties tuo tikime, verčiau išsiaiškinkim ko.

Paminėjus Elenos vardą Meto veidas persikreipė. Vargšas berniuk, tu vis dar ją įsimylėjęs, pamanė Bonė. Kažin ar kada nors ją užmirši? Bonė paklausė:

– Padėsi mums, Metai?

– Padėsiu, – tyliai pažadėjo Metas. – Tik dar nežinau, ką ruošiatės daryti.

– Ruošiamės sustabdyti tą pašlemėką žudiką, kol dar ko nors neužpuolė, – atsakė Bonė. Tik dabar ji suprato, kad kaip tik tai ir ketina daryti.

– Viena? Juk žinai, kad esi viena.

– Mes vienos, – pataisė Mereditė. – Bet kaip tik apie tai Elena ir bandė pasišnekėti. Ji sakė, kad turim atlikti iškvietimo burtus ir pasišaukti pagalbą.

– Tai lengvi burtai, kur tereikia dviejų sudėtinių dalių, – susijaudinusi Bonė prisiminė sapną. – Elena tvirtino, kad pasakė tuos dalykus – bet nepasakė.

– Praėjusią naktį ji minėjo, kad bloga įtaka trukdo mums bendrauti, – tarė Mereditė. – Ko gero, kad tas pat galėjo vykti ir sapne. Kaip manai, ar arbatą gėrei tikrai su Elena?

– Taip, – patvirtino Bonė. – Suprantu, kad tai nebuvo arbatėlė iš Sera paveikslo, bet manau, kad Elena į mano smegenis perdavė žinią. O paskui, įpusėjus sapnui, viršų paėmė kita galia, ir ją išstūmė. Bet Elena kovojo, prieš man nubundant trumpam atgavo valdžią.

– Gerai. Vadinasi, turim sutelkti dėmesį į sapno pradžią, kai su tavim dar bendravo Elena. Bet jeigu jos žodžius iškreipė kita galia, galbūt jie skambėjo keistai. Gal ji perdavė žinią ne žodžiais, o veiksmais…

Bonė pakėlė ranką prie galvos.

– Plaukai! – sušuko ji.

– Kas?

– Plaukai! Paklausiau, kas ją sušukuoja, ji pasigyrė savo šukuosena ir pasakė: „Plaukai labai svarbūs.“ Meredite, kai vakar naktį Elena bandė mums pasakyti sudėtines burtų dalis, pirma raidė buvo P!

– Tikrai! – Tamsios Mereditės akys žybtelėjo. – Dabar tereikia sugalvoti, kokia antra dalis.

– Žinau ir ją! – Bonė skambiai nusikvatojo. – Ji pasakė man iškart, kai pagyriau jos plaukus, ir man tai pasirodė keista. Elena pasakė: „Kraujas irgi svarbus.“

Mereditė susimąsčiusi užsimerkė.

– O vakar naktį Ouija lenta rašė: „Kraujaskraujaskraujas.“ Maniau, tai tas padaras mus gąsdina, bet, pasirodo, ne, – tarė ji ir atsimerkė. – Kaip manai, Bone, ar supratome teisingai? Ar tai tos sudėtinės dalys, ar turim pereiti prie purvo, sumuštinių, pelių ir arbatos?

– Tai tikrai tos sudėtinės dalys, – tvirtai atsakė Bonė. – Jos atrodo tinkamos iškvietimo burtams. Neabejoju, kad kurioje nors savo keltų burtų knygų rasiu atitinkamą ritualą. Tik reikia išsiaiškinti, kurį žmogų kviesti… – Jai kažkas dingtelėjo, ir ji sunerimusi nutilo.

– Spėliojau, kada šito paklausit, – patylėjęs prabilo Metas. – Jūs nežinot, ką kviesti, tiesa?

4

Mereditė pašaipiai dirstelėjo į Metą.

– Hmm, – numykė. – O kaip tu manai, ką Elena kviestųsi ištikus bėdai?

Bonė, išvydusi Meto išraišką, pasijuto kalta. Nesąžininga jį erzinti.

– Elena sakė, kad žudikas labai stiprus, todėl mums reikia pagalbos, – paaiškino ji Metui. – Ir man į galvą ateina tik vienas asmuo, kuris, Elenos manymu, galėtų įveikti antgamtinį žudiką.

Metas lėtai palingavo galva. Bonė nesuprato, ką jis jaučia. Anksčiau jiedu su Stefanu draugavo, netgi po to, kai Elena Metą iškeitė į Stefaną. Paskui Metas išsiaiškino, kas toks Stefanas, ir ką jis gali padaryti. Sielvartaudamas ir niršdamas dėl Elenos mirties, Stefanas vos nenužudė Tailerio Smolvudo ir penkių kitų vaikinų. Negi Metas galėtų tai užmiršti? Ar jis apskritai ištvertų, jei Stefanas grįžtų į Fels Čerčą?

Atkišęs kampuotą smakrą Metas atrodė abejingas, ir Mereditė kalbėjo toliau:

– Taigi mums tereikia nuleisti šiek tiek kraujo ir nukirpti plaukų. Bone, gal paskolintum kelias garbanėles?

Bonė taip užsigalvojo, kad vos išgirdo, kas jai sakoma. Tada papurtė galvą.

– Ne, ne, ne. Reikia ne mūsų kraujo ir plaukų, o to asmens, kurį kviesime.

– Ką? Betgi tai juokinga. Jei turėtume Stefano kraujo ir plaukų, mums nereikėtų jo kviestis, tiesa?

– Apie tai nepagalvojau, – prisipažino Bonė. – Paprastai sudėtinėmis dalimis pasirūpinama iš anksto, o paskui, kai norima asmenį susigrąžinti, atliekami burtai. Meredite, ką darysim? Tai neįmanoma.

Mereditė suraukė antakius.

– Argi Elena prašytų to, kas neįmanoma?

– Elena dažnai prašydavo neįmanomų dalykų, – niūriai atsakė Bonė. – Metai, nežiūrėk į mane taip piktai; juk žinai, kad tai tiesa. Ji nebuvo šventoji.

– Galbūt, bet ši užduotis įveikiama, – tarė Metas. – Žinau vietą, kur turėtų būti Stefano kraujo, ir, jei mums pasiseks, rasim ir plaukų. Kriptoje.

Bonė krūptelėjo, Mereditė tiesiog linktelėjo.

– Žinoma, – pritarė ji. – Stefanas turbūt neteko ten daug kraujo. O kovodamas galėjo netekti ir plaukų. Jei tik ten, apačioje, niekas neliesta…

– Nemanau, kad po Elenos mirties ten kas nors buvo nusileidęs, – pasakė Metas. – Policija atliko tyrimą ir viską paliko kaip buvę. Bet tėra vienas būdas išsiaiškinti.

Klydau, pamanė Bonė. Būgštavau, ar Metas ištvertų, jei grįžtų Stefanas, o jis daro viską, kad padėtų jį iškviesti.

– Metai, galėčiau tave išbučiuoti! – šūktelėjo ji.

Akimirką Meto akyse šmėkštelėjo kažkas nesuprantamo. Be abejo, nuostaba, bet ne tik. Staiga Bonei pasidarė smalsu, ką jis darytų, jeigu ji išties jį pabučiuotų.

– Visos mergaitės taip sako, – gūžtelėjęs pečiais ir vaidindamas nusivylusį ramiai atsakė Metas. Netgi atrodė mažumėlę nerūpestingas.

Bet Mereditės veidas buvo rimtas.

– Eime. Reikia daug nuveikti, o juk visai nenorėtume sutemus įstrigti kriptoje.

Kapinėse, ant kalvos, stūksojo apgriuvusi bažnyčia. Kripta buvo įrengta po bažnyčios grindimis. Dar tik vėlyva popietė, ganėtinai šviesu, jiems kopiant į kalvą vis kartojo sau Bonė, bet rankų oda vis tiek pašiurpo. Naujosios kapinės irgi buvo nejaukios, bet senosios, esančios kitapus bažnyčios, net ir dieną klaikios. Peraugusioje žolėje riogsojo aptrupėję antkapiai, pastatyti atminti daugybei jaunų vyrų, žuvusių per Pilietinį karą. Nereikėjo būti ekstrasensu, kad jaustum juos ten esant.

– Neramios dvasios, – suniurnėjo Bonė.

– Hmm? – žengdama per skaldos krūvą, kur andai buvo viena sugriuvusios bažnyčios siena, numykė Mereditė. – Žiūrėkit, antkapio dangtis tebėra nukeltas. Tai gerai; nemanau, kad mums pavyktų jį nukelti dar kartą.

Bonė susimąsčiusi pažvelgė į baltas marmurines statulas, išskaptuotas ant kapo dangčio. Ten gulėjo Honorija Fel su savo vyru, susinėrę ant krūtinės rankas, liūdni ir maloniais veidais kaip visada. Bet Bonė žinojo, kad iš jų pagalbos nebesulauks. Honorija savo, kaip miesto įkūrėjos, pareigą atliko.

O Eleną paliko bėdoje, paniurusi pamanė Bonė, žvelgdama į stačiakampę kiaurymę, vedančią į kriptą. Geležiniai laipteliai dingo tamsoje.

Net ir pasišviečiant Mereditės žibintuvėliu buvo sunku nusileisti į požeminę patalpą. Viduje buvo drėgna, šalta ir tylu, sienos aplipdytos nušlifuotais akmenimis. Bonė stengėsi nedrebėti.

– Žiūrėkit, – tyliai tarė Mereditė.

Metas nukreipė žibintuvėlį į geležinius vartus, skiriančius kriptos prieangį nuo pagrindinės salės. Akmenys keliose vietose buvo aptaškyti krauju. Žiūrint į sukrešėjusio kraujo balutes ir upelius Bonei ėmė svaigti galva.

– Žinom, kad Deimonas buvo sužeistas sunkiausiai, – žengdama pirmyn tarė Mereditė. Ji kalbėjo ramiai, bet Bonė suprato, kad jai reikia daug pastangų susitvardyti. – Taigi, jis turėjo būti šioje pusėje, kur daugiausia kraujo. Stefanas sakė, kad Elena buvo pririšta viduryje, vadinasi, Stefanas stovėjo… čia. – Ji pasilenkė.

– Aš tai padarysiu, – gergždžiančiu balsu pasakė Metas. – Palaikyk žibintuvėlį.

Metas plastikiniu peiliuku iš Mereditės automobilio pakrapštė apkepusį akmenį. Bonė nugurkė seilę džiaugdamasi, kad pietums tegėrė arbatos. Apskritai kraujo ji nebijojo, bet kai jo pamatai tiek daug – ypač kankintų draugų kraujo…

Bonė nusigręžė ir spoksodama į akmenines sienas susimąstė apie Kateriną. Ir Stefanas, ir jo vyresnėlis brolis Deimonas penkioliktame amžiuje Florencijoje įsimylėjo Kateriną. Tik nežinojo, kad jų mylima mergina nėra žmogus. Vampyras iš jos gimtojo kaimo Vokietijoje perkeitė sergančią Kateriną, kad išgelbėtų jai gyvastį. Katerina savo ruožtu abu brolius pavertė vampyrais.

O paskui Katerina apsimetė mirusi, kad Stefanas su Deimonu liautųsi dėl jos kovoję. Bet tai negelbėjo. Jie dar labiau nekentė vienas kito, o ji dėl to nekentė jų abiejų. Katerina grįžo pas ją sukūrusį vampyrą ir ilgainiui tapo tokia pat pikta kaip jis. Galiausiai ji tetroško sunaikinti abu kadaise mylėtus brolius. Katerina prisiviliojo juos į Fels Čerčą siekdama nužudyti, ir šioje kriptoje vos neįvykdė savo kėslų. Elenai pavyko nugalėti Kateriną, bet žuvo ir ji pati.

– Štai, – tarė Metas. Bonė sumirksėjo ir atitoko. Metas laikė popierinę servetėlę su Stefano kraujo krešuliukais. – Dar reikia plaukų, – pridūrė jis.

Jaunuoliai ėmė pirštais šlavinėti grindis, rinkdami dulkes, lapų skiauteles ir kitokias atplaišas, kurių Bonė nė nenorėjo įvardyti. Tarp šiukšlių buvo matyti ir ilgų šviesių plaukų sruogos. Elenos – arba Katerinos, pamanė Bonė. Jos buvo labai panašios. Rado ir trumpesnių tamsių banguotų plaukų kuokštų. Stefano.

Darbas vyko lėtai, reikėjo šiukšles išrūšiuoti ir tinkamus plaukus sudėti į kitą servetėlę. Didžiąją darbo dalį atliko Metas. Baigę visi pasijuto pavargę, pro stačiakampę angą lubose sklido blyški melsva šviesa. Bet Mereditė pergalingai nusišypsojo.

– Turim, – tarė ji. – Taileris svajojo, kad Stefanas grįžtų; ką gi, mes jį sugrąžinsim.

Bonė, kuri darbavosi vis dar paskendusi mintyse, apmirė.

Ji galvojo apie visiškai kitus dalykus, nesusijusius su Taileriu, bet išgirdus jo vardą galvoje sukirbėjo mintis. Ji buvo toptelėjusi automobilių aikštelėje, bet paskui ginčų įkarštyje užsimiršo. Mereditės žodžiai vėl atgaivino tą mintį, ir staiga viskas paaiškėjo. Iš kur jis žinojo? plastančia širdimi nusistebėjo Bonė.

– Bone? Kas atsitiko?

– Meredite, – tyliai tarė ji, – ar sakei policijai, kad mes tūnojome svetainėje, kai Sju iškrito pro balkoną?

– Ne, man regis, tik pasakiau, kad buvome apačioje. O ką?

– Ir aš nesakiau. Ir Vikė negalėjo pasakyti, nes jai vėl katatonija, Sju žuvo, o Karolina tuo metu buvo lauke. Bet Taileris žinojo. Prisimenat, jis sakė: „Jei nebūtumėt pasislėpusios svetainėje, gal būtumėt mačiusios.“ Iš kur jis galėjo žinoti?

– Bone, jei nori pasakyti, kad Taileris žudikas, skamba neįtikinamai. Jis ne toks gudrus, kad suorganizuotų žudynes, – tarė Mereditė.

– Bet yra ir dar kai kas. Pernai per šokių vakarą Taileris prisilietė prie mano nuogo peties. Niekada to neužmiršiu. Jo ranka buvo didžiulė, mėsinga, karšta ir drėgna. – Prisiminusi Bonė suvirpėjo. – Visai kaip toji, kuri mane sugriebė vakar naktį.

Bet Mereditė purtė galvą, net ir Metas, rodos, ja netikėjo.

– Tada Elena tikrai veltui mus prašė išsikviesti Stefaną, – tarė jis. – Aš sutvarkyčiau Tailerį pora taiklių kablių.

– Bone, pati pagalvok, – pridūrė Mereditė. – Ar Taileris turi antgamtinių galių judinti Ouija lentą arba patekti į tavo sapnus? Ar tikrai?

Taileris tokių galių neturėjo. Antgamtės atžvilgiu jis buvo toks pat bukas kaip Karolina. Bonė negalėjo to paneigti. Bet kliovėsi ir savo nuojauta. Atrodė kvaila, bet ji vis vien jautė, kad vakar naktį Karolinos namuose buvo Taileris.

– Verčiau judinkimės, – pasiūlė Mereditė. – Jau tamsu, tavo tėtis supyks.

Važiuodami namo visi tylėjo. Bonė tebemąstė apie Tailerį. Namuose jie slapčia užsinešė į viršų servetėles ir ėmė Bonės knygose ieškoti druidų burtų. Nuo tada, kai sužinojo, kad priklauso senai burtininkų giminei, Bonė susidomėjo druidais. Pagaliau jai pavyko rasti iškvietimo ritualą.

– Mums reikės nusipirkti žvakių, – tarė ji. – Ir tyro vandens – geriau mineralinio. Dar kreidos ratui ant grindų nusibrėžti ir indo, kur būtų galima uždegti lauželį. Indą rasiu namie. Nėra kur skubėti, burtus reikia atlikti vidurnaktį.

Iki vidurnakčio dar buvo daug laiko. Mereditė parduotuvėje nupirko reikiamų daiktų. Jie pavakarieniavo su Bonės šeima, nors nė vienas neturėjo apetito. Vienuoliktą valandą Bonė ant miegamojo grindų nubrėžė ratą, o visus reikiamus daiktus pasidėjo ant žemo suoliuko rato viduje. Pradėjus mušti dvyliktą ėmė burti.

Metui ir Mereditei stebint ji keraminiame dubenyje užkūrė lauželį. Už dubens degė trys žvakės; į vienos jų vidurį Bonė įbedė smeigtuką. Tada išlankstė servetėlę ir taurėje vandens atsargiai išmaišė sudžiūvusio kraujo krešulėlius. Vanduo nusidažė rausva rūdžių spalva.

Bonė išlankstė kitą servetėlę. Įmetė į laužą tris žiupsnius tamsių plaukų, šie sušnypštė, pasklido siaubingas kvapas. Įlašino tris lašelius drumzlino vandens, jis irgi šnypštė.

Bonės akys nukrypo į žodžius atverstoje knygoje.

Atlėki pas mane su vėju,

Iškviestas burtų tris kartus,

Ir tris kartus padegintas.

Atlėki pas mane nedelsdamas.

Ji balsiai tris kartus perskaitė užkeikimą. Tada atsisėdo ant kulnų. Ugnis degė smarkiai rūkdama. Žvakės liepsna šokčiojo.

– Kas dabar? – paklausė Metas.

– Nežinau. Čia tik parašyta, kad reikia laukti, kol žvakė sudegs iki smeigtuko.

– Ir kas tada?

– Manau, sužinosim, kai tai nutiks.

Florencijoje aušo.

Stefanas stebėjo merginą, lipančią laiptais žemyn, viena ranka lengvai besilaikančia turėklo. Ji judėjo lėtai, tarsi sapne, atrodė, kad sklendžia oru.

Staiga ji susvyravo ir stipriau įsitvėrė turėklo. Stefanas prišoko artyn ir suėmė ją už alkūnės.

– Gerai jautiesi?

Mergina vėl lyg sapnuodama pažvelgė į jį. Ji buvo labai daili. Brangūs madingi drabužiai, šviesūs plaukai stilingai sutaršyti. Turistė. Dar prieš jai prabylant Stefanas suprato, kad ji amerikietė.

– Taip… Manau… – Jos rudų akių žvilgsnis buvo išsiblaškęs.

– Ar žinai, kaip grįžti namo? Kur apsistojai?

– Via dei Conti, netoli Medičių koplyčios. Aš čia studijuoju pagal mainų programą Gonzagos universitete.

Po velnių! Vadinasi, ne turistė, o studentė. Papasakos bendrakursiams apie žavų vakar vakare sutiktą italą. Tamsiomis kaip naktis akimis. Nusivežusį ją į prabangų restoraną Via Tornabuoni, pavaišinusį vakariene ir nugirdžiusį, o paskui, galbūt mėnesienoje jo kambaryje arba lauke uždarame kieme, pasilenkusį ir pažvelgusį jai į akis…

Stefanas atplėšė akis nuo merginos kaklo su dviem paraudusiomis žaizdelėmis. Dažnai matė tokias žymes – kodėl jos vis dar jį trikdo? Bet žaizdelės jaudino, net bloga darėsi, viduriai liepsnojo.

– Kuo tu vardu?

– Reičelė.

– Reičele, pažvelk į mane. Tu grįši į savo pensioną ir nieko neprisiminsi apie praėjusią naktį. Nežinosi, nei kur buvai, nei ką matei. Ir manęs niekada nebuvai sutikusi. Pakartok.

– Nieko apie praėjusią naktį neprisiminsiu, – nenuleisdama akių nuo Stefano klusniai ištarė mergina. Stefano galios nebuvo itin didelės, nes jis negėrė žmonių kraujo, bet įtaigos užteko. – Aš nežinau, nei kur buvau, nei ką mačiau. Ir tavęs nebuvau sutikusi.

– Gerai. Ar turi pinigų grįžti? Štai, imk. – Stefanas iš kišenės ištraukė saują suglamžytų lirų – daugiausia penkiasdešimties tūkstančių ir šimto tūkstančių banknotais – ir palydėjo ją laukan.

Merginai įsėdus į taksi, Stefanas grįžo vidun ir patraukė tiesiai į Deimono miegamąjį.

Deimonas dar neapsirengęs stoviniavo prie lango ir lupo apelsiną. Stefanui įėjus suirzęs pakėlė akis.

– Paprastai žmonės beldžiasi, – tarė jis.

– Kur su ja susipažinai? – paklausė Stefanas. Deimonas abejingai į jį žvilgtelėjo, todėl brolis pridūrė: – Su ta mergina, Reičele.

– Ar toks jos vardas? Regis, net nepaklausiau. Gilli bare. O gal Mario bare. O ką?

Stefanas vos tvardė pyktį.

– Dar kai ko nepadarei. Neįteigei jai, kad užmirštų tave. Deimonai, ar nori, kad tave sučiuptų?

Deimonas išsišiepęs nuplėšė susiraičiusią apelsino žievelę.

– Broliuk, manęs niekada nesučiumpa, – pasigyrė jis.

– Tai ką darysi, kai ims tavęs ieškoti? Kai žmonės susiprotės: „Dieve mano, Via Tornabuoni gyvena pabaisa kraugerys?“ Visus išžudysi? Palauksi, kol jie išlauš duris, o tada išnyksi tamsoje?

Deimonas iššaukiamai pažvelgė broliui į akis, lūpose tebežaidė šypsenėlė.

– Kodėl ne? – paklausė jis.

– Po velnių! – užriko Stefanas. – Deimonai, paklausyk manęs. Turi liautis.

– Aš sujaudintas, kad taip rūpiniesi mano saugumu.

– Deimonai, taip nesąžininga. Pasinaudoti mergina prieš jos valią…

– O, brolau, ji tikrai to norėjo. Dar ir kaip norėjo.

– Ar pasakei jai, ką ketini daryti? Ar perspėjai, kas laukia apsikeitus krauju su vampyru? Košmarai, regėjimai? Ar ji to norėjo? – Deimonas nė neketino atsakyti, todėl Stefanas kalbėjo toliau: – Pats žinai, kad blogai elgiesi.

– Išties žinau. – Deimonas staiga bauginamai išsiviepė, bet šypsena akimirksniu pradingo.

– Ir tau vis vien, – nusisukęs sausai tarstelėjo Stefanas.

Deimonas nusviedė apelsiną. Šilkiniu, įtaigiu balsu tarė:

– Broliuk, pasaulis kupinas to, ką vadini „blogiu“. Kodėl gi tau neatsipalaidavus ir neprisidėjus prie laiminčiosios pusės? Galiu patikinti, tai kur kas smagiau.

Stefanas net užkaito iš įsiūčio.

– Kaip gali taip kalbėti? – išrėžė jis. – Negi nieko nepasimokei iš Katerinos? Ji pasirinko laiminčiąją pusę.

– Katerina per greitai mirė, – atšovė Deimonas. Jis vėl šypsojosi, bet akys buvo šaltos.

– Ir dabar tegali galvoti apie kerštą. – Žvelgdamas į brolį Stefanas pajuto, kaip krūtinę prislėgė nepakeliamas sunkumas. – Apie kerštą ir malonumus, – pridūrė.

– Apie ką daugiau? Malonumai, broliuk, yra vienintelis svarbus dalykas – malonumai ir galia. O tu iš prigimties medžiotojas, kaip ir aš, – dėstė Deimonas. – Beje, neprisimenu, kad būčiau tave kvietęs į Florenciją. Jei tau čia nepatinka, gali nešdintis.

Staiga Stefano krūtinę užgulė dar didesnis sunkumas, bet jis nenuleido nuo Deimono įdėmaus žvilgsnio.

– Pats žinai, kodėl aš čia, – tyliai tarė jis. Kai pagaliau Deimonas nuleido akis, Stefanas pajuto pasitenkinimą.

Stefano galvoje suskambo Elenos žodžiai. Ji merdėjo, kalbėjo silpnu balsu, bet jis viską aiškiai girdėjo. „Rūpinkitės vienas kitu. Stefanai, ar pažadi? Pažadi, kad rūpinsitės vienas kitu?“ Jis pažadėjo ir tesės žodį. Kad ir kas nutiktų.

– Ir žinai, kodėl neišvyksiu, – pareiškė jis nudelbusiam akis Deimonui. – Gali apsimetinėti, kad tau vis vien. Gali mulkinti visą pasaulį. Bet aš žinau, kaip yra iš tikrųjų. – Dabar būtų buvę geriausia palikti Deimoną vieną, bet Stefanas nebuvo nusiteikęs elgtis mandagiai. – Prisimeni tą pasigrobtą merginą, Reičelę? – kalbėjo jis. – Plaukai buvo panašūs, bet akys ne tos spalvos. Elenos akys buvo mėlynos.

Tai taręs jis apsisuko, ketindamas palikti Deimoną vieną – galbūt apsvarstys jo žodžius. Bet prie durų Stefanas taip ir nepriėjo.

– Jau! – riktelėjo Mereditė, įbedusi akis į žvakės liepsną ir smeigtuką.

Bonė giliai įkvėpė. Priešais ją nusidriekė tarsi sidabrinė gija, sidabrinis susisiekimo tunelis. Ji lėkė tuo tuneliu, negalėdama nei sustoti, nei sumažinti greičio. O, Dieve, dingtelėjo jai, kai pasieksiu galą ir atsitrenksiu…

Stefanui blykstelėjo akyse, tarsi žaibas trenkė, tik be garso. Tuo pat metu pajuto stiprią trauką. Ir reikalavimą sekti – ar kažką panašaus. Tai nepriminė vylingo Katerinos raginimo; tai buvo sielos šauksmas. Įsakymas, kuriam nevalia prieštarauti.

Šviesoje jis juto gyvastį, bet negalėjo tuo patikėti.

Bone?

Stefanai! Čia tu! Pavyko!

Bone, ką padarei?

Elena man taip liepė. Stefanai, patekom į bėdą ir mums reikia…

Staiga ryšys nutrūko, tunelis susitraukė ir užsivėrė. Nieko nebeliko, tik kambarys virpėjo nuo Galios.

Stefanas su broliu spoksojo vienas į kitą.

Bonė lėtai iškvėpė, tik dabar suvokė, kad buvo sulaikiusi kvapą. Atsimerkė, nors neprisiminė, kad būtų užsimerkusi. Ji gulėjo ant nugaros. Metas su Meredite buvo palinkę virš jos, atrodė sunerimę.

– Kas atsitiko? Pavyko? – Mereditės balsas buvo rimtas.

– Pavyko. – Draugų padedama Bonė atsistojo. – Susisiekiau su Stefanu. Pasišnekėjau su juo. Dabar telieka laukti. Matysim, ar jis atvyks, ar ne.

– Paminėjai Eleną? – paklausė Metas.

– Taip.

– Tada jis atvyks.

5

Liepos 8, pirmadienis, 11.15 nakties

Mielasis dienorašti,

šiąnakt turbūt neims miegas, taigi galiu ir parašyti. Visą dieną laukiau ko nors nutinkant. Juk negali taip sėkmingai atlikti burtų ir nesulaukti jokio ženklo.

Bet nieko neatsitiko. Nėjau į mokyklą, nes taip liepė mama. Ji supyko, kad Metas su Meredite sekmadienio vakarą taip ilgai užsibuvo, ir pasakė, kad man reikia pailsėti. Bet vos užsimerkusi išvystu Sju veidą.

Per Elenos laidotuves Sju tėtis pasakė kalbą. Įdomu, kas tai padarys trečiadienį, per Sju laidotuves?

Turiu liautis galvojusi apie tokius dalykus.

Gal pamėginsiu numigti. Galbūt, jei atsigulčiau su ausinuku, nematyčiau Sju veido.

Bonė įkišo dienoraštį į naktinio staliuko stalčių ir išsitraukė ausinuką. Apsunkusiais vokais, spoksodama į lubas perbėgo kanalus. Per traškesį ir spragsėjimą jos ausis pasiekė didžėjaus balsas.

– O štai jums, ištikimiems šeštojo dešimtmečio gerbėjams, senas puikus gabalas. The Spaniels „Labanakt, mieloji“…

Bonė išsklendė su muzika.

Limonadas buvo Bonės mėgstamiausias, braškinių ledų skonio. Patefonas grojo „Labanakt, mieloji“, bufetas net spindėjo švara. Bonei toptelėjo, kad Elena niekada nevilkėdavo pūstų sijonų.

– Jokių pūstų sijonų, – tarė ji rodydama pirštu. Elena pakėlė akis nuo ledų su karšta karamele. Jos šviesūs plaukai buvo surišti į uodegą. – Ir kaip tau šovė į galvą? – paklausė Bonė.

– Kvailiuke, aš čia tik svečiuose.

– Ak.

Bonė gurkštelėjo limonado. Sapnai. Bonė turėjo priežastį bijoti sapnų, bet dabar jos neprisiminė.

– Negaliu ilgai pasilikti, – tarė Elena. – Manau, jis jau žino, kad aš čia. Tik atėjau tau pasakyti… – Ji susiraukė.

Bonė užjaučiamai pažvelgė į ją.

– Neprisimeni? – Dar siurbtelėjo limonado. Skonis buvo keistas.

– Bone, aš miriau per jauna. Tiek daug dar turėjau nuveikti, pasiekti. O dabar turiu padėti tau.

– Ačiū, – padėkojo Bonė.

– Tai nelengva. Neturiu tiek galios. Sunku prasibrauti ir sunku viską išlaikyti.

– Turi išlaikyti, – linktelėjusi sutiko Bonė. Jautėsi keistai apsvaigusi. Ko buvo įpilta į tą limonadą?

– Negaliu visko valdyti, ir kartais daiktai tampa keisti. Manau, tai daro jis. Jis nuolat kovoja su manim. Jis stebi jus. Ir atsiranda kaskart, kai bandome pasikalbėti.

– Ką gi. – Kambarys sukosi ratu.

– Bone, ar klausaisi manęs? Jis gali pasinaudoti tavo baime. Tokiu būdu patenka vidun.

– Ką gi…

– Bet neįsileisk jo. Visiems tai pasakyk. Ir pasakyk Stefanui… – Elena nutilo, delnu užsidengė burną. Kažkas užkrito ant ledų su karšta karamele.

Tai buvo dantis.

– Jis čia. – Elenos balsas skambėjo keistai, neaiškiai.

Nustėrusi iš siaubo Bonė spoksojo į dantį. Jis gulėjo ant plaktos grietinėlės, tarp sukapotų migdolų.

– Bone, pasakyk Stefanui…

Iškrito dar vienas dantis, ir dar vienas. Elena, jau abiem rankomis užsidengusi burną, kūkčiojo. Jos žvilgsnis buvo išgąstingas ir bejėgis.

– Bone, neišeik…

Tačiau Bonė jau traukėsi atbula. Kambarys sukosi. Iš stiklinės burbuliuodamas virto limonadas, bet tai buvo nebe limonadas, o kraujas. Skaisčiai raudonas ir putotas, kaip tas, kurį atkosi mirštantysis. Bonei susuko pilvą.

– Pasakyk Stefanui, kad myliu jį! – Šiuos žodžius ištarė bedantė senutė, paskui pasigirdo isteriškas kūkčiojimas.

Bonė apsidžiaugė panirusi į tamsą ir užmarštį.

Bonė kramtė flomasterio galiuką žiūrėdama į laikrodį ir įsivaizduodama kalendorių. Mokykloje reikės išgyventi dar aštuonias su puse dienos. Rodos, kiekviena minutė bus tikra kančia.

Kai kurie mokiniai išrėžė tai tiesiai šviesiai, ant laiptų traukdamiesi nuo jos.

– Neįsižeisk, bet tavo draugai vis miršta.

Bonė nuėjo į tualetą ir pravirko.

Dabar ji tetroško dingti iš mokyklos, nebematyti niūrių veidų ir kaltinančių žvilgsnių – arba, dar blogiau, užjaučiamų žvilgsnių. Direktorius per mokyklos radiją kalbėjo apie „šią naują nelaimę“ ir „siaubingą netektį“, o Bonė nugara juto gręžte gręžiančius žvilgsnius.

Nuskambėjus skambučiui ji pirmoji movė pro duris. Bet užuot ėjusi į pamoką vėl patraukė į tualetą ir ten pralaukė iki kito skambučio. Koridoriams ištuštėjus nuskubėjo į užsienio kalbų fligelį. Nė nedirstelėdama praėjo skelbimus ir plakatus apie mokslo metų pabaigos renginius. Kas iš tų stojamųjų, kas iš to diplomo, apskritai niekas nebesvarbu. Galbūt po mėnesio visi bus mirę.

Ji vos neatsitrenkė į koridoriuje stovintį žmogų. Kilstelėjo galvą ir pirmiausia išvydo užsienietiškus madingai nutrintus jūreivio batus. Virš jų buvo matyti aptempti džinsai, ganėtinai minkšti, kad švelniai apgultų kietus raumenis. Siauri klubai. Graži krūtinė. Veidas, galintis išvaryti iš proto skulptorių: jausmingos lūpos, aukšti skruostikauliai. Tamsūs saulės akiniai. Šiek tiek pašiaušti juodi plaukai. Bonė net išsižiojo.

O, Dieve, buvau užmiršusi, koks jis nuostabus, pamanė ji. Elena, atleisk; aš jį griebsiu.

– Stefanai! – sušuko Bonė.

Tada sugrįžo į tikrovę ir baugščiai apsižvalgė. Aplink nieko nematyti. Stvėrė Stefaną už rankos.

– Gal išprotėjai, kad čia atėjai? Galvoj negerai?

– Turėjau tave surasti. Pamaniau, kad tai skubu.

– Taip, bet… – Stefanas taip netiko čia, gimnazijos koridoriuje. Atrodė toks egzotiškas. Kaip zebras avių kaimenėje. Bonė pastūmė jį prie spintos su šluotomis.

Stefanas nė nekrustelėjo, buvo daug stipresnis už Bonę.

– Bone, sakei, šnekėjaisi su…

– Turi pasislėpti! Surasiu Metą su Meredite, atsivesiu juos čia, ir galėsim pasikalbėti. Jei kas nors tave pamatys, būsi nulinčiuotas. Įvykdyta dar viena žmogžudystė.

Stefano veidas persimainė, jis leidosi nustumiamas prie spintos. Jau žiojosi kažką sakyti, bet, matyt, apsigalvojo.

– Palauksiu, – paprastai ištarė.

Bonė per kelias minutes surado Metą vairavimo, o Mereditę ekonomikos pamokose. Jie nuskubėjo prie šluotų spintos ir, stengdamiesi likti nepastebėti, išsivedė Stefaną iš mokyklos.

Vis dėlto kas nors tikriausiai mus matė, pamanė Bonė. Svarbiausia, kas, ir koks plepus tas žmogus.

– Turime jam surasti kokią saugią vietą. Stefanas negali apsigyventi mūsų namuose, – pasakė Mereditė.

Visi sparčiai kulniavo per mokyklos automobilių stovėjimo aikštelę.

– Gerai, bet kur? Pala, o kaip pensionas?.. – Bonė nutilo. Priešais ją stovėjo juodas automobilis. Itališkas, žvilgantis, aptakių formų ir žavingas. Visi langai buvo stipriai užtamsinti; vidaus negalėjai įžiūrėti. Tada Bonė ant automobilio galo pamatė emblemą su piestu pasistojusiu žirgu.

– O, Dieve!

Stefanas atsainiai dirstelėjo į ferarį.

– Jis Deimono.

Į jį sužiuro trys poros apstulbusių akių.

– Deimono?! – sušuko Bonė, ir pati išgirdo, koks spigus jos balsas. Vylėsi, kad Deimonas tik paskolino broliui automobilį.

Bet langas atsidarė, pro nuleistą stiklą pasimatė juodi, žvilgantys tarsi vanduo plaukai, panašūs į automobilio spalvą, veidrodiniai akiniai ir itin balta šypsena.

– Buon giorno, – ramiai pasisveikino Deimonas. – Gal ką nors pavėžėti?

– O, Dieve, – silpnu balsu pakartojo Bonė. Bet nesitraukė.

Stefanas aiškiai nekantravo.

– Mes važiuosim į pensioną. Sekit iš paskos. Automobilį pastatykit už daržinės, kad niekas nepamatytų.

Mereditei teko nusitempti Bonę nuo ferario. Ne dėl to, kad Bonei būtų patikęs Deimonas. Ji niekada nebesileis jo bučiuojama, kaip per Alariko vakarėlį. Žinojo, kad jis pavojingas; gal ne toks blogas kaip Katerina, bet vis tiek nedoras. Jis žudė be priežasties, vien dėl smagumo. Per Heloviną labdaros tikslams įrengtuose Vaiduoklių namuose nužudė istorijos mokytoją poną Tanerį. Deimonas bet kada gali ir vėl tai padaryti. Galbūt dėl to, žiūrėdama į jį, Bonė jautėsi kaip pelytė, spoksanti į juodą blizgančią gyvatę.

Sulindusios į Mereditės automobilį Bonė su Meredite susižvelgė.

– Stefanui nevertėjo jo pasiimti, – tarė Mereditė.

– Gal jis pats atvažiavo, – spėjo Bonė. Nemanė, kad Deimonas iš tokių, kuriuos galima pasiimti.

– Ko jam čia važiuoti? Tik jau ne mums padėti.

Metas tylėjo. Jis net nepastebėjo automobilyje tvyrančios įtampos. Paskendęs mintyse žvelgė pro priekinį langą.

Dangus niaukėsi.

– Metai?

– Bone, duok jam ramybę, – sudraudė Mereditė.

Nuostabu, pamanė Bonė. Liūdesys slėgė ją it tamsi antklodė. Metas, Stefanas ir Deimonas – visi galvoja apie Eleną.

Mereditė automobilį pastatė už senosios daržinės, prie žemo juodo ferario. Suėję vidun rado tik Stefaną. Bonė pamatė, kad jis nusiėmęs saulės akinius. Kūnu perbėgo lengvas virpulys, pasišiaušė plaukeliai ant rankų ir sprando. Stefanas neprilygo nė vienam jos sutiktam vaikinui. Jo akys tokios žalios; žalios kaip ąžuolo lapeliai pavasarį. Bet dabar po jomis juodavo ratilai.

Tvyrojo nejauki tyla; visi trys stovėjo ir žiūrėjo į Stefaną. Regis, niekas nežinojo, ką pasakyti.

Tada Mereditė priėjo artyn ir paėmė jį už rankos.

– Atrodai pavargęs, – tarė.

– Atlėkiau kiek galėdamas greičiau. – Stefanas ją trumpai, bemaž dvejodamas apkabino. Anksčiau nieku gyvu nebūtų to padaręs, pamanė Bonė. Jis būdavo toks santūrus.

Bonė irgi priėjo jo apkabinti. Stefano oda buvo vėsi, mergina stengėsi nedrebėti. Atsitraukus akys pritvinko ašarų. Ką ji pajuto, Stefanui Salvatorei grįžus į Fels Čerčą? Palengvėjimą? Liūdesį dėl jo keliamų prisiminimų? Baimę? Ji tik jautė tuoj pravirksianti.

Stefanas ir Metas žvelgė vienas į kitą. Na štai, pamanė Bonė. Atrodė bemaž juokingai; abiejų išraiškos vienodos. Įskaudinti ir pavargę, bet mėginantys to neparodyti. Kad ir kas nutiktų, tarp jų visada bus Elena.

Galop Metas ištiesė ranką, ir Stefanas ją paspaudė. Abu žingtelėjo atgal džiaugdamiesi, kad ši akimirka praėjo.

– Kur Deimonas? – pasiteiravo Mereditė.

– Šniukštinėja aplink. Pamaniau, kad būtų gerai kelias minutes pasikalbėti be jo.

– Apsieitume be jo ir kelis dešimtmečius, – nesuvaldė liežuvio Bonė, o Mereditė pritarė:

– Stefanai, negalima juo kliautis.

– Manau, jūs klystat, – tyliai paprieštaravo Stefanas. – Panorėjęs jis gali mums labai padėti.

– Ir retkarčiais nužudyti vieną kitą vietinį, – pakėlusi antakius tarė Mereditė. – Stefanai, nereikėjo jo pasiimti.

– Jis ir nepasiėmė. – Balsas pasigirdo Bonei už nugaros, bauginamai arti. Bonė krūptelėjo ir nejučia prišoko prie Meto, šis suėmė ją už peties.

Deimonas šyptelėjo puse lūpų. Jis buvo nusiėmęs saulės akinius, bet akys buvo ne žalios. Juodos kaip nakties dangus. Jis bemaž gražesnis už Stefaną, pamanė Bonė, surado Meto pirštus ir įsikibo jų.

– Tai dabar ji tavo, ką? – Deimonas atsainiai tarstelėjo Metui.

– Ne, – atšovė Metas, bet Bonės rankos nepaleido.

– Vadinasi, Stefanas tavęs nepasiėmė? – iš kitos pusės paragino Mereditė. Ji atrodė mažiausiai iš visų paveikta Deimono, mažiausiai jo bijanti ir pasiduodanti jo įtaigai.

– Ne, – tebežiūrėdamas į Bonę atsakė Deimonas. Jis neatsigręžia, kaip kiti žmonės, suprato Bonė. Žiūri į tą, į ką nori, kad ir su kuo šnekėtųsi. – Tu tai padarei, – pareiškė jis.

– Aš? – Bonė susigūžė nesuprasdama, ką jis turi galvoje.

– Tu. Juk tu atlikai burtus, tiesa?

– Burtus… – O, po galais. Bonės mintyse iškilo vaizdas: juodi plaukai ant baltos servetėlės. Ji žvilgtelėjo į Deimono plaukus, plonesnius ir tiesesnius už Stefano, bet tokius pat tamsius. Akivaizdu, Metas rūšiuodamas suklydo.

Stefano balsas buvo nekantrus.

– Bone, pašaukei mus. Mes atvykome. Kas nutiko?

Jie susėdo ant sutrešusių šieno ritinių, visi, išskyrus Deimoną, – šis liko stovėti. Stefanas palinko į priekį, rankomis atsirėmė į kelius ir pažvelgė į Bonę.

– Sakei man, kad… Elena su tavim šnekėjosi. – Prieš ištardamas vardą jis patylėjo. Buvo matyti, kad sunkiai tvardosi.

– Taip. – Bonei pavyko nusišypsoti. – Stefanai, sapnavau labai keistą sapną…

Bonė papasakojo sapną ir tolesnius įvykius. Užtruko ilgai. Stefanas įdėmiai klausėsi, kaskart išgirdus Elenos vardą žalios akys sužibėdavo. Bonei išklojus, kaip baigėsi Karolinos vakarėlis ir kaip jos kieme surado Sju kūną, jis išbalo, bet tylėjo.

– Atvažiavusi policija pranešė, kad Sju mirusi, bet mes ir taip žinojom, – užbaigė Bonė. – Jie išsivežė Vikę – vargšė Vikė kliedėjo. Neleido su ja pasišnekėti, o kai skambinam, mama padeda ragelį. Kai kurie mokiniai netgi mano, kad tai padarė Vikė. Jie niekaip negali patikėti, kad Elena su mumis kalbėjosi, todėl netiki niekuo, ką mes sakom.

– Elena minėjo, kad tai „jis“, – pertraukė Bonę Mereditė. – Kelis kartus. Tai vyras; padaras, turintis daug antžmogiškų galių.

– Ir Karolinos namuose man už rankos griebė vyriškis, – patvirtino Bonė. Ji papasakojo Stefanui apie savo įtarimus dėl Tailerio, bet, kaip pabrėžė Mereditė, Taileris neatitiko apibūdinimo. Jis nei toks protingas, nei turintis tokių antgamtinių galių, apie kokias perspėjo Elena.

– O kaip Karolina? – pasiteiravo Stefanas. – Ar ji galėjo ką nors matyti?

– Ji buvo lauke, – tarė Mereditė. – Kol mes slėpėmės svetainėje, ji surado duris ir išbėgo į gatvę. Girdėjo klyksmus, bet bijojo grįžti namo. Nuoširdžiai sakau, nekaltinu jos.

– Taigi, tik viena Vikė žino, kas atsitiko.

– Taip. Bet nieko nesako. – Bonė papasakojo apie susibūrimą prie mokyklos. – Kai supratom, kad niekas mumis netiki, prisiminėm Elenos žinią apie iškvietimo burtus. Nusprendėm, kad ji norėjo išsikviesti tave, tikriausiai manė, kad galėsi kuo nors padėti. Tai… ar padėsi?

– Pasistengsiu, – atsakė Stefanas. Atsistojo ir žengė porą žingsnių į šalį. Kurį laiką stovėjo nusigręžęs ir nejudėjo. Galiausiai atsisuko ir pažvelgė Bonei į akis. – Bone, – tyliai, bet įtaigiai kreipėsi, – sapne tu akis į akį šnekėjaisi su Elena. Kaip manai, ar galėtum tai padaryti patekusi į transą?

Tai, ką išvydo Stefano akyse, Bonę mažumėlę išgąsdino. Blyškiame veide liepsnojo smaragdų žalumo akys. Bonei staiga pasirodė, kad regi, kas slypi po savitvardos kauke. Tiek skausmo, tiek ilgesio – tokių stiprių jausmų, kad ji vos galėjo ištverti.

– Gal ir galėčiau… Bet, Stefanai…

– Taip ir padarysim. Dabar pat. Ir pažiūrėsim, ar galėsi mane pasiimti su savim.

Stefano akys hipnotizavo, bet ne kokia nors slapta Galia, o grynai valios jėga. Bonė troško tai padaryti – dėl jo padarytų bet ką. Bet sapno vaizdiniai buvo pernelyg gyvi. Ji nebebūtų dar kartą ištvėrusi to siaubo.

– Stefanai, tai per daug pavojinga. Galiu atsiverti nežinia kam – ir man baisu. Neįsivaizduoju, kas atsitiktų, jei tas padaras užvaldytų mano mintis. Stefanai, aš negaliu. Meldžiu. Net ir su Ouija lenta prisišauktume tik jį.

Akimirką Bonė manė, kad Stefanas ją vers tai daryti. Jo lūpos virto brūkšniu, o akys dar ryškiau suliepsnojo. Bet pamažu ugnis išblėso.

Bonei iš skausmo vos neplyšo širdis.

– Stefanai, apgailestauju, – sušnabždėjo ji.

– Vadinasi, turėsim apsieiti be Elenos pagalbos, – tarė jis. Veidas vėl tapo ramus, tik šypsena buvo iškankinta, lyg Stefanui skaudėtų. Paskui prabilo guviau: – Pirmiausia turim išsiaiškinti, kas tas žudikas ir ko jis čia nori. Težinom, kad į Fels Čerčą vėl atsidangino kažkoks siaubūnas.

– Bet kodėl? – pasidomėjo Bonė. – Kodėl visokie pabaisos išsirenka kaip tik šią vietą? Negi mes dar nepakankamai prisikentėjom?

– Tikrai keistas sutapimas, – nusijuokė Mereditė. – Kodėl mums taip nepaprastai sekasi?

– Tai ne sutapimas, – atsakė Stefanas. Atsistojo, skėstelėjo rankomis, lyg nežinodamas, nuo ko pradėti. – Tiesiog Žemėje yra tokių vietų, – ėmė pasakoti jis. – Jos sklidinos antgamtinės energijos, teigiamos arba neigiamos, geros arba blogos. Kai kurios jų, kaip antai Bermudų trikampis arba Solsberio lyguma, kur pastatytas Stounhendžas, tokios buvo per amžius. Kitos tokiomis tampa, ypač kai praliejama daug kraujo. – Jis pažvelgė į Bonę.

– Neramios dvasios, – sukuždėjo ji.

– Taip. Juk čia vyko mūšis, tiesa?

– Per Pilietinį karą, – atsakė Metas. – Per jį ir buvo sugriauta bažnyčia kapinėse. Išsiskerdė abi pusės. Niekas nelaimėjo, beveik visi kovojusieji žuvo. Miškai pilni karių kapų.

– Ir žemė buvo permirkusi krauju. Tokios vietos traukia antgamtines jėgas. Traukia ir blogį. Todėl Katerina čia ir atsidūrė. Ir aš tai pajutau pirmą kartą atvykęs.

– O dabar atsirado dar kažkas, – staiga surimtėjusi tarė Mereditė. – Bet kaip mums kovoti?

– Pirmiausia turim išsiaiškinti, su kuo kovojam. Manau…

Bet Stefanui nespėjus užbaigti sakinio pasigirdo girgždesys, ant šieno ritinių suspindo blausus, dulsvas saulės spindulys. Atsivėrė daržinės durys.

Visi įsitempę sužiuro pasiruošę arba bėgti, arba kautis. Bet žmogysta, alkūne atsirėmusi į didžiules duris, nėmaž neatrodė grėsminga.

Ponia Flauers, kuriai priklausė pensionas, nusišypsojo, aplink mažas juodas akutes susimetė raukšlelės. Ji laikė rankose padėklą.

– Vaikai, pamaniau, kad besišnekučiuodami mielai ko nors atsigertumėte, – ramiai tarė ji.

Visi sutrikę susižvelgė. Kaip ponia Flauers sužinojo, kad jie čia? Ir kodėl taip ramiai juos sutiko?

– Štai, vaišinkitės, – toliau kalbėjo ponia Flauers. – Čia vynuogių sultys, spaustos iš mano pačios augintų Concord veislės vynuogių. – Ji pastatė po popierinį puoduką prie Mereditės, Meto ir Bonės. – Atnešiau ir imbierinių sausainėlių. Šviežiai iškeptų.

Ji apnešė lėkštę ratu. Bonė pastebėjo, kad Stefanui ir Deimonui sausainių nepasiūlė.

– Judu, jei norit, galit užsukti į rūsį ir paragauti gervuogių vyno. – Bonė būtų galėjusi prisiekti, kad tardama šiuos žodžius senutė mirktelėjo.

Stefanas nepatikliai numykė.

– Hmm, klausykit, ponia Flauers…

– Tavo senasis kambarys toks pat, kokį palikai. Nuo tada, kai išvykai, ten niekas nekėlė kojos. Gali juo naudotis kada panorėjęs; man negaila.

Stefanas, regis, prarado žadą.

– Na… ačiū. Labai jums ačiū. Bet…

– Jei nuogąstauji, kad kam nors ką nors prasitarsiu, nurimk. Aš nelaidau liežuvio. Niekada nelaidžiau ir dabar nesirengiu to daryti. Taip kaip vynuogių sultys? – staiga ji kreipėsi į Bonę.

Bonė skubiai gurkštelėjo.

– Skanios, – nemeluodama atsakė.

– Išgėrę puodukus sumeskit į šiukšliadėžę. Mėgstu tvarką. – Ponia Flauers apžvelgė daržinę, papurtė galvą ir atsiduso. – Kaip gaila. Tokia graži mergina. – Akimis kaip onikso karoliukai ji tiriamai pažvelgė į Stefaną. – Šįkart, vaikine, niekas tavęs neapkaltins. – Tai tarusi ji išėjo tebekraipydama galvą.

– Nagi, nagi! – apstulbusi lydėdama ją akimis šūktelėjo Bonė. Visi suglumę susižvelgė.

– „Tokia graži mergina“ – bet kuri? – galų gale paklausė Mereditė. – Sju ar Elena? – Elena žiemą slapstėsi šioje daržinėje savaitę – bet ponia Flauers apie tai neturėjo numanyti. – Ar tu jai ką nors apie mus papasakojai? – Mereditė paklausė Deimono.

– Nė žodžio. – Deimonui, regis, buvo linksma. – Ji sena ir kuoktelėjusi.

– Ji gudresnė, nei manėm, – tarė Metas. – Prisimenu, kaip stebėjom ją, besikrapštančią rūsyje – kaip manot, ji žinojo esanti sekama?

– Nebeišmanau, ką galvoti, – lėtai ištarė Stefanas. – Tik džiaugiuosi, kad ji, rodos, mūsų pusėj. Ir suteikė saugią pastogę.

– Neužmirškit, kad dar ir vynuogių sultimis pavaišino. – Metas nusišypsojo Stefanui. – Nori? – pasiūlė permirkusį puoduką.

– Ne, sultis gerk pats. – Stefanas bemaž nusišypsojo. Akimirką Bonė abu vaikinus išvydo tokius, kokie buvo anksčiau, Elenai esant gyvai. Draugiškai, šiltai bendraujančius, kaip jiedvi su Meredite. Jai nusmelkė širdį.

Bet Elena nemirė, pamanė Bonė. Ji gyvesnė negu kada nors anksčiau. Prižiūri viską, ką sakom ir ką darom.

Stefanas vėl surimtėjo.

– Prieš pasirodant poniai Flauers jau ketinau sakyti, kad laikas imtis darbo. Manau, turim pradėti nuo Vikės.

– Mums nepavyks jos pamatyti, – iškart paprieštaravo Mereditė. – Tėvai nieko prie jos neprileidžia.

– Vadinasi, turėsim juos apeiti, – tarė Stefanas. – Deimonai, tu su mumis?

– Aplankysim dar vieną gražią merginą? Nė už ką nepraleisčiau progos.

Bonė sunerimusi atsigręžė į Stefaną, bet šis, vesdamas ją iš daržinės, nuramino:

– Viskas bus gerai. Nenuleisiu nuo jo akių.

Bonė vylėsi, kad taip ir bus.

6

Prie gatvės kampe stovinčio Vikės namo jie priėjo šalutine gatve. Dangų niaukė sunkūs violetiniai debesys. Šviesa buvo dulksva, lyg sklistų po vandeniu.

– Rodos, kils audra, – tarė Metas.

Bonė žvilgtelėjo į Deimoną. Nei jis, nei Stefanas nemėgo ryškios šviesos. Ji pajuto iš Deimono sklindančią Galią, lyg srovę, tekančią odos paviršiumi. Deimonas, nežiūrėdamas į ją, nusišypsojo ir tarė:

– Kaip jums patiktų sniegas birželį?

Bonė vos suvaldė drebulį.

Daržinėje ji porą kartų dirstelėjo į Deimoną ir pastebėjo, kad pasakojimo jis klausosi abejingai. Bonei paminėjus Eleną, jo išraiška, skirtingai negu Stefano, nė kiek nepasikeitė – kaip ir tada, kai ji papasakojo apie Sju mirtį. Ką jis išties jaučia Elenai? Kartą Deimonas sukėlė pūgą ir paliko Eleną sušalti. Ką jis jaučia dabar? Ar jam apskritai rūpi sugauti žudiką?

– Čia Vikės miegamasis, – parodė Mereditė. – Galinis langas.

Stefanas pažvelgė į Deimoną.

– Kiek žmonių namuose?

– Du. Vyras ir moteris. Moteris girta.

Vargšė ponia Benet, pamanė Bonė.

– Reikia juos abu užmigdyti, – tarė Stefanas.

Bonė nenorom susižavėjo iš Deimono sklindančiomis Galios bangomis. Anksčiau jos pačios antgamtinės galios buvo per silpnos pajusti jo esybei. Rodos, jos sustiprėjo tik paskutinėmis dienomis. Deimono Galią ji juto taip pat puikiai, kaip matė blėstančią violetinę šviesą ar užuodė sausmedį ties Vikės langu.

Deimonas gūžtelėjo.

– Jie miega.

Stefanas tyliai patukseno į stiklą.

Niekas neatsiliepė, bent jau Bonė neišgirdo. Bet Stefanas su Deimonu susižvelgė.

– Ji beveik transe, – tarė Deimonas.

– Ji išsigandusi. Aš tai padarysiu; ji mane pažįsta, – pasišovė Stefanas. Priglaudė pirštų pagalvėles prie lango. – Vike, čia Stefanas Salvatorė, – tarė. – Atėjau tau padėti. Įleisk mane.

Jis kalbėjo tyliai, kitapus stiklo tikrai negalėjai girdėti. Bet po akimirkos užuolaidos sujudėjo, išniro veidas.

Bonė garsiai aiktelėjo.

Ilgi, šviesiai rudi Vikės plaukai buvo susivėlę, veidas baltas kaip kreida. Po akimis – dideli tamsūs ratilai. Akys lyg stiklinės, žvilgsnis įbestas į niekur. Lūpos suskeldėjusios ir šiurkščios.

– Su tais naktiniais ji atrodo kaip pamišusi Ofelija, – vos girdimai pratarė Mereditė.

– Ji atrodo apsėsta, – išsigandusi pašnibždom pritarė Bonė.

Stefanas paprašė:

– Vike, atidaryk langą.

Vikė kaip prisukama lėlė atidarė vieną lango pusę. Stefanas pasiteiravo:

– Galiu užeiti?

Stiklinės Vikės akys nukrypo į grupelę lauke. Iš pradžių Bonei pasirodė, kad Vikė jų neatpažįsta. Bet mergina sumirksėjo ir lėtai ištarė:

– Meredite… Bone… Stefanai? Tu grįžai. Ką čia veiki?

– Vike, pakviesk mane vidun. – Stefano balsas buvo hipnotizuojamas.

– Stefanai… – Ilgokai patylėjusi ji pratarė: – Užeik.

Vikė atsitraukė, Stefanas uždėjo ranką ant palangės ir stryktelėjo vidun. Metas nusekė paskui jį, tada Mereditė. Bonė, segėjusi mini sijoną, liko lauke su Deimonu. Pasigailėjo, kad šiandien neapsimovė džinsų, bet juk nežinojo, kad trauks į tokį žygį.

– Tau nereikėtų čia būti, – Vikė beveik ramiai kreipėsi į Stefaną. – Jis ateis manęs. Ir tave nužudys.

Mereditė apkabino Vikę. Stefanas tik paklausė:

– Kas?

– Jis. Jis ateina pas mane sapnuose. Jis nužudė Sju. – Dalykiškas Vikės tonas skambėjo šiurpiau negu bet kokia isterija.

– Vike, mes atėjom tau padėti, – švelniai ištarė Mereditė. – Dabar viskas bus gerai. Pažadu, mes neleisim tavęs nuskriausti.

Vikė atsigręžė ir įsistebeilijo į ją. Nužvelgė Mereditę nuo galvos iki kojų, tarsi ši būtų virtusi kokiu nors neįtikėtinu padaru. Tada prapliupo juoktis.

Tai buvo siaubingas linksmybės protrūkis, primenantis sausą, gargždų kosulį. Juokas vis nesiliovė, todėl Bonė panoro užsidengti ausis. Galiausiai Stefanas paliepė:

– Vike, liaukis.

Kvatojimas virto kūkčiojimu, ir kai Vikė vėl pakėlė galvą, jos akys atrodė nebe tokios stiklinės, veikiau nuoširdžiai liūdnos.

– Stefanai, jūs visi žūsit, – purtydama galvą tarė ji. – Niekas negali jam pasipriešinti ir likti gyvas.

– Mums reikia žinoti, kas jis toks, kad galėtume pasipriešinti. Reikia tavo pagalbos, – paprašė Stefanas. – Papasakok, kaip jis atrodo.

– Sapnuose jo nematau. Jis tik šešėlis be veido, – sušnabždėjo Vikė ir susigūžė.

– Bet tu jį matei Karolinos namuose, – spaudė Stefanas. – Vike, paklausyk manęs, – pridūrė jis, merginai ūmiai nusisukus. – Žinau, kad tau baisu, bet tai labai svarbu, svarbiau, negu manai. Negalėsim jam pasipriešinti, jei nežinosim, su kuo kovojam, ir tu vienintelė, vienui viena, žinai, ką mums reikia žinoti. Turi mums padėti.

– Neprisimenu…

Stefanas buvo nepalenkiamas.

– Galiu tau padėti prisiminti, – pasiūlė jis. – Leisi pamėginti?

Slinko sekundės, galop Vikė giliai, trūkčiojamai atsiduso ir suglebo.

– Daryk ką nori, – abejingai atsakė. – Man tas pat. Nesvarbu.

– Tu drąsi mergina. Dabar, Vike, pažvelk į mane. Atsipalaiduok. Žiūrėk tik į mane ir stenkis atsipalaiduoti. – Stefano balsas virto raminamu murmesiu. Po kelių minučių Vikė užsimerkė.

– Atsisėsk. – Stefanas privedė ją prie lovos ir pasodino. Pats įsitaisė šalia, kad matytų jos veidą. – Vike, dabar jautiesi rami ir atsipalaidavusi. Niekas, ką prisiminsi, tau nepakenks, – švelniai įtikinėjo jis. – Norėčiau, kad sugrįžtum į šeštadienio naktį. Tu viršuje, Karolinos namuose, šeimininkų miegamajame. Su tavim Sju Karson ir dar kai kas. Prašau pažiūrėti į jį.

– Ne! – Vikė ėmė rangytis, lyg mėgintų nuo kažko pabėgti. – Ne! Negaliu…

– Vike, nurimk. Jis tavęs nenuskriaus. Jis tavęs nemato, o tu jį matai. Paklausyk manęs.

Stefanui prabilus, Vikė liovėsi inkštusi. Bet vis dar blaškėsi ir muistėsi.

– Vike, turi jį pamatyti. Padėk mums su juo kovoti. Kaip jis atrodo?

– Kaip tikras velnias! – bemaž suklykė Vikė.

Mereditė prisėdo prie jos iš kitos pusės ir paėmė už rankos. Pro langą pažvelgė į Bonę, ši išplėtė akis ir gūžtelėjo pečiais. Bonė nenumanė, apie ką Vikė šneka.

– Papasakok daugiau, – ramiai paprašė Stefanas.

Vikės lūpos persikreipė. Šnervės virpėjo, tarsi ji būtų užuodusi baisią smarvę. Kalbėdama kiekvieną žodį spaudė atskirai, lyg ją pykintų.

– Jis vilki… seną lietpaltį. Šis nuo vėjo plazda aplink kojas. Jis priverčia vėją pūsti. Jo plaukai šviesūs. Beveik balti. Stovi piestu. Akys mėlynos – žalsvai mėlynos. – Vikė apsilaižė lūpas ir nurijo seilę, regis, jai buvo bloga. – Mėlyna – mirties spalva.

Sugrumėjo griaustinis. Deimonas greitai pakėlė galvą, tada suraukė kaktą ir prisimerkė.

– Jis aukštas. Juokiasi. Juokdamasis siekia mane pagriebti. Bet Sju ima klykti: „Ne, ne“ ir mėgina mane patraukti. Todėl jis griebia ją. Langai išdaužti, balkonas čia pat. Sju rėkia: „Meldžiu, ne!“ Tada stebiu jį – matau, kaip jis išmeta ją… – Vikė alsavo trūkčiojamai, balsas tapo bemaž isteriškas.

– Vike, viskas gerai. Iš tikrųjų tu ne ten. Tu saugi.

– O, meldžiu, ne – Sju! Sju! Sju!

– Vike, paklausyk manęs. Man dar kai ko reikia. Pažiūrėk į jį. Ar jis turi mėlyną brangakmenį?

Bet Vikė kūkčiodama kratė galvą ir kas akimirką vis labiau puolė į isteriją.

– Ne! Ne! Kita būsiu aš! Kita būsiu aš!

Staiga ji pati išėjo iš transo, akys plačiai atsimerkė, ji dusdama gaudė orą. Paskui apsidairė.

Ant sienos subarškėjo paveikslas.

Paskui ėmė džerškėti ir veidrodis bambukiniais rėmeliais, kvepalų buteliukai ir lūpų dažų tūbelės ant tualetinio staliuko. Cinksėdami kaip spragėsiai nuo auskarų pakabos ėmė byrėti auskarai. Barškesys vis garsėjo. Nuo kablio nukrito šiaudinė skrybėlė. Nuo veidrodžio nupleveno nuotraukos. Kasetės ir kompaktinės plokštelės iš lentynos pažiro ant žemės, lyg išdalytos kortos.

Mereditė pašoko ant kojų, Metas, sugniaužęs kumščius, taip pat.

– Sustabdykit tai! Sustabdykit! – klykė Vikė.

Bet džeržgesys nesiliovė. Metas su Meredite dairėsi aplinkui nesuvokdami, kas darosi. Visi daiktai kambaryje drebėjo, šokinėjo, siūbavo. Tarsi būtų kilęs žemės drebėjimas.

– Liaukis! Liaukis! – rankomis užsidengusi ausis spiegė Vikė.

Tiesiai virš namo sudundėjo griaustinis.

Bonė, danguje išvydusi žaibo zigzagą, smarkiai krūptelėjo. Nejučia kažko įsitvėrė. Trenkus žaibui plakatas ant Vikės sienos perplyšo įstrižai, lyg perrėžtas neregimo peilio. Bonė sulaikė besiveržiantį klyksmą ir įsitvėrė stipriau.

Staiga, lyg spustelėjus jungiklį, triukšmas liovėsi.

Vikės kambaryje tapo tyku. Tik vos vos siūbavo toršero kutai. Plakatas susiraitė į dvi nevienodas dalis, viršutinę ir apatinę. Vikė pamažu atitraukė rankas nuo ausų.

Metas su Meredite sukrėsti apsižvalgė.

Bonė užsimerkusi murmėjo kažką panašaus į maldą. Tik atsimerkusi suvokė, į ką buvo įsitvėrusi. Į minkštą vėsią odinę striukę. Laikėsi Deimonui už rankos.

O jis nepasitraukė. Ir dabar nejudėjo. Šiek tiek palinkęs į priekį, prisimerkęs, įdėmiai apžiūrinėjo kambarį.

– Pažvelkit į veidrodį, – tarė Deimonas.

Visi sužiuro, Bonė žioptelėjo ir vėl sugniaužė pirštus. Ji nepastebėjo, kada tai įvyko, tikriausiai tada, kai viskas kambaryje bildėjo.

Ant bambukinio veidrodžio stiklo koralų spalvos Vikės lūpų dažais buvo pakeverzoti du žodžiai.

Labanakt, mieloji.

– O, Dieve, – sušnabždėjo Bonė.

Stefanas grįžtelėjo į Vikę. Jis pasikeitęs, pamanė Bonė – ramus, bet susikaupęs, kaip kareivis, ką tik pašauktas į mūšį. Tarsi būtų priėmęs asmeninį iššūkį.

Stefanas kažką išsitraukė iš užpakalinės kelnių kišenės ir išlankstė – Bonė pamatė, kad tai augalo ilgais žaliais lapais ir smulkiomis violetinėmis gėlytėmis šakelės.

– Čia verbena, šviežia verbena, – tyliai, ramiai ir įtaigiai tarė jis. – Prisiskyniau Florencijoje; ten dabar jos žydi. – Jis paėmė Vikės ranką ir įspraudė į delną šakeles. – Saugok jas, neišmesk. Pridėliok visur namuose, jei gali, paslėpk šakelių tėvų drabužiuose, kad visada nešiotųsi su savim. Kol jų turėsi, jis neužvaldys tavo proto. Vike, galbūt jis tave gąsdins, bet negalės priversti atverti lango ar durų. Vike, paklausyk, tai svarbu.

Vikė sugniužusi drebėjo. Stefanas paėmė ją už abiejų rankų ir privertė pažvelgti į akis, tada lėtai, aiškiai pasakė:

– Vike, jei aš spėju teisingai, jis negalės pas tave įeiti, jei neįleisi. Todėl pasišnekėk su tėvais. Pasakyk, kad nekviestų į namus nepažįstamų žmonių. Tiesą sakant, dabar pat paprašysiu Deimono, kad jiems tai įteigtų.

Stefanas pažvelgė į Deimoną, šis tik gūžtelėjo ir palingavo galva, tarsi jo dėmesys būtų nukreiptas kur nors kitur. Bonė susidrovėjusi atitraukė ranką nuo jo striukės.

Vikė liūdnai nunarino galvą ir pažvelgė į verbeną.

– Jis vis tiek kaip nors įeis, – su siaubingu tikrumu tyliai ištarė ji.

– Ne. Vike, paklausyk manęs. Saugosim tavo namus; mes jo lauksim.

– Nesvarbu, – paprieštaravo Vikė. – Jūs jo nesustabdysit. – Ji ir verkė, ir juokėsi vienu metu.

– Mes pasistengsim, – pažadėjo Stefanas. Pažvelgė į Mereditę su Metu, šie linktelėjo. – Gerai. Nuo šios akimirkos niekada nebebūsi viena. Vienas ar keli iš mūsų nuolat tave stebėsim.

Vikė tik papurtė galvą. Kai Stefanas mostelėjo galvą į langą, Mereditė spustelėjo jai ranką ir atsistojo.

Metui su Meredite prisiartinus Stefanas tyliai tarė:

– Nenoriu palikti jos nesaugomos, bet šiuo metu pats čia būti negaliu. Turiu kai ką nuveikti, be to, man reikės dar vienos merginos. Kita vertus, nenoriu čia palikti vienos nei Bonės, nei Mereditės. – Jis kreipėsi į Metą: – Metai, gal tu…

– Aš pasiliksiu, – pasišovė Deimonas.

Visi apstulbę sužiuro į jį.

– Na, juk tai logiškas sprendimas, tiesa? – Deimonui, regis, buvo linksma. – Negi tikiesi, kad kuris nors iš jų jam pasipriešintų?

– Jie galėtų pašaukti mane. Aš tokiu atstumu skaitysiu jų mintis, – nenusileido Stefanas.

– Ką gi, – nusišaipė Deimonas, – ir aš, broliuk, galėsiu tave pašaukti, jei pakliūsiu į bėdą. Man, šiaip ar taip, darosi nuobodus jūsų tyrimas. Taigi, galiu likti ir čia.

– Vikę reikia saugoti, o ne išnaudoti, – perspėjo Stefanas.

Deimonas žavingai nusišypsojo.

– Ją? – Jis mostelėjo galva į merginą, sėdinčią ant lovos ir linguojančią, suspaudusią rankoje verbenos šakeles. Susivėlusi, basakojė Vikė tikrai neatrodė patraukliai. – Patikėk, brolau, rasiu ir geresnių. – Akimirką Bonei pasirodė, kad Deimonas dirstelėjo į ją. – Be to, vis kartoji, kaip norėtum manimi pasitikėti, – pridūrė Deimonas. – Dabar turi progą tai įrodyti.

Stefanui kilo pagunda pabandyti. Bet jis žvelgė įtariai. Deimonas tylėjo, tik erzinamai, paslaptingai šypsojosi. Tiesiog prašyte prašėsi, kad juo nepasitikėtų, pamanė Bonė.

Broliai ilgokai žiūrėjo vienas į kitą, tarp jų tvyrojo tyla ir įtampa. Bonė tik dabar suprato, kokie jie panašūs, vienas rimtas ir mąslus, kitas mielas ir pašaipus, bet abu nežmogiškai gražūs.

Stefanas lėtai atsiduso.

– Gerai jau, – pagaliau tyliai sutiko. Bonė, Metas ir Mereditė spoksojo į jį, bet jis, regis, jų nematė. Šnekėjosi su Deimonu taip, lyg jie būtų vieni. – Budėk čia, prie namo. Saugokis, kad tavęs nepamatytų. Baigęs savo darbus grįšiu ir pakeisiu tave.

Mereditė kilstelėjo antakius, bet nieko nepasakė. Taip pat ir Metas. Bonė stengėsi nuslopinti nerimą. Turbūt Stefanas žino, ką daro, tarė ji sau. Tegu tik pabando nežinoti.

– Ilgai neužtruk, – paniekinamai tarstelėjo Deimonas.

Taigi, jie patraukė prie automobilio, Deimonas susiliejo su juodų riešutmedžių šešėliais galiniame Vikės kieme, o pati Vikė sėdėjo kambaryje ir be atvangos siūbavo pirmyn atgal.

Automobilyje Mereditė paklausė:

– Kur dabar?

– Man reikia patikrinti vieną teoriją, – tarstelėjo Stefanas.

– Kad žudikas yra vampyras? – iš galo, kur sėdėjo su Bone, spėjo Metas.

Stefanas atidžiai pažvelgė į jį.

– Taip.

– Todėl ir liepei Vikei nieko nesikviesti. Logiška, – pridūrė Mereditė. Bonė prisiminė, kad vampyrai negali nekviesti įeiti ten, kur gyvena ir miega žmonės. – Ir todėl paklausei, ar vyriškis nešiojasi mėlyną brangakmenį.

– Amuletą nuo saulės šviesos, – išskėsdamas dešinės rankos pirštus tarė Stefanas. Ant didžiojo piršto mūvėjo sidabrinį žiedą su lazuritu. – Be jo tiesioginiuose saulės spinduliuose žūtume. Jei žudikas yra vampyras, jis nešiojasi tokį bragakmenį.

Stefanas nejučia palietė kažką po marškinėliais. Bonė iškart suprato, kas ten.

Elenos žiedas. Stefanas jį padovanojo Elenai. Kai ji mirė, užsikabino ant grandinėlės ir nešioja ant kaklo. Šį Eleną primenantį daiktą turės amžinai.

Bonė pažvelgė į greta sėdintį Metą – jis buvo užsimerkęs.

– Tai kaip mums išsiaiškinti, ar žudikas – vampyras? – pasidomėjo Mereditė.

– Žinau tik vieną būdą, ir jis nėra labai malonus. Vis dėlto turim tai padaryti.

Bonei širdis nusirito į kulnus. Jei jau Stefanui tai atrodo nemalonu, tai jai bus siaubingai baisu.

– Koks tas būdas? – nerimaudama paklausė Bonė.

– Turiu apžiūrėti Sju kūną.

Stojo mirtina tyla. Netgi Mereditė, paprastai tokia šaltakraujiška, atrodė pasibaisėjusi. Metas nusigręžė, priglaudė kaktą prie stiklo.

– Turbūt juokauji, – išlemeno Bonė.

– Gerai būtų.

– Bet… Dėl Dievo meilės, Stefanai. Mes negalim. Mums neleis. Ką gi pasakytume? „Atleiskit, turim apžiūrėti kūną, ar nėra ilčių žymių?“

– Bone, liaukis, – paprašė Mereditė.

– Negaliu liautis, – drebančiu balsu atkirto Bonė. – Tai siaubingas sumanymas. Be to, policija jau apžiūrėjo kūną. Ant jo nebuvo smurto žymių, tik sužalojimai nuo kritimo.

– Policija nežinojo, ko ieškoti.

Stefano balsas buvo plieninis. Jį išgirdus Bonei iškilo mintyse tai, ką ji mielai būtų užmiršusi. Stefanas – vienas iš jų. Medžiotojas. Jau matęs lavonų. Gal netgi pats ką nors nužudęs.

Jis geria kraują, dingtelėjo, ir ji suvirpėjo.

– Na? – kreipėsi Stefanas. – Ar padėsit man?

Bonė kiek įmanydama susigūžė ant galinės sėdynės. Mereditės rankos stipriai gniaužė vairą. Tik Metas atsigręžė nuo lango ir atsiliepė.

– Neturim kitos išeities, tiesa? – pavargusiu balsu paklausė.

– Šarvojimo salė atidaryta nuo septintos ryto iki dešimtos vakaro, – tyliai pridūrė Mereditė.

– Turėsim palaukti, kol šarvojimo salę uždarys, ir mes liksim vieni, – tarė Stefanas.

– Tai šiurpiausias dalykas, kokį tik man kada nors teko daryti, – graudžiai sušnabždėjo Bonė.

Šarvojimo salėje buvo tamsu ir šalta. Stefanas plonu lankstaus metalo strypeliu atidarė lauko durų spyną.

Salė buvo išklota storu kilimu, sienos išmuštos tamsiomis ąžuolinėmis plokštėmis. Net ir degant šviesai ši vieta slėgtų. Tamsoje ji atrodė ankšta ir dusinanti, knibždanti kraupių pavidalų. Atrodė, kad už kiekvienos iš daugybės puokščių kažkas slepiasi.

– Man čia nepatinka, – suaimanavo Bonė.

– Tai greičiau viską atlikim, gerai? – iškošė Metas.

Metui įjungus žibintuvėlį, Bonė stengėsi nežiūrėti į tą pusę, kur jis buvo nukreiptas. Ji nė už ką nenorėjo matyti karsto. Spoksojo į gėles, į širdelę iš rausvų rožių. Lauke lyg per miegus urzgiantis žvėris sugrumėjo griaustinis.

– Atvošiu karsto dangtį, – pasakė Stefanas.

Nors ir buvo pasiryžusi nežiūrėti, Bonė neatsilaikiusi dirstelėjo.

Karstas buvo baltas, išklotas šviesiai rausvu atlasu. Geltoni Sju plaukai žvilgėjo tarytum Miegančiosios Gražuolės. Bet Sju neatrodė taip, lyg miegotų. Pernelyg išblyškusi, sustingusi. Panašesnė į vaškinę figūrą.

Bonė, įbedusi akis į Sju veidą, prisislinko arčiau.

Štai kodėl čia taip šalta, įtikinėjo ji save. Kad neištirptų vaškas. Ši mintis mažumėlę padėjo.

Stefanas atsegė rausvos Sju palaidinės aukštu kaklu viršutinę sagą.

– Dėl Dievo meilės, – pasipiktinusi sušnabždėjo Bonė.

– Kaip manai, ko mes čia atėjom? – sušnypštė Stefanas. Bet prie antros sagos sudvejojo.

Galiausiai Bonė pasiryžo.

– Pasitrauk, – paliepė ji ir, Stefanui išsyk nepaklusus, stumtelėjo jį.

Mereditė prisiartino iš kitos pusės, ir jiedvi užstojo Sju nuo vaikinų. Supratingai susižvelgė. Jei jau teks nuvilkti palaidinę, vaikinai tegu pasitraukia.

Bonė atsagstė sagutes, o Mereditė švietė žibintuvėliu. Sju oda palietus atrodė vėsi kaip vaškinė. Bonė nerangiai praskleidė palaidinę, buvo matyti baltas nėriniuotas apatinukas. Tada prisivertė nubraukti nuo blyškaus kaklo žvilgančius Sju plaukus. Plaukai buvo standūs nuo lako.

– Ilčių žymių nėra, – apžiūrinėdama Sju kaklą tarė Bonė. Didžiavosi, kad balsas skambėjo beveik ramiai.

– Ne, – keistu balsu pritarė Stefanas. – Bet yra kai kas kita. Pažvelkit čia.

Jis atsargiai ištiesė ranką pro Bonę ir parodė įpjovą, baltą, neaplipusią krauju, švarią kaip oda aplinkui, bet matomą – blyškią liniją, einančią nuo raktikaulio iki krūtinės. Virš širdies. Stefanas ilgais pirštais nubrėžė ore liniją, Bonė įsitempė, pasirengusi trenkti per nagus, jei sumanytų paliesti kūną.

– Kas tai? – suglumusi paklausė Mereditė.

– Paslaptis, – atsakė Stefanas. Balsas tebeskambėjo keistai. – Jei toks randas būtų matyti ant vampyro kūno, reikštų, kad vampyras davė žmogui kraujo. Taip daroma. Žmogaus dantys negali prakąsti mūsų odos, todėl, norėdami pasidalyti krauju, mes įsipjauname. Bet Sju nebuvo vampyrė.

– Tai jau tikrai! – šūktelėjo Bonė. Stengėsi išstumti galvon lendantį vaizdą, kaip Elena pasilenkia prie tokios įpjovos Stefano krūtinėje ir geria…

Bonė sudrebėjo ir užsimerkė.

– Ar nori dar ką nors apžiūrėti? – atsimerkusi paklausė ji.

– Ne. Viskas.

Bonė užsagstė sagas. Pataisė Sju plaukus. Tada, Mereditei su Stefanu uždarant karstą, spėriai išėjo iš salės į lauką. Sustojo ir apkabino save rankomis.

Kažkas švelniai palietė alkūnę. Metas.

– Tu stipresnė, negu atrodai, – pagyrė jis.

– Taip, na… – Bonė pamėgino gūžtelėti. Ir staiga gailiai pravirko. Metas ją apkabino.

– Žinau, – ištarė. Tik tiek. Neguodė, nekartojo: „neverk“, „nesijaudink“ ar „viskas bus gerai“. Paprasčiausiai: „žinau“. Balsas buvo liūdnas, tokį pat liūdesį jautė ir ji pati.

– Jai laku išpurškė plaukus, – kūkčiojo Bonė. – Sju niekada nenaudojo plaukų lako. Tai siaubinga.

Kažkodėl dabar tai atrodė pats baisiausias dalykas.

Metas laikė ją apkabinęs ir tylėjo.

Po kiek laiko Bonė atgavo kvapą. Suvokė, kad buvo beveik skausmingai prisispaudusi prie Meto, ir atsitraukė.

– Sušlapinau tau marškinėlius, – šniurkščiodama atsiprašė.

– Nesvarbu.

Jo balse nuskambėjusi gaidelė privertė Bonę žingtelėti atgal ir pažvelgti į jį. Metas atrodė kaip andai mokyklos automobilių aikštelėje. Sutrikęs… apimtas nevilties.

– Metai, kas nutiko? – sukuždėjo ji. – Pasakyk.

– Jau sakiau, – atsiliepė Metas. Tylomis žvelgė į neišmatuojamą tolį. – Sju negyva, nors tai prieštarauja pasaulio tvarkai. Bone, pati taip sakei. Koks tas mūsų pasaulis, jei čia dedasi tokios baisybės? Be jokios priežasties nužudoma tokia mergina kaip Sju, Afganistane badauja vaikai, o ruonių jaunikliams gyviems diriama oda? Jei pasaulis toks žiaurus, tai kas tada svarbu? Vis vien viskas baigta. – Jis patylėjo, paskui, regis, atitoko. – Supranti, apie ką šneku?

– Nesu tikra. – Bonė ir nenorėjo suprasti. Tai buvo pernelyg baisu. Bet ją apėmė noras paguosti draugą, išsklaidyti niūrias jo mintis. – Metai…

– Mes baigėm, – jiems už nugarų pareiškė Stefanas.

Metui atsigręžus, neviltis jo veide, rodos, dar labiau sustiprėjo.

– Kartais manau, kad viskas baigta, – traukdamasis nuo Bonės tarė Metas, bet nepaaiškino, ką turėjo omenyje. – Eime.

7

Stefanas nenoriai, tarsi būgštaudamas artinosi prie namo kampo. Bemaž vylėsi, kad Deimonas pasitraukė iš savo posto. Turbūt buvo tikras kvailys, kad apskritai juo kliovėsi.

Bet pasiekęs galinį kiemą tarp juodų riešutmedžių išvydo kažką šmėstelint. Stefano, kaip medžiotojo, regėjimas buvo aštresnis negu žmogaus, todėl įžvelgė tamsėlesnį prie medžio prigludusį šešėlį.

– Ilgokai užtrukai.

– Turėjau visus saugiai palydėti namo. Be to, turėjau pamedžioti.

– Gyvūnų kraujas, – įsmeigęs akis į mažą apvalią dėmelę ant Stefano marškinių niekinamai tarė Deimonas. – Sprendžiant iš kvapo, triušis. Vis dar laikaisi savo principų, tiesa?

– Deimonai, aš ir Bonei su Meredite daviau verbenų.

– Išmintingai pasielgei, – nusišaipė Deimonas ir iššiepė dantis.

Stefanas pajuto plūstelint susierzinimo bangą. Kodėl Deimonas nuolat viską gadina? Pokalbis su juo prilygsta vaikščiojimui po minų lauką.

– Jau keliausiu, – persimesdamas per petį striukę tarė Deimonas. – Turiu ir savo reikalų. – Pergalingai išsiviepęs žvilgtelėjo per petį. – Nelauk manęs.

– Deimonai! – Deimonas nepažvelgė į brolį, bet stabtelėjęs sukluso. – Mums tikrai nereikia, kad kokia nors mergina mieste imtų klykti: „Vampyras!“ – tarė Stefanas. – Arba liktų kokių nors pėdsakų. Šie žmonės tai jau patyrė, jie nėra neišmanėliai.

– Turėsiu galvoje. – Žodžiai nuskambėjo pašaipiai, bet Stefanui, puikiai pažįstančiam brolį, panėšėjo į pažadą.

– Deimonai?

– Ko dar?

– Ačiū.

To jau buvo per daug. Deimonas atsigręžė ir nuvėrė Stefaną šaltu, priešišku, lyg visai svetimo žmogaus žvilgsniu.

– Broliuk, nieko iš manęs nesitikėk, – grėsmingai tarė jis. – Antraip teks nusivilti. Ir nemanyk, kad galėsi man nurodinėti. Gal tie trys žmogeliai ir eis paskui tave, bet aš – ne. Aš atvykau turėdamas savų sumetimų.

Stefanui nesumojus, ką atsakyti, jis pradingo. Šiaip ar taip, Stefano žodžiai nieko nebūtų pakeitę. Deimonas niekada jo neklausydavo. Netgi nevadindavo vardu. Tik paniekinamai – „broliuku“.

Dabar Deimonas įrodys, kad juo nevalia pasitikėti, pamanė Stefanas. Nuostabu. Iškrės ką nors ypač bjauraus, kad parodytų Stefanui, ką geba.

Stefanas pasijuto pavargęs. Atsisėdo prie medžio ir pažvelgė į nakties dangų. Stengėsi galvoti apie iškilusius rūpesčius, apie tai, ką šįvakar sužinojo. Apie Vikės nupasakotą žudiką. Aukštas, šviesūs plaukai ir mėlynos akys – tai kai ką priminė. Ne kažką matytą, bet kažką girdėtą…

Jokios naudos. Negalėjo susikaupti prie šio galvosūkio. Jautėsi pavargęs, vienišas, be galo troško paguodos. Bet puikiai žinojo, kad paguodos nėra iš ko laukti.

Elena, pamanė jis, tu man melavai.

Prisiminė, kaip Elena nuolat tvirtino ir žadėjo: „Stefanai, kad ir kas nutiktų, aš būsiu su tavim. Pasakyk, kad tiki.“ Ir jis, neatsispyręs jos kerams, atsakė: „O, Elena, tikiu. Kad ir kas nutiktų, mes būsime kartu.“

Bet Elena jį paliko. Gal ir ne savo noru, bet koks galų gale skirtumas? Ji paliko jį ir iškeliavo.

Kartais Stefanas tetrokšdavo sekti paskui ją.

Galvok apie ką nors kita, įsakė jis sau, bet buvo per vėlu. Elenos paveikslas sūkuriavo mintyse. Prisiminimai siaubingai skaudino, bet jų atstumti neturėjo jėgų.

Pirmas bučinys. Stulbinamas, svaiginamas saldumas, kai susitiko jų lūpos. Paskui užliejo nuostaba, didžiulė, neišmatuojama nuostaba. Rodos, ji siekė pačias Stefano širdies gelmes. Jis jau nebetikėjo galėsiąs tai pajusti.

Stefanas su nerimu juto, kaip jo gynyba griūva. Visos paslaptys, pasipriešinimas, visos gudrybės, kuriomis jis atsitvėrė nuo žmonių. Elena sugriovė apsauginį barjerą, atskleidė jo pažeidžiamumą.

Atskleidė Stefano sielą.

Galų gale Stefanas suprato, kad kaip tik to ir norėjo. Troško, kad Elena išvystų tikrąjį jo veidą. Troško, kad pažintų jį tokį, koks yra.

Bauginantį? Taip. Kai Elena įminė jo paslaptį, kai pamatė jį mintantį paukščiu, jis susigūžė iš gėdos. Neabejojo, kad Elena nusigręš nuo jo kruvinų lūpų. Pasibaisėjusi ir pasibjaurėjusi.

Bet tą naktį pažvelgęs į Elenos akis Stefanas suvokė, kad mylimoji jį supranta. Atleidžia jam. Myli jį.

Jos meilė išgydė Stefano sielą.

Ir jis patikėjo, kad jie niekada neišsiskirs.

Iškilo ir daugiau prisiminimų. Stefanas įsitvėrė jų, nors skausmas draskė lyg plėšrūno nagai. Mintyse išvydo lieknutę Eleną savo glėbyje. Per skruostą brūkšteli jos plaukai, lengvi kaip peteliškės sparnelis. Mylimosios lūpų linkis, jos bučinio skonis.

Viskas prarasta amžiams. Nebepasiekiama.

Bet Bonė susisiekė su Elena. Vadinasi, Elenos dvasia klajoja kažkur netoliese.

Stefanas tikrai turėtų sugebėti ją išsikviesti. Jam pavaldi Galia. Ir jis turi daugiau teisių negu kas nors kitas jos ieškoti.

Stefanas žinojo, kaip tai padaryti. Užsimerkti. Įsivaizduoti asmenį, kurį nori prisikviesti. Tai paprasta. Jis galėtų išvysti, pajusti, užuosti Eleną. Paskui jos šauktis, pasiųsti savo ilgesį į visatą. Atsiverti ir tikėtis užmegzti ryšį.

Stefanui nė velnio nerūpėjo pavojai. Jis sutelkė visą savo troškimą, visą skausmą ir lyg maldą pasiuntė juos į žvalgybą.

Ir… nieko nepajuto.

Tik tuštumą ir vienatvę. Vien tik tylą.

Jo Galia ne tokia kaip Bonės. Jis negali prisikviesti paties mylimiausio, vienintelio jam svarbaus žmogaus.

Dar niekada gyvenime Stefanas nesijautė toks vienišas.

– Ko tu ieškai? – nusistebėjo Bonė.

– Fels Čerčo istorijos įrašų. Ypač apie įkūrėjus, – atsakė Stefanas.

Jie visi sėdėjo Mereditės automobilyje, saugiu atstumu nuo Vikės namų. Artinosi sutemos, jie buvo ką tik grįžę iš Sju laidotuvių – visi, išskyrus Stefaną.

– Tai susiję su Sju, tiesa? – Tamsios Mereditės akys, visada tokios ramios ir protingos, tyrinėjo Stefaną. – Turbūt jau įminei mįslę.

– Galbūt, – pripažino jis. Visą dieną praleido mąstydamas. Atsikratė vakar apėmusio skausmo ir susitvardė. Negali pasikviesti Elenos, bet pateisins jos pasitikėjimą – padarys, ko ji prašė. Darbas, susikaupimas ramino. Neleido įsisiautėti jausmams. Jis pridūrė: – Numanau, kas galėjo atsitikti, bet tai tik spėjimas, ir nenoriu apie tai kalbėti, kol nesu įsitikinęs.

– Kodėl? – griežtai paklausė Bonė.

Tikra Mereditės priešybė, pamanė Stefanas. Plaukai raudoni kaip ugnis, atitinkamas ir būdas. Pamatęs švelnų trikampį veidelį ir skaisčią odą gali lengvai apsigauti. Bonė sumani ir stipri – nors pati tik pradeda tai suprasti.

– Jei aš klystu, gali nukentėti nekaltas žmogus. Klausykit, tai tik spėjimas. Pažadu, jei šįvakar surasiu jį pagrindžiančių įrodymų, viską papasakosiu.

– Galėtum pasišnekėti su ponia Grimesbi, – pasiūlė Mereditė. – Ji miestelio bibliotekininkė ir daug žino apie Fels Čerčo įkūrimą.

– Arba Honorija, – tarė Bonė. – Turiu omeny, ji buvo viena iš įkūrėjų.

Stefanas žvilgtelėjo į ją.

– Maniau, Honorija Fel su tavim nebebendrauja, – atsargiai užsiminė jis.

– Kalbu ne apie bendravimą. Jos nebėra, žybt ir dingo, – pasibjaurėjusi ištarė Bonė. – Kalbu apie Honorijos dienoraštį. Jis bibliotekoje, ten pat, kur Elenos; ponia Grimesbi juos padėjo prie knygų išdavimo stalo.

Stefanas nustebo. Jam ne itin patiko, kad Elenos dienoraštis visiems prieinamas. Bet Honorijos užrašai galėtų būti naudingi. Honorija buvo ne šiaip išmintinga moteris, bet ir turėjo ryšį su antgamte. Ragana.

– Bet dabar biblioteka uždaryta, – tarė Mereditė.

– Dar geriau, – atsakė Stefanas. – Niekas nesužinos, kuo domimės. Du iš mūsų galėsim įsibrauti, o kiti du liks čia. Meredite, jei eitum su manim…

– Jei neprieštarauji, norėčiau likti čia, – tarė ji. – Pavargau, – pamačiusi Stefano išraišką paaiškino: – Taip anksčiau baigsiu sargybą ir grįšiu namo. Gal judu su Metu eikit, o mes su Bone liksim čia.

Stefanas tebežiūrėjo į Mereditę.

– Gerai, – lėtai ištarė. – Puiku. Jei Metui tinka. – Metas trūktelėjo pečiais. – Vadinasi, sutarta. Galim užtrukti porą valandų ar ilgiau. Judvi sėdėkit automobilyje užsirakinusios dureles. Turėtumėte būti saugios.

Jei Stefano įtarimai pasitvirtins, kurį laiką daugiau užpuolimų nebus – bent jau kelias dienas. Bonė su Meredite turėtų būti saugios. Bet Stefanas nenorom svarstė, kas slypi už Mereditės atsisakymo eiti į biblioteką. Tikrai ne paprastas nuovargis.

– Beje, kur Deimonas? – Stefanui su Metu susirengus lipti iš automobilio, paklausė Bonė.

Stefanas pajuto, kaip įsitempė pilvo raumenys.

– Nežinau.

Jis laukė, kol kuris nors to paklaus. Nematė brolio nuo praėjusio vakaro ir nė nenutuokė, ką veikia Deimonas.

– Kada nors pasirodys, – tarė Stefanas ir užtrenkė Mereditės automobilio dureles. – To ir bijau.

Jiedu su Metu tylėdami nuėjo į biblioteką, laikydamiesi šešėlyje, aplenkdami apšviestus plotus. Niekas neturėjo pamatyti Stefano. Stefanas sugrįžo padėti Fels Čerčui, bet gerai žinojo, kad Fels Čerčas jo pagalbos nepageidauja. Jis čia svetimas, įsibrovėlis. Sugavę žmonės, ko gero, jį primuštų.

Atrakinti paprastą spyruoklinę bibliotekos spyną buvo nesunku. Dienoraščiai gulėjo kaip tik ten, kur Bonė ir buvo nurodžiusi.

Stefanas prisivertė atitraukti ranką nuo Elenos dienoraščio. Jame buvo paskutiniųjų Elenos dienų įrašai, daryti jos pačios ranka. Jei jis dabar imtų apie tai galvoti…

Stefanas sutelkė dėmesį į oda įrištą knygą greta. Išblukęs rašalas ant pageltusių puslapių buvo sunkiai įskaitomas, bet po kelių minučių akys apsiprato su glaustu, painiu raštu ir įmantriais užraitymais.

Tai buvo Honorijos Fel ir jos vyro istorija. Jie kartu su Smolvudais ir keliomis kitomis šeimomis atvyko į šią vietą, kai čia vešėjo neliesti brūzgynai. Patyrė ne tik vienatvę ir alkį, pavojų gyvybei kėlė ir vietos gyvūnai. Honorija paprastai ir aiškiai, nieko nepagražindama pasakojo kovos dėl išlikimo istoriją.

Tuose puslapiuose Stefanas rado, ko ieškojo.

Sprandas dilgsėjo, bet jis dar kartą atidžiai perskaitė įrašus. Pagaliau atsilošė ir užsimerkė.

Stefanas buvo teisus. Abejonių nebeliko. Vadinasi, neklydo ir dėl to, kas šiuo metu vyksta Fels Čerče. Akimirką jį supykino, užliejo toks pyktis, kad panūdo ką nors sudraskyti, suplėšyti, sužaloti. Sju. Gražuolė Sju, Elenos draugė žuvo dėl… Dėl kraujo ritualo, šlykštaus įšventinimo. Jis panoro žudyti.

Bet paskui įniršis atslūgo, jį pakeitė stiprus ryžtas sustabdyti tai, kas vyksta, ir viską atitaisyti.

Pažadu tau, mintyse sušnabždėjo jis Elenai. Aš tai kaip nors sustabdysiu. Kad ir kiek man kainuotų.

Pakėlęs akis išvydo į jį žiūrintį Metą.

Meto rankose buvo Elenos dienoraštis, sąsiuvinis pats užsivertė ant Meto nykščio. Meto akys atrodė tokios pat tamsiai mėlynos kaip Elenos. Per tamsios, sklidinos nerimo, sielvarto ir galbūt kartėlio.

– Išsiaiškinai, – tarė Metas. – Ir reikalai prasti.

– Taip.

– Taip ir turėjo būti.

Metas įdėjo Elenos dienoraštį atgal į dėžę ir atsistojo. Jo balse suskambo lyg ir pasitenkinimo gaidelė. Kaip žmogaus, ką tik įrodžiusio savo tiesą.

– Tau nė nereikėjo čia eiti. – Metas apžvelgė tamsią biblioteką, kišenėje barškindamas monetas. Abejingas stebėtojas būtų pamanęs, kad jis atsipalaidavęs, bet balsas jį išdavė. Nuo įtampos jis skambėjo kimiai: – Tu visada įsivaizduoji pačius blogiausius dalykus, ir jie visada išsipildo, – tarė jis.

– Metai… – staiga Stefaną nusmelkė susirūpinimas. Grįžęs į Fels Čerčą jis buvo pernelyg užsiėmęs, kad atidžiau pažvelgtų į Metą. Dabar suprato, kad buvo nedovanotinai kvailas. Metui nutiko kažkas negera. Visas jo kūnas buvo sustingęs, įtampa tiesiog plūdo bangomis. Jo mintyse Stefanas juto kančią ir neviltį.

– Metai, kas yra? – tyliai pasiteiravo Stefanas. Atsikėlė ir žengė prie vaikino. – Ar kažką ne taip padariau?

– Man nieko nėra.

– Tu drebi.

Tai buvo tiesa. Įtempti raumenys vos vos virpėjo.

– Sakiau, kad man nieko nėra! – Metas gūžtelėjo pečiais ir nusigręžė nuo jo. – Ką blogo galėjai man padaryti? Išskyrus tai, kad atėmei iš manęs merginą, ir dėl to ji žuvo.

Šis dūris pataikė Stefanui į širdį ir kiaurai pervėrė. Kaip kadaise jį nužudę kardo ašmenys. Stefanas stengėsi lygiai kvėpuoti ir tylėjo, bijodamas, kad balsas jį išduos.

– Atsiprašau, – tyliai tarė Metas. Stefanas pamatė, kad įtempti pečiai nusviro. – Bjauriai pasielgiau.

– Pasakei tiesą. – Stefanas luktelėjo, tada susitvardęs pridūrė: – Bet bėda ne ta, ką?

Metas neatsakė. Spitrijosi į grindis, bato šonu stumdydamas nematomą grumstelį. Kai Stefanas jau nusprendė nebekamantinėti, Metas uždavė klausimą.

– Tai koks gi tas pasaulis?

– Koks… kas?

– Pasaulis. Stefanai, tu daug matei. Esi vyresnis už mus keturiais penkiais šimtmečiais, tiesa? Tai koks yra pasaulis? Ar jį verta gelbėti, ar iš esmės tai tik šiukšlių krūva?

Stefanas užsimerkė.

– Štai kas neduoda tau ramybės…

– O kaip žmonės, Stefanai? Žmonių padermė. Ar mes liga, ar tik jos sukėlėjai? Pavyzdžiui, Elena. – Meto balsas virptelėjo, bet jis kalbėjo toliau: – Elena žuvo, kad miestelis būtų saugus tokioms merginoms kaip Sju. O dabar Sju negyva. Ir tai dar ne pabaiga. Žudynės niekada nesiliaus. Mes nelaimėsim. Ką tai byloja?

– Metai?

– Aš tik svarstau, kokia viso to prasmė? Ar tai koks nors neperprantamas kosminis pokštas? Ar visa tai tėra viena didelė kvaila klaida? Supranti, ką noriu pasakyti?

– Suprantu, Metai. – Stefanas atsisėdo ir ranka persibraukė plaukus. – Jei trumpam užsičiauptum, pamėginčiau tau atsakyti.

Metas prisitraukė kėdę ir apsižergė ją.

– Puiku. Pasistenk.

Jo žvilgsnis buvo griežtas, iššaukiamas, bet Stefanas juto sieloje tvyrančią nuoskaudą.

– Metai, mačiau daug blogio, daugiau negu gali įsivaizduoti, – tarė Stefanas. – Netgi pats jį skleidžiau. Visada būsiu medžiotojas, kad ir kaip priešinčiausi. Kartais man atrodo, kad žmonių padermė pikta, bet vampyrai dar piktesni. Kartais net pagalvoju, kad abi pusės ganėtinai blogos, todėl nesvarbu, kuri laimės. Tik nemanyk, kad žinau daugiau už tave. Negaliu pasakyti, ar yra kokia nors prasmė, ar viskas kada nors bus gerai. – Žvelgdamas Metui į akis, lėtai pasakė: – Bet noriu tavęs dar kai ko paklausti. Na ir kas?

Metas įsistebeilijo į jį.

– Na ir kas?

– Taip. Na ir kas.

– Na ir kas, kad pasaulis blogas ir kad niekaip negalim jo pakeisti? – Metas kalbėjo vis labiau karščiuodamasis, lyg netikėtų savo ausimis.

– Taip, na ir kas? – Stefanas pasilenkė artyn. – Metai Hanikatai, ką tu ketini daryti, jei tikrai yra taip blogai, kaip sakai? Ką tu savo ruožtu nuveiksi? Liausiesi kovojęs ir plauksi pasroviui?

Metas įsitvėrė kėdės atlošo.

– Ką čia šneki?

– Juk žinai, kad gali taip pasielgti. Deimonas nuolat tai kartoja. Gali prisidėti prie blogųjų, prie laiminčiosios pusės. Ir niekas tavęs labai nekaltins, nes jei pasaulis toks, kokia prasmė priešintis?

– Po galais! – pratrūko Metas. Mėlynos akys degte degė, jis kilstelėjo nuo kėdės. – Gal tai tinka Deimonui! Bet nevalia liautis kovojus vien dėl to, kad vilties tiek maža. Net ir žinodamas, kad tai beviltiška, vis vien privalau stengtis. Turiu stengtis, po šimts!

– Žinau. – Stefanas atsilošė ir šyptelėjo. Jautėsi nuvargęs, bet dabar jis puoselėjo Metui bičiuliškus jausmus. Stefanas iš Meto veido matė, kad šis tai supranta.

– Žinau, nes ir aš jaučiuosi taip pat, – toliau kalbėjo Stefanas. – Net jei vilties laimėti maža, nevalia pasiduoti. Turime mėginti, nes kita išeitis – taikstymasis.

– Nesu pasirengęs taikstytis, – pro dantis iškošė Metas. Atrodė, kad jis surado savo sieloje visą laiką liepsnojusią ugnį. – Niekada nesitaikstysiu, – pridūrė.

– Na, „niekada“ – ilgas laiko tarpas, – tarstelėjo Stefanas. – Bet ir aš kiek galėdamas stengsiuosi nepasiduoti. Nežinau, ar tai įmanoma, bet pamėginsiu.

– Tik tiek ir galim padaryti, – atsiduso Metas. Pamažu atsistojo ir išsitiesė visu ūgiu. Kūnas buvo atsipalaidavęs, skaisčių mėlynų akių žvilgsnis veriamas, kokį Stefanas ir prisiminė. – Gerai, – tyliai tarė Metas. – Jei radai, ko ieškojai, verčiau grįžkim pas merginas.

Stefanas vis dar mąstė, svarstė įvairiausius variantus.

– Metai, jei aš teisus, merginoms kurį laiką pavojus negrės. Bet tu perimk iš jų budėjimą. O aš, jei jau atėjau čia, norėčiau dar kai ką paskaitinėti – ką parašė vaikinas, vardu Gervazas Tilburietis, gyvenęs trylikto amžiaus pradžioje.

– Dar anksčiau už tave, ką? – paklausė Metas, ir Stefanas išspaudė silpną šypseną.

Jie tylomis žvelgė vienas į kitą.

– Gerai. Susitiksim prie Vikės namų. – Metas pasisuko į duris, bet sudvejojo. Staiga vėl atsigręžė ir ištiesė ranką. – Stefanai, džiaugiuosi, kad grįžai.

Stefanas spustelėjo delną.

– Gera girdėti, – teištarė, bet sielą užplūdo šiluma. Ji išstūmė veriamą skausmą.

Ir priblėsino vienatvę.

8

Sėdėdamos automobilyje Bonė su Meredite kaip tik matė Vikės langą. Mielai būtų privažiavusios arčiau, bet tuomet kas nors galėjo jas pastebėti.

Mereditė susipylė iš termoso paskutinę kavą ir išgėrė. Tada nusižiovavo. Pasijutusi kalta dirstelėjo į Bonę.

– Ir tu naktį prastai miegojai? – paklausė ši.

– Taip. Neįsivaizduoju kodėl, – atsakė Mereditė.

– Kaip manai, vaikinai bibliotekoje kalbasi?

Mereditė tikrai nustebusi žvilgtelėjo į Bonę, tada nusišypsojo. Bonė suprato, kad draugė nesitikėjo iš jos tokio pastabumo.

– Tikiuosi, – tarė Mereditė. – Metui tai išeitų į naudą.

Bonė linktelėjo ir susirangė ant sėdynės. Mereditės automobilis dar niekada neatrodė toks patogus.

Kai vėl pažvelgė į draugę, ši jau miegojo.

O, nuostabu. Puikumėlis. Bonė vaipydamasi dėbsojo į kavos tirščius puodelyje. Nedrįso atsipalaiduoti; jei abidvi užmigs, gali pražudyti Vikę. Bonė suleido nagus į delnus ir įsistebeilijo į apšviestą Vikės langą.

Kai vaizdas akyse ėmė mirguliuoti ir dvejintis, suprato, kad reikia kažką daryti.

Įkvėpti šviežio oro. Tai padėtų. Nė nesistengdama elgtis tyliai, atrakino dureles ir kilstelėjo rankeną. Durelės spragtelėjusios atsidarė, bet Mereditė ir toliau giliai alsavo.

Ji turbūt labai pavargusi, lipdama iš automobilio pamanė Bonė. Duris užtrenkė jau tyliau. Tik tada susiprotėjo neturinti raktelių.

Ką gi, teks pažadinti Mereditę, kad ją įleistų. O kol kas nueis pažiūrėti, kaip laikosi Vikė. Ji veikiausiai dar nemiega.

Dangus buvo apniukęs, ūkanotas, bet naktis šilta. Juodi riešutmedžiai Vikės galiniame kieme vos vos lingavo. Čirpė žiogai, bet jų monotoniška daina derėjo prie viską gaubiančios tylos.

Bonės šnerves užpildė sausmedžių kvapas. Ji nagais tyliai pabarbeno į Vikės langą, žvilgtelėjo pro užuolaidų plyšį.

Jokio atsako. Ant lovos buvo matyti antklodžių gniutulas, kyšojo nešukuoti rudi plaukai. Vikė irgi miegojo.

Staiga Bonei pasirodė, kad tyla aplinkui sutirštėjo. Žiogai liovėsi griežę, medžių šlamesys nutyko. Vis dėlto ji įtempė ausis tarsi žinodama, kad šalia kažkas yra.

Aš ne viena, suvokė ji.

Tai bylojo ne įprasti pojūčiai, o šešta juslė. Tai dėl jos pašiurpsta rankos, kūną sukausto šaltis – Bonė neabejojo, kad šia naujai pabudusia jusle suvokia Galią. Netoliese… kažkas… yra. Kažkas… ją stebi.

Ji lėtai pasisuko, bijodama sukelti triukšmą, atsigręžė. Jei netriukšmaus, galbūt būtybė jos nelies. Gal net nepastebės.

Tyla tapo mirtinai grėsminga. Ji pulsavo ausyse, atkartojo besidaužančios širdies ritmą. Bonė nenorom įsivaizdavo, kas gali bet kurią akimirką išnirti iš tamsos.

Pabaisa karštomis, drėgnomis rankomis, pamanė ji, stebeilydamasi į galinio kiemo tamsą. Tematė tik juodus ir pilkus šešėlius. Neaiškius judančius pavidalus. Pabaisa karštomis prakaituotomis rankomis, siekiančiomis ją sutraiškyti…

Šakelės trakštelėjimas nugriaudėjo lyg pabūklų ugnis. Ji pasisuko į kitą pusę, įtempė akis ir ausis. Bet nieko nematė ir negirdėjo.

Staiga jos sprandą palietė kažkieno pirštai.

Bonė atsigręžė ir vos nenualpo. Taip išsigando, kad net klykti nebegalėjo. Išvydusi jį sukrėsta prarado nuovoką, apleido jėgos. Jei nebūtų jos sulaikęs, būtų susmukusi ant žemės.

– Atrodai išsigandusi, – švelniai tarė Deimonas.

Bonė papurtė galvą. Dar neatgavo žado. Bet kurią akimirką galėjo nualpti. Tačiau vis vien pamėgino ištrūkti.

Deimonas jos nesuspaudė stipriau, bet ir nepaleido. Priešintis buvo beprasmiška, lyg mėgintum plikomis rankomis pradaužti plytų sieną. Bonė liovėsi muistytis ir pamėgino ramiai alsuoti.

– Bijai manęs? – paklausė Deimonas. Priekaištingai nusišypsojo, lyg jie turėtų bendrą paslaptį. – Nėra ko.

Kaip Elenai pavyko su tuo susidoroti? Bet Elena ir nesusidorojo, suvokė Bonė. Galų gale Elena pasidavė Deimonui. Deimonas laimėjo, pasiekė savo.

Atleidęs gniaužtus, Deimonas labai švelniai brūkštelėjo Bonei per viršutinę lūpą.

– Turbūt turiu nešdintis, – tarė jis. – Ir nebegąsdinti tavęs. Tikrai to nori?

Kaip smauglys, hipnotizuojantis triušį, pamanė Bonė. Štai kaip jaučiasi triušis. Tik nemanau, kad jis mane nužudys. Mirsiu pati. Bonei atrodė, kad iš baimės sustos širdis. Visas kūnas virpėjo ir kaito.

Galvok apie ką nors… greitai. Tos gilios kaip šuliniai akys dabar užpildė visą regėjimo lauką. Bonė tarėsi jose išvydusi žvaigždes. Galvok. Greitai.

Elenai tai nepatiktų, Deimono lūpoms palietus josios, pamanė Bonė. Bėda ta, kad ji neturi jėgų prieštarauti. Šiluma sklido, apėmė visą kūną nuo pirštų galų iki pėdų. Jo lūpos buvo vėsios it šilkas, o kūnas karštas. Jai nėra ko bijoti, gali atsipalaiduoti ir sklęsti. Užliejo palaima…

– Kas, po velnių, čia dedasi?

Balsas nutraukė tylą, sutrikdė kerus. Krūptelėjusi Bonė suprato įstengianti pasukti galvą. Kiemo pakrašty sugniaužęs kumščius stovėjo Metas, akys spindėjo kaip mėlyno ledo šukelės. Tokios šaltos, kad net degino.

– Atstok nuo jos! – sušuko Metas.

Bonės nuostabai, Deimonas ją paleido. Ji žingtelėjo atgal, pridususi pasitaisė palaidinę. Apgaulinga palaima išsisklaidė, galva vėl veikė.

– Viskas gerai, – bemaž normaliu balsu tarė ji Metui. – Aš tik…

– Grįžk į automobilį ir užsirakink dureles.

Na šito tai jau per daug, pamanė Bonė. Ji džiaugėsi, kad Metas atėjo; įsikišo pačiu laiku. Bet mažumėlę perlenkė lazdą vaidindamas globėjišką vyresnįjį brolį.

– Klausyk, Metai…

– Eik, – paliepė jis, vis dar įsmeigęs akis į Deimoną.

Mereditė nesileistų šitaip nurodinėjama. Juolab Elena. Bonė jau žiojosi, norėdama liepti pačiam Metui tupėti automobilyje, bet staiga kažką suvokė.

Pirmą kartą per ištisus mėnesius Metui šis tas parūpo. Tose mėlynose akyse vėl užsidegė ugnis – šaltas teisėto pykčio blyksnis, kadaise privertęs atsitraukti net Tailerį Smolvudą. Dabar Metas atgijo, skleidė energiją. Virto savimi.

Bonė prikando lūpą. Trumpai kovojo su išdidumu. Tada jį įveikė ir nuleido akis.

– Ačiū, kad išgelbėjai, – sumurmėjusi išėjo iš kiemo.

Metas taip niršo, kad nedrįso artintis prie Deimono, bijodamas šiam vožtelėti. Šiurpi tamsa Deimono akyse bylojo, kad tai nebūtų labai geras sumanymas.

Bet Deimono balsas buvo ramus, beveik abejingas.

– Žinai, mano kraujo troškimas nėra šiaip įgeidis. Tai būtinybė, ir tu man ką tik sukliudei. Aš dariau tik tai, ką privalėjau.

Metą labai įsiutino toks beširdiškas abejingumas. Jie įsivaizduoja mus kaip maistą, prisiminė jis. Jie medžiotojai, mes – grobis. Ir Deimonas nusitaikė į Bonę, kuri nenuskriaustų nė kačiuko.

Metas paniekinamai tarė:

– Gal verčiau pasirink ką nors savo ūgio?

Deimonas išsišiepė, oras staiga atvėso.

– Pavyzdžiui, tave?

Metas tik spitrijosi į jį. Pajuto, kaip įsitempia skruostų raumenys. Sukandęs dantis iškošė:

– Pamėgink.

– Metai, aš galiu ne tik pamėginti.

Deimonas žengė artyn, judėjo grakščiai kaip sėlinanti pantera. Metas nejučia prisiminė džiunglių kates, jų galingą šuolį, aštrius, draskančius grobį dantis. Atmintyje iškilo vaizdas, kaip pernai būdelėje atrodė Stefano užpultas Taileris. Raudona mėsa. Tik raudona mėsa ir kraujas.

– Kuo vardu buvo tas istorijos mokytojas? – šilkiniu balsu paklausė Deimonas. Dabar jis atrodė linksmas, mėgavosi. – Ponas Taneris, tiesa? Aš su juo ne tik pamėginau.

– Tu – žudikas.

Deimonas nė kiek neįsižeidęs linktelėjo, lyg būtų buvęs pristatytas.

– Žinoma, jis smeigė į mane peilį. Neketinau išsiurbti viso kraujo, bet jis mane suerzino, todėl apsigalvojau. O tu, Metai, mane irgi erzini.

Metas iš paskutiniųjų tvardėsi, kad nepultų bėgti. Baimę kėlė ne tik tykančios katės grakštumas ir tos nežemiškos juodos į jį įsmeigtos akys. Grobuonis slypėjo Deimono viduje, ir tai žmogaus smegenims kėlė siaubą. Baimė kilo iš pasąmonės, savisaugos instinktas liepė kuo greičiau nešdintis.

Bet jis nebėgs. Pokalbį su Stefanu dabar prisiminė tik miglotai, bet vienu neabejojo. Nebėgs, net jei ir tektų žūti.

– Nebūk kvailas, – tarė Deimonas, tarsi būtų girdėjęs kiekvieną Meto mintį. – Iš tavęs dar niekada prievarta negėrė kraujo, tiesa? Metai, tada skauda. Labai skauda.

Elena, prisiminė Metas. Tą pirmą kartą, kai ji gėrė jo kraujo, jis bijojo, dar ir kaip bijojo. Bet vis vien davė jo savo noru. Tai ką patirtų, jei gertų prieš jo valią?

Nebėgsiu. Nenusigręšiu.

Tebežiūrėdamas Deimonui į akis Metas pasakė:

– Jei ketini mane nužudyti, verčiau liaukis pliurpęs ir imkis darbo. Gal ir gali mane pribaigti, bet nepriversi atsižadėti savo įsitikinimų.

– Tu dar kvailesnis už mano brolį, – nusišaipė Deimonas. Dviem žingsniais įveikė atstumą, skyrusį jį nuo Meto. Sugriebė vaikiną už marškinėlių abipus kaklo. – Manau, tave irgi turiu pamokyti.

Pasaulis aplinkui sustingo. Metas užuodė savo paties baimę, bet nesirengė trauktis. Dabar nebegalėtų nė pajudėti.

Nesvarbu. Jis nepasidavė. Jei dabar žus, žus tai žinodamas.

Deimono dantys baltai blykčiojo tamsoje. Aštrūs kaip peiliai. Jiems dar neprisilietus, Metas juste juto skustuvo ašmenis.

Aš nieko neišsižadėjau, pamanė jis ir užsimerkė.

Staigiai stumtelėtas prarado pusiausvyrą. Įvirto į balą ir plačiai atsimerkė. Suvokė, kad Deimonas jį paleido.

Deimonas juodomis akimis abejingai nužvelgė purve sėdintį Metą.

– Pamėginsiu paaiškinti taip, kad suprastum, – tarė Deimonas. – Metai, su manim nejuokauk. Aš pavojingesnis, negu įsivaizduoji. Dabar dink iš čia. Budėsiu aš.

Metas tylėdamas atsistojo. Pasitaisė suglamžytus marškinėlius. Tada patraukė prie automobilio. Nebėgo ir atlaikė Deimono žvilgsnį.

Laimėjau, pamanė jis. Aš vis dar gyvas, taigi, laimėjau.

Tose juodose akyse Metas galiausiai netgi įžvelgė šiokią tokią pagarbą. Tai privertė jį susimąstyti. Rimtai susimąstyti.

Jam prisiartinus Bonė su Meredite sėdėjo automobilyje. Abi atrodė susirūpinusios.

– Ilgai užtrukai, – tarė Bonė. – Ar tau viskas gerai?

Metas panoro, kad žmonės liautųsi to klausinėję.

– Taip, – atsakė, tada pridūrė: – Tikrai. – Pagalvojęs nusprendė, kad privalo dar kai ką pasakyti: – Bone, atleisk, kad kieme tave aprėkiau.

– Nieko tokio, – šaltai atšovė Bonė. Paskui atlyžusi tarstelėjo: – Žinai, tu tikrai geriau atrodai. Panašesnis į ankstesnį save.

– Nejaugi? – Metas vėl pasitrynė suglamžytus marškinėlius ir apsidairė. – Na, kivirčai su vampyrais labai išjudina kraują.

– Ką judu ten veikėt? Kaip du avinai atstatę ragus lėkėte vienas į kitą iš priešingų sodo kampų? – pasidomėjo Mereditė.

– Panašiai. Jis pažadėjo dabar saugoti Vikę.

– Manai, galim juo pasitikėti? – suabejojo Mereditė.

Metas pasvarstė.

– Tiesą sakant, aš juo tikiu. Keista, bet nemanau, kad ją nuskriaustų. O jei pasirodytų žudikas, labai nustebtų. Deimonas trokšte trokšta peštis. O mes galim grįžti į biblioteką pas Stefaną.

Stefano prie bibliotekos nebuvo matyti, bet automobiliu porą kartų pravažiavus gatve pirmyn atgal, jis išniro iš tamsos. Nešinas stora knyga.

– Įsilaužimas su apiplėšimu, pavogta bibliotekos knyga, – paskelbė Mereditė. – Kažin, kiek šiais laikais už tai gautum?

– Aš ją pasiskolinau, – neva įsižeidęs pataisė Stefanas. – Juk bibliotekos tam ir skirtos, tiesa? Ir nusikopijavau ko man reikėjo iš dienoraščio.

– Nori pasakyti, radai? Išsiaiškinai? Tai dabar, kaip žadėjai, gali mums viską papasakoti? – išpyškino Bonė. – Važiuojam į pensioną.

Stefanas, išgirdęs, kad Deimonas pasirodė ir eina sargybą prie Vikės, nustebo, bet nieko nepasakė. Metas nepasakojo, kokiomis aplinkybėmis pasirodė Deimonas. Jis atkreipė dėmesį, kad ir Bonė nutylėjo.

– Beveik neabejoju, kad žinau, kas vyksta Fels Čerče. Šiaip ar taip, pusę galvosūkio jau išsprendžiau, – visiems įsitaisius pensiono palėpėje tarė Stefanas. – Bet yra tik vienas būdas spėjimą patikrinti, ir tik vienas būdas išspręsti kitą pusę galvosūkio. Man reikės pagalbos, nors nelengva to prašyti. – Tai sakydamas žiūrėjo į Bonę su Meredite.

Merginos susižvelgė, tada vėl sužiuro į Stefaną.

– Tas žmogėnas nužudė mūsų draugę, – tarė Mereditė. – O kitą baigia išvaryti iš proto. Jei tau reikia mūsų pagalbos, mielai padėsim.

– Viską padarysim, – paantrino Bonė.

– Tai pavojinga, tiesa? – griežtai paklausė Metas. Nesusitvardė. Bonė jau ir taip daug patyrė…

– Taip, pavojinga. Bet, žinai, kad ir jos nori kovoti.

– Tai jau tikrai! – šūktelėjo Bonė.

Mereditė vos tramdė šypseną. Galiausiai plačiai išsišiepė.

– Metas sugrįžo, – Stefano paklausta, kas čia juokinga, atsakė ji.

– Pasiilgom tavęs, – pridūrė Bonė.

Metas nesuprato, ko visi šypsosi, tad susigėdo ir nuraudo. Norėdamas susitvardyti, nusisuko į langą.

– Tai tikrai pavojinga; aš nejuokauju, – merginoms pakartojo Stefanas. – Bet tai vienintelė išeitis. Verčiau pradėsiu nuo pradžių. Turim prisiminti Fels Čerčo įkūrimo istoriją…

Jis pasakojo iki išnaktų.

Birželio 11, ketvirtadienis, 7. 00 ryto

Mielasis dienorašti,

vakar vakare negalėjau rašyti, nes vėlai grįžau. Mama vėl supyko, bet jei sužinotų, ką iš tikrųjų darau, pultų į isteriją. Vaikštinėju su vampyrais ir planuoju pavojingus žygius. Mes visi galim žūti.

Stefanas nutarė paspęsti pinkles Sju žudikui. Tai man priminė Elenos planus – todėl ir nuogąstauju. Teoriškai jie visada skambėdavo puikiai, bet dažniausiai sužlugdavo.

Pavojingiausia užduotis vienbalsiai patikėta Mereditei. Neprieštarauju – turiu omeny, ji stipresnė, sportiškesnė, gresiant pavojui visada išlieka rami. Bet mane erzina, kad visi taip greitai pasirinko ją, ypač Metas. Juk ir aš esu šio to verta. Gal nesu ypač sumani ar sportiška, gresiant pavojui greičiau išsigąstu, bet nesu paskutinė kvėša. Šį tą sugebu.

Šiaip ar taip, žudiką gaudysim po diplomų įteikimo. Dalyvausim visi, išskyrus Deimoną, šis saugos Vikę. Keista, bet dabar visi juo kliaujamės. Netgi aš. Kad ir ką jis vakar vakare ketino padaryti man, nemanau, kad nuskriaustų Vikę.

Elenos nebesapnavau. Turbūt ją išvydusi sapne imčiau klykti. Ir daugiau nebeičiau miegoti. Nebegalėčiau to ištverti.

Gerai jau. Verčiau eisiu. Tikiuosi, iki sekmadienio įminsim paslaptį ir sugausim žudiką. Pasitikiu Stefanu.

Viliuosi, neužmiršiu savo vaidmens.

9

– Ponios ir ponai, pristatau jums devyniasdešimt antrųjų laidą!

Bonė kartu su visais išmetė aukštyn kepurę. Mums pavyko, dingtelėjo jai. Kad ir kas šiąnakt nutiktų, mes su Metu ir Meredite baigėm mokyklą. Kartais per šiuos mokslo metus Bonė rimtai suabejodavo, ar jie to sulauks.

Bonė manė, kad diplomų teikimo ceremonija dėl Sju mirties bus liūdna ir paprasta. Tačiau kilo beprotiškos linksmybės. Tarsi mokiniai džiaugtųsi gyvenimu – kol dar ne vėlu.

Tėvams plūstelėjus prie savo atžalų, o baigiamajai Roberto Li klasei išsklidus į visas puses, kilo siautulys, triukšmas ir šėlionės. Bonė susirado savo kepurę, užsivožė ir pažvelgė į mamos fotoaparato objektyvą.

Elkis įprastai, štai kas svarbiausia, liepė ji sau. Pastebėjo nuošaly stovinčius Elenos tetą Džuditą ir Robertą Maksvelą. Jie neseniai susituokė. Robertas laikė už rankos Elenos sesutę Margaritą. Išvydę ją visi narsiai šypsodamiesi žengė artyn, o Bonė pasijuto nesmagiai.

– Ak, ponia Gilbert – norėjau pasakyti, ponia Maksvel, – nereikėjo vargintis, – paprieštaravo Bonė, iš tetos Džuditos gavusi puokštelę rausvų rožių.

Teta Džudita pro ašaras nusišypsojo.

– Elenai tai būtų buvusi ypatinga diena, – atsakė ji. – Noriu, kad ir judviem su Meredite ji tokia būtų.

– Ak, teta Džudita! – Susigraudinusi Bonė apglėbė moterį. – Man taip gaila, – sušnabždėjo ji. – Pati žinot.

– Mums visiems trūksta Elenos, – pritarė teta Džudita.

Teta dar kartą šyptelėjo Bonei, ir visi trys nuėjo. Bonei liūdesys užgniaužė gerklę. Ji vėl atsisuko į pašėlusiai švenčiančią minią.

Tarp mokinių išvydo Rėjų Hernandesą, vaikiną, su kuriuo ėjo į abiturientų šokius, jis visus kvietė į vakarėlį savo namuose. Tailerio draugas Dikas Karteris kaip visada krėtė kvailus pokštus. Taileris, vis fotografuojamas tėvo, įžūliai vypsojo į objektyvą. Metas abejinga išraiška klausėsi futbolo komandos atstovo iš Džeimso Meisono universiteto. Mereditė stovėjo netoliese svajingu veidu, su raudonų rožių puokšte.

Vikė nedalyvavo šventėje. Tėvai neišleido jos iš namų tvirtindami, kad ji per daug sunkiai serga. Karolinos irgi nebuvo. Ji slėpėsi apartamentuose Herone. Jos mama Bonės mamai pranešė, kad Karolina serga gripu. Bet Bonė žinojo tiesą – Karolina įbauginta.

Gal ji ir teisi, pamanė Bonė. Galbūt Karolina vienintelė iš mūsų išgyvens iki kitos savaitės.

Atrodyk įprastai, elkis įprastai. Ji priėjo prie Mereditės. Draugė suko aplink puokštę raudoną su juodu kepurės juostelę, maigė ją dailiais, nervingais pirštais.

Bonė greitai apsidairė. Puiku. Vieta tinkama. Ir laikas.

– Atsargiai, nesulaužyk puokštės, – garsiai įspėjo.

Mereditė ir toliau melancholiškai nusiteikusi mazgiojo juostelę.

– Atrodo taip nesąžininga, – tarė ji, – kad mes jas gavom, o Elena ne. Tai neteisinga.

– Žinau, tai siaubinga, – pritarė Bonė. Bet balsas skambėjo linksmai. – O, kad galėtume ką nors pakeisti, bet negalim.

– Viskas neteisinga, – lyg neišgirdusi jos toliau kalbėjo Mereditė. – Štai mes vaikštom po saule, švenčiam mokyklos baigimą, o ji guli po tuo… akmeniu.

– Žinau, žinau, – guodė ją Bonė. – Meredite, tu grimzti į liūdesį. Tau reikia atsikratyti slogių minčių. Klausyk, gal pavakarieniavusi su tėvais norėtum nueiti į Rėjaus vakarėlį? Nors mūsų nekvietė, galėtume prasmukti vidun.

– Ne! – karštai sušuko Mereditė. – Nenoriu į jokį vakarėlį. Bone, kaip gali išvis apie tai galvoti? Kaip gali būti tokia lėkšta?

– Na, turim ką nors daryti…

– Aš žinau, ką darysiu. Vakare nueisiu į kapines. Ir padėsiu puokštę ant Elenos kapo. Ji to nusipelnė. – Mereditės krumpliai net pabalo, ji įnirtingai mazgė juostelę.

– Meredite, nebūk kvaila. Negalima ten eiti, juolab vakare. Tai beprotybė. Metas pasakytų tą patį.

– Na, Meto leidimo aš neprašysiu. Niekieno. Nueisiu pati viena.

– Nieku gyvu. Dieve, Meredite, maniau, turi šiek tiek proto…

– O aš visada maniau, kad turi širdį. Bet, rodos, nenori net prisiminti Elenos. Gal dėl to, kad svajoji suvilioti jos buvusį vaikiną?

Bonė skėlė jai antausį.

Smūgis buvo stiprus. Mereditė aiktelėjo ir priglaudė ranką prie užgauto skruosto. Visi aplink sužiuro į jas.

– Draugystė baigta, Bone Makalou, – netrukus mirtinai ramiu balsu ištarė Mereditė. – Niekada su tavim nebesišnekėsiu. – Ir apsisukusi ant kulno nudrožė.

– Niekada – per trumpas laiko tarpas! – jai pavymui riktelėjo Bonė.

Bonei apsidairius, visi skubiai nusuko akis. Bet nekilo abejonių, kad kelias minutes jos su Meredite buvo dėmesio centre. Bonė įsikando skruostą, kad susitvardytų, ir nužygiavo prie Meto, jau spėjusio atsikratyti futbolo komandos atstovo.

– Kaip atrodė? – sumurmėjo.

– Nuostabiai.

– Gal per smarkiai vožtelėjau? Mes to neplanavom; pasielgiau, kaip atrodė tinkama. Gal buvo per daug akivaizdu…

– Viskas gerai, atrodė įtikinamai. – Metas buvo susimąstęs. Ne apsiblausęs, vangus, užsisklendęs, kaip pastaraisiais mėnesiais, bet jo mintys tikrai skrajojo kitur.

– Kas yra? Ar pasikeitė mūsų planas? – pasiteiravo Bonė.

– Ne, ne. Bone, norėjau tavęs kai ko paklausti. Juk tu per Heloviną suradai pono Tanerio kūną Vaiduoklių namuose, tiesa?

Bonė krūptelėjo. Prisiminusi tą įvykį nejučia nusipurtė.

– Na, aš pirmoji supratau, kad jis negyvas, išties negyvas, o ne vaidina numirėlį. Kodėl, po galais, dabar panorai apie tai šnekėtis?

– Mėginu išsiaiškinti tiesą. Ar ponas Taneris galėjo smeigti į Deimoną peiliu?

– Ką?

– Ar galėjo?

– Aš… – Bonė sumirksėjo, suraukė antakius. Paskui gūžtelėjo pečiais. – Manau, taip. Žinoma. Prisimenu, buvo vaizduojama druidų aukojimo scena, ir ten gulėjo tikras peilis. Dar svarstėm, gal reikėtų dėti netikrą, bet nusprendėm, kad niekas nesusižeis – juk šalia gulės ponas Taneris. Tiesą sakant… – Bonė dar labiau susiraukė. – Esu tikra, kai aptikau lavoną, peilis gulėjo kitur, nei padėjom iš pradžių. Bet jį galėjo pajudinti ir koks vaikis. Metai, kodėl klausi?

– Deimonas man kai ką sakė, – įsistebeilijęs į tolį atsakė Metas. – Svarstau, ar sakė tiesą.

– Ak! – Bonė laukė, kol Metas dar ką nors pridurs, bet jis tylėjo. – Ką gi, – galiausiai paprašė, – jei jau viską išsiaiškinai, tai gal teiktumeisi sugrįžti į žemę? Ir gal mane apkabintum? Parodytum, kad esi mano pusėje ir tikrai neketini šįvakar su Meredite pasirodyti kapinėse.

Metas prunkštelėjo, bet nebeatrodė toks užsisvajojęs. Trumpam apkabino ją ir prisiglaudė.

Déjà vu, stovėdama prie kapinių vartų, pamanė Mereditė. Bėda ta, kad ji gerai nežinojo, kokius prisiminimus kėlė ši naktis. Jų buvo tiek daug.

Tam tikra prasme čia viskas ir prasidėjo. Čia Elena prisiekė užkariauti Stefano širdį. Ji ir Bonę su Meredite privertė krauju prisiekti, kad jai padės. Kaip keistai viskas dera, pagalvojo Mereditė.

Čia naktį po abiturientų šokių Taileris užpuolė Eleną, o Stefanas ją išgelbėjo, ir taip prasidėjo jų draugystė. Šios kapinės daug regėjo.

Matė netgi visą grupelę, praėjusį gruodį vorele kopiančią į kalvą prie sugriuvusios bažnyčios, ieškančią Katerinos irštvos. Į kriptą nusileido septyniese: Mereditė, Bonė, Metas, Elena, Stefanas, Deimonas ir Alarikas. Bet gyvi išėjo tik šeši. Eleną išnešė palaidoti.

Šios kapinės – ir pradžia, ir pabaiga. Galbūt šįvakar čia įvyks dar kai kas baisaus.

Mereditė žengė pro vartus.

Alarikai, norėčiau, kad būtum čia, pasvajojo ji. Man praverstų tavo optimizmas ir antgamtės išmanymas – nepakenktų ir raumenys.

Elenos kapas, žinoma, buvo naujose kapinėse, kur žolė karpoma, o antkapiai papuošti gėlių vainikais. Antkapis buvo labai kuklus, su trumpu užrašu. Mereditė pasilenkė ir priešais jį paguldė rožių puokštę. Tada lėtai padėjo raudoną su juodu kepurės juostelę. Prieblandoje abi spalvos atrodė vienodos, kaip sukrešėjusio kraujo. Ji atsiklaupė ir tarsi maldai sudėjo rankas. Laukė.

Aplink buvo tylu. Atrodė, kad kapinės užgniaužusios kvapą laukia kartu su ja. Abipus driekėsi baltų, blausiai švytinčių antkapių eilės. Mereditė įsiklausė.

Ir kai ką išgirdo. Sunkius žingsnius.

Nuleidusi galvą nejudėjo, apsimesdama nieko nepastebinti.

Žingsniai artėjo, žmogus net nesistengė eiti tyliai.

– Sveika, Meredite.

Mereditė staigiai atsigręžė.

– Taileri! – sušuko. – Išgąsdinai mane. Maniau, čia… tiek to.

– Kas? – Taileris bauginamai išsišiepė. – Ką gi, gailiuosi, kad tave nuvyliau. Bet čia tik aš, niekas kitas.

– Taileri, ką čia veiki? Neradai gerų vakarėlių?

– Galėčiau tavęs to paties paklausti. – Taileris žvilgtelėjo į antkapį, ir jo veidas apniuko. – Bet turbūt žinau atsakymą. Tu čia dėl jos. Dėl Elenos Gilbert, šviesos tamsoje, – pašaipiai perskaitė.

– Teisybė, – ramiai atsakė Mereditė. – Elena, kaip žinai, reiškia šviesą. O ją išties supo tamsa. Tamsa jos vos nenugalėjo, bet galiausiai Elena laimėjo.

– Galbūt. – Taileris mąsliai markstydamasis krutino žandikaulį. – Bet žinai, Meredite, tamsa keista. Ji nuolat tyko pakampėse.

– Kaip šiąnakt, – žiūrėdama į dangų pritarė Mereditė. Dangus buvo giedras, nusėtas blyškiomis žvaigždelėmis. – Taileri, šiąnakt labai tamsu. Bet anksčiau ar vėliau saulė patekės.

– Taip, bet pirmiau pakils mėnulis. – Staiga Taileris sukikeno lyg iš kokio jam vienam suprantamo pokšto. – Meredite, ar kada nors matei Smolvudų kapą? Eime, parodysiu. Netoli.

Taip pat, kaip parodė Elenai, prisiminė Mereditė. Tam tikru atžvilgiu jai patiko šis žodinis fechtavimasis, bet neužmiršo, ko čia atėjusi. Įkišo šaltus pirštus į striukės kišenę ir užčiuopė verbenos šakelę. – Nebūtina, Taileri. Mieliau liksiu čia.

– Tikrai? Kapinės – pavojinga vieta vienišai merginai.

Neramios dvasios, pamanė Mereditė. Pažvelgė jam į akis.

– Žinau.

Taileris vėl išsiviepė, rodydamas dantis kaip vargonus.

– Beje, jei tavo akys geros, pamatysi ir iš čia. Pažvelk tenai, į senąsias kapines. Ar matai viduryje lyg ką raudonai šviečiant?

– Ne.

Rytuose virš medžių blausavo šviesa. Mereditė nenuleido nuo jos akių.

– Meredite, nemeluok. Tu net nežiūri. Bet patekėjus mėnuliui bus geriau matyti.

– Taileri, man laikas eiti namo.

– Ne, tu niekur neisi, – pareiškė jis. Mereditė kumštyje stipriau suspaudė verbeną, o jis meilikaujamai pridūrė: – Norėjau pasakyti, negali išeiti, kol nepapasakojau to antkapio istorijos. Ji įdomi. Antkapis raudono marmuro, vienintelis toks visose kapinėse. O tas rutulys viršuje – matai? – sveria gal kokią toną. Bet jis juda. Pasisuka kaskart prieš mirštant kuriam nors Smolvudui. Mano senelis tuo tikėjo; priekyje, pačioje apačioje, įrėžė brūkšnį. Maždaug kas mėnesį ateidavo ir patikrindavo. Vieną dieną pastebėjo, kad brūkšnys kitoje pusėje. Rutulys apsisuko. Visaip bandė atsukti, bet nepavyko. Rutulys buvo per sunkus. Tą naktį senelis mirė savo lovoje. Jį palaidojo po tuo pačiu antkapiu.

– Turbūt pervargo ir gavo širdies smūgį, – pasišaipė Mereditė, bet delnai suprakaitavo.

– Tu keista, ką? Visada tokia šaltakraujė. Santūri. Nelengva priversti tave klykti, tiesa?

– Taileri, aš einu namo. Man jau gana.

Taileris leido jai šiek tiek nutolti, tada pasakė:

– Bet tą naktį pas Karoliną tu klykei, tiesa?

Mereditė atsigręžė.

– Iš kur žinai?

Taileris pavartė akis.

– Pripažink, esu nuovokus. Meredite, aš daug žinau. Pavyzdžiui, kas tavo kišenėje.

Mereditės pirštai sustingo.

– Ką turi omeny?

– Verbeną, Meredite. Verbena officinalis. Turiu draugą, besidomintį tokiais dalykais. – Taileris dar plačiau išsišiepė, stebėjo jos veidą lyg savo mėgstamiausią televizijos laidą. Ėmė sėlinti artyn kaip katė, kuriai įgriso žaisti su pele. – Ir žinau, kam ji skirta. – Taileris pabrėžtinai apsižvalgė ir priglaudė prie lūpų pirštą. – Ššš. Saugo nuo vampyrų, – sukuždėjo. Tada atsilošė ir garsiai nusikvatojo.

Mereditė žingtelėjo atgal.

– Manai, ji tau padės, tiesa? Bet pasakysiu tau paslaptį.

Mereditė akimis matavo atstumą iki takelio. Veidas buvo ramus, bet viduje visa drebėjo. Abejojo, ar pavyks su juo susitvarkyti.

– Niekur, tu, gražuole, neisi, – tarė Taileris, ir didžiule ranka sugriebė Mereditės riešą. Mergina pajuto, kad jo ranka karšta ir drėgna. – Nori nenori liksi čia.

Taileris stovėjo palinkęs į priekį, atkišęs smakrą, iš pasitenkinimo net išsiviepęs.

– Taileri, paleisk. Man skauda!

Mereditę sukaustė siaubas. Bet jis tik stipriau suspaudė jos ranką, net kaulai trakštelėjo.

– Mažute, šios paslapties niekas daugiau nežino, – traukdamas ją artyn, alsuodamas į veidą kalbėjo Taileris. – Tu čia atėjai apsiginklavusi nuo vampyrų. Bet aš – ne vampyras.

Mereditei daužėsi širdis.

– Paleisk!

– Pirmiausia prašyčiau pažvelgti štai ten. Dabar jau matai antkapį. – Taileris ją pasuko taip, kad norom nenorom turėjo pažvelgti. Jis buvo teisus; Mereditė matė raudoną paminklą su spindinčiu gaubliu ant viršaus. Tiksliau, ne gaubliu. Tas marmurinis rutulys atrodė kaip… jis atrodė kaip…

– Dabar pažvelk į rytus. Ką matai? – prikimęs iš jaudulio dudeno Taileris.

Ji išvydo mėnulį. Pilnatis. Ji patekėjo Taileriui bešnekant ir dabar kabojo virš kalvų, tobulai apvali, baisingai išsipūtusi, milžiniškas išpurtęs raudonas kamuolys.

Štai ką priminė antkapis. Krauju pasruvusią pilnatį.

– Meredite, tu čia atėjai apsisaugojusi nuo vampyrų, – už nugaros dar kimiau tarė Taileris. – Bet Smolvudai visai ne vampyrai. Mes – kitokie padarai.

Ir jis suriaumojo.

Toks garsas negali sklisti iš žmogaus gerklės. Tai nebuvo gyvūno mėgdžiojimas; tai buvo tikra. Kraupus gomurinis, niekaip nenutylantis urzgesys, privertęs Mereditę atsigręžti ir pažvelgti į Tailerį iš nuostabos išplėstomis akimis. Ji išvydo tokį siaubingą padarą, kad net neįmanoma apsakyti.

Mereditė suklykė.

– Juk žadėjau staigmeną. Kaip tau tai patinka? – paklausė Taileris. Balsas buvo storas, tiško seilės, tarp ilgų plėšrūno dantų karojo liežuvis. Veidas virto šlykščiu snukiu, akys pagelto, vyzdžiai susiaurėjo iki plyšelių. Skruostai ir sprandas apžėlė smėlio spalvos plaukais. Tikriau – kailiu.

– Gali spiegti kiek panorėjusi, niekas tavęs neišgirs, – pri-dūrė jis.

Mereditė instinktyviai įtempė visas jėgas ir mėgino išsilaisvinti iš pabaisos gniaužtų. Tailerio alsavimas buvo karštas, nuo jo tvoskė kaip nuo laukinio žvėries. Į jos riešą smigo stori pajuodę nagai. Mereditė iš siaubo nebesugebėjo net klykti.

– Ne tik vampyrai mėgsta kraują, – savo nauju balsu iškošė Taileris. – Ir aš norėčiau paragauti tavojo. Bet pirmiausia mes šiek tiek pasilinksminsim.

Nors tebestovėjo ant dviejų kojų, Taileris buvo susikūprinęs, kūnas keistai išsiklaipęs. Mereditės pastangos pasipriešinti buvo bergždžios. Taileris parvertė ją ant žemės ir prispaudė. Ji buvo stipri mergina, bet Taileris įgijo antžmogiškos jėgos ir be vargo ją nulaikė.

– Aš tau visada buvau per prastas, tiesa? Ką gi, dabar suprasi, ką praradai.

Dūstu, persigandusi pagalvojo Mereditė. Taileris gniaužė jai gerklę, neleido įkvėpti. Prieš akis ėmė ristis pilkos bangos. Jei ji nualps…

– Trokši mirti taip greitai kaip Sju. – Tailerio veidą matė kaip pro miglą. Jis buvo raudonas kaip ir mėnuo, karojo ilgas liežuvis. Kita plaštaka pabaisa laikė suėmęs rankas jai virš galvos. – Ar girdėjai pasaką apie Raudonkepuraitę?

Pilka virto juoda, nutaškyta švieselėmis. Panašu į žvaigždes, pamanė Mereditė. Aš krintu į žvaigždes…

– Taileri, patrauk nuo jos rankas! Tuojau pat paleisk! – riktelėjo Metas.

Tailerio urzgesys virto nustebusiu inkštimu. Ranka, gniaužusi Mereditei gerklę, atsileido, į plaučius plūstelėjo oras.

Aplink dundėjo žingsniai.

– Ilgai laukiau šitos akimirkos, Taileri, – sugriebęs jį už smėlio spalvos plaukų tarė Metas. Ir kumščiu rėžė Taileriui į snukį. Iš drėgnos žvėries nosies čiurkšle paplūdo kraujas.

Taileris taip klaikiai sustūgo, kad Mereditei sustojo širdis. Jis išskėtęs nagus šoko ant Meto ir parbloškė jį ant žemės. Apsvaigusi Mereditė mėgino atsikelti, bet nepajėgė, raumenys nevaldomai virpėjo. Bet kažkas atitraukė Tailerį nuo Meto taip lengvai, lyg jis svertų ne daugiau už lėlę.

– Visai kaip senais laikais, Taileri, – statydamas padarą ant kojų tarė Stefanas.

Taileris šiek tiek sudvejojo, tada pamėgino sprukti.

Jis buvo greitas, mikliai nardė tarp antkapių eilių. Bet Stefanas netrukus užkirto jam kelią.

– Meredite, tu sužeista? Meredite! – Prie jos klūpojo Bonė. Mereditė tik linktelėjo – dar neįstengė kalbėti – ir leido Bonei kilstelėti jos galvą. – Taip ir žinojau, kad reikėjo jį anksčiau sustabdyti, taip ir žinojau, – susirūpinusi murmėjo Bonė.

Stefanas parsivilko Tailerį atgal.

– Niekada neabejojau, kad esi bukagalvis, – spausdamas vilkolakį prie antkapio kalbėjo jis, – tačiau nesitikėjau, kad šitoks žioplys. Maniau, sykį jau pasimokei ir nebepuldinėsi merginų kapinėse. Bet klydau. Ir dar pasigyrei, ką padarei Sju. Tai ne itin išmintinga, Taileri.

Mereditė žvelgė į Stefaną ir Tailerį. Kokie jie skirtingi, pamanė ji. Nors abu tam tikra prasme – tamsos būtybės. Stefanas – išblyškęs, žalios akys liepsnojo pykčiu ir grėsme, bet jis atrodė kilnus, beveik tyras. Lyg rūstus angelas, išraižytas kietame marmure. Taileris atrodė kaip užspeistas žvėris. Geltonose akyse spindėjo neapykanta ir baimė, pirštai buvo sulenkti, tarsi jis taikstytųsi ką nors sudraskyti. Iš gerklės veržėsi tylus urzgesys.

– Nesijaudink, šįkart tavęs nemušiu, – pažadėjo Stefanas. – Jei tik nemėginsi ištrūkti. Mes visi trauksim į bažnyčią ir šnektelėsim. Taileri, juk mėgsti pasakoti istorijas – dabar galėsi parodyti, ką sugebi.

Taileris puolė Stefaną mėgindamas sugriebti už gerklės. Bet Stefanas buvo tam pasirengęs. Mereditė nutuokė, kad kelios kitos minutės buvo malonios ir Stefanui, ir Metui – jie išliejo ant Tailerio susikaupusį pyktį. Bet jai vaizdas nepatiko, ir ji nusigręžė.

Galų gale Taileris buvo surištas nailonine virve. Jis galėjo eiti, tiksliau, krypuoti, ir Stefanas, laikydamas už marškinėlių apykaklės, ne itin švelniai nusivarė jį takeliu į bažnyčią.

Įėjęs vidun Stefanas pasodino Tailerį ant žemės prie atviro kapo.

– Dabar pasikalbėsim. Ir tu, Taileri, bendradarbiausi, antraip labai labai pasigailėsi.

10

Mereditė atsisėdo ant apgriuvusios bažnyčios sienos, siekiančios jai iki kelių.

– Stefanai, sakei, kad bus pavojinga, bet neminėjai, kad leisi jam mane smaugti.

– Atleisk. Tikėjausi, jis ką nors atskleis, ypač po to, kai prisipažino buvęs Karolinos namuose tą naktį, kai žuvo Sju.

– Aš nieko neprisipažinau! Tu nieko neįrodysi! – sušuko Taileris.

Jo balsas vėl priminė žvėries inkštimą, bet veidas ir kūnas tapo normalūs. Tiksliau, žmogiški, pamanė Mereditė. Patinimai, mėlynės ir sukrešėjęs kraujas nėra normalūs dalykai.

– Taileri, čia ne teismas, – priminė ji. – Tėvas dabar tau nepadės.

– Net ir teismui galėtume pateikti nemenkų įrodymų, – pridūrė Stefanas. – Manau, jų užtektų, kad būtum apkaltintas bendrininkavimu įvykdant žmogžudystę.

– Žinoma, jei tik niekas prieš tai neišlydys senelės arbatinių šaukštelių ir nepasigamins sidabrinių kulkų, – įsiterpė Metas.

Taileris žvilgčiojo tai į vieną, tai į kitą.

– Aš jums nieko nesakysiu.

– Taileri, žinai, kas esi? Mušeika, – pareiškė Bonė. – O mušeikos visada šneka.

– Tu be jokio sąžinės graužimo grasinai išprievartauti ir nužudyti merginą, – tarė Metas, – bet kai pasirodė jos draugai, pridėjai į kelnes.

Taileris tik spoksojo į juos.

– Na, jei tu nenori kalbėti, teks man, – pasakė Stefanas.

Pasilenkęs pakėlė nuo žemės storą iš bibliotekos pasiimtą knygą. Užkėlęs koją ant antkapio briaunos pasidėjo knygą ant kelio ir atsivertė. Mereditei dingtelėjo, kad šią akimirką jis toks pat bauginantis kaip Deimonas.

– Taileri, čia Gervazo Tilburiečio knyga, – tarė Stefanas. – Parašyta maždaug 1210 mūsų eros metais. Joje, be kita ko, rašoma ir apie vilkolakius.

– Tu nieko neįrodysi! Neturi įkalčių…

– Užsičiaupk, Taileri! – Stefanas pažvelgė į jį. – Man nieko nereikia įrodinėti. Aš žinau, kas tu toks. Netgi dabar matau. Užmiršai, kas esu? – Kiek patylėjęs Stefanas kalbėjo toliau: – Atvykęs čia prieš kelias dienas sužinojau apie paslaptingai nužudytą merginą. Bet kas ją nužudė? Ir kodėl? Faktai, regis, buvo prieštaringi. Tai buvo nepaprasta žmogžudystė, ją įvykdė ne koks iškrypėlis iš gatvės. Tai patvirtino asmuo, kuriuo tokiuose reikaluose pasitikiu, – ir aiškūs įkalčiai. Eilinis žudikas negalėtų telekineze pajudinti Ouija lentos. Eilinis žudikas neperdegintų saugiklių jėgainėje už šimtų kilometrų. Ne, tai padarė kažkas, turintis nepaprastų fizinių ir psichinių galių. Iš to, ką man papasakojo Vikė, nusprendžiau, kad tai vampyras. Bet Sju Karson neprarado kraujo. Vampyras būtų išsiurbęs bent šiek tiek. Joks vampyras, juolab žudikas, tam neatsispirtų. Siurbdamas kraują jis patiria pasitenkinimą – toks ir yra žudymo tikslas. Bet medicinos ekspertas nepastebėjo perkąstų kraujagyslių. Taigi nesuėjo galai. Tačiau buvo dar kai kas. Taileri, tu lankeisi tuose namuose. Tą vakarą, sugriebdamas Bonę, padarei klaidą, paskui suklydai kitą dieną laidydamas liežuvį – pasakei tai, ką galėjo žinoti tik žmogžudystės vietoje buvęs žmogus. Tai ką gi turim? Patyrusį vampyrą, žiaurų žudiką, pasižymintį nepaprastomis Galiomis? Ar gimnazijos mušeiką, kuris nepargriuvęs negali nė į tualetą nupėdinti? Kas kaltas? Įkalčiai rodė į abu, ir aš iš pradžių nieko nesupratau. Tada pats apžiūrėjau Sju kūną. Ir atskleidžiau didžiausią paslaptį. Pjūvį štai čia. – Stefanas pirštu nubrėžė statmeną liniją nuo raktikaulio iki širdies. – Įprastas, tradicinis pjūvis – taip įsipjauna vampyrai, kai nori pasidalyti krauju. Bet Sju nebuvo vampyrė, ir ji neįsipjovė pati. Kažkas įpjovė jos odą, kol ji merdėjo ant žemės.

Mereditė užsimerkė, išgirdo, kaip Bonė šalia nugurkė seilę. Ištiesusi ranką surado Bonės delną ir stipriai suspaudė, bet klausėsi toliau. Anksčiau Stefanas taip smulkiai visko neaiškino.

– Vampyrams nereikia šitaip pjaustyti aukų, tam jie turi dantis, – dėstė Stefanas. Kilstelėjęs viršutinę lūpą parodė savuosius. – Bet jei vampyras norėtų pagirdyti krauju ką nors kitą, galėtų ne prakąsti, o prapjauti. Jei vampyras norėtų, kad kraujo paragautų tik kitas, taip ir padarytų. Tada ir pradėjau galvoti apie kraują. Kraujas labai svarbus. Vampyrams jis suteikia gyvastį, Galią. Mums jo reikia, kad išgyventume, ir kartais tas poreikis ima varyti iš proto. Bet kraujas reikalingas ir kitkam. Pavyzdžiui… įšventinimui. Įšventinimui ir Galiai įgyti. Prisiminęs šiuos du dalykus, susiejau juos su ankstesniu tavo elgesiu, Taileri. Prisiminiau smulkmenas, į kurias nekreipiau dėmesio. Be to, Elena man kai ką pasakojo apie tavo šeimos istoriją, todėl nusprendžiau tai patikrinti Honorijos Fel dienoraštyje.

Stefanas iš knygos ištraukė popieriaus lapelį.

– Štai jis, Honorijos rankraštis. Nusikopijavau šį puslapį, kad galėčiau tau parodyti. Maža Smolvudų šeimos paslaptis – jei skaitysi tarp eilučių.

Stefanas ėmė skaityti:

– „Lapkričio 12 diena. Žvakės pagamintos, linai suverpti. Stinga kukurūzų miltų ir druskos, bet peržiem išgyvensim. Vakar vakare pranešta apie nelaimę; vilkai užpuolė iš girios grįžtantį Džeikobą Smolvudą. Apdėjau žaizdą mėlynėmis ir gluosnio žieve, bet ji gili, ir man baisu. Grįžusi namo mečiau runas. Niekam nesakiau, ką sužinojau, tik Tomui.“

– Mesti runas – tai burti, – pakėlęs galvą paaiškino Stefanas. – Honoriją mes pavadintume ragana. Toliau ji pasakoja apie „vilkų bėdas“ įvairiose vietovėse – atrodo, staiga jie ėmė dažnai puldinėti žmones, ypač merginas. Prisipažįsta, kad abu su vyru vis labiau nerimauja. Ir galiausiai štai ką rašo: „Gruodžio 12 diena. Smolvudai vėl turi vilkų bėdų. Prieš kelias minutes išgirdome klyksmą, ir Tomas pasakė, kad laikas. Vakar jis pasigamino kulkų. Užtaisė šautuvą, ir mes ruošiamės ten eiti. Jei liksim gyvi, parašysiu.“

„Gruodžio 21 diena. Vakar vakare nuėjom pas Smolvudus. Džeikobas smarkiai sužalotas. Vilkas nudobtas. Džeikobą palaidosim kapinaitėse kalvos papėdėje. Tegu jo siela randa amžiną ramybę.“

– Oficialioje Fels Čerčo istorijoje, – pasakojo Stefanas, – aiškinama, kad Tomas Felas su žmona nuėję pas Smolvudus pamatė dar kartą vilko sužeistą Džeikobą, ir šis nuo žaizdų mirė. Bet tai netiesa. Iš tikrųjų Honorija rašo, kad ne vilkas sukandžiojo Džeikobą Smolvudą, bet kad buvo nužudytas vilkas Džeikobas Smolvudas.

Stefanas užvertė knygą.

– Taileri, tavo proprokažkokssenelis buvo vilkolakis. Jis tokiu tapo pats užpultas vilkolakio. Ir vilkolakių virusą perdavė sūnui, gimusiam praėjus aštuoniem su puse mėnesio po jo mirties. Visai taip, kaip tėvas jį perdavė tau.

– Taileri, seniai nujaučiau, kad tu kažkoks kitoks, – prabilo Bonė, ir Mereditė atsimerkė. – Tolima proto kertelė man kuždėjo, kad tu šiurpus.

– Mes juokaudavom, – vis dar prikimusi antrino Mereditė. – Apie tavo „žvėrišką patrauklumą“ ir didelius baltus dantis. Tik nenumanėm, kad esam taip arti tiesos.

– Kartais aiškiaregiai jaučia tokius dalykus, – sutiko Stefanas. – Sykiais tai pajunta ir paprasti žmonės. Aš turėjau susiprotėti, bet buvau pernelyg užsiėmęs. Nors tai ne pasiteisinimas. Akivaizdu, jog kažkas kitas – žudikas antžmogis – tai irgi pastebėjo. Tiesa, Taileri? Pas tave atėjo vyriškis senu lietpalčiu. Aukštas, šviesiaplaukis, mėlynakis, ir sudarė su tavim kažkokį sandėrį. Už kažkokį atlygį pažadėjo parodyti, kaip atgauti savo paveldą. Kaip tapti tikru vilkolakiu. Nes, pasak Gervazo Tilburiečio, – Stefanas paplekšnojo knygą ant kelių, – vilkolakis, kuriam nebuvo įkąsta, turi būti įšventintas. Jei vilkolakių virusas nebus paleistas, gali visą gyvenimą jį nešioti nieko nenumanydamas. Ištisos Smolvudų kartos gyveno ir mirė, bet virusas snaudė, nes jie nežinojo, kaip jį paleisti. Bet vyras su lietpalčiu žinojo. Jis žinojo, kad turi nužudyti žmogų ir paragauti šviežio kraujo. Tada stojus pirmai pilnačiai persikeisi.

Stefanas pakėlė galvą, ir Mereditė pasekusi jo žvilgsnį danguje išvydo baltą mėnulio skritulį. Dabar jis atrodė švarus, dviejų matmenų, nebe išpurtęs raudonas gaublys.

Mėsingame Tailerio veide šmėkštelėjo įtarumas, paskui pyktis.

– Jūs mane prigavot! Įviliojot į žabangus!

– Pagaliau susiprotėjai, – įsikišo Mereditė, o Metas pridūrė:

– Tai jau tikrai.

Bonė palaižė pirštą ir ant nematomos lentos užrašė dešimtuką.

– Žinojau, kad neatsispirsi ir paseksi merginą, jei ji bus viena, – dėstė Stefanas. – Nuspręsi, jog kapinės tinkamiausia vieta žudyti; čia niekas netrukdo. Žinojau, kad neištversi nepasigyręs, ką padarei. Tikėjausi, kad daugiau papasakosi Mereditei apie kitą žudiką, tą, kuris išmetė pro langą ir perpjovė Sju, kad galėtum atsigerti šviežio kraujo. Apie vampyrą, Taileri. Kas jis? Kur slapstosi?

Tulžinga Tailerio neapykanta virto pašaipa.

– Manai, pasakysiu? Jis mano draugas.

– Taileri, jis tau ne draugas. Jis tavim naudojasi. Be to, jis žudikas.

– Taileri, neklimpk dar giliau, – spyrė Metas.

– Tu nusikaltimo bendrininkas. Ir šiąnakt mėginai nužudyti Mereditę. Netrukus peržengsi ribą. Atsipeikėk, dabar pat viską užbaik. Klok, ką žinai.

Taileris iššiepė dantis.

– Aš jums nieko nesakysiu. Negi priversit?

Draugai susižvelgė. Suglumę spoksojo į Tailerį.

– Atsikvošėk, – tyliai įkalbinėjo Mereditė. – Taileri, tu padėjai nužudyti Sju. Ji žuvo dėl šlykštaus ritualo, kad tu galėtum pasiversti tuo padaru. Neabejoju, jog ketinai nužudyti mane, Vikę ir Bonę. Manai, mes tavęs pasigailėsim? Manai, atsivedėm, kad gražiai pasišnekučiuotume?

Stojo tyla. Taileris liovėsi vaipytis ir žvilgčiojo paeiliui į visus.

Veidai buvo nepermaldaujami. Netgi smulkiame Bonės veidelyje nebuvo matyti atlaidumo.

– Gervazas Tilburietis mini vieną įdomų dalyką, – gana ramiai tarė Stefanas. – Vilkolakius galima išgydyti ne tik tradicine sidabrine kulka. Paklausykit. – Mėnesienoje jis ėmė skaityti: – „Dažnai pranešama, ir garbingi, rimti daktarai patvirtina, kad nupjovus kurią nors galūnę vilkolakis atgauna ankstesnį kūną.“ Toliau Gervazas pasakoja apie Raimbodą Overnietį, vilkolakį, kurį išgydė dailidė, nupjovęs užpakalinę leteną. Be abejo, jam turbūt siaubingai skaudėjo, bet, anot istoriko, Raimbodas padėkojo dailidei, kad „amžiams išlaisvino jį iš nepakenčiamo prakeikto pavidalo.“ – Stefanas pakėlė galvą. – Jei Taileris mums nepadės, teks pasirūpinti, kad jis daugiau nebežudytų. Kaip manot?

Prabilo Metas:

– Mūsų pareiga jį išgydyti.

– Tereikės nukirsti jam vieną galūnę, – pritarė Bonė.

– Jau žinau, kurią, – sukuždėjo Mereditė.

Taileriui išsprogo akys. Purvu ir krauju apskretęs rausvas veidas išbalo.

– Apgaudinėjat!

– Metai, atnešk kirvį, – paprašė Stefanas. – Meredite, nu- auk batą.

Taileris spardėsi, taikėsi jai į veidą. Metas priėjęs užlaužė niekšui galvą.

– Taileri, nesunkink padėties.

Basa Tailerio koja buvo stora, pėda prakaituota kaip ir delnai. Pirštai apžėlę šiurkščiais gyvaplaukiais. Mereditei pašiurpo oda.

– Greičiau tai baikim, – paragino ji.

– Juokaujat! – sustūgo Taileris, taip daužydamasis, kad Bonei teko čiupti kitą jo koją ir atsiklaupti ant blauzdos. – Negalit taip pasielgti! Negalit!

– Laikykit, kad nejudėtų, – paliepė Stefanas.

Visi drauge paguldė Tailerį, Metas laikė galvą, merginos spaudė išskėstas kojas. Ant paminklo krašto, taip, kad matytų Taileris, Stefanas padėjo kokių penkių centimetrų storio šaką. Iškėlė kirvį ir vienu smūgiu perkirto ją.

– Ganėtinai aštrus, – tarė. – Meredite, atraitok klešnę. Paskui virš kulkšnies kuo stipriau užveržk virvelę, kad nenukraujuotų.

– Jūs to nepadarysit! – rėkė Taileris. – Negalit taip pasielgti!

– Žviek kiek tik nori, Taileri. Čia niekas tavęs neišgirs, tiesa? – tarė Stefanas.

– Jūs ne geresni už mane! – apsiputojęs spiegė Taileris. – Jūs irgi žudikai!

– Puikiai žinau, kas esu, – atsakė Stefanas. – Patikėk, Taileri. Žinau. Visi pasiruošę? Gerai. Laikykit jį; kai kirsiu, jis pašoks.

Taileris staugė. Metas jį laikė taip, kad matytų atsiklaupusį Stefaną.

– Jau, – aukštai iškėlęs ašmenis šūktelėjo Stefanas.

– Ne! Ne! Aš pasakysiu! Pasakysiu! – sucypė Taileris.

Stefanas dirstelėjo.

– Per vėlu. – Ir kirto.

Kirvis žvangtelėjęs atsimušė į akmenį, išskėlė žiežirbas, bet tą garsą nustelbė Tailerio žviegsmas. Regis, tik po kelių minučių Taileris susigaudė, kad ašmenys nekliudė jo kojos. Uždusęs nutilo ir išsprogino akis į Stefaną.

– Pasakok. – Stefano balsas skambėjo šaltai, negailestingai.

Iš Tailerio gerklės sklido tylus inkštimas, lūpos apsiputojo.

– Nežinau, kuo jis vardu, – žioptelėjo Taileris. – Bet atrodo taip, kaip sakei. Tu teisus, žmogau, jis vampyras! Mačiau, kaip išsiurbė dar tebesispardantį dešimtragį briedį. Jis man pamelavo, – vėl suinkštė Taileris. – Sakė, kad tapsiu už visus stipresnis, toks stiprus kaip jis. Sakė, galėsiu turėti bet kurią merginą kada užsigeidęs. Melavo bjaurybė.

– Sakė, kad galėsi žudyti ir lengvai išsisukti, – kamantinėjo Stefanas.

– Sakė, kad tąnakt gausiu Karoliną. Ji to nusipelnė – šitaip mane pametė. Norėjau priversti ją gailėtis – bet ji kažkaip ištrūko iš namų. Gausiu Karoliną ir Vikę, žadėjo jis. Jam tereikėjo Bonės su Meredite.

– Bet tu ką tik bandei nužudyti Mereditę.

– Tai dabar. Kvaily, dabar viskas pasikeitė. Jis man leido.

– Kodėl? – Mereditė pusbalsiu paklausė Stefano.

– Gal todėl, kad jau atlikai savo vaidmenį, – atsakė jis. – Pakvietei mane. – Paskui kalbėjo toliau: – Ką gi, Taileri, parodyk, kad bendradarbiauji. Pasakyk, kaip mums jį pričiupti.

– Jį pričiupti? Jums galvoj negerai? – Taileris pratrūko šlykščiu juoku, Metas stipriau suspaudė jam kaklą. – Ei, smauk mane kiek nori, vis tiek tai tiesa. Jis man sakėsi esąs vienas iš Senųjų, Pirmapradžių, kad ir ką tai reikštų. Tvirtino jau nuo piramidžių laikų kuriąs vampyrus. Sakė, sudaręs sandėrį su velniu. Galįs įsmeigti jam į širdį kuolą, ir nieko. Jo neįmanoma nužudyti. – Taileris isteriškai kvatojosi.

– Taileri, kur jis slapstosi? – kvotė Stefanas. – Visiems vampyrams reikia vietos nakvoti. Kur ji?

– Jei pasakyčiau, jis mane nudėtų. Žmogau, jis mane suėstų. Dieve, jei papasakočiau, ką jis darė tam briedžiui, kol šis nugaišo… – Tailerio kvatojimas virto kūkčiojimu.

– Tai verčiau padėk mums jį sunaikinti, kol jis tavęs nesurado. Kur jo silpnoji vieta? Kaip jį galima sužeisti?

– Dieve, vargšas briedis… – žliumbė Taileris.

– O Sju? Ar ją apverkei? – griežtai nukirto Stefanas. Paėmė kirvį. – Manau, – tarė jis, – kad tik gaišini mus. – Ir užsimojo.

– Ne! Ne! Šnekėsiu; kai ką pasakysiu. Klausyk, vienas medis gali jį sužeisti – nenužudyti, tik sužeisti. Jis man tai prisipažino, bet nepasakė, koks medis! Prisiekiu, tai tiesa!

– Taileri, menkai stengiesi, – išrėžė Stefanas.

– Dėl Dievo meilės – pasakysiu, kur jis šiąnakt trauks. Jei paskubėsit, gal dar jį sustabdysit.

– Taileri, greičiau kalbėk!

– Jis eis pas Vikę, aišku? Žadėjo, kad šiąnakt abu gausim po merginą. Padėjau jums, ką? Jei paskubėsit, gal dar ten suspėsit!

Stefanas sustingo, Mereditei sutvaksėjo širdis. Vikė. Jiems net nedingtelėjo, kad Vikė gali būti užpulta.

– Ją saugo Deimonas, – tarė Metas. – Tiesa, Stefanai? Tiesa?

– Turėtų saugoti, – sumurmėjo Stefanas. – Palikau jį ten temstant. Jis turėtų mane pakviesti, jei kas nors nutiktų…

– Ak, vaikinai, – sušnabždėjo Bonė. Jos akys buvo išplėstos, lūpos virpėjo. – Turim lėkti ten tuojau pat.

Visi sužiuro į ją, tada sukruto. Dzingtelėjo ant akmens numestas kirvis.

– Ei, nepalikit manęs taip! Kaip aš vairuosiu! Jis ateis manęs! Grįžkit ir atriškit man rankas! – žvygavo Taileris.

Niekas neatsiliepė.

Draugai nudūmė nuo kalvos ir suvirto į Mereditės automobilį. Mereditė spaudė pedalą, pavojingai sukinėjosi, lėkė pro „Stop“ ženklus, bet širdies gilumoje netroško pasiekti Vikės namų. Mielai būtų apsigręžusi ir nuvažiavusi į kitą pusę.

Aš rami; visada išlieku rami, įtikinėjo save. Bet tik iš išorės. Mereditė puikiai gebėjo atrodyti rami, nors vidus kunkuliavo.

Galiausiai jie įsuko į Beržų gatvę, ir Mereditė staigiai sustabdė.

– O, Dieve! – nuo galinės sėdynės sušuko Bonė. – Ne! Ne!

– Greičiau, – paragino Stefanas. – Gal dar spėsim.

Jis atplėšė duris ir iššoko automobiliui dar nespėjus sustoti. Bet Bonė gale jau kūkčiojo.

11

Automobilis čiūžtelėjo už vieno kreivai sustatytų gatvėje policijos automobilių. Degė šviesos, mirksėjo mėlynos, raudonos ir gintarinės lempos, tvieskė Benetų langai.

– Lik čia, – tarstelėjo Metas ir stryktelėjo laukan paskui Stefaną.

– Ne!

Bonė pakėlė galvą; norėjo jį sugriebti ir įsitempti atgal. Bet vos Taileriui paminėjus Vikę ją apėmė svaigulys ir pykinimas. Per vėlu; ji tuoj pat suprato, kad jau per vėlu. Metas tik palydės galvą.

– Bone, lik čia – užsirakink. Eisiu su jais, – pasakė Mereditė.

– Ne! Man įgriso, nenoriu pasilikti! – sušuko Bonė ir pagaliau atsegė saugos diržą. Nors ašaros temdė akis, išlipo iš automobilio ir pasuko į Vikės namus. Už nugaros girdėjo Mereditę.

Atrodė, kad veiksmas vyko prie pagrindinių durų: čia šūkavo žmonės, klykė moteris, traškėjo policijos radijas. Bonė su Meredite patraukė tiesiai prie namo galo, prie Vikės lango. Kas negerai? artėdama suko galvą Bonė. Keista, bet sunkiai paaiškinama. Vikės langas atviras, nors jis negali būti atviras; vidurinis stiklas neatsidaro, dingtelėjo Bonei. Bet kodėl tada užuolaidos plevena it marškinių skvernai?

Langas ne atvertas, o išdaužtas. Žvyro takelis nubarstytas šukėmis, gurgždančiomis po kojomis. Tuščiuose rėmuose kaip iššiepti dantys styrojo duženos. Į Vikės namus įsilaužta.

– Vikė pakvietė jį, – įniršusi sielvartingai sušuko Bonė. – Kodėl ji tai padarė? Kodėl?

– Lik čia, – laižydama išdžiūvusias lūpas paliepė Mereditė.

– Baik man tai kartoti. Meredite, aš ištversiu. Aš tik siuntu. Nekenčiu jo. – Bonė sugriebė Mereditę už rankos ir žengė pirmyn.

Prie lango. Užuolaidos vilnijo. Pro plyšį galėjai pažvelgti vidun.

Paskutinę akimirką Mereditė stumtelėjo Bonę ir pati dirstelėjo pirma. Bet antgamtinės juslės neapgavo Bonės. Kambarys atrodė kaip ant žemės nukritusio ir sprogusio meteorito išraustas krateris arba kaip apanglėjęs miškas po gaisro. Ore tvyrojo Galia ir smurtas. Ši vieta išniekinta.

Mereditė nusigręžė nuo lango ir ėmė žiaukčioti. Sugniaužusi kumščius taip, kad nagai susmigo į delnus, Bonė pasilenkė ir pažvelgė vidun.

Pirmiausia užuodė kvapą. Drėgną mėsos ir vario tvaiką. Bemaž juto jo skonį, toks būna netyčia įsikandus liežuvį. Erdvinis grotuvas kažką grojo, bet per klyksmą prie pagrindinių durų ir tvinksėjimą ausyse Bonė negirdėjo ką. Akys, apsipratusios su kiemo tamsa, matė tik raudoną spalvą. Vien raudoną.

Tokios spalvos dabar buvo Vikės kambarys. Pilkšvų atspalvių nebeliko. Raudoni tapetai, raudona antklodė. Ant grindų nutiškusios didelės raudonos dėmės. Lyg kas būtų siautėjęs su kibirėliu raudonų dažų.

Grotuvas spragtelėjo, ir patefono adata peršoko į plokštelės pradžią. Sukrėsta Bonė atpažino grojamą dainą – „Labanakt, mieloji“.

– Bjaurybė! – riktelėjo Bonė. Pilvą raižė skausmas. Ranka įsitvėrė į rėmą, suspaudė. – Bjaurybe, nekenčiu tavęs! Nekenčiu tavęs!

Mereditė atsigręžė. Drebančiomis rankomis atmetė plaukus, kelis kartus giliai įkvėpė, stengdamasi įtikinti, kad susidoros.

– Įsipjovei ranką, – tarė ji. – Duok, apžiūrėsiu.

Bonė nesuvokė gniaužianti stiklo šukes. Padavė Mereditei ranką, bet neleido apžiūrėti, tik stipriai suspaudė šaltus draugės pirštus. Mereditė atrodė klaikiai: tamsios akys stiklinės, lūpos melsvai baltos ir virpančios. Bet ji vis vien stengėsi pasirūpinti Bone, nepasiduoti.

– Nagi, – įdėmiai žiūrėdama į draugę paragino Bonė. – Verk, Meredite. Jei nori, klyk. Bet kaip nors išsiliek. Šiandien turi teisę pratrūkti.

Mereditė per jėgą išspaudė vaiduoklišką šypseną, papurtė galvą.

– Negaliu. Mano ne toks būdas. Parodyk ranką.

Bonė gal ir būtų ginčijusis, bet iš už kampo pasirodė Metas. Išvydęs merginas krūptelėjo.

– Ką čia veikiat?.. – paklausė jis. Paskui dirstelėjo į langą.

– Ji žuvo, – neaiškiai numykė Mereditė.

– Žinau. – Metas atrodė kaip pamėklė. – Ten kieme girdėjau. Jie išneša… – vaikinas nutilo.

– Mes susimovėm. Nors buvom žadėję jai…

Mereditė irgi nutilo. Ką bepridursi?

– Bet dabar policija turės mumis patikėti, – žvelgdama į Metą, paskui į Mereditę bent tuo pasidžiaugė Bonė. – Turės patikėti.

– Ne, – prieštaravo Metas, – Bone, jie nepatikės. Tvirtinama, kad tai savižudybė.

– Savižudybė? Ar jie matė šį kambarį? Ir tai vadinama savižudybe? – Bonė beveik spiegė.

– Policija teigia, kad Vikei sutriko psichika. Sako, kad ji… pasiėmė žirkles…

– Dieve mano, – nusigręždama išspaudė Mereditė.

– Jie mano, kad Vikė jautėsi kalta nužudžiusi Sju.

– Kažkas įsilaužė į šiuos namus! – karštai sušuko Bonė. – Negi tai neaišku?

– Ne, – Mereditė kalbėjo tyliu, pavargusiu balsu. – Pažvelkit į langą. Visos šukės lauke. Stiklas išdaužtas iš vidaus.

Dar vienas neatitikimas, toptelėjo Bonei.

– Turbūt išdaužė jis, nešdindamasis iš čia, – spėjo Metas.

Visi nusiminę susižvelgė.

– Kur Stefanas? – Mereditė tyliai paklausė Meto. – Kieme, žmonių akivaizdoje?

– Ne, sužinojęs, kad Vikė žuvo, jis pasuko į šitą pusę. Atėjau jo ieškoti. Turėtų būti kažkur netoliese…

– Ššš! – nutildė Metą Bonė.

Šūksniai priešais namą nutilo. Moters klyksmas taip pat. Savotiškoje tyloje iš už juodų riešutmedžių kiemo gale atsklido tylus balsas.

– …nors turėjai ją saugoti!

Nuo jo tono Bonės oda pašiurpo kaip žąsies.

– Tai jis! – tarė Metas. – Juodu su Deimonu. Eime!

Priėjusi prie riešutmedžių Bonė aiškiai išgirdo Stefaną. Broliai stovėjo vienas priešais kitą mėnesienoje.

– Deimonai, aš tavim klioviausi. Klioviausi tavim! – kartojo Stefanas. Bonė dar nebuvo mačiusi jo tokio pikto, net ir grumiantis su Taileriu kapinėse. Jo balse buvo girdėti ne vien pyktis. – Neužkirtai kelio, – nežiūrėdamas į Bonę su draugais, neleisdamas Deimonui atsakyti, priekaištavo Stefanas. – Kodėl nieko nedarei? Jei pridėjai į kelnes, galėjai bent mane pašaukti. Tačiau tu tik stovėjai ir žiūrėjai!

Deimono veidas buvo rimtas, ramus. Juodos akys blizgėjo, pats laikėsi lyg niekur nieko. Atrodė nepalenkiamas, bet drauge ir trapus kaip stiklas. Norėjo teisintis, bet Stefanas neleido pratarti nė žodžio.

– Tai aš kaltas. Turėjau žinoti. Ir žinojau. Jie visi žinojo, perspėjo mane, bet aš neklausiau.

– O, jie žinojo? – dirstelėjęs į nuošaly stovinčią Bonę nukirto Deimonas.

Bonę nukrėtė šiurpas.

– Pala, Stefanai, – įsikišo Metas. – Aš manau…

– Turėjau paklausyti! – nertėjo Stefanas, regis, nė neišgirdęs Meto. – Turėjau pats su ja likti. Pažadėjau Vikei, kad bus saugi – ir pamelavau! Ji žuvo manydama, kad ją išdaviau. – Bonė matė, kaip sielojasi Stefanas. – Jei būčiau pasilikęs…

– Irgi būtum žuvęs! – sušnypštė Deimonas. – Susidūrėm ne su paprastu vampyru. Jis būtų perlaužęs tave kaip šakelę…

– Ir būtų buvę geriau! – rėkė Stefanas dusdamas. – Verčiau būčiau žuvęs su ja, nei stovėjęs ir žiopsojęs! Deimonai, kas atsitiko? – Stefanas susitvardė, nusiramino, pernelyg nusiramino; tik žalios akys karštligiškai liepsnojo baltame veide, balsas buvo sklidinas įniršio, pagiežos. – O gal buvai užsiėmęs – gaudei krūmuose kokią kitą merginą? O gal tau buvo tiesiog nusispjaut?

Deimonas nieko neatsakė. Buvo toks pat išblyškęs kaip brolis, raumenys įtempti. Iš akių sklido juodo įniršio bangos.

– O gal tau patiko? – Stefanas žengė dar žingsnį artyn, prikišo veidą prie pat Deimono. – Taip, turbūt taip ir buvo; tau patiko stebėti kitą žudiką. Buvo smagu, Deimonai? Jis tau leido žiūrėti?

Deimonas smogė Stefanui taip, jog net kumštis atšoko.

Viskas įvyko greitai, Bonė nespėjo net pamatyti. Stefanas parkrito ant minkštos žemės išžergęs ilgas kojas. Mereditė kažką šaukė, Metas prišoko prie Deimono.

Drąsus, apdujusi pamanė Bonė, bet kvailas. Orą skrodė įsiūčio žaibai. Stefanas mėnesienoje nusišluostė sukruvintas lūpas. Bonė pripuolė ir paėmė jį už rankos.

Deimonas metėsi prie brolio. Stumtelėjo Metą, bet šis nepargriuvo. Tik atsiklaupė prie Stefano, atsisėdo ant kulnų ir pakėlė ranką.

– Ei, vyručiai, gana! Gana, aišku? – suriko.

Stefanas pamėgino atsistoti. Bonė stipriau suspaudė jo ranką.

– Ne! Stefanai, pakaks! – maldavo ji.

Mereditė paėmė jį už kitos rankos.

– Deimonai, palik jį ramybėj! Palik! – griežtai paliepė Metas.

Mes visi išsikraustėm iš proto, pamanė Bonė. Mėginam nutraukti dviejų įniršusių vampyrų kovą. Jie nužudys mus vien norėdami užčiaupti. Deimonas pritrėkš Metą kaip musę.

Bet Deimonas spoksojo į jam kelią pastojusį Metą. Visi sustingo, įsitempė, niekas nė nekrustelėjo. Deimonas pamažu atsipalaidavo. Nuleido rankas, atgniaužė kumščius. Lėtai įkvėpė. Bonė suvokė, kad pati buvo sulaikiusi kvapą.

Deimono veidas buvo sustingęs kaip ledo statulos.

– Gerai, kaip sau norit. – Balsas skambėjo šaltai. – Man jau gana. Išeinu. Ir šįkart, brolau, jei seksi mane, nudėsiu. Kad ir ką pažadėjau.

– Neseksiu, – sėdėdamas patikino Stefanas. Balsas skambėjo taip, lyg būtų rijęs grūstą stiklą.

Deimonas pasičiupo striukę, nupurtė. Dirstelėjo į Bonę, bet vargu ar ją matė, ir pasisuko eiti. Paskui dar atsigręžė ir aiškiai, kiekvieną žodį it strėlę leisdamas į Stefaną, tarė:

– Perspėjau tave. Sakiau, kas esu ir kuri pusė laimės. Reikėjo paklausyti manęs, broliuk. Gal šiąnakt ko nors pasimokei.

– Pasimokiau, kad tu nepatikimas, – atsakė Stefanas. – Deimonai, dink iš čia. Daugiau nebenoriu tavęs matyti.

Netaręs nė žodžio Deimonas nusigręžė ir pranyko tamsoje.

Bonė paleido Stefano ranką ir delnais susiėmė galvą.

Stefanas atsistojo ir pasipurtė kaip katė, kurią laikė prieš jos valią. Paėjėjo tolėliau ir sustojo. Įniršis, regis, praėjo taip pat ūmiai, kaip buvo užplūdęs.

Ką sakyti? pakėlusi galvą svarstė Bonė. Ką galėtume pasakyti? Dėl vieno Stefanas buvo teisus: jie perspėjo apie Deimoną, bet jis nepaklausė. Rodos, nuoširdžiai tikėjo, kad broliu galima kliautis. Tada jie nusiramino dėl Deimono, nes taip buvo paprasčiau, be to, jiems reikėjo pagalbos. Niekas neprieštaravo, kad Deimonas šiąnakt liktų saugoti Vikės.

Taigi kaltinti galima visus. Bet labiausiai kaltė prislėgs Stefaną. Bonė suprato, kas slypėjo už nevaldomo Stefano įsiūčio: jo paties kaltė ir sąžinės graužatis. Bonė svarstė, ar Deimonas tai supranta, ar jam tai rūpi. Dar spėliojo, kas išties šiąnakt įvyko. Dabar, Deimonui išėjus, jie turbūt niekada nesužinos.

Šiaip ar taip, pamanė ji, geriau, kad jo nėra.

Lauke vėl kilo triukšmas: gatvėje birbė automobilių varikliai, pypčiojo sirenos, trinksėjo durys. Kol kas jie saugūs tarp medžių, bet likti čia negali.

Mereditė sėdėjo prispaudusi delną prie kaktos, užsimerkusi. Bonė žvilgčiojo tai į ją, tai į Stefaną, tai į tylių Vikės namų šviesas. Apėmė nuovargis. Adrenalinas, teikęs jėgų visą vakarą, regis, išseko. Ji net nebepyko dėl Vikės mirties; tik jautėsi prislėgta, liguista ir be galo išsekusi. Troško šmurkštelėti į lovą ir ant galvos užsitraukti antklodę.

– Taileris, – balsiai ištarė. Draugams atsigręžus, pridūrė: – Mes jį palikom bažnyčios griuvėsiuose. Dabar jis mūsų paskutinė viltis. Priverskim jį padėti.

Visi subruzdo eiti. Stefanas atsigręžė ir, netardamas nė žodžio, vengdamas draugų žvilgsnių, nupėdino kartu į gatvę. Policijos ir greitosios automobiliai buvo išvažiavę, ir jie nekliudomi pasiekė kapines.

Bet atvažiavę prie griuvėsių Tailerio neberado.

– Nesurišom jam kojų, – pykdamas ant savęs sunkiai atsiduso Metas. – Tikriausiai nusimuilino pėsčias, nes jo automobilis dar čia.

Arba buvo paimtas, pamanė Bonė. Ant akmeninių grindų nematyti jokių ženklų.

Mereditė priėjo prie sienelės ir atsisėdo, dviem pirštais suspaudė viršunosę.

Bonė susmuko prie varpinės.

Jie visiškai susimovė. Tokia trumpa vakaro istorija. Jie pralaimėjo, jis laimėjo. Ši diena baigėsi nesėkme.

Bonė matė, kad Stefanas prisiima visą kaltę.

Važiuojant atgal į pensioną ji kiurksojo ant priekinės sėdynės ir nunarinusi galvą žvelgė į tamsą. Staiga dingtelėjo – nuo tos minties net pašiurpo. Dabar, pasitraukus Deimonui, juos apginti gali tik Stefanas. O jei Stefanas pats silpnas ir išsekęs…

Mereditei privažiavus prie daržinės, Bonė prikando lūpą. Galvoje brendo sumanymas. Jai darėsi neramu, netgi baugu, bet dar kartą žvilgtelėjusi į Stefaną tvirtai apsisprendė.

Už daržinės tebestovėjo feraris – atrodo, Deimonas jį bus palikęs. Bonė susimąstė, kaip jis ketina keliauti po apylinkes, ir tada prisiminė sparnus. Švelnius kaip aksomas, juodus, stiprius varno sparnus, kurių plunksnose atsispindi vaivorykštės. Deimonui automobilio nereikia.

Pensione jie neužtruko, Bonė tik paskambino tėvams ir pranešė nakvosianti pas Mereditę. Pati tai sumanė. Bet Stefanui užlipus į palėpės kambarėlį, prieškambaryje sustabdė Metą.

– Metai? Ar padarytum paslaugą?

Metas atsigręžė išplėtęs mėlynas akis.

– Šie žodžiai lemia bloga. Kaskart, kai Elena juos ištardavo…

– Ne, ne, nebus nieko baisaus. Tik norėčiau, kad pasirūpintum Meredite, prižiūrėtum, kad laimingai grįžtų namo. – Ji mostelėjo į draugę, jau žingsniuojančią prie automobilio.

– Betgi tu važiuosi su mumis.

Bonė pro atviras duris pažvelgė į laiptus.

– Ne. Nusprendžiau trumpam pasilikti. Stefanas galės parvežti mane namo. Tik norėjau su juo šnektelėti.

Metas, rodos, suglumo.

– Apie ką?

– Apie šį tą. Dabar neaiškinsiu. Tai sutarėm, Metai?

– Bet… na gerai. Aš per daug pavargęs, tiek to. Daryk kaip išmanai. Pasimatysim rytoj. – Metas nuėjo sutrikęs ir pyktelėjęs.

Bonę jo elgesys irgi glumino. Kodėl jam, pavargusiam ar ne, rūpi, apie ką ji šnekėsis su Stefanu. Bet dabar nebuvo kada sukti galvą. Bonė atlošė pečius ir ėmė lipti laiptais.

Palėpės šviestuve nebuvo lemputės, ir Stefanas, užsidegęs žvakę, užsimerkęs tysojo ant lovos su vienu batu. Galbūt miegojo. Bonė pritykino ir drąsindamasi giliai įkvėpė.

– Stefanai?

Jis atsimerkė.

– Maniau, išėjai.

– Jie išėjo. Aš likau.

Dieve, koks jis išblyškęs, pamanė Bonė. Nieko nelaukdama ėjo tiesiai prie reikalo.

– Stefanai, aš vis galvoju. Be Deimono, tu vienintelis gali apsaugoti mus nuo žudiko. Todėl turi būti stiprus, kuo stipresnis. Na, man dingtelėjo, kad gal… žinai… gal tau reikia… – Balsas užlūžo. Bonė nejučia ėmė pašyti popierines nosines, kuriomis buvo apvyniotas jos delnas. Iš stiklu perrėžtos vietos tebesisunkė kraujas.

Stefanas pasekė jos žvilgsnį. Paskui dėbtelėjo Bonei į akis ir įsitikino neklydęs. Ilgai tylėjo.

Tada Stefanas papurtė galvą.

– Bet kodėl? Stefanai, nenoriu tavęs įžeisti, bet, atvirai kalbant, atrodai prastai. Stefanai, nusibaigęs mums ne ką padėsi. Juk… nieko baisaus, jei truputį išgersi. Man tai nepakenks, tiesa? Ir tikiuosi, baisiai neskaudės. Ir… – Ji vėl prarado žadą. Stefanas tik spitrijosi, ir tai Bonę trikdė. – Na, kodėl gi ne? – mažumėlę nusivylusi pridūrė.

– Todėl, kad, – švelniai tarė Stefanas, – aš pasižadėjau. Gal ne tiek žodžiais, bet pasižadėjau. Nesimaitinsiu žmogaus krauju, nes tai išnaudojimas. Ir su niekuo nesikeisiu krauju, nes tai meilė, o… – Šįkart sutriko jis. Bet Bonė suprato.

– Niekas jos nepakeis, tiesa? – paklausė ji.

– Tiesa. Man – ne.

Stefanas buvo toks pavargęs, kad prarado savitvardą, ir Bonė išvydo, kas slypi po kauke. Veriantis širdį skausmas ir troškimas.

Ją persmelkė bloga nuojauta ir nerimas. Anksčiau Bonė svarstė, ar Metas kada nors užmirš Eleną. Ko gero, taip. Bet Stefanas…

Nuojauta vis stipriau kuždėjo, kad Stefanas kitoks. Kad ir kiek laiko praeis, kad ir ką jis veiks, meilė neišblės. Be Elenos jis bus tik pusgyvis.

Norint įveikti tą klaiką ir baimę, Bonei reikėjo ko nors griebtis. Stefanas neištvers be Elenos; be jos jis niekada nepasveiks. Šiąnakt jis vos nepratrūko, vos neperžengė pavojingos savitvardos ir įtūžio ribos. Jei nors trumpam išvystų Eleną, jei pasišnekėtų su ja…

Bonė čia atėjo pasiūlyti Stefanui dovanos, bet šis atsisakė. Jis trokšta ko kito, suprato mergina, ir tik ji turi galią jam tai suteikti.

Nežiūrėdama į Stefaną, dusliu balsu paklausė:

– Norėtum pamatyti Eleną?

Kambaryje tapo mirtinai tylu. Bonė sėdėdama stebėjo mirgančius ir šokančius šešėlius. Galop išdrįso akies kampučiu dirstelėti į Stefaną.

Jis užsimerkęs, įsitempęs kaip lanko templė, sunkiai alsavo stengdamasis atsispirti pagundai.

Ir pasidavė.

Elena jam – viskas.

Stefanas pažvelgė į Bonę liūdnomis akimis, kietai sučiaupęs lūpas. Šiaip baltutėlė oda buvo išraudusi. Nuo įtampos ir nekantrumo kūnas net drebėjo.

– Bone, tau tai gali pakenkti.

– Žinau.

– Tu atversi galias, kurių nevaldysi. Nežinau, ar pajėgsiu tave apsaugoti.

– Žinau. Kaip norėtum tai atlikti?

Stefanas apimtas įkarščio sugriebė jos ranką.

– Ačiū, Bone, – sušnabždėjo.

Bonei į veidą plūstelėjo kraujas.

– Nėra už ką, – atsakė.

O, vargeli, Stefanas nuostabus. Tos akys… ji tuoj puls jam ant kaklo arba ištirps ir virs balute ant jo lovos. Jausdama malonų pasiaukojimo skausmą Bonė ištraukė delną ir pasisuko į žvakę.

– Gal aš įeisiu į transą ir pamėginsiu ją pasiekti, o tada pasistengsiu surasti ir prisitraukti tave? Kaip manai, pavyks?

– Galbūt, jei ir aš tavęs ieškosiu. – Stefanas irgi susitelkė į žvakę. – Galėčiau prisiliesti prie tavo minčių… Kai būsi pasirengusi, pajusiu.

– Gerai.

Žvakė buvo balto, glotnaus, blizgančio vaško. Liepsna šoktelėjo ir sumažėjo. Bonė spoksojo, kol paskendo joje, o kambarys pajuodo. Liko tik liepsna, ji ir liepsna. Bonė žengė į ugnį.

Apsupta nepakeliamos šviesos Bonė žengė į tamsą.

Šarvojimo rūmuose buvo šalta. Bonė baugščiai apsižvalgė, bandydama susikaupti ir prisiminti, kaip čia pateko. Ji buvo viena, todėl darėsi nejauku. Kodėl nėra daugiau žmonių? Bonė apsidairė.

Kitoje patalpoje degė šviesa. Besidaužančia širdimi Bonė pasuko į tą pusę. Šarvojimo salėje, prikabintoje ilgų kandeliabrų, spingsojo baltos žvakės. Vidury stovėjo baltas atidengtas karstas.

Pamažu, lyg traukiama, Bonė prisiartino prie jo. Vidun žiūrėti nenorėjo. Bet turėjo. Karste jos kažkas laukė.

Salė buvo užlieta švelnios žvakių šviesos. Bonė jautėsi lyg sklendžianti per spindinčią jūrą. Bet žiūrėti ji nenorėjo…

Lyg sulėtintame filme priėjo prie karsto ir dirstelėjo į baltą atlasinį pamušalą. Karstas buvo tuščias.

Bonė jį uždarė ir atsidususi atsirėmė.

Akies kampučiu pastebėjo kažką krustelint ir ūmiai atsigręžė.

Išvydo Eleną.

– O, Dieve, išgąsdinai! – šūktelėjo Bonė.

– Rodos, liepiau tau čia neiti, – subarė Elena.

Šįkart jos šviesūs baltojo aukso spalvos plaukai buvo palaidi, vilnijo ant pečių ir krito iki juosmens. Ji vilkėjo baltą ploną suknelę, švelniai blizgančią žvakių šviesoje. Ir pati atrodė lyg žvakė, švytinti, spinduliuojanti. Basakojė.

– Aš čia atėjau… – Bonė sutriko, galvoje kirbėjo kažkokia mintis. Tai jos sapnas, jos transas. Turi prisiminti. – Aš čia atėjau, kad susitiktum su Stefanu, – atsakė ji.

Elenos akys išsiplėtė, lūpos prasiskyrė. Bonė pamatė tą ilgesį, veik nepakeliamą troškimą. Vos prieš penkiolika minučių tokį regėjo Stefano veide.

– Ak, – pratarė Elena. Sunkiai nurijo seilę, akys apniuko. – Bone… bet aš negaliu.

– Kodėl?

Elenos akyse sutvisko ašaros, lūpos virptelėjo.

– O jei viskas ims keistis? Jeigu ateis jis ir…

Elena pakėlė ranką prie lūpų, ir Bonė prisiminė aną sapną, kai draugei byrėjo dantys. Persigandusi Bonė supratingai pažvelgė į Eleną.

– Supranti? Neištverčiau, jei tai vėl nutiktų, – sušnabždėjo Elena. – Jei jis mane tokią išvystų… Aš per silpna. Bone, būk gera, neįleisk jo. Pasakyk, kad labai apgailestauju. Pasakyk jam… – Elena užsimerkė, apsipylė ašaromis.

– Gerai.

Bonė pati vos neverkė, bet Elena teisi. Ji pasiekė Stefano mintis, norėdama jam tai paaiškinti, padėti ištverti neviltį. Bet vos prisilietusi suprato klydusi.

– Stefanai! Elena sakė…

Jis neklausė. Jo mintys buvo stipresnės už Bonės, ir vos tik jos susisiekė, Stefanas paėmė viršų. Jis suvokė Bonės ir Elenos pokalbio esmę, bet nė neketino paklusti. Bonė pasijuto nustumta į šalį, Stefano mintys vis artėjo prie kandeliabrų šviesos rato. Stefanas materializavosi. Atsigręžusi Bonė išvydo jį – tamsius plaukus, susijaudinusį veidą, žalias skvarbias kaip sakalo akis. Ir tada supratusi, kad nieko nebegali padaryti, pasitraukė.

12

Stefanas išgirdo tylų, skausmingą šnabždesį.

– Ak, ne.

Balsą, kurio nebesitikėjo išgirsiąs, balsą, kurio niekada neužmirš. Jo kūnu perbėgo virpulys, visas ėmė tirtėti. Akimirksniu sutelkęs dėmesį atsigręžė į balsą, o protas vos neaptemo – tiek stiprių jausmų užgriuvo vienu metu.

Akyse mirgėjo, Stefanas tematė tarytum tūkstančio žvakių šviesą. Bet tai buvo nesvarbu. Jis juto ją. Tą pačią, kurią pajuto pirmą dieną atvykęs į Fels Čerčą – baltojo aukso spalvos šviesą, plieskiančią į jo sąmonę. Sklidiną ramaus grožio, liepsningos aistros ir kunkuliuojančios gyvasties. Traukiančią prie savęs, verčiančią viską užmiršti.

Elena. Tai buvo Elena.

Jos buvimas persmelkė jį, pripildė ligi pirštų galiukų. Alkani pojūčiai buvo nukreipti į tą skaistį, ieškojo jos. Geidė jos.

Tada Elena pasirodė.

Žengė lėtai, dvejodama. Lyg sunkiai prisiversdama. Stefanas sustabarėjo.

Elena.

Jos bruožus regėjo tarsi pirmą kartą. Baltojo aukso spalvos plaukai gaubė veidą ir pečius it aureolė. Skaisti, švari oda. Liaunas, lankstus kūnas, kiek pasisukęs šonu, prieštaraujamai iškelta ranka.

– Stefanai, – pasigirdo kuždesys, ir tai buvo jos balsas. Balsas, tariantis jo vardą. Bet jame buvo tiek skausmo, kad Stefanas panoro pribėgti, apkabinti ją, prižadėti, kad viskas bus gerai. – Stefanai, būk geras… negaliu…

Dabar jis išvydo Elenos akis. Tamsus lazurito mėlis, nutaškuotas žvakių šviesos auksu. Akys kupinos skausmo ir drėgnos nuo neišlietų ašarų. Stefanui sugėlė širdį.

– Nenori manęs matyti? – Balsas buvo sausas kaip dulkės.

– Nenoriu, kad tu matytum mane. Ak, Stefanai, jis gali padaryti bet ką. Jis mus suras. Jis ateis čia…

Stefaną užliejo palengvėjimas ir skausmingas džiaugsmas. Jis vos girdėjo, ką šneka Elena, tai buvo nesvarbu. Užteko, kaip ji ištarė jo vardą. Tas „Ak, Stefanai“ jam pasakė viską, ką reikėjo.

Stefanas tyliai žengė prie Elenos, ištiesė ranką. Matė, kaip Elena purto galvą, kaip praveria lūpas ir tankiau kvėpuoja. Stefanas matė, kad jos oda spinduliuoja iš vidaus, kaip pro skaidrų žvakės vašką švytinti liepsna. Ašarų lašeliai sustingo ant blakstienų lyg deimantai.

Nors Elena purtė galvą ir prieštaravo, rankos nepatraukė. Net ir tada, kai Stefanas ją palietė, išskėtęs pirštus prisispaudė prie jos pirštų galiukų, tarsi jie būtų skiriami stiklo.

Iš taip arti Elena negalėjo išvengti jo žvilgsnio. Jiedu žiūrėjo vienas į kitą, žiūrėjo nenusigręždami. Kol galiausiai Elena liovėsi priešinusis ir tik tarė jo vardą.

Stefanas nepajėgė mąstyti. Atrodė, širdis tuoj iššoks iš krūtinės. Svarbu buvo tik tai, kad jie kartu. Jis nepastebėjo keistos aplinkos, jam nerūpėjo, ar juos kas nors stebi.

Lėtai, labai lėtai suėmė jos delną, supynė pirštus, kaip ir turėtų būti. Kitą ranką pakėlė Elenai prie veido.

Paliesta ji užsimerkė, priglaudė skruostą prie jo delno. Stefanas pirštais pajuto drėgmę, ir juokas įstrigo gerklėje. Sapnų ašaros. Bet jos tikros, Elena tikra. Tai ji.

Stefaną apėmė palaima. Vien nykščiu nušluosčius jai nuo veido ašaras pervėrė toks malonumas, kad net suskaudo.

Visas per šešis mėnesius kaupęsis švelnumas, visi taip ilgai širdyje užrakinti jausmai prasiveržė ir užliejo jį. Paskandino juos abu. Regis, vos krustelėjo, ir Elena atsidūrė jo glėbyje.

Jis laikė angelą, vėsų, sklidiną gyvasties ir grožio. Liepsnos ir oro būtybę. Elena jo rankose suvirpėjo; paskui, vis dar užsimerkusi, kilstelėjo smakrą.

Bučinys toli gražu nebuvo vėsus. Stefano kūnas ėmė kibirkščiuoti, tirpti ir lydytis. Jis prarado savitvardą, kurią taip stengėsi išsaugoti netekęs mylimosios. Viskas viduje atsileido, atsirišo mazgai, atsivėrė šliuzai. Spausdamas glėbyje Eleną verkė ir pats, liejosi su ja į vieną kūną, vieną būtybę. Kad niekad niekada nebebūtų išskirti.

Bučiuodamiesi abu verkė. Liaunos Elenos rankos buvo apsivijusios jo kaklą, kiekvienas jos kūno centimetras tiko jam, tarsi jie būtų sukurti vienas kitam. Jaučiant, kaip Elenos ašaros drėkina jo lūpas, Stefaną užliejo malonumas.

Jis miglotai suvokė, kad turi galvoti apie dar kažką. Bet jaudinantis jos vėsios odos prisilietimas užtemdė protą. Jiedu stovėjo ugnies viesulo viduryje; visata būtų galėjusi sprogti, subyrėti ar sudegti iki pelenų, svarbiausia – išsaugoti ją.

Bet Elena drebėjo.

Ne vien nuo jausmų, kurių stiprumas maloniai svaigino Stefaną. Bet ir iš baimės. Stefanas ją išskaitė Elenos mintyse ir panoro saugoti, ginti ir globoti, nužudyti kiekvieną, kas drįstų ją gąsdinti. Suurzgęs jis pakėlė galvą ir apsidairė.

– Kas yra? – sušnypštė Stefanas. – Jei kas nors mėgintų tave nuskriausti…

– Niekas negali manęs nuskriausti. – Elena tebelaikė jį apkabinusi, tik atsilošė ir pažvelgė į akis. – Nuogąstauju dėl tavęs, Stefanai, dėl to, kaip jis tau gali pakenkti. Ir dėl to, ką gali tau parodyti… – Jos balsas virptelėjo. – Ak, Stefanai, išeik, kol jis nepasirodė. Per mane jis gali surasti tave. Būk geras, išeik…

– Nė neprašyk, – atsakė Stefanas. Žudikui būtų tekę jį plėšte atplėšti nuo Elenos: nervas po nervo, raumuo po raumens, ląstelė po ląstelės.

– Stefanai, čia tik sapnas, – apimta nevilties, ašarodama tarė Elena. – Iš tikrųjų mes negalim susiliesti, negalim būti kartu. Draudžiama.

Stefanui buvo vis vien. Tai nepriminė sapno. Atrodė tikra. Net jei tai ir sapnas, jis nepaleis Elenos, nieku gyvu. Jokia dangaus ar pragaro galia jo nepriverstų…

– Klysti, seniuk. Staigmena! – riktelėjo naujas, Stefanui negirdėtas balsas. Bet jis iškart suprato, kad tai žudiko balsas. Medžioklių medžioklio. Atsigręžęs prisiminė, ką buvo pasakojusi Vikė, vargšė Vikė.

Jis atrodo kaip tikras velnias.

Jei tik velniai būna gražūs ir šviesiaplaukiai.

Jis, kaip ir sakė Vikė, vilkėjo nuskurusį lietpaltį. Purviną ir apiplyšusį. Atrodė kaip koks didmiesčio valkata, tik buvo labai aukštas, o akys giedros ir skvarbios. Plaukai beveik balti, pasistoję, lyg pūstelėjus žvarbiam vėjui. Nuo plačios šypsenos Stefaną net supykino.

– Turbūt Salvatorė, – nuolankiai lenkdamasis tarė jis. – Ir, žinoma, gražioji Elena. Gražioji numirėlė Elena. Gal prisidėsi prie jos, Stefanai? Juk judu sukurti vienas kitam.

Jis atrodė jaunas, vyresnis už Stefaną, bet vis vien jaunas. Tik toks nebuvo.

– Stefanai, išeik, – sušnabždėjo Elena. – Man jis nepakenks, bet tau gali. Padarys ką nors, ką išsineši iš sapno.

Stefanas nepaleido Elenos iš glėbio.

– Valio! – vyriškis su lietpalčiu paplojo dairydamasis aplink, tarsi ragindamas nematomus žiūrovus. Susverdėjo ir, jei būtų buvęs žmogus, Stefanas būtų laikęs jį girtu.

– Stefanai, meldžiu, – kuždėjo Elena.

– Būtų nemandagu išeiti dorai nesusipažinus, – kalbėjo šviesiaplaukis. Susikišęs rankas į lietpalčio kišenes žengė porą žingsnių artyn. – Negi neįdomu, kas aš toks?

Elena papurtė galvą – ne neigdama, bet pasiduodama, ir padėjo ją Stefanui ant peties. Šis delnu apglėbė jai plaukus, trokšdamas nuo šio bepročio apsaugoti kiekvieną jos kūno dalelę.

– Įdomu, – per Elenos galvą žiūrėdamas į šviesiaplaukį tarė Stefanas.

– Tai kodėl gi iškart nepaklausi? – pasiteiravo vyriškis, didžiuoju pirštu kasydamasis skruostą. – Užuot vaikščiojęs pas kitus. Tik aš galiu tau pasakyti. Jau senokai čia lūkuriuoju.

– Kiek laiko? – nenustebęs paklausė Stefanas.

– Ilgai… – Šviesiaplaukio akys tapo svajingos, lyg būtų prisiminęs seniausius laikus. – Draskiau baltas gerkles, kai tavo protėviai statė Koliziejų. Žudžiau kartu su Aleksandro kariauna. Kovojau Trojos kare. Aš senas, Salvatore. Esu vienas Pirmapradžių. Dar atmenu save, nešiną bronziniu kirviu.

Stefanas lėtai palingavo galva.

Jis buvo girdėjęs apie Senuosius. Vampyrai apie juos kuždėjosi, bet nė vienas Stefano pažįstamas savo akimis nebuvo tokio regėjęs. Visi vampyrai buvo sukurti kitų vampyrų keičiantis krauju. Bet nuo senų senovės gyveno ir Pirmapradžiai, nesukurti vampyrai. Čia grandinė baigėsi. Niekas nenutuokė, kaip jie tapo vampyrais, bet apie jų Galias sklandė legendos.

– Aš padėjau sužlugdyti Romos imperiją, – svajingai pasakojo šviesiaplaukis. – Jie mus vadino barbarais – neišmanėliai! Karas, Salvatore! Niekas neprilygsta karui. Europa anuomet buvo smagi vietelė. Nusprendžiau bastytis po kaimus ir džiaugtis gyvenimu. Žinai, žmonės mane išvydę sprukdavo arba iškeldavo kryžių. – Jis papurtė galvą. – Bet viena moteris atėjo ir paprašė padėti. Ji tarnavo kambarine pas baroną, ir jos jaunoji šeimininkė susirgo. Merdėjo. Ji paprašė ko nors imtis. Taigi… – Šviesiaplaukis šypsojosi vis plačiau, rodės, plyš lūpos. – Aš ir padariau. Mažylė buvo daili.

Stefanas stovėjo pasisukęs taip, kad užstotų Eleną nuo šviesiaplaukio, dabar jis trumpam nusigręžė. Turėjo žinoti, turėjo atspėti. Vadinasi, viskas siejasi su juo. Ir Vikės, ir Sju mirtis – jo darbas. Jis pradėjo įvykių seką, kuri baigėsi čia.

– Katerina. – Stefanas pakėlė galvą ir pažvelgė į vyrą. – Tai tu tas Kateriną perkeitęs vampyras.

– Gelbėjau jai gyvybę, – atsakė šviesiaplaukis, lyg Stefanas būtų per kvailas suprasti. – Kurią atėmė štai ši tavo brangioji.

Vardas. Stefanas suko galvą, mėgindamas prisiminti vardą, kurį jam minėjo Katerina; ji netgi buvo apibūdinusi šį vyrą. Stefanas mintyse išgirdo Katerinos žodžius: „Pabudau vidury nakties ir išvydau vyrą, kurį atvedė mano kambarinė Gudrūna. Išsigandau. Jis buvo vardu Klausas, girdėjau kaimiečius šnekant, kad jis blogas…“

– Klausas, – švelniai ištarė šviesiaplaukis, lyg su kuo sutikdamas. – Bent jau ji taip mane vadino. Ji sugrįžo pas mane, kai ją apgavo du italų berniūkščiai. Ji tiek dėl jų padarė: pavertė vampyrais, suteikė amžiną gyvenimą, bet jie buvo nedėkingi, išmetė ją. Labai keista.

– Viskas buvo ne taip, – pro dantis iškošė Stefanas.

– Dar keisčiau, Salvatore, kad ji niekada tavęs neužmiršo. Ypač tavęs. Ji nuolat mus lygindavo mano nenaudai. Mėginau atvesti ją į protą, bet taip ir nepavyko. Nežinau, gal pačiam reikėjo ją nužudyti. Bet pripratau prie jos. Ji niekada nebuvo itin galvota. Bet užtat išvaizdi ir mokėjo linksmintis. Aš ją išmokiau mėgautis žudymu. Galų gale jos smegenys visiškai susitraukė. Na ir kas? Juk ne dėl smegenų ją laikiau.

Stefano širdyje meilės Katerinai nebuvo likę nė lašo, bet jis vis vien pajuto neapykantą vyriškiui, dėl kurio ji galiausiai tapo pabaisa.

– Dėl manęs? Dėl manęs, seniuk? – Klausas netikėdamas bakstelėjo sau į krūtinę. – Tai dėl tavęs ji dabar yra tokia, kokia yra, tiksliau dėl tavo mažosios draugužės. Šiuo metu ji tėra dulkės. Kirminų ėdalas. Bet tavo mieloji man šiuo metu nepasiekiama. Jos virpesiai aukštesnio lygio, ar ne taip tvirtina mistikai, Elena? Kodėl gi tau nepavirpėjus čia su mumis, apačioje?

– Jei tik galėčiau, – keldama galvą ir su neapykanta žvelgdama į jį sušnabždėjo Elena.

– Ką gi. Kol kas turiu tavo drauges. Sju, girdėjau, buvo labai miela mergina. – Klausas apsilaižė. – Ir Vikė gardi. Smulki, bet gyvybinga, skaniai kvepianti. Veikiau devyniolikmetė nei septyniolikmetė.

Stefanas puolė Klausą, bet Elena jį sulaikė.

– Nereikia, Stefanai! Čia jo teritorija, ir jo psichinės galios stipresnės už mūsų. Jis čia viešpatauja.

– Kaip tik taip. Čia mano teritorija. Nerealybė. – Klausas vėl iškrypėliškai išsišiepė. – Kur nemokamai išsipildo kraupiausi košmarai. Pavyzdžiui, – jis pažvelgė į Stefaną, – ar tau patiktų išvysti, kaip dabar atrodo tavo brangioji? Be makiažo?

Elena tyliai suaimanavo. Stefanas ją stipriau apglėbė.

– Kiek laiko tu jau mirusi? Kokį pusmetį? Žinai, kas atsitinka kūnui pusę metų pragulėjus po žeme? – Klausas vėl kaip šuo apsilaižė lūpas.

Dabar Stefanas suprato. Elena nunarinusi galvą suvirpėjo, pamėgino atsitraukti nuo jo, bet Stefanas nepaleido.

– Viskas gerai, – tyliai ištarė. Ir Klausui: – Tu užsimiršai. Aš ne žmogus, krūpčiojantis nuo šešėlių ir kraujo. Aš pažįstu mirtį, Klausai. Ji manęs negąsdina.

– Ne, bet ar žavi? – Klauso balsas tapo žemas, svaiginantis. – Ar tave jaudina smarvė, puvėsiai, yrančios mėsos skystis? Argi tai ne pasaka?

– Stefanai, paleisk mane. Būk geras. – Elena virpėjo, stūmė jį, vis muistydamasi, kad Stefanas nepamatytų jos veido. – Būk geras.

– Vienintelė tavo Galia čia – tai kurti iliuzijas, – tarė Stefanas Klausui.

Jis laikė Eleną priglaudęs, skruostu įsikniaubęs jai į plaukus. Juto, kaip kūnas jo glėbyje keičiasi. Plaukai po skruostu tampa šiurkštūs, kūnas susitraukia.

– Nelygu kokia žemė, kartais lavonas sudžiūva kaip oda, – vypsodamas, spindinčiomis akimis patikino Klausas.

– Stefanai, nenoriu, kad į mane žiūrėtum…

Nenuleisdamas akių nuo Klauso Stefanas švelniai nubraukė baltus šiurkščius plaukus ir paglostė Elenai grublėtą skruostą.

– Bet, žinoma, dažniausiai jis tiesiog suyra. Visko netenki: odos, mėsos, raumenų, vidaus organų – viskas sugrįžta į žemę…

Kūnas Stefano glėbyje nyko. Jis užsimerkė ir apkabino stipriau, širdyje liepsnojo neapykanta Klausui. Tai iliuzija, tai tik paprasčiausia iliuzija.

– Stefanai… – Tai buvo lyg popieriaus, vėjo nešamo šaligatviu, šiurenimas. Kuždesys kaip mat išsisklaidė ore, ir Stefanas pasijuto laikąs krūvą kaulų.

– Ir galų gale lieka tik tai – per du šimtus atskirų lengvai sudedamų dalelių. Nuosavame lagaminėlyje… – Šviesos rato pakraštyje pasigirdo girgždesys. Baltas karstas vėrėsi, dangtis kilo pats. – Gal atliktum šeimininko pareigas, Salvatore? Paguldyk Eleną ten, kur jai vieta.

Nenuleisdamas akių nuo plonų kaulelių Stefanas drebėdamas atsiklaupė. Tai tik iliuzija – Klausas, valdydamas Bonės transą, rodo Stefanui ką panorėjęs. Iš tikrųjų jis nieko blogo Elenai nepadarė, vis dėlto karštas gynėjo įniršis Stefanui neleido to pripažinti. Jis atsargiai paguldė kaulus ant žemės ir švelniai palietė. Paskui niekinamai prašiepęs lūpas, pažvelgė į Klausą.

– Tai ne Elena, – tarė jis.

– Žinoma, ji. Bet kur ją atpažinčiau. – Išskėtęs rankas Klausas ėmė deklamuoti: – „Pažinojau moterį, dailių kaulų…“

– Ne.

Stefanui ant kaktos ištryško prakaito lašeliai. Jis atsitvėrė nuo Klauso balso ir susikaupė, sugniaužė kumščius, net raumenys braškėjo nuo pastangų. Priešintis Klauso įtakai – tai lyg risti į kalną akmenį. Bet kauleliai ėmė spurdėti, aplink juos sušvito blyški auksinė šviesa.

– „Skarmalai, kaulai ir plaukų sruoga… kvailys, kuris juos vadino savo gražiąja dama…“

Šviesa tviskėjo, šokčiojo, jungė kaulus. Apgaubė juos auksine šiluma, aprengė ir pakėlė aukštyn. Dabar čia stovėjo neapibrėžtas švelniai spinduliuojantis pavidalas. Prakaitas varvėjo Stefanui į akis, atrodė, plaučiai plyš.

– „Molis guli tyliai, o kraujas klajoja…“

Spindinčius Elenos pečius apgaubė ilgi, šilkiniai, aukso spalvos plaukai. Veidas įgijo bruožus, iš pradžių jie buvo išskydę, paskui darėsi ryškesni. Stefanas su meile atkūrė kiekvieną smulkmeną. Storas blakstienas, mažą nosytę, putnias lyg rožės žiedlapius lūpas. Aplink kūną sūkuriavo balta šviesa, iš jos susidarė plona suknelė.

– „Įskilimas arbatos puoduke – tai vartai į mirusiųjų žemę…“

– Ne.

Stefanas pajuto, kaip Galia jį apleidžia, apima svaigulys. Elenos krūtinė ėmė kilnotis, mėlynos kaip lazuritai akys atsimerkė.

Ji nusišypsojo, ir Stefanas pajuto, kaip jos meilės liepsna sklinda jo pasitikti.

– Stefanai. – Ji laikė iškėlusi galvą kaip karalienė.

Stefanas atsigręžė į Klausą, tas nebedeklamavo, be žado dėbsojo.

– Štai, – pabrėžė Stefanas, – Elena. Ne tuščias kiautas, kurį ji paliko žemėje. Tai Elena, ir tu nieko nepadarysi.

Stefanas ištiesė ranką, Elena priėjo ir paėmė ją. Prisilietus Stefaną užliejo džiaugsmas, jis pajuto į save srūvant Galią. Jiedu stovėjo kartu, petys į petį, atsigręžę į šviesiaplaukį. Stefanas gyvenime dar nebuvo patyręs tokio karšto pergalės džiaugsmo, niekada nesijautė toks stiprus.

Klausas stebeilijosi į juos gal dvidešimt sekundžių, tada pašėlo.

Jo veidas persikreipė. Į juodu su Elena plūstelėjo pagiežinga Galia, teko sutelkti visas jėgas jai atsispirti. Juodo įsiūčio verpetas ūžavo po salę, mėgino juos išskirti, sunaikinti. Žvakės užgeso ir pakilo į orą, lyg pagautos viesulo. Sapnas trūkinėjo, dužo.

Stefanas čiupo Eleną už kitos rankos. Vėjas plaikstė jai plaukus.

– Stefanai! – ji šaukė, kad būtų išgirsta. Paskui mintyse išgirdo savo pačios balsą. – „Stefanai, paklausyk! Tėra vienas būdas jį sulaikyti. Stefanai, tau reikia aukos – surask vieną jo aukų. Tik auka gali žinoti…“

Triukšmas buvo nepakeliamas, tarsi drykstų pats erdvės ir laiko audeklas. Elenos ranka išsprūdo. Riktelėjęs iš nevilties Stefanas puolė jos ieškoti, bet nieko neužčiuopė. Išsekintas kovos su Klausu, pamažu prarado sąmonę. Tamsa jį siurbte įsiurbė.

Bonė viską matė.

Keista, bet pasitraukusi ir palikusi Stefaną su Elena, ji lyg ir liovėsi fiziškai dalyvavusi sapne. Tarsi būtų buvusi nebe aktorė, o scena, kurioje vyksta veiksmas. Ji stebėjo, bet negalėjo įsikišti.

Baigiantis išsigando. Nebeturėjo jėgų išlaikyti sapno, ir galiausiai jis sprogo, o Bonė buvo išsviesta iš transo atgal į Stefano kambarį.

Vaikinas gulėjo ant žemės tarsi negyvas. Baltas, sustingęs. Bet kai Bonė jį trūktelėjo mėgindama paguldyti į lovą, krūtinė kilstelėjo, jis dusdamas įtraukė oro.

– Stefanai? Tu sveikas?

Stefanas apžvelgė kambarį, lyg ko ieškodamas.

– Elena! – ištarė ir nutilo – turbūt prisiminė.

Veidas persikreipė. Vieną siaubingą akimirką Bonei atrodė, kad Stefanas pravirks, bet jis tik užsimerkė ir įsikniaubė veidu į delnus.

– Praradau ją. Nepajėgiau išlaikyti.

– Žinau. – Bonė jį stebėjo, paskui, sukaupusi drąsą, atsiklaupė priešais ir palietė pečius. – Užjaučiu.

Stefanas staiga pakėlė galvą, žalios akys buvo sausos, bet vyzdžiai tokie išsiplėtę, kad akys atrodė juodos. Šnervės virpėjo, dantys buvo prašiepti.

– Klausas! – Jis išspjovė vardą lyg keiksmažodį. – Matei jį?

– Taip, – traukdamasi atbula patvirtino Bonė. Nurijo seilę, suko pilvą. – Stefanai, jis beprotis?

– Taip. – Stefanas atsistojo. – Turim jį sutramdyti.

– Bet kaip? – Išvydusi Klausą Bonė dar labiau išsigando ir prarado pasitikėjimą savimi. – Stefanai, kas galėtų jį sutramdyti? Nesu sutikusi panašios Galios.

– Ar tu?.. – Stefanas greitai atsigręžė. – Bone, ar negirdėjai, ką galiausiai sakė Elena?

– Ne. Ką turi omeny? Aš nieko negirdėjau; kilo šioks toks uraganas.

– Bone… – Stefanas susimąstęs žvelgė į tolį, atrodė, kalbasi su savim. – Vadinasi, jis irgi negirdėjo. Taigi nežino ir nebandys mūsų sulaikyti.

– Nuo ko? Stefanai, apie ką čia šneki?

– Apie aukos paieškas. Bone, paklausyk, Elena man sakė, kad suradę Klauso auką sužinotume, kaip jį sustabdyti.

Bonė visai suglumo.

– Bet… kaip?

– Vampyrai ir donorai – jų aukos – keisdamiesi krauju trumpam pasidalija mintimis. Kartais donoras taip gali kai ką sužinoti apie vampyrą. Ne visada, bet pasitaiko. Tikriausiai taip jau nutiko, ir Elena žino.

– Visa tai puiku, tik yra vienas mažas „bet“, – kandžiai tarė Bonė. – Gal galėtum pasakyti, kas, po galais, galėjo išgyventi užpultas Klauso?

Bonė manė, kad Stefanas nusimins, bet klydo.

– Vampyras, – paprastai ištarė jis. – Žmogų, kurį Klausas pavertė vampyru, galima pavadinti auka. Jeigu jie keitėsi krauju, tai susisaistė ir mintimis.

– O! Taigi… jei rastume jo sukurtą vampyrą… Bet kur?

– Gal Europoje. – Stefanas prisimerkęs ėmė žingsniuoti po kambarį. – Klauso gyvenimas ilgas, ir ten turėtų būti jo sukurtų vampyrų. Reikėtų ten nuvykti ir pasidairyti.

Bonė baisiai nuliūdo.

– Bet, Stefanai, negali palikti mūsų. Negali!

Stefanas kaip įbestas sustojo kitame kambario gale. Galop atsigręžė į Bonę.

– Ir aš nenoriu, – tyliai tarė. – Pirmiausia paieškosim kitų išeičių – gal dar sučiupsim Tailerį. Luktelėsiu savaitę, iki kito šeštadienio. Tačiau, Bone, ko gero man teks išvykti. Supranti ne blogiau už mane.

Abu ilgokai tylėjo. Bonei ėmė perštėti akis, bet ji pasiryžo laikytis kaip suaugusi mergina. Ji ne kūdikis ir dabar tai įrodys – kartą ir visiems laikams. Sugavusi Stefano žvilgsnį linktelėjo.

13

Sausio 19 diena, penktadienis, 11. 45 nakties

Mielasis dienorašti,

o, Dieve, ką dabar darysim? Tai buvo ilgiausia savaitė mano gyvenime. Šiandien – paskutinė mokslo metų diena, rytoj Stefanas išvyksta. Keliaus į Europą ieškoti Klauso perkeisto vampyro. Sako nenorįs palikti mūsų be apsaugos. Bet vis vien išvyksta.

Tailerio nerandam. Jo automobilis pradingo iš kapinių, bet mokykloje jis nepasirodė. Šią savaitę praleido visus baigiamuosius. Bet ir mums visiems ne ką geriau einasi. Norėčiau, kad Roberte Li visi baigiamieji būtų laikomi dar prieš įteikiant diplomus. Tokia tvarka yra kai kuriose mokyklose. Jau nė nebesuprantu, ar rašau angliškai, ar svahilių kalba.

Nekenčiu Klauso. Jis tikras pamišėlis, kaip Katerina – netgi žiauresnis. Negaliu kalbėti apie tai, ką jis padarė Vikei, o tai vėl pravirksiu. Per Karolinos vakarėlį jis tik žaidė su mumis kaip katė su pele. Ir dar per Mereditės gimtadienį – nors, manau, to nežinojo. Vis dėlto atrodo, kad jis žino daug. Šneka ne kaip užsienietis, ne taip, kaip pirmą kartą į Ameriką atvykęs Stefanas, ir daug žino apie Ameriką, netgi cituoja šešto dešimtmečio dainas. Gal jis čia jau senokai…

Bonė liovėsi rašiusi. Įtemptai susimąstė. Jie galvojo tik apie aukas Europoje, apie vampyrus. Bet iš Klauso šnekos akivaizdu, kad jis jau seniai Amerikoje. Jo tartis ne kaip užsieniečio. Ir jis nusprendė užpulti merginas per Mereditės gimtadienį…

Bonė atsistojo, paėmė telefoną ir surinko Mereditės numerį. Atsiliepė mieguistas vyriškas balsas.

– Pone Salezai, čia Bonė. Gal pakviestumėt Mereditę?

– Bone! Ar žinai, kiek valandų?

– Žinau, – skubiai atsakė Bonė. – Bet man reikia pasikalbėti apie… apie šiandien laikytą egzaminą. Labai prašau ją pakviesti.

Pasigirdo sunkus atodūsis.

– Tuojau.

Bonė laukdama nekantriai bilsnojo pirštais. Pagaliau išgirdo spragtelint – kažkas pakėlė kitą ragelį.

– Bone? – atsklido Mereditės balsas. – Kas atsitiko?

– Nieko. Norėjau pasakyti… – Bonė suprato, kad Mereditės tėvas nepadėjo ragelio. Galbūt jis klausosi. – Tai dėl to… vokiečių kalbos klausimo, kurį nagrinėjome. Tu prisimeni. To egzamino klausimo, kurio taip ir neišsiaiškinom. Prisimeni, ieškojom žmogaus, kuris mums padėtų į jį atsakyti? Na, turbūt žinau, kas jis.

– Žinai? – Bonė juto, kad ir Mereditė ieško tinkamų žodžių. – Tai… kas jis? Ar reikės skambinti į užsienį?

– Ne, – atsakė Bonė, – nereikės. Meredite, jis netoliese. Visai čia pat. Galima sakyti, jis tavo kieme, kabo ant šeimos medžio.

Kitame linijos gale Mereditė ilgokai tylėjo ir Bonė jau svarstė, ar draugė nepadėjo ragelio.

– Meredite?

– Mąstau. Kalbi apie sutapimą?

– Ne. – Bonė atsipalaidavo ir liūdnai šyptelėjo. Mereditė ima susivokti. – Nėmaž. Veikiau istorija kartojasi. Tyčia kartojama, jei supranti, ką noriu pasakyti.

– Taip, – patvirtino Mereditė. Balsas skambėjo taip, lyg būtų ką tik atsigavusi po sukrėtimo, ir nieko nuostabaus. – Ko gero, tu teisi. Bet jį – tą žmogų – dar reikės įkalbėti.

– Manai, bus sunku?

– Turbūt nelengva. Kartais žmonės labai bijo – egzaminų. Netgi pameta galvą.

Bonei širdis nusirito į kulnus. Jai tai nebuvo dingtelėję. O jei jis negalės pasakyti? Jei reikalai tikrai tokie prasti?

– Tegalim pamėginti, – nutaisiusi linksmą balsą tarė ji. – Rytoj tai ir padarysim.

– Gerai. Pasiimsiu tave popiet. Labanakt, Bone.

– Saldžių sapnų, Meredite. – Ir pridūrė: – Man labai gaila.

– Ne, taip bus geriausia. Kad istorija amžinai nesikartotų. Iki.

Bonė nuspaudė atsijungimo mygtuką ragelyje. Paskui kelias minutes sėdėjo uždėjusi ant jo pirštą, žiopsodama į sieną. Galiausiai padėjo ragelį ir vėl pasiėmė dienoraštį. Po paskutinio sakinio padėjo tašką ir prirašė dar vieną.

Rytoj aplankysim Mereditės senelį.

– Aš kvailys, – kitą dieną Mereditės automobilyje pareiškė Stefanas.

Jie važiavo į Vakarų Virdžiniją, į ligoninę, kurioje buvo gydomas Mereditės senelis. Kelionė buvo ilga.

– Mes visi kvailiai. Išskyrus Bonę, – pritarė Metas.

Nors ir nerimavo, Bonė nudžiugo.

Bet Mereditė, įsmeigusi akis į kelią, papurtė galvą.

– Stefanai, tu būtum susiprotėjęs, todėl liaukis save plakęs. Juk nežinojai, kad Karolinos vakarėlis vyko tą pačią dieną, kai Klausas užpuolė mano senelį. Nei man, nei Metui netoptelėjo, kad Klausas jau seniai Amerikoje, nes nebuvom jo nei regėję, nei girdėję. Mes galvojom apie Europoj užpultus žmones. Tik Bonė vienintelė galėjo viską sudėlioti į vietas, nes turėjo visą informaciją.

Bonė iškišo liežuvį. Mereditė tai pamatė galiniame veidrodėlyje ir kilstelėjo antakį.

– Tiesiog nenoriu, kad per daug pūstumeisi, – tarė.

– Nė nesiruošiu; kuklumas – viena žaviausių mano savybių, – atkirto Bonė.

Metas prunkštelėjo.

– Vis vien manau, kad esi sumani.

Ir Bonę vėl užliejo džiugesys.

Ligoninė buvo klaiki. Bonė kiek įmanydama stengėsi neparodyti, kaip jai baisu ir bjauru, bet Mereditė tai pastebėjo. Ji išdidžiai atsitiesė ir nužygiavo koridoriumi pirma visų. Bonė puikiai pažinojo draugę ir suprato, kad ši jaučiasi pažeminta. Mereditės tėvai taip gėdijosi senelio ligos, kad neleisdavo apie jį užsiminti pašaliniams. Jis suteršė gerą šeimos vardą.

Ir dabar Mereditė pirmą kartą atskleis paslaptį svetimiems žmonėms. Bonę užliejo meilė ir susižavėjimas. Tik Mereditė galėjo tai atlikti ramiai, oriai. Vis dėlto ligoninė buvo baisi.

Ne purvina ar pilna siautėjančių maniakų. Pacientai atrodė švarūs, prižiūrėti. Tik sterilūs ligoninės kvapai, palei sienas sustatytos ratukinės kėdės ir tuščios akys kėlė Bonei norą sprukti.

Atrodė, pastatas knibžda zombių. Bonė išvydo senutę, padėjusią galvą ant stalo prie nuogos plastikinės lėlės. Pro šviesius plaukus švietėsi rausva galvos oda. Nejučia ištiesusi ranką Bonė sutiko Meto pirštus. Jie sekė paskui Mereditę susikibę taip stipriai, kad net skaudėjo.

– Čia jo palata.

Viduje kiūtojo dar vienas zombis, žilaplaukis, tik kur ne kur buvo matyti juodų kaip Mereditės plaukų sruogos. Veidas išvagotas raukšlių, akys traiškanotos, paraudusios. Žvilgsnis tuščias.

– Seneli, – klaupdamasi priešais ratukinę kėdę prakalbo Mereditė. – Seneli, tai aš, Mereditė. Atėjau tavęs aplankyti. Norėjau paklausti kai ko svarbaus.

Senelis nė nemirktelėjo.

– Kartais jis mus atpažįsta, – tyliu, bejausmiu balsu tarė Mereditė. – Bet pastaruoju metu – retai.

Senukas tik žiopsojo.

Stefanas atsitūpė.

– Leisk man pabandyti, – pasisiūlė. Žvelgdamas į raukšlėtą veidą ėmė švelniai, raminamai kalbėti, kaip andai su Vike.

Bet tamsios apsiblaususios senuko akys nekrustelėjo. Tik stebeilijo į niekur. Ant ratukinės kėdės ranktūrių nepaliaujamai tirtėjo gumbuotos rankos.

Mereditės ir Stefano pastangos jį prakalbinti buvo bergždžios.

Galiausiai Bonė nutarė pasitelkti antgamtines jėgas. Ji juto kūne įkalintą gyvybės kibirkštį, bet nepajėgė iki jos prisikasti.

– Apgailestauju, – pasakė atsilošdama ir nubraukdama nuo akių plaukus. – Jokios naudos. Nieko negaliu padaryti.

– Gal pamėginkim kitą kartą, – pasiūlė Metas, bet Bonė žinojo, jog tai neįmanoma.

Rytoj išvyksta Stefanas, kito karto nebebus. O sumanymas atrodė toks puikus… Jos džiaugsmas išblėso, širdis apsunko. Atsigręžusi išvydo iš palatos sliūkinantį Stefaną.

Metas paėmė Bonę už alkūnės, norėdamas padėti atsistoti. Kiek pastovėjusi nunarinta galva Bonė leidosi išvedama. Buvo sunku sukaupti jėgas ir judinti kojas. Bonė per petį blausiu žvilgsniu dirstelėjo į Mereditę…

Ir suklykė. Mereditė stovėjo vidury palatos atgręžusi į duris nevilties iškreiptą veidą. Senukas ratukinėje kėdėje pagaliau sujudėjo. Jis pakilo, plačiai atmerkė traiškanotas akis ir dar plačiau išsižiojo. Mereditės senelis atrodė lyg pasirengęs šuoliui – ištiesęs rankas, lūpas sudėjęs taip, lyg nebyliai kauktų. Bonės klyksmas atsimušė į gegnes.

Paskui viskas vyko žaibu. Stefanas paknopstom sugrįžo, Mereditė staigiai atsigręžė, Metas ją sugriebė. Bet senukas nešoko. Tik stovėjo aukštai iškilęs virš lankytojų, stebeilijo jiems virš galvų, tarsi matytų tai, ko jie nemato. Galiausiai išūkė vieną žodį.

– Vampyras! Vampyyyras!

Į palatą sulėkė seselės, ėmė grūsti Bonę su draugais pro duris ir raminti senuką. Užvirė tikras pragaras.

– Vampyras! Vampyras! – žviegė Mereditės senelis, lyg norėdamas perspėti visą miestą.

Bonė išsigando – ar tik jis nežiūri į Stefaną? Gal tai kaltinimas?

– Prašom tuojau pat išeiti. Apgailestauju, bet ligoniui reikia ramybės, – kalbėjo seselė.

Juos vijo lauk. Mereditė stumiama į koridorių priešinosi.

– Seneeeli!..

– Vampyras! – vis aimanavo šiurpus balsas. – Amerikinis uosis! Vampyras! Amerikinis uosis…

Trinktelėjo durys.

Mereditė žiopčiojo springdama ašaromis. Bonė leido nagus Metui į ranką. Stefanas, iš siaubo išplėtęs žalias akis, spoksojo į juos.

– Liepiau jums tuojau pat išeiti, – nekantriai kartojo seselė. Nė vienas iš ketverto nekreipė į ją dėmesio. Susižvelgė, nuostaba ir suglumimas virto supratimu.

– Taileris sakė, kad jį galima sužeisti tik vienu medžiu… – prabilo Metas.

– Amerikinis uosis, – ištarė Stefanas.

– Turim surasti jo slėptuvę, – pakeliui į namus pasakė Stefanas. Vairavo jis, nes Mereditei prie automobilio durelių iškrito rakteliai. – Tai pirmas darbas. Jei pernelyg skubėsim, išsiduosim.

Jo žalios akys spindėjo pergalės džiaugsmu ir niūriu ryžtu, jis kalbėjo greitai, kapodamas žodžius. Jie visi ant ribos, pamanė Bonė, lyg kiaurą naktį būtų vartoję narkotikus. Nervai tokie įtempti, kad gali atsitikti bet kas.

Be to, Bonė nujautė neišvengiamą katastrofą. Tarsi viskas artėtų prie kulminacijos, per Mereditės gimtadienio vakarėlį prasidėję įvykiai eitų prie pabaigos.

Šiąnakt, pamanė ji. Viskas įvyks šiąnakt. Keistai reikšminga, kad tai bus saulėgrįžos išvakarės.

– Kieno išvakarės? – paklausė Metas.

Bonė atsitokėjo kalbanti balsu.

– Saulėgrįžos, – atsakė. – Šiandien. Rytoj – vasaros saulėgrįža.

– Tik nesakyk. Druidai, tiesa?

– Jiems tai buvo šventė, – patvirtino Bonė. – Tai stebuklų diena, keičiasi metų laikas. Be to… – ji sudvejojo. – Na, kaip ir per visas kitas šventes, pavyzdžiui, Heloviną ar žiemos saulėgrįžą, riba tarp regimo ir neregimo pasaulio susiaurėja. Pasak jų, tada galima išvysti vaiduoklius. Nutinka įvairiausių keistenybių.

– Nutiks, – tarė Stefanas, sukdamas į plentą, vedantį pro Fels Čerčą, – įvairiausių keistenybių.

Nė vienas nenumanė, kaip greitai.

Jie privažiavo tiesiai prie pensiono ir surado ponią Flauers galiniame kieme. Šeimininkė genėjo rožių krūmus, apgaubta vasaros kvapo.

Paklausta jaunuolių, kur rasti amerikinį uosį, ponia Flauers suraukusi antakius sumirksėjo.

– Neskubėkit, palengva, – tarė ji, apžiūrinėdama juos iš po šiaudinės skrybėlės graižo. – Tai ko jums reikia? Amerikinio uosio? Kaip tik vienas auga už tų ąžuolų. Ei, pala… – šūktelėjo jau lekiantiems jaunuoliams.

Stefanas dideliu lenktiniu peiliu, kurį Metas išsitraukė iš kišenės, nupjovė medžio šaką. Įdomu, nuo kada Metas jį nešiojasi? Dar Bonė svarstė, ką ponia Flauers pamanė, kai vaikinai sugrįžo ant pečių nešdamiesi lapuotą dvimetrinę lazdą.

Bet ponia Flauers jaunuoliams nieko nesakė. Tik jiems artėjant prie namų šūktelėjo:

– Vaikine, tau atėjo siuntinys.

Stefanas atsigręžė.

– Man?

– Ant jo užrašytas tavo vardas. Paketas ir laiškas. Šiandien po pietų radau verandoje. Padėjau viršuje, tavo kambaryje.

Bonė, dirstelėjusi į Mereditę, paskui į Metą ir Stefaną, sutiko jų tokius pat suglumusius, įtarius žvilgsnius. Staiga įtampa išaugo, tapo veik nepakeliama.

– Bet nuo ko jis? Kas apskritai žino, kad tu čia?.. – prabilo Bonė lipant į palėpę.

Ji staiga sustojo, širdis sutvaksėjo iš baimės. Lyg įkyri musė nedavė ramybės bloga nuojauta, bet Bonė nustūmė ją šalin. Ne dabar, pamanė, ne dabar.

Vis dėlto pamatė paketą ant Stefano stalo. Vaikinai atrėmė uosio šaką į sieną ir priėję apžiūrėjo pailgą, plokščią ryšulį, įvyniotą į rudą popierių, su kreminės spalvos voku ant viršaus.

Ant jo pažįstamu keistu raštu buvo iškeverzota: „Stefanui“.

Veidrodinis rašto atspindys.

Visi dėbsojo į paketą lyg į skorpioną.

– Atsargiai, – įspėjo Mereditė paketo siekiantį Stefaną.

Bonė suprato, kad draugė bijo. Jai pačiai atrodė, kad siuntinys gali sprogti, išleisti nuodingas dujas arba pavirsti dantytu ir naguotu padaru.

Vokas, kurį paėmė Stefanas, buvo kvadratinis ir kietas, iš gero popieriaus, dailiai išpuoštas. Kaip princo kvietimas į puotą, pamanė Bonė. Bet purvini pirštų atspaudai ir pajuodę pakraščiai prie jo nederėjo. Ką gi – Klausas sapne neatrodė švaruolis.

Stefanas apžiūrėjo abi puses ir atplėšė voką. Ištraukė vieną storo laiškinio popieriaus lapą. Lankstant visi trys susispietė ir sužiuro jam per petį. Tada Metas riktelėjo:

– Kas po… čia tuščia!

Taip ir buvo. Iš abiejų pusių. Stefanas pavartė, apžiūrėjo lapą. Atrodė įsitempęs, užsisklendęs. Bet visi kiti atsipalaidavo, tik pasibjaurėję purkštavo. Kvailas pokštas. Mereditė ištiesė ranką į paketą, šis irgi buvo plokščias, veikiausiai tuščias. Staiga Stefanas sustingo, šnypšdamas įkvėpė. Bonė dirstelėjo ir pašoko. Mereditės ranka sustingo prie paketo, Metas nusikeikė.

Ant tuščio popieriaus Stefano rankose ėmė rastis raidės. Juodos, nutęstos žemyn, tarsi Bonei bežiūrint būtų išrėžtos nematomu peiliu. Perskaičiusi ji dar labiau nusigando.

Stefanai,

gal išspręstume tai kaip džentelmenai? Aš turiu merginą. Sutemus ateik į senąją sodybą miške, ir mes pasišnekėsim akis į akį. Ateik vienas, ir aš ją paleisiu. Jei ką nors atsivesi, jai galas.

Parašo nebuvo, tik apačioje pasirodė žodžiai: Tai mudviejų reikalas.

– Kokią merginą? – susirūpino Metas, žvilgčiodamas tai į Bonę, tai į Mereditę, lyg norėdamas įsitikinti, ar jos dar čia. – Kokią merginą?

Mereditė laibais pirštais staigiu judesiu atplėšė paketą ir ištraukė šviesiai žalią šalikėlį, išmargintą vynuogėmis ir lapais. Bonė jį puikiai prisiminė, prieš akis iškilo vaizdai. Konfeti ir gimtadienio dovanos, orchidėjos ir šokoladas.

– Karolina, – sušnabždėjo ji ir užsimerkė.

Pastarosios dvi savaitės buvo tokios keistos, taip skyrėsi nuo įprasto mokyklos gyvenimo, kad ji buvo bemaž užmiršusi egzistuojant Karoliną. Norėdama pasprukti, ji persikraustė į viešbutį kitame mieste, nors Mereditė ją iškart įspėjo: „Neabejoju, jis suras tave ir Herone.“

– Jis ir vėl tik žaidė su mumis, – sumurmėjo Bonė. – Leido mums veikti, netgi susitikti su tavo, Meredite, seneliu, o dabar…

– Taigi jis žinojo, – pritarė Mereditė. – Iškart žinojo, kad ieškom aukos. Ir dabar ketina mus sutriuškinti. Nebent… – Jos tamsios akys staiga sužibo viltimi. – Bone, ar negalėjo Karolina šio šaliko pamesti per vakarėlį? Ir jis tiesiog jį paėmė?

– Ne.

Bloga nuojauta smelkėsi vis giliau, bet Bonė stengėsi nepasiduoti. Nenorėjo nieko nujausti, nenorėjo žinoti. Vis dėlto neabejojo: tai ne apgaulė. Klausas pagrobė Karoliną.

– Ką darysim? – tyliai paklausė.

– Žinau, ko nedarysim – neklausysim jo, – tarė Metas. – „Gal išspręstume kaip džentelmenai?“ Jis niekšas, o ne džentelmenas. Tai spąstai.

– Žinoma, spąstai, – nekantriai nukirto Mereditė. – Jis laukė, kol išsiaiškinsim, kaip jį sužeisti, ir dabar bando mus išskirti. Bet nepavyks!

Bonė su vis didėjančiu nerimu stebėjo Stefano veidą. Metui su Meredite piktinantis, jis tyliai sulankstė laišką ir įkišo atgal į voką. Dabar stebeilijo į jį sustingusiu veidu, nekreipdamas dėmesio, kas vyksta aplink. Jo žalių akių žvilgsnis gąsdino Bonę.

– Galim tai atgręžti prieš jį patį, – kalbėjo Metas. – Teisybė, Stefanai? Kaip manai?

– Aš manau, – atsargiai rinkdamas žodžius prabilo Stefanas, – kad sutemus eisiu į mišką.

Metas linktelėjo ir kaip tikras atakuojantis saugas ėmė kurti planą.

– Gerai, tu atitrauksi jo dėmesį. O mes trys tuo metu…

– O jūs trys, – taip pat ryžtingai, žvelgdamas Metui į akis, nutraukė Stefanas, – keliausit namo. Į lovytes.

Stojo tyla, susijaudinusiai Bonei atrodė, kad ji niekada nesibaigs. Visi tik spoksojo į Stefaną.

Galiausiai Mereditė linksmai išdrožė:

– Na, bus sunku jį sugauti gulint lovose, nebent pats teiktųsi mus aplankyti.

Įtampa atslūgo, ir Metas giliai atsidusęs tarė:

– Gerai, Stefanai, suprantu, kaip jauties…

Bet Stefanas jį nutraukė:

– Metai, aš kalbu visiškai rimtai. Klausas teisus; tai mudviejų kova. Be to, jis liepė ateiti vienam, antraip nuskriaus Karoliną. Taigi trauksiu vienas. Aš taip nusprendžiau.

– Trauksi į savo laidotuves, – bemaž isteriškai išrėžė Bonė. – Stefanai, tu išprotėjai.

– Jūs su manimi neisit.

– Mes tavęs neleisim…

– Tikiesi, – žvelgdamas į ją paklausė Stefanas, – kad panorėję mane sustabdysit?

Nejauki tyla slėgė. Bonei atrodė, kad Stefanas keičiasi jos akyse. Veidas tapo griežtas, stovėsena tvirta, po drabužiais išryškėjo lankstūs, plieniniai grobuonies raumenys. Staiga jis tapo tolimas, svetimas. Bauginantis.

Bonė nusigręžė.

– Būkim protingi, – pakeitė taktiką Metas. – Nurimkim ir viską aptarkim…

– Nėra čia ko aptarinėti. Aš eisiu. Jūs liksit.

– Stefanai, tu mūsų neįvertini, – tarė Mereditė, ir Bonė pasijuto jai dėkinga už santūrumą. – Žinoma, gali nutraukyti mums galūnes; ką gi, nesiginčiju. Esmę supratau. Bet tiek kartu patyrę esam nusipelnę išsamesnio paaiškinimo prieš tau išlekiant.

– Sakei, kad tai ir merginų kova, – pridūrė Metas. – Kada apsigalvojai?

– Kai sužinojau, kas žudikas! – atsakė Stefanas. – Klausas čia dėl manęs.

– Ne, tikrai ne! – sušuko Bonė. – Argi tu privertei Eleną nužudyti Kateriną?

– Aš priverčiau Kateriną sugrįžti pas Klausą! Štai nuo ko viskas prasidėjo. Ir aš įvėliau Karoliną; jei ne aš, ji nebūtų ėmusi nekęsti Elenos, nebūtų prasidėjusi su Taileriu. Jaučiuosi už ją atsakingas.

– Tu tik nori taip manyti, – vos neklykė Bonė. – Klausas nekenčia mūsų visų! Negi tikrai manai, kad jis tave paleis? Negi manai, kad jis paliks mus ramybėj?

– Ne, – patvirtino Stefanas ir paėmė nuo sienos šaką. Iš kišenės išsitraukęs Meto peilį ėmė genėti šakeles ir daryti ietį.

– O, nuostabu, tai vienas trauksi į mūšį! – įniršo Metas. – Negi nesupranti, kaip tai kvaila? Droži tiesiai į jo spąstus! – Jis žengė žingsnį prie Stefano. – Nors ir nemanai, kad mes trys galim tave sustabdyti…

– Metai, nereikia. – Per kambarį atsklido tylus, ramus Mereditės balsas. – Iš to nieko gero neišeis. – Stefanas pažvelgė į ją, skruostų raumenys įsitempė, bet Mereditė ryžtingai ir tvirtai sutiko jo žvilgsnį. – Taigi, Stefanai, pasiryžai susitikti su Klausu akis į akį. Gerai. Bet prieš išeidamas bent pasirūpink, kad galėtum kautis.

Ji ramiai ėmė sagstytis pagal užsakymą siūtos palaidinės apykaklę.

Bonė pasijuto sukrėsta, nors vos prieš savaitę siūlė tą patį. Bet juk ji, dėl Dievo meilės, tai darė slapta. Paskui gūžtelėjo. Viešai ar slapta, koks skirtumas?

Ji pažvelgė į Metą, šio veide atsispindėjo siaubas. Paskui Metas suraukė antakius, išryškėjo užsispyrusi, atkakli išraiška, gąsdinusi priešininkų futbolo komandos trenerius. Mėlynos akys nukrypo į Bonę, ji linktelėjo, iškėlė smakrą. Netarusi nė žodžio atsisegė plonos neperpučiamos striukės užtrauktuką, Metas nusirengė marškinėlius.

Stefanas nužvelgė tris žmones, niūriai nusirenginėjančius jo kambaryje, mėgindamas nugalėti siaubą. Bet tik papurtė galvą, kaip ginklą atstatydamas baltą ietį.

– Ne.

– Stefanai, nebūk kvailys, – ėmė bartis Metas. Net ir šioje siaubingoje sumaištyje Bonė stabtelėjo pasigėrėti nuoga Meto krūtine. – Mes trys. Gali išgerti apsčiai nepakenkdamas nė vienam.

– Sakiau, ne! Nesiruošiu keršyti ir blogiu kovoti prieš blogį! Nieku gyvu to nedarysiu. Maniau, tu tai suprasi. – Stefanas su kartėliu pažvelgė į Metą.

– Aš suprantu, kad šiandien žūsi! – užriko Metas.

– Jis teisus!

Bonė prispaudė prie lūpų kumščius. Bloga nuojauta veržėsi į sąmonę. Nenorėjo jos įsileisti, bet ir nebeturėjo jėgų priešintis. Sudrebėjo pajutusi dilgtelėjimą ir mintyse išgirdo žodžius.

– „Niekas negali jam pasipriešinti ir likti gyvas“, – su skausmu pratarė ji. – Taip sakė Vikė, ir tai tiesa. Stefanai, jaučiu tai. Nė vienas su juo susikovęs neliks gyvas!

Akimirką, tik akimirką Bonei atrodė, kad Stefanas paklausys. Bet Stefano veidas vėl tapo griežtas, jis šaltai tarė:

– Nesirūpink. Tai mano bėda.

– Bet jei neįmanoma nugalėti… – įsiterpė Metas.

– Vikė to nesakė! – atrėžė Stefanas.

– Sakė! Ką, po galais, turi omeny? – suriko Metas. Jis retai prarasdavo kantrybę, bet praradęs sunkiai atgaudavo. – Stefanai, man jau gana…

– Man irgi! – suriaumojo Stefanas. Tokio jo tono Bonė dar nebuvo girdėjusi. – Man jūs visi įgrisot, įgriso jūsų ginčai ir silpnybės – ir jūsų blogos nuojautos! Tai mano bėda.

– Laikiau mus komanda… – riktelėjo Metas.

– Mes ne komanda. Jūs – žiopli žmogiūkščiai! Kad ir kiek visko patyrėt, giliai širdyje tetrokštat saugaus gyvenimėlio saugiuose namučiuose, kol saugiai nukeliausit į kapelius! Aš ne toks kaip jūs, ir nenoriu toks būti! Ilgai su jumis taiksčiausi, nes privalėjau, bet dabar tam galas. – Jis nužvelgė visus ir lėtai, pabrėždamas kiekvieną žodį, pareiškė: – Nė vienas iš jūsų man nereikalingas. Nenoriu su jumis būti, nenoriu, kad mane sektumėt. Jūs tik trukdysit. Jei kuris seks, nudėsiu.

Metęs paskutinį liepsningą žvilgsnį Stefanas apsisuko ant kulno ir išdrožė.

14

– Jis kuoktelėjo, – žvelgdamas į tuščią tarpdurį, kur pradingo Stefanas, tarė Metas.

– Visai ne, – užginčijo Mereditė. Balsas buvo tylus ir gailus, bet jame skambėjo lyg ir beviltiškas juokas. – Metai, negi nesupranti, ką jis daro? – paklausė. – Šaukia ant mūsų, kad nekęstume jo, taip mėgina mūsų atsikratyti. Stengiasi elgtis kuo bjauriau, kad supyktume ir išleistume jį vieną. – Mereditė dirstelėjo į duris ir pakėlė antakius. – Vis dėlto sakydamas: „Jei kuris seks, nudėsiu“, mažumėlę perlenkė lazdą.

Bonė nenorom sukikeno.

– Turbūt išmoko iš Deimono. „Tiesiai šviesiai, man jūsų nereikia!“

– „Žiopli žmogiūkščiai“, – pridūrė Metas. – Bet aš vis tiek nesuprantu. Bone, tave ką tik aplankė nuojauta, o Stefanas į jas paprastai atsižvelgia. Jei neįmanoma nugalėti Klauso, kokia prasmė kovoti?

– Vikė nesakė, jog neįmanoma. Tik sakė, kad neįmanoma pasipriešinti ir likti gyvam. Tiesa, Bone? – Mereditė pažvelgė į draugę.

Kikenimo priepuolis praėjo. Apstulbusi Bonė mėgino suprasti savo nuojautą, bet į galvą atėjo žodžiai: „Niekas negali jam pasipriešinti ir likti gyvas.“

– Nori pasakyti, Stefanas mano… – Meto akyse pamažu įsiplieskė įniršis. – Jis ketina žygiuoti ir sustabdyti Klausą, net jei pačiam tektų žūti? Kaip koks aukos avinėlis?

– Veikiau kaip Elena, – rimtai tarė Mereditė. – Ir gal… tokiu būdu jis galėtų likti su ja.

– Hmm. – Bonė papurtė galvą. Gal apie pranašystę ji žinojo mažai, bet tuo buvo įsitikinusi. – Jis tikrai taip nemano. Elena ypatinga. Ji tapo tuo, kas yra, nes žuvo per jauna, nenuveikė tiek daug darbų – ji ypatinga. Bet Stefanas jau penkis šimtus metų vampyras ir tikrai žus ne jaunas. Vargu ar atsidurs ten pat, kur Elena. Tikriausiai nukeliaus kitur – arba tiesiog iškeliaus. Ir jis tai žino. Neabejoju, kad žino. Turbūt tiesiog laikosi jai duoto pažado bet kokia kaina sustabdyti Klausą.

– Ar bent jau nori pamėginti, – švelniai ištarė Metas. Atrodė, lyg ką cituodamas. – Net žinodamas, kad pralaimės. – Staiga Metas pažvelgė į merginas. – Seksiu paskui jį.

– Žinoma, – sutiko Mereditė.

Metas sudvejojo.

– Hmm… turbūt jūsų neįkalbėsiu likti čia?

– Po visų įkvepiančių šnekų apie komandinį darbą? Tai jau tikrai ne.

– To ir bijojau. Taigi…

– Taigi, – tarė Bonė, – nešdinamės.

Jie surinko kokius tik rado ginklus. Stefano numestą kišeninį Meto peiliuką, durklą dramblio kaulo kriaunomis iš Stefano stalčiaus, dantytą virtuvinį peilį.

Lauke ponios Flauers nebuvo nė ženklo. Dangus nusidažė šviesiai violetine spalva, vakaruose turinčia abrikosinį atspalvį. Saulėgrįžos išvakarių brėkšma, pamanė Bonė, ir jai ant rankų vos nepasišiaušė plaukeliai.

– Klausas kalbėjo apie seną sodybą miške – tikriausiai Franšerio, – tarė Metas. – Kur Katerina buvo įmetusi Stefaną į apleistą šulinį.

– Būtų logiška. Ko gero, jis Katerinos tuneliu pralenda po upe, – spėjo Mereditė. – Jei tik Senieji negali pereiti per vandenį.

Teisingai, prisiminė Bonė, blogis negali pereiti per tekantį vandenį, ir kuo blogesnis esi, tuo sunkiau tai padaryti.

– Bet apie Pirmapradžius mes nieko nežinom, – balsiai tarė.

– Ne, todėl turim būti atsargūs, – pareiškė Metas. – Gerai pažįstu šiuos miškus, ir žinau, kuriuo takeliu veikiausiai eis Stefanas. Mums reikia pasirinkti kitą.

– Kad Stefanas mūsų nepamatytų ir nenudėtų?

– Kad Klausas mūsų nepamatytų ar bent visų mūsų nepamatytų. Galbūt tuomet mums pavyks prisikasti prie Karolinos. Kaip nors turim pašalinti Karoliną iš žaidimo; grasinimais ją nuskriausti Klausas privers Stefaną daryti ką užsigeidęs. Geriausia viską suplanuoti iš anksto, kad priešą užkluptume netikėtai. Klausas pakvietė susitikti sutemus; na, mes ten nueisim dar nesutemus, nelaukti.

Bonei ši strategija padarė didelį įspūdį. Nenuostabu, kad Metas atakuojantis saugas, pamanė ji. Aš tik būčiau puolusi klykdama.

Metas pasuko vos įžiūrimu takeliu tarp ąžuolų. Šiuo metų laiku pomiškis itin vešlus, prižėlę samanų, žolių, gėlių ir paparčių. Bonei teko kliautis Metu, ji tikrai nenutuokė kur einanti. Paukščiai virš galvų traukė paskutines giesmes ir ruošėsi ieškoti vietos nakvynei.

Temo. Bonei palei veidą šmėsčiojo plaštakės ir auksaakės. Paslydusi ant šungrybių, kuriuos ėdė šliužai, mergina labai apsidžiaugė šįkart apsimovusi džinsus.

Galop Metas jas sustabdė.

– Jau netoli, – tyliai tarė. – Ten yra uola, nuo jos galėsim stebėti, o Klausas mūsų nepamatys. Nekelkit triukšmo ir elkitės apdairiai.

Bonė stengėsi itin atsargiai statyti kojas. Laimė, lapų danga buvo drėgna ir nečežėjo. Netrukus Metas parkrito ant pilvo ir pamojo sekti jo pavyzdžiu. Bonė uoliai sau kartojo, kad jai nerūpi po pirštais šmirinėjantys šimtakojai ir sliekai, kad jai nė motais ant veido krintą voratinkliai. Tai gyvybė ir mirtis, o ji žinovė. Ne pastumdėlė ar neišmanėlė, bet žinovė.

– Štai čia, – vos girdimai sušnabždėjo Metas.

Bonė prišliaužė prie jo ir pasižiūrėjo.

Iš viršaus buvo matyti Franšerio sodyba – tiksliau, jos griuvenos. Troba jau seniai buvo susmukusi, žemes susigrąžino miškas. Teliko pamatai, žydinčiomis piktžolėmis ir dygiomis gervuogėmis apaugę akmenys ir aukštas kaminas, kyšantis lyg vienišas paminklas.

– Štai ji. Karolina, – į kitą ausį Bonei sušnabždėjo Mereditė.

Atsirėmusi į kaminą sėdėjo blanki žmogysta – Karolina. Tirštėjančioje tamsoje ryškėjo jos žalsva suknelė, bet kaštoniniai plaukai atrodė juodi. Ant veido kažkas baltavo, ir Bonė greitai suprato, jog Karolinai užrišta burna. Kaspinu arba tvarsčiu. Iš keistos padėties: rankos už nugaros, kojos ištiestos į priekį – Bonė spėjo, kad mergina dar ir surišta.

Vargšė Karolina, pamanė Bonė. Atleido jai daugybę niekšybių, priekabių ir didžiulį savanaudiškumą. Bonė neįsivaizdavo nieko baisesnio, nei būti pagrobtai pamišėlio vampyro, jau nužudžiusio dvi klasės drauges, atitemptai čia į mišką, surištai ir paliktai laukti, ypač kai tavo gyvybė priklauso nuo kito vampyro, turinčio svarių priežasčių tavęs nekęsti. Juk Karolina iš pat pradžių geidė Stefano, nekentė Elenos ir ją žemino už tai, kad užkariavo vaikiną. Kas kas, o Stefanas Salvatorė tikrai nejaučia palankumo Karolinai Forbes.

– Žiūrėkit! – tarė Metas. – Ar čia jis? Klausas?

Bonė irgi išvydo krustelint už kamino. Įtempusi akis įžiūrėjo smėlio spalvos lietpaltį, pamėkliškai besiplaikstantį aplink kojas. Žmogysta pažvelgė į Karoliną, ir ši susigūžė, pamėgino atšlyti. Klauso juokas tyloje nuskambėjo taip aiškiai, kad Bonė suvirpėjo.

– Tai jis, – sukuždėjo ji, glausdamasi už paparčių. – Bet kurgi Stefanas? Jau beveik sutemo.

– Gal jam užteko proto neateiti, – spėjo Metas.

– Norėtum, – atšovė Mereditė. Ji pro paparčius žvelgė į pietus. Bonė irgi atsigręžė ton pusėn ir krūptelėjo.

Proskynos pakrašty stovėjo Stefanas, lyg iš po žemių išdygo. Net ir Klausas nepastebėjo jo ateinant, suprato Bonė. Jis stovėjo tyliai, nemėgindamas slėptis ar slėpti uosio ieties. Jo stovėsena ir išdidus žvilgsnis Bonei priminė penkioliktame amžiuje jį buvus aristokratą, priklausiusį diduomenei. Stefanas kantriai laukė, kol Klausas jį pastebės.

Atsigręžęs į pietus Klausas apmirė, ir Bonė pajuto, kaip jis nustebo, kad Stefanui pavyko prisiartinti nemačiom. Bet paskui Klausas nusijuokė ir išskėtė rankas.

– Salvatore! Koks sutapimas; kaip tik apie tave galvojau!

Stefanas lėtai nužvelgė Klausą – nuo apskurusio apsiausto skvernų iki vėjo sutaršytų plaukų. Paskui tarė:

– Kvietei mane. Aš čia. Paleisk merginą.

– Ką tu sakai? – Vaidindamas nustebusį Klausas prispaudė rankas prie krūtinės ir kikendamas papurtė galvą. – Nė neketinu. Pirmiausia pasišnekėkim.

Stefanas palingavo galva, tarsi Klausas būtų patvirtinęs jo blogiausius nuogąstavimus. Nusiėmė nuo peties ietį ir atstatė į priekį, gremėzdiška šaka jo rankose atrodė lengva.

– Klausau, – tarė.

– Ne toks kvailas, kaip atrodo, – iš papartyno pagarbiai sumurmėjo Metas. – Ir ne taip jau trokšta žūti, kaip maniau, – pridūrė. – Jis atsargus.

Klausas mostelėjo į Karoliną, pirštų galais perbraukė jos kaštoninius plaukus.

– Gal ateitum čia, kad nereikėtų šūkauti?

Vis dėlto jis nepagrasino sužeisiąs įkaitę, dingtelėjo Bonei.

– Puikiai tave girdžiu, – atšovė Stefanas.

– Gerai, – sušnabždėjo Metas. – Šaunuolis, Stefanai!

Bonė tuo tarpu stebėjo Karoliną. Belaisvė muistėsi, lingavo galva pirmyn atgal lyg paklaikusi ar kankinama skausmo. Bet Bonei Karolinos judesiai pasirodė keisti, ypač tas smarkus galvos kratymas, tarsi mergina siektų dangaus. Dangus… Bonė pakėlė akis, jau buvo užslinkusi tamsa, virš medžių švietė delčia. Štai kodėl dabar Karolinos plaukai vėl atrodo kaštoniniai: mėnesiena, pamanė ji. Tada apstulbusi pažvelgė į medį virš Stefano, šakos vos vos lingavo, nors nebuvo jokio vėjo.

– Metai? – išsigandusi sukuždėjo ji.

Stefanas visą dėmesį sutelkė į Klausą, kiekviena juslė, kiekvienas raumuo, kiekvienas jo Galios atomas buvo nukreipti į Senąjį. Tačiau medyje tiesiai virš jo…

Bonei iš galvos išgaravo visa su Metu aptarta strategija. Ji pašoko iš savo slaptavietės ir suriko:

– Stefanai! Virš tavęs! Tai spąstai!

Stefanas stryktelėjo šalin grakščiai kaip katė, ir tuoj pat kažkas smigo žemyn kaip tik ten, kur jo stovėta. Mėnulis puikiai apšvietė vietą, ir Bonė išvydo baltus iššieptus Tailerio dantis.

Ir dar baltas ją puolančio Klauso akis. Akimirką Bonė priblokšta spoksojo į jį, paskui trenkė žaibas.

Iš giedro dangaus.

Tik vėliau Bonė suvokė, kaip tai keista – kaip tai šiurpu. Tada ji tematė, kad dangus giedras, nusėtas žvaigždėmis ir kad melsvas dantytas į apačią išsišakojęs žaibas pervėrė iškeltą Klauso delną. Tolesnis vaizdas klaikumu užtemdė visa kita: Klausas sauja sugriebė žaibą, kažkaip jį surinko ir sviedė į Bonę.

Stefanas šaukė jai bėgti, bėgti tolyn. Bonė girdėjo jį, bet tik spoksojo suparalyžiuota, kol kažkas ją čiupo ir trūktelėjo į šoną. Žaibas kirto Bonei virš galvos, tarytum pliaukštelėjo milžinišku botagu, pakvipo ozonu. Bonė griuvo veidu į samanas, pariedėjusi pačiupo Mereditės ranką ir padėkojo už išgelbėjimą. Tik tada suprato, kad tai Metas.

– Lik čia! Nejudėk! – suriko jis ir stryktelėjo į šoną.

Tie siaubingi žodžiai. Išgirdusi juos Bonė pašoko kaip įgelta ir nudūmė paskui Metą, dar nesusivokusi, ką jis daro.

Tada pasaulis virto chaosu.

Klausas vėl prilėkė prie Stefano, besigrumiančio su Taileriu. Stefanas tėškė vilku virtusį Tailerį žemėn, o šis kraupiai sustūgo.

Mereditė prilėkė prie Karolinos, pritykino prie jos iš už kamino, kad nepastebėtų Klausas. Bonė pamatė, kaip Mereditė ištiesė ranką, kaip blykstelėjo sidabrinis Stefano durklas, ir Mereditė nupjovė virves nuo Karolinos riešų. Tada pusiau nunešė, pusiau nutempė draugę už kamino ir stengėsi perpjauti kojų virves.

Lyg barkštelėjo elnio ragai ir Bonė staiga atsigręžė. Klausas puolė Stefaną ilga šaka – tikriausiai pakėlė nuo žemės. Atrodė tokia pat aštri kaip Stefano, tikra ietis. Bet Klausas su Stefanu ne tik badė vienas kitą; jie pliekėsi lazdomis kaip vėzdais. Robinas Hudas, dingtelėjo apkvaitusiai Bonei. Mažasis Džonas ir Robinas. Taip jie ir atrodė: Klausas kur kas aukštesnis ir stambesnių kaulų už Stefaną.

Tada Bonė dar šį tą išvydo ir šūktelėjo. Už Stefano pasirengęs pulti jau tykojo Taileris – visai kaip kapinėse prieš kibdamas Stefanui į gerklę. Stefanas stovėjo nugara ir nematė priešininko. O Bonė negalėjo laiku perspėti draugo.

Bet ji buvo užmiršusi Metą. Nunarinęs galvą, nekreipdamas dėmesio į nagus ir iltis, jis puolė Tailerį, nubloškė jį kaip aukščiausio lygio krašto gynėjas šiam nespėjus pašokti. Taileris nuskriejo į šoną, Metas ant viršaus.

Bonei buvo per daug įspūdžių. Tiek visko vyko. Mereditė pjovė virves nuo Karolinos kulkšnių; Metas tvatijo Tailerį taip, kad tikrai būtų buvęs diskvalifikuotas ir išvarytas iš futbolo aikštės; Stefanas suko uosio šaką, lyg būtų ilgai treniravęsis. Klausas kvatojosi kaip pamišęs, regis, džiaugėsi mankšta. Abu smūgiavo mirtinu greičiu ir tikslumu.

Bet Metas, regis, papuolė į bėdą. Taileris urgzdamas spaudė jį, stengdamasis pasiekti gerklę. Bonė paklaikusi žvalgėsi ginklo, visai užmiršusi dantytą peilį kišenėje. Jos akys užkliuvo už sausos ąžuolo šakos. Pagriebusi ją nulėkė prie besigrumiančiųjų.

Bet priartėjusi susvyravo. Nedrįso smogti, kad kartais nepataikytų Metui. Jiedu su Taileriu raičiojosi taip, kad net mirgėjo akyse.

Štai Metas vėl atsidūrė ant Tailerio, prispaudė šiam galvą, pats išsilaisvino. Bonė, ištaikiusi progą, užsimojo lazda. Bet Taileris ją pastebėjo. Sukaupęs antžmogišką jėgą surietė kojas ir nuspyrė Metą. Metas trenkėsi galva į medį – smūgio garso Bonė niekada neužmirš. Taip dusliai sprogsta supuvęs melionas. Metas nuslydo medžio kamienu ir sustingo.

Bonė priblokšta aiktelėjo. Jau būtų dūmusi prie Meto, bet kelią jai pastojo Taileris, sunkiai alsuodamas, per smakrą tįso kruvinos seilės. Dabar jis buvo dar panašesnis į žvėrį nei andai kapinėse. Bonė lyg sapne iškėlė lazdą, bet pajuto, kad dreba ranka. Metas visiškai nejuda – ar jis dar kvėpuoja? Bonė, atsigręžusi į Tailerį, išgirdo save kūkčiojant. Tai juokinga; juk Taileris lanko tą pačią mokyklą. Pernai per trečiokų šokius jiedu šoko. Kaip jis gali neleisti jos prie Meto, kodėl nori juos visus sužeisti? Kaip jis šitaip gali?

– Taileri, būk geras… – Bonė tikėjosi atvesti jį į protą, įkalbėti…

– Vienui viena miške, mergyt? – Storas, gerklinis urzgesys tik paskutinę akimirką virto žodžiais.

Tada Bonė suprato, kad tai ne berniukas, su kuriuo ji lankė mokyklą. Tai žvėris. O, Dieve, jis šlykštus, pamanė ji. Nuo lūpų tįso raudonos seilės. O tos geltonos akys perskeltais vyzdžiais – iš jų trykšta ryklio ir krokodilo, vapsvos, dedančios kiaušinėlius į gyvą vikšrą, žiaurumas. Tose geltonose akyse slypi visos gyvosios gamtos žvėriškumas.

– Kas nors turėjo tave perspėti. – Juokiantis Tailerio žandikaulis atvipo kaip šuns. – Nes viena vaikštinėdama po mišką gali sutikti Didelį Piktą…

– Kvailį! – kažkas kitas užbaigė Tailerio mintį.

Išvydus šalia Mereditę, Bonę apėmė vos ne dievobaimingas dėkingumas. Draugė laikė Stefano durklą, mėnesienoje šis spindėjo lyg vanduo.

– Sidabras, Taileri, – mojuodama ginklu pasakė Mereditė. – Įdomu, kaip sidabras veikia vilkolakių galūnes? Gal pažiūrėkim?

Išnyko Mereditės santūrumas, elegancija, šaltumas. Priešais Tailerį stojo tikroji Mereditė, Mereditė karė, šypsodamasi ji tūžo.

– Taip! – džiaugsmingai šūktelėjo Bonė, jusdama, kaip kūną užplūsta jėgos.

Bonė išsivadavo iš sąstingio. Jodvi su Meredite drauge – stiprios. Mereditė sėlino prie Tailerio iš vienos pusės, Bonė iškėlusi lazdą laukė kitoje. Ją apėmė dar nepatirtas troškimas taip trenkti Taileriui, kad nulėktų galva. Bonės rankoje pulsavo galia.

Taileris žvėries instinktu pajuto grėsmę, sklindančią iš abiejų merginų. Susigriebė, atšoko ir pamėgino sprukti. Merginos pastojo jam kelią. Netrukus visi sukosi ratu: Taileris viduryje aplink savo ašį, Bonė su Meredite – aplink jį, laukdamos progos pulti.

Vienas, du, trys. Mereditė pasiuntė Bonei nebylų ženklą. Kai Taileris šoko ant Mereditės, norėdamas nustumti ją, Bonė smogė. Prisiminusi buvusio vaikino, mokiusio ją žaisti beisbolą, patarimą, įsivaizdavo, kad smogia ne šiaip Taileriui į galvą, bet kerta kiaurai, taikydama į kažką už jos. Ji perkėlė į smūgį visą savo kūnelio svorį ir pataikiusi net barkštelėjo dantimis. Skaudžiai užsigavo rankas, lazda lūžo. Bet Taileris griuvo kaip pašautas ir prispaudė Mereditę.

– Man pavyko! Valio! Puiku! – spiegė Bonė ir nusviedė lazdą. Pergalės džiaugsmas veržėsi pirmykščiais riksmais. – Mums pavyko! – Ji sugriebė sunkų kūną už gaurų ir nutempė nuo Mereditės.

Bonė nutilo, žodžiai įstrigo gerklėje.

– Meredite! – sukliko ji.

– Viskas gerai, – skausmingai suaimanavo Mereditė. Draugei silpna, dingtelėjo Bonei. Ji sudrebėjo lyg panardinta į ledinį vandenį.

Taileris iki kaulo perdrėskė Mereditei šlaunį. Pro sudraskytus džinsus bolavo oda. Apimta siaubo Bonė išvydo raudoną mėsą, suplėšytus raumenis ir plūstantį kraują.

– Meredite! – paklaikusi suriko Bonė. Mereditę reikia vežti pas gydytoją. Visi turi tai suprasti. Ji sužeista, kuo skubiau reikia važiuoti į ligoninę, skambinti pagalbos telefonu. – Meredite… – vos neverkdama aikčiojo Bonė.

– Aprišk žaizdą, – paprašė išblyškusi Mereditė. Šokas. Ją tuoj ištiks šokas. Ir tiek daug kraujo, tiek daug kraujo teka. O, Dieve, meldėsi Bonė, padėk man. Karštligiškai ieškojo, kuo suveržti koją.

Staiga greta nukrito ilga nailoninė virvė apspurusiais galais, kaip ta, kuria buvo surišę Tailerį. Bonė pakėlė galvą.

– Gal šita tiks? – dvejodama paklausė Karolina. Jos dantys barškėjo.

Mergina vilkėjo žalią suknelę, išsidraikę, kruvini kaštoniniai plaukai buvo prilipę prie veido. Kalbėdama ji susvyravo ir parklupo prie Mereditės.

– Tu sužeista? – aiktelėjo Bonė.

Karolina papurtė galvą, bet paskui ėmė vemti, ir Bonė ant jos kaklo pamatė ilčių žymes. Tačiau dabar nebuvo laiko rūpintis Karolina. Reikia gelbėti Mereditę.

Bonė virve suveržė Mereditei šlaunį aukščiau žaizdos, karštligiškai stengdamasi prisiminti, ką buvo išmokusi iš savo sesers Merės, medicinos seselės. Ji aiškino, kad įtvaro negalima per stipriai užveržti ir per ilgai laikyti, nes prasidės gangrena. Bet reikia sustabdyti kraujavimą. O, Meredite.

– Bone… padėk Stefanui, – vos girdimai sužiopčiojo Mereditė. – Jam reikės… – Mereditė nugriuvo aukštielninka ir trūksmingai kvėpavo įbedusi į dangų akis.

Šlapia. Viskas šlapia. Bonės rankos, drabužiai, žemė. Šlapia nuo Mereditės kraujo. O po medžiu vis dar be sąmonės guli Metas. Bonė negali jų palikti, juolab su Taileriu. Jis gali atsigauti.

Apdujusi atsigręžė į drebančią ir žiaukčiojančią, pilamą prakaito Karoliną. Maža naudos, pamanė Bonė. Bet neturėjo kitos išeities.

– Karolina, – kreipėsi ji. Paėmė ilgiausią lazdos, kuria smogė Taileriui, nuolaužą ir įspraudė Karolinai į rankas. – Tu liksi su Metu ir Meredite. Maždaug kas dvidešimt minučių atlaisvink įtvarą. O jei Taileris atsigaus, jei bent krustelės, trenk jam lazda iš visų jėgų. Supratai? Karolina, – pridūrė Bonė, – gauni puikią progą įrodyti, kad kam nors tinki. Kad esi naudinga. Aišku? – Sugavusi baugštų žalių akių žvilgsnį pakartojo: – Aišku?

– O ką darysi tu?

Bonė pažvelgė į proskyną.

– Neik, Bone. – Karolina sugriebė ją už rankos, ir Bonė akies krašteliu pastebėjo nulaužtus nagus ir virvės nutrintus riešus. – Lik čia, kur saugu. Neik pas juos. Stefanui nepadėsi…

Kol neišgaravo ryžtas, Bonė nusipurtė Karolinos ranką ir patraukė į proskyną. Širdyje žinojo, kad Karolina teisi. Ji niekuo negali padėti. Bet galvoje aidėjo Mereditės žodžiai. Reikia bent pamėginti. Ji turi pamėginti.

Kelias minutes Bonė tik stebėjo dviejų vampyrų kovą.

Stefanas su Klausu smūgiavo taip stipriai ir tiksliai, kad atrodė šoką gražų, mirtiną šokį. Jų jėgos buvo lygios arba beveik lygios. Stefanas nenusileido Klausui.

Bonė išvydo, kaip Stefanas užsimojo uosio ietimi, parklupdė Klausą ir privertė atsilošti. Klausas lošėsi vis žemiau, kaip limbo šokėjas, atliekantis sudėtingą triuką. Dabar Bonė matė Klauso veidą: pražiotą burną, su nuostaba ir baime žvelgiančias į Stefano akis.

Kai jau rodėsi, jog Klausas tuoj nusilauš stuburą arba susmuks, viskas pasikeitė.

Klausas išsišiepė.

Ir ėmė stumti Stefaną nuo savęs.

Bonė matė, kaip priešinantis iššoko Stefano raumenys. Bet Klausas, vis dar vypsodamas kaip pamišęs, išplėtęs akis kėlėsi. Išsilankstė kaip figūrėlė, iššokanti iš dėžutės, tik lėtai. Lėtai. Bet nesulaikomai. Išsišiepė kaip jaunas mėnuo. Lyg Češyro katinas.

Katė, dingtelėjo Bonei. Katė su pele.

Dabar jau Stefanas kriokė įsitempęs, sukandęs dantis mėgino atsilaikyti. Bet Klausas lazda stūmė Stefaną, griovė ant žemės.

Vis išsišiepęs.

Galiausiai Stefanas pargriuvo aukštielninkas, Klausas visa jėga įrėmė jam į kaklą lazdą. Švytėdamas žvelgė į priešininką.

– Man įgriso žaisti, berniuk, – tarė Klausas, atsitiesė ir nusviedė savo lazdą. – Pribaigsiu tave.

Klausas lengvai lyg iš vaiko atėmė iš Stefano lazdą. Apsuko ir perlaužė į kelį, rodydamas savo galią.

Vieną lazdos galą Klausas švystelėjo per petį, ir šis nuskriejo per proskyną. Kitu bakstelėjo Stefanui. Ne bukuoju, bet nulaužtu aštriu galu. Regis, vos prilietė, bet Stefanas suklykė. Suklykdavo kaskart Klausui smeigus lazda.

Bonė rėkė be garso.

Ji dar nebuvo girdėjusi Stefano klykiant. Suprato, kaip jam skauda. Suprato, kad Stefanui mirtinai pavojingas bet koks medis, ne tik amerikinis uosis kaip Klausui. Jei Stefanas dar nemirė, tai tuoj mirs. Klausas jį pribaigs vienu smūgiu. Klausas iš malonumo šlykščiai išsiviepęs pakreipė veidą į mėnulį. Žudymas teikė jam džiaugsmą.

Bonė stovėjo kaip apmirusi, neišspaudė nė garso. Pasaulis ėmė suktis ratu. Ji save pervertino, ji tik kūdikis, o ne žinovė. Bonė nenorėjo matyti to paskutinio dūrio, bet nepajėgė nusigręžti. Jautėsi lyg klaikiame sapne.

Klausas palaimingai šypsodamasis užsimojo smeigti lazda.

Proskyna zvimbdamas kaip milžiniška strėlė atskriejo pagalys ir įsmigo tiesiai Klausui į nugarą. Senasis vampyras skėstelėjo rankomis, išmetė lazdą; veide išblėso palaiminga šypsena. Kiek pastovėjo ištiestomis rankomis, paskui apsigręžė, uosio kuolas barkšojo nugaroje.

Bonei akyse mirgėjo pilki taškeliai, bet ji aiškiai išgirdo šaltą, išdidų, tvirtą balsą. Tik keturis žodžius – jie viską paaiškino.

Pasitrauk nuo mano brolio.

15

Klausas suriko, riksmas Bonei priminė pirmykščius gyvūnus – kardadančius tigrus ir mamutus. Iš burnos ėmė dribti kruvinos putos, gražų veidą perkreipė įtūžis.

Jis grabaliojo už nugaros, mėgindamas ištraukti uosio šaką. Bet ši buvo per giliai įsmigusi. Sviesta puikiai.

– Deimonas, – sušnabždėjo Bonė.

Jis stovėjo proskynos pakrašty, tarp ąžuolų. Paskui palengva ėmė artintis prie Klauso – sėlino grakščiai turėdamas aiškų tikslą.

Deimonas buvo įniršęs. Jei tik būtų įstengusi, Bonė vien pažvelgusi į jo veidą būtų sprukusi. Ji dar nebuvo mačiusi tokio vos tramdomo įsiūčio.

– Pasitrauk… nuo… mano brolio, – beveik vien lūpomis ištarė Deimonas. Nenuleisdamas nuo Klauso akių žengė dar žingsnį.

Klausas vėl suriko, bet liovėsi grabaliojęs.

– Kvaily! Mums nevertėjo kautis! Sakiau tau namie. Mudu turim eiti išvien!

Deimono balsas buvo toks pat tylus:

– Pasitrauk nuo mano brolio. – Bonė pajuto tarsi cunamį besitvenkiančią Galią. Dar tyliau, kad Bonei teko įtempti ausis, Deimonas pridūrė: – Kol neišplėšiau tau širdies.

Pagaliau Bonė galėjo pajudėti. Ėmė trauktis atgal.

– Sakiau tau! – apsiputojęs klykė Klausas.

Deimonas, atrodo, negirdėjo senojo vampyro. Jis įsmeigė žvilgsnį į Klauso gerklę, krūtinę – ruošėsi išplėšti širdį.

Klausas čiupo lazdą ir puolė Deimoną.

Nors ir visas kruvinas, šviesiaplaukis dar turėjo jėgų. Puolė staigiai ir smarkiai. Bonė pamatė, kaip jis dūrė lazda Deimonui ir nenorom užsimerkė. Po akimirkos išgirdo plasnojant sparnus.

Iš ten, kur Klausas smeigė lazdą, pakilo juodas varnas, tik viena plunksna nupleveno ant žemės. Paukštis nuplasnojo į tamsą už proskynos ir išnyko.

Miške stojo mirtina tyla.

Atsitokėjusi Bonė žingsniu, o paskui bėgte pasileido prie gulinčio Stefano. Jai priėjus šis neatsimerkė; atrodė be sąmonės. Bonė atsiklaupė šalia. Tada pajuto, kad ją apgaubė klaiki ramybė, kokia apgaubia žmogų, plaukiojantį lediniame vandenyje ir pagaliau pajutusį hipotermijos požymius. Jei anksčiau nebūtų patyrusi tiek sukrėtimų, tikriausiai būtų klykdama nulėkusi šalin arba puolusi į isteriją. Bet šis paskutinis lašas nugramzdino ją į netikrovę. Į pasaulį, kokio neturėtų būti, bet yra.

Pasaulis blogas. Labai blogas. Blogesnio ir būti negali.

Bonė dar nebuvo mačiusi šitaip sužaloto žmogaus. Netgi miręs nuo žaizdų ponas Taneris atrodė geriau. Medicina čia bejėgė. Net jei Stefanas gulėtų ant neštuvų prie operacinės, jau būtų per vėlu.

Apimta šiurpios ramybės Bonė pakėlė galvą ir išvydo mėnesienoje mirguliuojant sparnus. Šalia jos nusileido Deimonas, ir Bonė susikaupusi išmintingai paklausė:

– Ar kraujas jam padėtų?

Atrodė, Deimonas jos negirdi. Akys juodos kaip akivarai, vien vyzdžiai. Sunkiai tramdomos jėgos, įniršio ir energijos nebelikę. Jis atsiklaupė ir palietė tamsiaplaukę brolio galvą.

– Stefanai?

Bonė užsimerkė.

Deimonas išsigandęs, pamanė ji. Deimonas išsigandęs – Deimonas! – Ir, o, Dieve, aš nežinau, ką daryti. Nieko nebegalima padaryti – viskas baigta, mes pralaimėjom, ir Deimonas nuogąstauja dėl Stefano. Jis nesiims atsakomybės, nespręs, bet kas nors juk turi padaryti tvarką. O, Dieve, padėk man, nes man taip baisu, Stefanas miršta, Mereditė su Metu sužeisti, o Klausas sugrįš.

Bonė atsimerkė ir pažvelgė į Deimoną. Šis buvo išblyškęs, veidas su juodomis išplėstomis akimis atrodė bauginamai jaunas.

– Klausas sugrįš, – tyliai tarė Bonė.

Ji nebebijojo Deimono. Jis nebebuvo šimtametis medžioklis, o ji septyniolikmetė žmonių mergina. Tebuvo du žmonės, sėdintys pasaulio pakrašty, Deimonas ir Bonė, turintys padaryti viską, kas įmanoma.

– Žinau, – atsakė Deimonas.

Jis laikė už rankos Stefaną ir, regis, nė kiek to nesigėdijo. Elgėsi protingai. Bonė juto, kaip Deimonas siunčia Stefanui Galią, bet jos nepakako.

– Ar kraujas jam padėtų?

– Nelabai. Gal truputį.

– Turim išbandyti viską.

Stefanas sukuždėjo:

– Ne.

Bonė apstulbo. Manė, Stefanas be sąmonės. Bet dabar jo žalios akys atsimerkė, užsiliepsnojo. Tik jos dar ir buvo gyvos.

– Nebūk kvailas, – subarė Deimonas. Spaudė broliui ranką, kol pabalo krumpliai. – Tu sunkiai sužeistas.

– Aš pažado nelaužysiu. – Stefano balse buvo girdėti, o veide matyti nepajudinamas užsispyrimas. Ir kai Deimonas jau ketino pagrasinti, kad jei Stefanas neapsigalvos, pats nusuks jam sprandą, šis pridūrė: – Juolab kad iš to nebus naudos.

Bonė mėgino suvokti žiaurią tiesą. Čia, šioje siaubingoje vietoje, kur dedasi keisti dalykai, netiko apsimetinėti ar melagingai guosti. Derėjo sakyti tiesą. Ir Stefanas sakė tiesą.

Juodu su Deimonu žiūrėjo vienas kitam į akis. Deimonas stebeilijo į brolį taip įdėmiai kaip anksčiau į Klausą. Lyg būtų galėjęs pagelbėti.

– Aš nesu sunkiai sužeistas. Aš mirštu, – negailestingai išrėžė Stefanas, įsmeigęs akis į Deimoną. Tai jų paskutinė ir smarkiausia valios dvikova, pamanė Bonė. – Ir tu turi išvesti iš čia Bonę su draugais.

– Mes tavęs nepaliksim, – įsikišo Bonė. Tai buvo tiesa; ji galėjo tai ištarti.

– Tai! – Stefanas nenukreipė akių nuo brolio. – Deimonai, žinai, kad aš teisus. Klausas čia gali atsirasti bet kurią minutę. Neaukok veltui savo gyvybės. Neaukok jų gyvybių.

– Jų gyvybės man nė velnio nerūpi, – sušnypštė Deimonas.

Irgi tiesa, nė kiek neįsižeidusi suprato Bonė. Deimonui dabar rūpi tik viena gyvastis, ir ne jo paties.

– Dar ir kaip rūpi! – užsiplieskė Stefanas. Jis taip pat stipriai spaudė Deimonui ranką, lyg taip būtų galėjęs priversti Deimoną paklusti. – Elena išreiškė paskutinę valią; ką gi, ir aš pasakysiu savąją. Deimonai, tu turi Galią. Noriu, kad pasitelktum ją ir jiems padėtum.

– Stefanai… – bejėgiškai sukuždėjo Bonė.

– Pažadėk man, – Stefanas paliepė Deimonui, ir jo veidą iškreipė skausmas.

Deimonas ilgokai žvelgė į brolį. Paskui skubriai ir tvirtai, lyg kirsdamas durklu ištarė:

– Pažadu. – Paleido Stefano ranką, atsistojo ir atsigręžė į Bonę. – Eime.

– Negalim jo palikti…

– Galim. – Dabar Deimonas toli gražu nebeatrodė jaunas. Nei pažeidžiamas. – Tu ir tavo draugai žmogeliai amžiams dingstat iš čia. Aš sugrįšiu.

Bonė papurtė galvą. Ji miglotai suvokė, kad Deimonas neapgaus Stefano, kad šiuo atveju Stefano idealai jam svarbesni už Stefano gyvybę, bet visa tai atrodė painu. Bonė to nesuprato ir nenorėjo suprasti. Ji tik žinojo, kad Stefano čia palikti negalima.

– Drožk tuojau pat. – Deimonas mostelėjo į ją ranka, balse vėl suskambo plieninė gaidelė.

Bonė pasiruošė kovoti, bet jų ginčą nutraukė keistas garsas – lyg milžiniško botago pliaukštelėjimas, ir Bonė apako. Kai liovėsi raibuliuoti akyse, pamatė liepsnas, laižančias pajuodusią kiaurymę prie medžio šaknų.

Klausas grįžo. Su žaibu.

Paskui Bonės akys nukrypo į jį, vienintelį judantį objektą proskynoje. Klausas mosikavo kruvina uosio lazda, ją buvo išsitraukęs sau iš nugaros kaip šiurpų trofėjų.

Žaibolaidis, padrikai pamanė Bonė, ir vėl išgirdo trenksmą.

Žaibavo iš giedro dangaus, didžiulės melsvai baltos šakės nutvieskė viską aplinkui kaip saulė. Bonė žiūrėjo, kaip žaibai trenkia į vieną medį po kito, kaskart vis arčiau. Lapus lyg raudonos alkanos šmėklos laižė liepsnos.

Du medžiai abipus Bonės lūžo taip garsiai traškėdami, kad užtrenkė ausis, ir ji veikiau tai pajuto, nei išgirdo. Deimonas – jo ausys buvo dar jautresnės – užsispaudė jas delnais. Surikęs:

– Klausai! – šoko prie šviesiaplaukio. Nebesėlino, o puolė. Greitai, kaip medžiojantis vilkas ar katė.

Žaibas pasitiko jį pusiaukelėje.

Bonė sukliko, pašoko ant kojų. Blykstelėjo mėlynos, lyg perkaitintų dujų liepsnos, pasmirdo svilėsiais, Deimonas parkrito ant žemės kniūbsčias ir nebejudėjo. Bonė matė nuo jo kylant dūmelius, kaip ir nuo medžių.

Iš siaubo praradusi žadą pažvelgė į Klausą.

Šis išdidžiai žingsniavo proskyna, nešinas kruvinu pagaliu lyg golfo lazda. Eidamas pro šalį pasilenkė prie Deimono ir išsišiepė. Bonė norėjo klykti, bet neatgavo amo. Rodės, nebėra kuo alsuoti.

– Su tavim susidorosiu vėliau, – pranešė Klausas be sąmonės tysančiam Deimonui. Tada pažvelgė į Bonę.

– Su tavim, – pagrasino, – susitvarkysiu dabar pat.

Tik po akimirkos Bonė suvokė, kad Klausas žiūri ne į ją, o į Stefaną. Melsvai žalsvos Klauso akys buvo įsmeigtos Stefanui į veidą. Paskui nukrypo į kruviną pilvą.

– Salvatore, dabar aš tave suėsiu.

Bonė liko vienui viena. Apimta baimės.

Bet žinojo, ką turi daryti.

Parklupo prie Stefano.

Štai kaip viskas baigiasi, pamanė. Klūpodama prie savo riterio žvelgė priešui į veidą.

Bonė pasislinko taip, kad užstotų Stefaną. Regis, tas tik dabar ją pastebėjo, susiraukė, lyg salotose radęs vorą. Ant jo veido sumirgėjo oranžiniai ir raudoni laužo atspindžiai.

– Traukis iš kelio.

– Ne.

Štai kaip prasideda pabaiga. Taip paprastai – ištari vieną žodį ir miršti vasaros naktį. Vasaros naktį, šviečiant mėnuliui ir žvaigždėms, degant laužams, kaip tada, kai druidai kviesdavosi mirusiuosius.

– Bone, eik, – sunkiai ištarė Stefanas. – Eik, kol gali.

– Ne, – pakartojo Bonė. Atleisk, Elena, pamanė ji. Negaliu jo išgelbėti. Tik tiek galiu padaryti.

– Traukis iš kelio, – iškošė Klausas.

– Ne.

Ji palauks, kol Stefanas mirs pats, o ne suėstas Klauso. Gal skirtumas ir nedidelis, bet daugiau ji niekuo negali padėti.

– Bone… – sukuždėjo Stefanas.

– Mergaite, negi nežinai, kas aš toks? Aš draugavau su pačiu velniu. Jei paklausysi, leisiu mirti greitai.

Bonė prarado amą. Papurtė galvą.

Klausas atlošęs galvą nusikvatojo. Iš burnos nuvarvėjo kraujo.

– Gerai, – tarė. – Kaip sau nori. Abu labu tokiu.

Vasaros naktis, galvojo Bonė. Saulėgrįža. Kai riba tarp pasaulių tokia siaura.

– Sakyk labanakt, mieloji.

Nėra laiko patekti į transą, niekam nebėra laiko. Nebent tik nevilties šūksniui.

– Elena! – suriko Bonė. – Elena! Elena!

Klausas atšoko.

Trumpai atrodė, kad jis išsigando vien Elenos vardo. Arba kad kas nors atsilieps į Bonės kvietimą. Sustojo, įsiklausė.

Bonė sukaupė jėgas, į šūksnį sudėjo visą savo skausmą.

Ir… nieko nepajuto.

Niekas netrikdė vasaros nakties, išskyrus ugnies spragsėjimą. Klausas vėl atsigręžė į Bonę su Stefanu ir išsiviepė.

Ir tada Bonė pastebėjo palei žemę slenkantį rūką.

Ne, tai negalėjo būti rūkas. Tikriausiai laužo dūmai. Bet ne. Rūkas sūkuriavo, kilo aukštyn kaip mažytis verpetas. Telkėsi į maždaug žmogaus ūgio pavidalą.

Tolėliau pasirodė dar vienas rūko gumulas. Paskui Bonė išvydo trečią. Visur dėjosi tas pat.

Rūkas kilo iš žemės tarp medžių. Atskirais telkinėliais. Bonė matė kiaurai pro juos. Įžiūrėjo liepsnas, ąžuolus, kamino plytas. Klausas liovėsi šypsojęsis ir sustingęs sužiuro.

Bonė, negalėdama net suregzti klausimo, atsigręžė į Stefaną.

– Neramios dvasios, – įdėmiai žvelgdamas kimiai sušnabždėjo jis. – Saulėgrįža.

Jie artinosi. Iš už upės, kur plytėjo senosios kapinės. Iš miško, kur buvo skubama laidoti lavonus, kol nesupuvo. Neramios dvasios, per Pilietinį karą čia kovęsi ir žuvę kariai. Antgamtinė kariauna atsiliepė į pagalbos šauksmą.

Jie rinkosi iš visur. Jų buvo šimtai.

Dabar jau Bonė matė veidus. Migloti kontūrai prisipildė blyškių spalvų, lyg atskiestų vandeniniais dažais. Melsvi blyksniai, pilkas mirgesys. Ir sąjungininkų, ir konfederatų būriai. Bonė įžiūrėjo už diržo užkištą pistoletą, blyksintį ornamentuotą kardą. Rankovių antsiuvus. Tamsią vešlią barzdą; ilgą, išpuoselėtą žilą. Mažą vaiko kūną su tamsiomis duobėmis vietoj akių ir prie šlaunies kabančiu būgnu.

– Dieve mano, – sušnabždėjo ji. – O, Dieve. – Ji nepiktžodžiavo. Veikiau meldėsi.

Bonei vaiduokliai išties kėlė baimę. Atrodė, įsikūnijo visi kapinių košmarai. Kaip antai pirmasis sapnas apie Eleną, kur kažkas ropojo iš juodų duobių; tik šie padarai ne ropojo, o sklendė, slydo ir skrido, kol sukdamiesi įgijo žmogaus pavidalą. Visos Bonės nuojautos apie senąsias kapines: kad jos gyvos ir pilnos stebinčių akių, kad po jų rimtimi glūdi Galia – pasirodė esančios teisingos. Fels Čerčo žemė išleido savo kruvinus prisiminimus. Ja vėl vaikščiojo žuvusių žmonių vėlės.

Bonė juto jų pyktį. Jis ją gąsdino, bet širdyje budo ir kitas jausmas, nuo kurio net kvapą gniaužė. Ji stipriau įsikibo Stefanui į ranką. Nes rūko kariauna turėjo vadą.

Priekyje, arčiausiai Klauso, sklendė viena žmogysta. Ji dar neturėjo aiškaus pavidalo, bet tviskėjo ir kibirkščiavo auksine žvakės liepsnos šviesa. Bonei beregint migla ėmė tirštėti, nežemiška šviesa vis ryškėjo. Ji jau tapo ryškesnė už laužą. Tokia ryški, kad Klausas atšlijo, o Bonė sumirksėjo, bet kai išgirdusi tylų garsą atsigręžė, pamatė, kad Stefanas žvelgia į ją be baimės, plačiai atmerktomis akimis. Ir vos vos šypsosi, lyg džiaugtųsi paskutiniu savo regėjimu.

Bonė nebeabejojo.

Klausas numetė pagalį. Nusigręžęs nuo Bonės ir Stefano žiūrėjo į proskynoje pakibusią šviesą, tarytum į keršto angelą. Elena, nuo nematomo vėjelio vilnijančiais aukso spalvos plaukais, iš viršaus žvelgė į jį.

– Ji atėjo, – sušnabždėjo Bonė.

– Tu ją pakvietei, – sumurmėjo Stefanas. Balsas virto sunkiu šnopavimu, bet jis tebesišypsojo. Žvilgsnis buvo ramus.

– Nelįsk prie jų. – Elenos balsas vienu metu nuskambėjo ir Bonės ausyse, ir mintyse. Priminė tuzino varpelių skambėjimą – tolimą ir kartu artimą. – Klausai, viskas baigta.

Bet Klausas greitai atitoko. Bonė pamatė, kaip įkvėpus kilstelėjo jo pečiai, pirmą kartą pastebėjo skylę smėlio spalvos apsiausto nugaroje, kur buvo pervėrusi uosio šaka. Apsiaustas buvo išteptas tamsiai raudonai, ir Klausui kilstelėjus rankas vėl ėmė sunktis kraujas.

– Manai, bijau tavęs? – suriko jis. Atsigręžė kvatodamasis iš blausių pavidalų. – Manot, bijau jūsų? Jūs mirę! Vėjo blaškomos dulkės! Jūs negalit manęs paliesti!

– Klysti, – vėjo varpelius primenančiu balsu tarė Elena.

– Aš Senasis! Aš Pirmapradis! Žinot, ką tai reiškia? – Klausas kreipėsi į visus, nenatūraliai mėlynos akys, regis, atspindėjo raudoną ugnies pašvaistę. – Aš niekada nebuvau miręs. Jūs visi, šmėklų virtine, žuvote! Tik ne aš. Mirtis negali manęs paliesti. Aš nenugalimas!

Paskutinį žodį jis suriko taip garsiai, kad net nuaidėjo tarp medžių viršūnių. Nenugalimas… nenugalimas… nenugalimas. Bonė girdėjo, kaip balsą prarijo alkanos ugnies traškesys.

Elena palaukė, kol nutilo paskutiniai aidai. Paskui lyg niekur nieko tarė:

– Ne visai. – Atsigręžė į ją supančius miglotus pavidalus. – Jis nori čia dar pralieti kraujo.

Prabilo naujas duslus balsas, Bonės nugara lyg perbėgo šaltas vanduo.

– Žudynių čia jau gana, – pareiškė sąjungininkų kareivis su dviem eilėmis sagų ant švarko.

– Apsčiai, – pritarė kitas balsas, panašus į tolimą būgno bumbsėjimą. Konfederato su durtuvu rankoje.

– Laikas tai sustabdyti, – įsiterpė senukas naminiu, pilkųjų riešutmedžių kevalais dažytu drabužiu.

– Negalim to leisti, – tarė mažasis būgnininkas su kiaurymėmis vietoj akių.

– Daugiau jokio kraujo! – sutartinai atitarė keli balsai. – Jokių žudynių! – Šūksniai sklido nuo vieno prie kito, kol garso banga tapo stipresnė už ugnies ūžimą. – Jokio kraujo!

– Jūs negalit manęs paliesti! Negalit manęs nužudyti!

– Čiumpam jį, vyručiai!

Bonė taip ir nesužinojo, kas davė paskutinį įsakymą. Bet jam pakluso visi: ir konfederatų, ir sąjungininkų kariai. Jie pakilo, sklęsdami vėl susiliejo į rūką, tamsų rūką su šimtais rankų. Užgriuvo Klausą kaip vandenyno banga, užliejo ir paskandino. Visos rankos nutvėrė ir, nors Klausas daužėsi ir spardėsi, užpuolikų buvo per daug. Netrukus jis buvo apsuptas, įveiktas ir prarytas tamsaus rūko. Tada rūkas, sukdamasis kaip tornadas, pakilo, iš jo sklido slopūs riksmai.

– Negalit manęs nužudyti! Aš nemirtingas!

Tornadas nuūžė tolyn į tamsą ir pradingo Bonei iš akių. Įkandin lėkė vaiduoklių debesis it kometos uodega, šaunanti į nakties dangų.

– Kur jį neša? – Bonė neketino balsiai klausti. Tiesiog leptelėjo nespėjusi susivokti. Bet Elena išgirdo.

– Ten, kur jis niekam nepakenks.

Išvydus Elenos išraišką, Bonei dingo noras smalsauti.

Iš kito proskynos pakraščio atsklido kauksmas. Atsigręžusi Bonė išvydo ant kojų stovintį Tailerį, pusiau žmogų, pusiau žvėrį. Neprireikė ir Karolinos vėzdo. Jis stebeilijosi į Eleną ir kelis šmėžuojančius vaiduoklius ir vapėjo:

– Neleiskit jiems manęs išsinešti! Neleiskit jiems ir manęs išsinešti!

Elenai nespėjus atsakyti, Taileris pažvelgė į laužą, aukštesnį už jį patį, pralėkė kiaurai jį ir nudūmė į girią. Pro prasiskyrusias liepsnas Bonė pamatė, kaip Taileris parkrito ant žemės, raičiodamasis užgesino drabužius ir vėl nukūrė. Tada blykstelėjo ugnis, ir užstojo Bonei vaizdą.

Bet kai ką ji prisiminė: Mereditę ir Metą. Mereditė, padėjusi galvą Karolinai ant kelių, žiūrėjo. Metas tebegulėjo ant nugaros. Sužeistas, bet ne taip sunkiai kaip Stefanas.

– Elena. – Bonė atkreipė šviesaus pavidalo dėmesį. Tiesiog pažvelgė į Stefaną.

Šviesa priartėjo. Stefanas nė nemirktelėjo. Pažiūrėjo į šviesos šerdį ir nusišypsojo.

– Jis sustabdytas. Ačiū.

– Tai Bonė mus pakvietė. Ir be dvasių pagalbos nebūtų to padariusi reikiamoje vietoje ir reikiamu laiku.

– Stengiausi ištesėti pažadą.

– Žinau, Stefanai.

Bonei jos balso tonas visiškai nepatiko. Skambėjo kaip atsisveikinimas – amžiams. Mintyse išgirdo savo pačios žodžius: „Tikriausiai jis nukeliaus kitur – arba tiesiog iškeliaus.“ Ji nenorėjo, kad Stefanas kur nors iškeliautų. Juk jis toks panašus į angelą…

– Elena, – kreipėsi ji, – gal gali… ką nors padaryti? Gal gali jam padėti? – Jos balsas drebėjo.

Elena pažvelgė į Bonę švelniai, bet labai liūdnai. Bonė dar labiau sunerimo. Ji prisiminė Honoriją Fel. Taip atrodė Honorijos akys – tarsi ji žvelgtų į visas neišvengiamas pasaulio blogybes. Į visas neteisybes, į tai, ko neturėtų būti, bet yra.

– Galiu kai ką padaryti, – atsakė ji. – Tik nežinau, ar jis nori tokios pagalbos. – Elena vėl atsigręžė į Stefaną. – Stefanai, galiu išgydyti Klauso padarytas žaizdas. Turiu tokią Galią. Bet negaliu išgydyti to, ką padarė Katerina.

Bonė aptemusiomis smegenimis mėgino tai perprasti. Juk Stefanas nuo Katerinos kankinimų kriptoje išgijo prieš kelis mėnesius. Tada toptelėjo. Katerina Stefaną pavertė vampyru.

– Per ilgai toks esu, – tarė Stefanas Elenai. – Jei tau pavyktų mane išgydyti, virsčiau dulkių krūva.

– Taip. – Elena nesišypsojo, tik įdėmiai žiūrėjo į jį. – Stefanai, ar nori, kad padėčiau?

– Kad toliau gyvenčiau šiame šešėlių pasaulyje… – Stefano balsas virto šnabždesiu, žalios akys žvelgė į tolį.

Bonė panoro jį supurtyti. Gyvenk, paliepė jam mintimis, bet nedrįso balsiai ištarti, bijodama, kad jis gali nuspręsti priešingai. Tada šį tą prisiminė.

– Nesiliauk mėginęs, – tarė ji, ir abu sužiuro į ją.

Bonė, iškėlusi smakrą, irgi žiūrėjo į juos. Pastebėjo, kaip ryškios Elenos lūpos šyptelėjo. Elena pasisuko į Stefaną, ir ta šypsenėlė persidavė jam.

– Taip, – tyliai atsakė jis, paskui Elenai pridūrė: – Noriu, kad padėtum.

Ji pasilenkė ir pabučiavo jį.

Bonė išvydo, kaip iš jos į Stefaną srūva šviesa, atrodė, jį užliejo tviskančių spindulių upė. Spinduliai tarytum deimantų kaskados apgaubė jį, kaip prieš tai tamsus rūkas Klausą, galop Stefano kūnas ėmė švytėti kaip Elenos. Akimirką Bonė tarėsi matanti, kaip jo kūnu teka kraujas, srūva į venas ir kapiliarus, gydo viską, prie ko prisiliečia. Paskui švytėjimas virto auksine aura, susigėrė į Stefano odą. Marškiniai liko suplėšyti, bet kūnas buvo sveikas ir tvirtas. Bonė, jausdama kaip iš nuostabos plečiasi akys, neatsispyrė norui ištiesti ranką ir jį paliesti.

Oda buvo sveika. Siaubingos žaizdos išgijo.

Ji balsiai nusijuokė apimta tyro džiaugsmo, paskui surimtėjusi pakėlė akis.

– Elena… dar ir Mereditė…

Šviesi būtybė Elena jau lėkė per proskyną. Mereditė kilstelėjo galvą nuo Karolinos kelių.

– Sveika, Elena, – bemaž įprastu, tik nusilpusiu balsu pasisveikino.

Elena pasilenkusi pabučiavo draugę. Šviesa vėl pasruvo, apgaubė Mereditę. Paskui išblėso, ir Mereditė atsistojo ant kojų.

Elena tą patį padarė Metui, šis atsipeikėjo, atrodė sutrikęs, bet žvalus. Ji pabučiavo ir Karoliną, mergina liovėsi drebėjusi ir atsitiesė.

Tada Elena priėjo prie Deimono.

Jis tebegulėjo, kur buvo parkritęs. Vaiduokliai nepastebėję peržengė jį. Elenos šviesa supleveno virš jo, spindinti ranka palietė plaukus. Ji pasilenkusi pabučiavo tamsiaplaukę galvą.

Žėrinčiai šviesai išblėsus Deimonas atsisėdo ir pasipurtė. Išvydęs Eleną sustingo, paskui pamažu, labai atsargiai atsistojo. Nepratarė nė žodžio, tik stebėjo Eleną, vėl atsigręžusią į Stefaną.

Deimono siluetas tamsavo ugnies fone. Bonė nė nepamatė, kaip raudona pašvaistė išaugo, jau beveik stelbė auksinę Elenos šviesą. Tai išvydusi išsigando.

– Paskutinė mano dovana jums, – tarė Elena, ir ėmė lyti.

Tai nebuvo audra su žaibais ir griaustiniais, bet ramiai teškenantis, visus – taip pat ir Bonę – merkiantis lietus. Jis užgesino gaisrą. Gaivus ir vėsus lietus nuplovė neseniai išgyventą siaubą, išvalė laukymę. Bonė pakreipė galvą, užsimerkė, trokšdama ištiesti rankas ir apglėbti lietų. Galiausiai jis aprimo, ir Bonė vėl pažvelgė į Eleną.

Elena nenuleido akių nuo Stefano, bet nebesišypsojo. Veide atsispindėjo neapsakomas sielvartas.

– Jau vidurnaktis, – tarė ji. – Man laikas eiti.

Bonė iš jos balso tuoj pat sumojo, kad „eiti“ reiškia ne šiaip kuriam laikui iškeliauti. Išeiti reikėjo amžiams. Elena ruošėsi ten, kur nepasieks joks transas ir jokie sapnai.

Ir Stefanas tai suprato.

– Dar truputėlį, – tiesdamas rankas maldavo jis.

– Deja…

– Elena, pala… Turiu tau pasakyti…

– Negaliu! – Pirmą kartą šviesus ramus veidas sutriko, jame atsispindėjo ne tik švelnus liūdesys, bet ir širdį draskantis sielvartas. – Stefanai, negaliu laukti. Man labai gaila.

Atrodė, ji traukiama atgal į kažkokį Bonei neregimą matmenį. Galbūt ten, pamanė Bonė, kur atlikusi savo uždavinį iškeliavo Honorija Fel. Ilsėtis ramybėje.

Bet Elenos akys toli gražu nebuvo ramios. Ji žvilgsniu kabinosi į Stefaną ir apimta nevilties tiesė jam ranką. Bet jie nesusilietė. Elena jau buvo per toli.

– Elena – meldžiu! – Tokiu balsu Stefanas ją kvietė užeiti į savo kambarį. Tarsi būtų sudužusi jo širdis.

– Stefanai! – sušuko Elena, jau ištiesusi abi rankas.

Bet Elena mažėjo, tirpo. Bonė juto, kaip krūtinėje kaupiasi ir iš gerklės veržiasi rauda. Taip nesąžininga. Jie tetroško būti kartu. Bet už tai, kad padėjo miestui ir atliko savo pareigą, Elena bus amžiams atskirta nuo Stefano. Tai taip neteisinga.

– Stefanai! – vėl šūktelėjo Elena, bet jos balsas sklido iš toli.

Šviesa beveik išblėso. Bonei žvelgiant pro bejėgiškumo ašaras, ji mirktelėjusi užgeso.

Proskynoje vėl įsivyravo tyla. Visi iškeliavo: Fels Čerčo šmėklos, prisikėlusios vienai nakčiai, kad nebebūtų pralieta daugiau kraujo. Skaisti jas vedusi dvasia išnyko be pėdsako, netgi mėnulį ir žvaigždes užklojo debesys.

Bonė suprato, kad Stefano veidas šlapias ne nuo pliaupiančio lietaus.

Jis stovėjo besikilnojančia krūtine, žvelgdamas ten, kur ką tik išblėso Elenos šviesa. Ilgesys ir skausmas, kurį Bonė kartais pastebėdavo jo veide, buvo niekai, palyginti su tuo, ką ji matė dabar.

– Taip nesąžininga, – sušnabždėjo ji. Tada suriko dangui, nemąstydama, į ką kreipiasi: – Taip nesąžininga!

Stefanas alsavo vis tankiau. Dabar irgi atlošė galvą, tik veide atsispindėjo ne pyktis, o nepakeliamas skausmas. Akys naršė debesis, lyg ieškodamos dar užsilikusio auksinės šviesos spindulėlio. Bet nerado. Bonė pastebėjo, kaip jo kūną supurtė traukuliai, lyg įsmigus Klauso lazdai. Iš gerklės išsiveržė baisiausias riksmas, kokį Bonė kada buvo girdėjusi.

– Elena!

16

Bonė gerai neprisiminė, kas nutiko vėliau. Girdėjo Stefano riksmą, regis, net sudrebinusį žemę po kojomis. Matė, kaip prie brolio žengė Deimonas. Ir tada pastebėjo blyksnį.

Kaip Klauso žaibą, tik ne melsvai baltą. Aukso spalvos.

Ir tokį skaistų, kad Bonei pasidingojo, jog prieš akis sprogo saulė. Kelias sekundes ji tematė mirguliuojančias spalvas. Tada proskynos viduryje, prie kamino, kai ką išvydo. Baltą, panašų į vaiduoklį pavidalą, tik ne tokį trapų ir susigūžusį – Bonė negalėjo patikėti savo akimis.

Ant žemės drebėjo liekna nuoga mergina aukso spalvos plaukais. Panaši į Eleną.

Ne spindinti, liepsnojanti kaip žvakė dvasių pasaulio Elena, ir ne blyški nežmogiško grožio mergina, kokia buvo Elena vampyrė. Šitos Elenos kreminė oda buvo nusėta rausvomis dėmelėmis, pašiurpusi nuo lietaus. Ji suglumusi lėtai pakėlė galvą ir apsidairė, tarsi atsidūrusi nepažįstamoje vietoje.

Tai iliuzija. O gal jai duotos kelios minutės atsisveikinti. Bonė neprisivertė patikėti.

– Bone? – išgirdo netvirtą balsą, nėmaž nepanašų į vėjo varpelių tilindžiavimą. Išsigandusios merginos balsą.

Bonei pakirto kojas. Širdis suspurdėjo. Mėgino tvardytis, nedrįso net paliesti. Tik spoksojo į Eleną.

Elena pačiupinėjo žolę. Iš pradžių dvejodama, paskui drąsiau. Sustirusiais pirštais pakėlė lapelį, padėjo, patapšnojo žemę. Vėl čiupo lapelį. Pasėmė visą saują drėgnų lapų, kilstelėjo prie veido, pauostė. Pažvelgė į Bonę, ir lapai pabiro.

Neilgai jos tik klūpojo vos per porą žingsnių ir spitrijosi viena į kitą. Tada Bonė ištiesė drebančią ranką. Negalėjo atgauti amo. Įsitikinimas širdyje vis stiprėjo.

Elena irgi pakėlė ranką. Atkišo Bonei. Pirštai susilietė.

Tikri pirštai. Tikrame pasaulyje. Ten, kur jos abi ir yra.

Bonė suklikusi puolė prie Elenos.

Susijaudinusi, apimta neįtikėtino, beprotiško džiaugsmo tapšnojo draugę. Elena tikrai turėjo kūną. Šlapią, virpantį, standų. Elenos plaukai buvo aplipę šlapiais lapais ir žemės grumstais.

– Tu čia, – kūkčiojo Bonė. – Elena, aš tave liečiu!

Elena aikčiojo:

– Ir aš tave liečiu! Aš čia! – Ji vėl griebė lapus. – Liečiu žemę!

– Matau, kaip lieti!

Gal jos būtų amžinai tai kartojusios, bet įsikišo Mereditė. Ji stovėjo už kelių žingsnių, spoksojo didžiulėmis tamsiomis akimis, išblyškusi. Sukosėjo lyg dusdama.

– Meredite! – Elena atkišo jai rieškučias lapų. Išskėtė rankas.

Mereditė ištvėrė, kai upėje buvo rastas Elenos kūnas, kai prie jos lango pasirodė vampyrė Elena, kai Elena atsirado proskynoje angelo pavidalu, bet dabar tik stovėjo ir virpėjo. Atrodė, tuoj nualps.

– Meredite, ji tikra! Gali ją paliesti! Matai? – Bonė džiaugsmingai kumščiavo Eleną.

Mereditė nė nekrustelėjo. Tik sukuždėjo:

– Tai neįmanoma…

– Tai tiesa! Matai? Tai tiesa! – Bonę apėmė isterija. Pati tai juto, bet nepaisė. Jei kas ir turi teisę pulti į isteriją, tai ji. – Tai tiesa, tai tiesa, – čiauškėjo Bonė. – Meredite, eikš ir pasižiūrėk.

Mereditė, visą tą laiką spoksojusi į Eleną, vėl kostelėjo. Paskui vienu šuoliu pripuolė prie draugės. Palietė ją, delnu pajuto kūniškumą. Pažvelgė Elenai į akis. Ir tada prapliupo nevaldomai raudoti.

Sriūbavo padėjusi galvą Elenai ant nuogo peties.

Bonė džiugiai plekšnojo jas abi.

– Gal jai reikėtų ką nors apsirengti? – Bonė, pakėlusi galvą, pamatė, kad Karolina velkasi suknelę. Mergina ramiai, kaip niekur nieko nusirengė, liko tik su rusvu poliesterio apatinuku. Nė lašo vaizduotės, pamanė Bonė, bet šįkart be pagiežos. Be abejo, kartais vaizduotės stoka yra pranašumas.

Mereditė su Bone užtempė suknelę Elenai per galvą. Su suknele mergina atrodė smulkutė, šlapia ir labai trapi, lyg būtų atpratusi vilkėti drabužius.

Tada Elena sušnabždėjo:

– Stefanai.

Apsižvalgė. Jis stovėjo su Deimonu ir Metu, atokiau nuo merginų. Tik stebėjo ją. Laukė sulaikęs kvėpavimą, lyg nuo to priklausytų jo gyvybė.

Elena atsistojo ir svirduliuodama žengė vieną žingsnį, paskui antrą, trečią. Liekna, trapi, su svetima suknele ji svyruodama ėjo prie Stefano. Kaip undinėlė, besimokanti vaikščioti kojomis, dingtelėjo Bonei.

Stefanas palaukė, kol Elena prisiartino, tik tada klupdamas žengė prie jos. Galiausiai abu puolė vienas kitam į glėbį ir stipriai apsikabinę pargriuvo ant žemės. Nė vienas nepratarė nė žodžio.

Pagaliau Elena atsitraukė ir pažvelgė į Stefaną, šis delnais suėmė jos veidą ir įdėmiai žiūrėjo. Apimta tyro džiaugsmo Elena garsiai nusijuokė, palankstė pirštus ir laiminga pakedeno Stefanui plaukus. Tada jie pasibučiavo.

Bonė nesidrovėdama žiūrėjo į juos, svaigų džiaugsmą aplaistė ašaromis. Perštėjo gerklę, bet ašaros buvo saldžios, ne sūrūs skausmo lašai, ir Bonė šypsojosi. Purvina, kiaurai permirkusi, bet nepaprastai laiminga. Norėjosi šokti, dainuoti ir kvailioti.

Po kiek laiko Elena atplėšė akis nuo Stefano ir pažvelgė į draugus, veidas spindėjo beveik kaip tada, kai sklendė per proskyną angelo pavidalu. Tviskėjo žvaigždžių šviesa. Niekas jos nebevadins Sniego princese, pamanė Bonė.

– Mano draugai, – ištarė Elena.

To užteko. Ji išskėtė rankas ir tyliai sukūkčiojo. Tuoj pat buvo apspista bičiulių, visi vienu metu panoro ją apkabinti. Netgi Karolina.

– Elena, – paprašė Karolina, – atleisk…

– Kas buvo, pražuvo, – atsakė Elena ir apkabino Karoliną taip pat meiliai kaip kitus. Paskui sugriebė tvirtą rudą Meto ranką ir priglaudė prie skruosto. Vaikinas nusišypsojo. Jo mėlynos akys sudrėko, bet Bonė suprato, kad ne iš liūdesio matant Eleną Stefano glėbyje. Dabar Meto veidas švietė laime.

Kažkas užstojo mėnulio šviesą ir ant bičiulių būrelio užkrito šešėlis. Elena pakėlė galvą ir ištiesė ranką.

– Deimonai, – pakvietė ji.

Jos švytinčiam, meilę spinduliuojančiam balsui buvo neįmanoma atsispirti. Tiksliau būtų buvę neįmanoma, pamanė Bonė. Vis dėlto Deimonas žengė į priekį nesišypsodamas, tamsios akys atrodė bedugnės ir neįskaitomos kaip visada. Elenos skleidžiama šviesa jose neatsispindėjo.

Stefanas drąsiai pažvelgė į brolį ir padavė jam ranką.

Deimonas spoksojo į du atvirus, bebaimius veidus, į nebyliai ištiestas rankas, siūlančias draugystę, šilumą, žmoniškumą. Laikėsi abejingai ir nė nekrustelėjo.

– Nagi, Deimonai, – švelniai paragino Metas.

Bonė pastebėjo, kad mėlynos Meto akys įdėmiai žvelgia į apniukusį medžioklio veidą.

Deimonas pareiškė:

– Aš ne toks kaip jūs.

– Tu ne taip jau labai skiriesi nuo mūsų, kaip norėtum, – tarė Metas. – Klausyk, – pridūrė su keista įžūloka gaidele balse, – žinau, kad poną Tanerį nužudei gindamasis, pats man taip sakei. Taip pat žinau, kad į Fels Čerčą atvykai ne Bonės pakviestas, nes aš rūšiavau plaukus ir nesuklydau. Deimonai, turi su mumis daug bendro. Tik nesuprantu, kodėl nepadėjai Vikei.

Deimonas negalvodamas atrėžė:

– Nes manęs nepakvietė!

Bonė prisiminė kaip stovėjo prie Vikės namų, Deimonas – šalia. Stefanas paprašė: „Vike, pakviesk mane vidun.“ Bet Deimono juk niekas nepakvietė.

– Bet kaip tada į namus pateko Klausas? – balsiai svarstė Bonė.

– Taileris pasidarbavo, – išpyškino Deimonas. – Atsidėkojo už tai, kad padėjo susigrąžinti paveldą. Ko gero, jis pakvietė Klausą dar prieš mums pradedant saugoti namus – o gal net prieš mums su Stefanu atvykstant į Fels Čerčą. Klausas puikiai pasirengė. Tąnakt jis buvo pas Vikę, ir man dar nespėjus susiprasti, kas vyksta, ją nužudė.

– Kodėl nepakvietei Stefano? – pasiteiravo Metas. Jis nekaltino, tiesiog klausė.

– Nes Stefanas nieko nebūtų galėjęs padaryti! Aš vos išvydęs supratau, su kuo turim reikalą. Su Senuoju. Stefanas tik pats būtų palydėjęs galvą, o mergina, šiaip ar taip, jau buvo nužudyta.

Bonė Deimono balse girdėjo šaltį. Jis atšiauriu veidu atsigręžė į Stefaną su Elena. Lyg būtų apsisprendęs.

– Matot, aš ne toks kaip jūs, – tarė Deimonas.

– Nesvarbu. – Stefanas neatitraukė rankos. Elena irgi.

– Vis dėlto kartais ir gerieji laimi, – tyliai drąsino Metas.

– Deimonai… – neiškentė Bonė.

Deimonas palengva, nenoriai atsigręžė į ją. Bonė prisiminė, kaip jie klūpojo prie Stefano, koks Deimonas atrodė jaunas. Tuomet jie tebuvo Deimonas ir Bonė pasaulio pakrašty.

Vieną akimirką ji tose juodose akyse tarėsi reginti žvaigždes. Ir juto dar kažką – ribuliuojančius Deimono jausmus, gal ilgesį, sumišimą, baimę ir pyktį vienu metu. Bet paskui viskas nurimo, jis užsidengė skydu, ir Bonė jautriomis juslėmis nieko nebeaptiko. Juodos Deimono akys išbluko.

Deimonas pažvelgė į brolį ir jo mylimąją. Tada nusivilko striukę, atsistojo už Elenos ir neprisiliesdamas užmetė drabužį jai ant pečių.

– Naktis šalta, – tarė. Gaubdamas Eleną juoda striuke jis akimirką sutiko Stefano žvilgsnį.

Paskui nužingsniavo į tamsų ąžuolyną. Netrukus Bonė išgirdo plazdenant sparnus.

Stefanas su Elena tylomis vėl susikibo už rankų, Elena padėjo auksaplaukę galvą Stefanui ant peties. Žalios Stefano akys buvo nukreiptos į tamsą, kur pradingo brolis.

Bonė papurtė galvą, gerklėje vėlėsi gumulas. Palengvėjo, kai Metas palietė jai ranką. Nors ir permirkęs, apkibęs samanomis ir paparčiais, jis atrodė nuostabiai. Bonė nusišypsojo apimta nuostabos ir džiaugsmo. Svaigus jaudulys, sukeltas šios nakties įvykių. Mereditė su Karolina irgi šypsojosi. Davusi valią jausmams Bonė sugriebė Meto ranką ir pagavo jį sukti ratu. Vidury proskynos jie spardė lapus, šoko ir kvatojosi. Gyvi ir jauni, šventė vasaros saulėgrįžą.

– Norėjai, kad visos vėl būtume kartu! – Bonė šūktelėjo Karolinai ir įtraukė seną draugę į ratelį.

Mereditė, užmiršusi išdidumą, prisidėjo prie draugų.

Proskynoje ilgai aidėjo linksmybės.

Birželio 21 diena, 7. 30 ryto,

vasaros saulėgrįža

Mielasis dienorašti,

O, neįmanoma visko apsakyti, be to, nė nepatikėtum. Einu miegoti.

Bonė

Content

Smith L J Tamsioji sąjunga. Vampyrės dienoraštis